Dá se spáchat dokonalý zločin?

Poutník je přezdívka muže, který neexistuje. Adoptivní syn zámožné americké rodiny kdysi vedl tajné oddělení vyšetřující zločiny uvnitř špionážních a zpravodajských služeb. Než se stáhl do ústraní absolutní anonymity, napsal knihu o moderních vyšetřovacích metodách. Svérázná příručka se mu však stala osudnou: kdosi ji použil coby návod, jak někoho zabít, znemožnit určení totožnosti oběti a zahladit po sobě jakoukoli stopu. A někdo jiný s její pomocí Poutníka našel a přiměl ho zapojit se do vyšetřování této vraždy.

Na první pohled pouhý kriminální případ, ač výjimečný a problematický, se ale jako mávnutím proutku změní v děsivý závod s časem, kde jde o mnohem víc než o vypátrání pachatele zločinu. Poutníkův protivník totiž podobně jako on nemá jméno ani tvář. Má však cíl, za nímž neúprosně kráčí: chce ve jménu svého Boha vykonat masovou pomstu. A našel si k tomu i prostředek, hrozivý a nemilosrdný, stejně jako je jeho nenávist.

Mimořádný debut - přeložený do více než dvaceti jazyků - kombinující prvky špionážního a kriminálního thrilleru ční vysoko nad průměr obou těchto žánrů především díky mistrovskému zachycení souboje dvou géniů, z nichž každý sice stojí na opačné straně dobra a zla, oba však spojuje nepřízeň osudu a buldočí odhodlání.

„JEDEN Z NEJNAPÍNAVĚJŠÍCH ROMÁNŮ - TAKOVÝ JSEM UŽ DLOUHO NEČETL."

- David Baldacci

Mladá žena zavražděná v hotelu na Manhattanu – nelze identifikovat ji ani pachatele.

Otec veřejně sťatý pod palčivým sluncem v Saúdské Arábii a syn, jenž přihlížel.

Muž ze syrského výzkumného ústavu, kterému někdo zaživa vyoperoval oči.

Ohořelé ostatky tří těl na horském úbočí Hindúkuše.

Plán spáchat děsivý zločin proti lidstvu…

Mám s tím vším něco společného.

Proto se vydávám na cestu.

JÁ, POUTNÍK

I AM PILGRIM

Copyright © Terry Hayes 2012

All rights reserved.

Translation © Pavel Medek, 2014

ISBN 978-80-242-4581-2

Neexistuje žádný děs tak důsledný a přitom tak těžko popsatelný jako ten, který pronásleduje špiona v cizí zemi.

John le Carré, Zrcadlová válka

Těmi bídnými ulicemi musí kráčet muž, který sám není bídák a nemá ani špinavé ruce, ani strach.

Raymond Chandler, Prosté umění vraždy

Část První

Kapitola 1

Existují místa, která si budu pamatovat do konce života – Rudé náměstí, po němž se proháněl kvílející horký vítr, matčina ložnice na nesprávné straně 8 Mile Road, nekonečné zahrady nóbl pěstounského domu, muž čekající na příležitost zabít mě v ruinách známých pod názvem Aréna smrti.

Nic však nemám do paměti vryté důkladněji než ten pokoj v newyorském hotelu bez výtahu – ošuntělé záclony, laciný nábytek, stůl plný metiny a dalších diskotékových drog. U postele se válí dámská kabelka, černé spodní kalhotky velikosti nitě na čištění zubů a pár lodiček od Jimmyho Chooa na patnácticentimetrových podpatcích. Ty věci sem nepatří, stejně jako jejich majitelka. Ta je nahá v koupelně – má podříznuté hrdlo a plave obličejem dolů ve vaně plné kyseliny sírové, což je aktivní složka čističe odpadů, který koupíte v kterémkoli supermarketu.

Všude na podlaze jsou poházené prázdné láhve od zmíněného čističe – jeho obchodní název je DrainBomb neboli Odpadová bomba. Nepozorovaně se jimi začínám probírat. Na všech jsou ještě nalepené cenovky a já vidím, že ať ženu zabil kdokoli, chtěl se vyhnout podezření a nakoupil je ve dvaceti různých obchodech. Odjakživa tvrdím, že jen stěží lze neobdivovat dobré plánování.

V pokoji panuje chaos a kravál je přímo ohlušující – policejní vysílačky vyřvávají, koronerovi asistenti se křikem dožadují pomoci a nějaká hispánská žena hlasitě vzlyká. I v případech, kdy oběť nemá na celém světě jediného známého, jako by se na místě činu vždy našel někdo, kdo ji oplakává.

Mladá žena ve vaně je absolutně k nepoznání – tři dny, které strávila ponořená v kyselině, zlikvidovaly všechny její obličejové rysy. Předpokládám, že to také bylo účelem – ten, kdo ji zabil, navíc zatížil její ruce telefonními seznamy. Kyselina rozpustila nejen otisky prstů, ale prakticky všechny záprstní kůstky pod nimi. Pokud nebudou mít kriminologové newyorského policejního sboru štěstí a nenajdou její zubní záznamy, budou mít s identifikací zatracené problémy.

V místnostech, jako je tahle, kde máte pocit, že na stěnách dosud ulpívají zbytky zla, se občas stává, že se vám myšlenky zatoulají do zvláštních končin. Představa mladé ženy bez tváře ve mně vyvolala vzpomínku na prastarou Lennonovu a McCartneyho skladbu – zpívá se v ní o Eleanor Rigbyové, ženě, která si schovávala obličej do sklenice u dveří. V duchu si oběť přejmenovávám na Eleanor. Výjezdovou skupinu ještě čeká spousta práce, nenašel by se tu však jediný člověk, který si nemyslí, že byla Eleanor zabitá při sexu: matrace je napůl stažená z kostry postele, ložní prádlo je zmuchlané a noční stolek je potřísněný hnědou sprškou rozkládající se tepenné krve. Ti opravdoví zvrhlíci jsou přesvědčení, že jí podřízl hrdlo, když byl ještě v ní. A nejhorší je… že možná mají pravdu. Ať zemřela jakkoli, ti, kteří hledají požehnání nějaké útěchy, by mohli jednu najít v tomhle: určitě si vůbec neuvědomila, co se vlastně děje – alespoň do posledního okamžiku ne.

Metina – tedy metamfetamin – se o to nepochybně postarala. Vzbudí ve vás tak zatracenou nadrženost a přivede vás do tak euforického stavu, když se dostane až k mozku, že to prakticky vylučuje jakékoli potenciální neblahé předtuchy. Pod jejím vlivem je většina lidí schopná jediné souvislé myšlenky, a tou je najít nějakého partnera a ušoustat se s ním do bezvědomí.

Vedle dvou prázdných psaníček metiny stojí něco, co vypadá jako jedna z těch malých lahviček šamponu, které najdete v hotelových koupelnách. Je neoznačená a obsahuje nějakou bezbarvou tekutinu – počítám, že to nejspíš bude GHB neboli gamahydroxybutyrát. Ten poslední dobou získává značnou popularitu v temných zákoutích webu: ve velkých dávkách nahrazuje rohypnol jako oblíbený „koktejl povolnosti“. Většina hudebních podniků je jím přímo zaplavená; tanečníci mají ve zvyku malým kalíškem říznout metinu, aby trochu otupili její paranoii. Jenže GBH má vlastní vedlejší účinky – ztrátu zábran a intenzivnější sexuální prožitky. Jedním z jeho přízvisek na ulici je „snadnej šuk“. Když si Eleanor stáhla kalhotky a odkopla malou černou sukénku, musela se podobat rachejtli čtvrtého července.

Proplétám se mezi tou spoustou lidí – nikdo z nich mě nezná, jsem pro ně cizí chlap s drahým sakem přehozeným přes rameno a se spoustou nazvedaných činek na svém kontě – a na okamžik se zastavím u postele. Zablokuji si okolní kravál a v duchu ji vidím, jak na něm nahá sedí a rajtuje jako kovboj na mustangovi. Je jí něco málo přes dvacet, má pěknou postavu a podle toho, jak si ji představuji, se plně oddává tomu, co dělá – koktejl z narkotik ji žene vstříc drtivému orgasmu, její tělesná teplota pod vlivem metamfetaminu stoupá bůhvíkam, nateklá ňadra ji táhnou dolů, srdce a pulz pod náporem vášně a chemikálií uhánějí jako splašené stádo, dech z ní vyráží v chraptivých poryvech, vlhký jazyk nachází vlastní vůli a usilovně pátrá po ústech pod sebou. Sex dnes rozhodně není nic pro padavky.

Světla neonů z řady barů za oknem určitě ozařovala blonďaté pruhy v módním účesu této sezony a třpytivě se odrážela od potápěčských hodinek značky Panerai. Jistě, je to jen nápodoba, ale dobrá. Znám tu ženu. Všichni ji známe – nebo alespoň ženy tohohle typu. Najdete je v obrovské nové prodejně Prada v Miláně, ve frontách před kluby v Soho, u šálků dietního latte bez tuku v oblíbených restauracích na avenue Montaigne – mladé ženy, které si pletou magazín People s novinami a japonský znak vytetovaný na zádech s protestem proti systému.

Představuji si vrahovu ruku na jejím ňadru, kde se dotýká piercingu se šperkem v bradavce. Chlap ho sevře mezi prsty, škubne jím a přitáhne si ji blíž. Vyjekne, protože ji to ještě víc nabudí – všechno je teď hypercitlivé a bradavky zvlášť. Ale nevadí jí to – pokud chce někdo hrát drsně, znamená to prostě, že se mu to doopravdy musí líbit. Jak tak balancovala na jeho těle a čelní pelest za ní tvrdě narážela do zdi, musela se dívat přímo na vstupní dveře – nepochybně zamčené a zajištěné řetízkem. V tomhle sousedství je to to nejmenší, co můžete udělat.

Diagram na vnitřní straně dveří znázorňuje požární evakuační trasu – jsme koneckonců v hotelu, byť jakákoli podobnost s Ritz-Carltonem tím v podstatě končí. Tenhle hotel se jmenuje Eastside Inn a bydlí v něm lidé, kteří dojíždějí za prací, batůžkáři, mentálně ztracení zoufalci a kdokoli další, kdo může zaplatit dvacet babek za noc. Zůstaňte, jak dlouho chcete – den, měsíc, zbytek života – nepotřebujete nic víc než dva identifikační doklady, z toho jeden s fotografií.

Chlápek, který se nastěhoval do pokoje číslo 89, tady nějakou dobu pobýval – na prádelníku stojí karton šesti piv, čtyři poloprázdné láhve tvrdého alkoholu a pár krabic se snídaňovými cereáliemi. Na nočním stolku je stereo souprava a několik cédéček. Jdu se na ně podívat; měl dobrý hudební vkus, alespoň to je mu nutno přiznat. Skříň je však prázdná – zdá se, že oblečení je prakticky to jediné, co si s sebou vzal, když odcházel a nechal tady mrtvolu rozpouštějící se ve vaně. Vzadu na dně skříně je hromádka odpadků: vyhozené noviny, prázdný sprej na hubení švábů, nástěnný kalendář potřísněný kávou. Zvednu ho a prohlížím si ho; na každé stránce je černobílá fotografie nějaké starodávné ruiny – vidím Koloseum, nějaký řecký chrám, Celsovu knihovnu v Efezu v noci. Náramně umělecké. Stránky jsou však prázdné, nikde na nich není zapsaná žádná schůzka – vypadá to, že kalendář nikdy nebyl použitý jinak než jako podložka pod kávu. Házím ho zpátky.

Odvracím se od skříně a – bezmyšlenkovitě, čistě ze zvyku – přejíždím rukou po nočním stolku. To je zvláštní: vůbec na něm není prach. Zkouším totéž s prádelníkem, čelní pelestí postele i stereo soupravou a výsledek je všude stejný – vrah všechno otřel, aby smazal svoje otisky. Za to žádnou mimořádnou cenu nedostane; potom však zaregistruji nějaký zápach, zvednu prsty k nosu a všechno je rázem jinak. Ten zbytkový pach, který cítím, je po antiseptickém spreji používaném na nemocničních jednotkách intenzivní péče k odstranění rizika infekce. Nejenže zabíjí bakterie, ale jeho vedlejším účinkem je i zničení všech zdrojů DNA – potu, kůže, vlasů. Když vrah postříkal všechno v místnosti a nakonec jím promočil i koberec a stěny, postaral se o to, že se policie nebude muset namáhat se svými forenzními vysavači.

Náhle si naprosto zřetelně uvědomuji, že tohle není žádná klasická příručková vražda pro peníze, drogy nebo sexuální uspokojení. Jako vražda je to něco pozoruhodného.

Kapitola 2

Ne všichni lidé to vědí – a pravděpodobně jim na tom ani nezáleží –, ale prvním zákonem kriminologie je Lockardův výměnný princip, který říká, že „každý kontakt pachatele s místem činu zanechává nějakou stopu“. Stojím v tomhle hotelovém pokoji, obklopený tucty různých hlasů, a přemýšlím o tom, jestli profesor Lockard někdy narazil na něco takového, jako je pokoj číslo 89 – všechno, čeho se vrah dotkl, je teď buď ve vaně plné kyseliny, otřené do čista nebo prosycené průmyslovým antiseptikem. Jsem si jistý, že tady po něm nezůstala jediná buňka ani jediný folikul.

Před rokem jsem napsal obskurní knihu o moderních vyšetřovacích metodách. V kapitole nazvané „Nové hranice“ jsem uvedl, že jsem se v životě pouze jednou setkal s případem použití antibakteriálního spreje – a to bylo při zavraždění vysoce postaveného zpravodajského agenta v České republice. Zmíněný případ nevěstí nic dobrého – do dnešního dne zůstává nevyřešený. Ten, kdo bydlel v pokoji číslo 89, zjevně dobře věděl, co dělá, a tak se do prohlídky místnosti pouštím s respektem, jaký si zasluhuje.

Nebyl to pořádkumilovný člověk a já mezi dalším harampádím vidím i prázdnou krabici od pizzy ležící hned u postele. Užuž se ji chystám překročit, když si uvědomím, že právě na ní musel mít položený nůž: připravený na krabici po pizze, kde na něj pohodlně dosáhl a kde působil tak přirozeně, že si ho Eleanor pravděpodobně vůbec nevšimla.

Představuji si ji na posteli, jak mu pod zhužvanými prostěradly sahá do rozkroku. Líbá ho na rameno, na hruď a postupuje stále níž. Možná ten chlap ví, co ho čeká, a možná také ne: jedním z vedlejších účinků GHB je totiž to, že potlačuje nutkání ke zvracení. S jeho pomocí není problém zasunout si do úst patnácti, dvaceti nebo i pětadvaceticentimetrového macka – proto ho lze nejsnáze sehnat například v saunách pro gaye. Nebo všude, kde se natáčejí pornofilmy.

Myslím na ruce, které ji popadly – převrací ji na záda a obkročmo roztahuje kolena po obou stranách její hrudi. Eleanor se domnívá, že zaujímá polohu, z níž jí snadno pronikne do úst, jeho pravá ruka však nenápadně sklouzne k boku postele. Prsty, skryté před jejími zraky, dopadnou na víko krabice od pizzy a pak nahmatají to, co hledají – chladný laciný nůž, jehož ostří je však nové a tudíž bohatě postačující pro splnění požadovaného úkolu.

Kdyby je v tu chvíli někdo pozoroval zezadu, viděl by, jak se prohnula v zádech a z úst jí uniklo něco jako zasténání – domníval by se, že ho právě vzala do úst. Nebylo tomu tak. Její oči, rozjasněné drogami, se zalévají strachem. K ústům se jí pevně přitiskla jeho ruka, tlačí jí hlavu dozadu a odhaluje hrdlo. Hází sebou a kroutí se, pokouší se použít k obraně paže, jenže s tím on počítal. Rozkročmo usazený na jejích ňadrech prudce spustí kolena dolů a přirazí ji za bicepsy k posteli – když se dobře podíváte, uvidíte obě modřiny na těle ležícím ve vaně. Je bezmocná. Nad hlavou se jí objeví jeho pravá ruka – Eleanor ji vidí a pokouší se zaječet, divoce sebou smýká, zoufale bojuje, aby se osvobodila. Zubaté ostří nože na pizzu jí prolétne kolem ňader k bledému hrdlu. Nemilosrdně se do něj zařízne…

Po nočním stolku se rozstříkne sprška krve. S jednou z tepen zásobujících krví mozek kompletně přeťatou muselo být za okamžik po všem. Eleanor se bezvládně hroutí a krev jí bublavě uniká z těla. Poslední záchvěvy vědomí jí říkají, že právě byla svědkem své vlastní vraždy; se vším, čím kdy byla a čím se doufala stát, je konec. Takhle to provedl – vůbec v ní nebyl. Ještě jednou můžeme nejspíš poděkovat Bohu za drobná milosrdenství.

Vrah odchází připravit kyselinovou lázeň a cestou ze sebe stahuje zkrvavenou bílou košili, kterou na sobě musel mít – její zbytky právě našli ve vaně pod Eleanořiným tělem spolu s nožem: deseticentimetrová čepel s černou plastovou střenkou, vyráběná po milionech v nějaké čínské robotárně.

Stále ještě jsem lehce otřesený všemi těmi barvitými představami, takže si sotva uvědomuji, že mi rameno stiskla něčí drsná ruka. Jen co ke mně tato skutečnost pronikne, shodím ji a chystám se útočníkovi zlomit paži – obávám se, že je to ozvěna mého dřívějšího života. Stojí přede mnou nějaký chlap, který se úsečně omlouvá, přejíždí po mně podivným pohledem a pokouší se mě odsunout stranou. Je to šéf kriminologického týmu – tvořeného třemi muži a jednou ženou –, který si teď připravuje ultrafialové lampy a misky s rychle působící modrou barvou B, používané k testování matrací a hledání skvrn od semene. Přítomnost antiseptika ještě nezjistili a já jim o něm nic neříkám – nemůžu totiž vyloučit, že vrah nějaký kousek postele vynechal. Pokud ano, podle charakteru hotelu Eastside Inn bych hádal, že najdou několik tisíc pozitivních reakcí sahajících až do hluboké minulosti, kdy ještě štětky nosily punčochy.

Uhýbám jim z cesty, moje soustředění je však těžce narušené: pokouším se veškeré rozptylování vytěsnit ze svého vnímání, protože na tom pokoji a na celé té situaci je něco – nejsem si jistý, co přesně to je –, co mě hluboce znepokojuje. Něco mi na tom scénáři nehraje a já nejsem schopen říct, co to je. Rozhlížím se kolem dokola, znovu si dělám kompletní inventuru všeho, co vidím, ale nemůžu to najít – mám pocit, že jde o nějaký dojem, jímž na mne pokoj zapůsobil už dřív. Vracím se tedy ve vzpomínkách zpět a v duchu si přehrávám záznam z okamžiku svého příchodu sem.

Co to bylo? Sahám až do hlubin svého podvědomí a snažím se vybavit si první dojmy – bylo to něco, co se přímo netýkalo všeho toho násilí, nějaká maličkost, ale přitom fakt prvořadé důležitosti.

Kdybych se toho tak jen mohl dotknout… najít ten pocit… bylo to něco jako… jako nějaké slovo, které se teď skrývá na opačné straně mé paměti. Začínám přemýšlet o tom, jak jsem ve své knize napsal, že jsou to právě předpoklady, které děláme automaticky a vůbec je nezpochybňujeme, co nás vždy zmate – a pak si vzpomínám.

Když jsem do pokoje poprvé vešel, všiml jsem si kartonu piv na prádelníku, kartonu mléka v lednici, přečetl jsem si názvy několika DVD ležících u televize, zaznamenal jsem igelitový sáček vložený do odpadkového koše. A tím dojmem – tím slovem –, který mi ze všeho nejdřív bleskl hlavou, aniž by se dotkl mé vědomé mysli, bylo „ženská“. O všem, co se v pokoji číslo 89 odehrálo, jsem si udělal naprosto správnou představu – s výjimkou toho úplně nejpodstatnějšího. Nebyl to žádný mladý chlapík, kdo tady byl ubytovaný, nebyl to nahý muž, kdo měl s Eleanor sex a podřízl jí hrdlo. Nebyl to žádný mazaný frajer, kdo zlikvidoval její obličejové rysy kyselinou a kdo celý pokoj důkladně pokropil antiseptickým sprejem.

Byla to žena.

Kapitola 3

Setkal jsem se za svou kariéru se spoustou vlivných lidí, poznal jsem však jen jednu osobu s nefalšovanou přirozenou autoritou – chlapíka toho typu, co vás dokáže překřičet pouhým zašeptáním. Ten je teď venku na chodbě, míří ke mně a vysvětluje při tom kriminologickému týmu, že bude muset počkat, protože hasiči chtějí zabezpečit kyselinu dřív, než se někdo popálí.

„Ty plastový rukavice si ale nechte natažený,“ radí jim. „Můžete si tady na chodbě zatím navzájem zadarmo vyšetřit prostatu.“ Všichni kromě mládenců z kriminologie se tomu pochechtávají.

Muž, jemuž ten hlas patří, se jmenuje Ben Bradley, je to poručík z oddělení vražd pověřený vyšetřováním tohoto případu. Byl dole v kanceláři ředitele, odkud se pokoušel kontaktovat šmejda, který tuhle blešárnu spravuje. Je to vysoký černoch – Bradley, ne ten šmejd – těsně po padesátce s velkýma rukama a na sobě má džíny značky Industries s ohrnutými nohavicemi. Manželka ho nedávno přemluvila, aby si je koupil, v marném pokusu dodat mu trochu modernější vzhled; místo toho v nich vypadá – jak sám tvrdí – jako postava z nějakého Steinbeckova románu, moderní verze muže prchajícího před prachovými bouřemi třicátých let minulého století.

Stejně jako všichni pravidelní aktéři takovýchto vražedných cirkusových představení nemá kriminologické specialisty příliš v oblibě. Prvním důvodem je skutečnost, že se jejich práce začala před několika lety zadávat firmám mimo policii a na místech činu se od té doby objevují přeplacení lidé podobní téhle partě v šustivých bílých kombinézách s nápisy jako „Forenzní biologické služby, Inc.“ na zádech. Druhým důvodem – a v jeho případě tím rozhodujícím – byly dva seriály z prostředí kriminologické práce, které v televizi slavily obrovský úspěch a vyvolaly nesnesitelnou epidemii projevující se tím, že se všichni příslušníci uvedené profese považují za celebrity.

„Kristepane,“ postěžoval si nedávno, „v celý týhle zemi snad není jedinej člověk, co by nechtěl vystupovat v reality show.“

Zatímco sleduje, jak přítomné rádobycelebrity balí fidlátka a vracejí je do svých kufříkových laboratoří, padá mu pohled na mne, jak stojím opřený o zeď a jen mlčky přihlížím; mám pocit, že jsem ve stejné pozici strávil snad polovinu života. Ignoruje všechny, kdo se dožadují jeho pozornosti, a prodírá se ke mně. Nepodáváme si ruce – nevím proč, ale prostě jsme mezi sebou potřásání rukama nikdy nezavedli. Nejsem si dokonce docela jistý, jestli jsme přátelé – celý život se pohybuji víceméně za hranicí běžných společenských vztahů, takže to nejspíš nejsem schopen objektivně posoudit. Vzájemně se však respektujeme, jestli to pomůže.

„Díky, že jste přišel,“ říká místo pozdravu.

Přikývnu a dívám se na jeho ohrnuté džíny a černé pracovní boty, ideální pro toho, kdo se chce brodit krví a sračkami místa činu.

„Čím jste přijel – traktorem?“ ptám se. Nezasměje se tomu; Ben se skoro nikdy nesměje, zachovává neustále jednu z nejkamennějších tváří, na jaké kdy narazíte. Což neznamená, že s ním není legrace.

„Už jste měl čas se porozhlédnout, Ramóne?“ ptá se tiše.

Nejmenuji se Ramón a Ben to ví. Také však ví, že jsem až donedávna byl členem jedné z nejutajovanějších zpravodajských agentur naší země, takže odhaduji, že naráží na Ramóna Garcíu. Ramón byl agentem FBI, který vynaložil téměř nepředstavitelné úsilí na to, aby utajil svoji totožnost, když prodával naše národní tajemství Rusům – a pak zanechal otisky prstů na všech plastových pytlech na odpadky, v nichž jim ukradené dokumenty předával. Ramón byl téměř určitě nejneschopnějším tajným agentem v dějinách lidstva. Jak říkám, s Benem je obrovská legrace.

„Jo, trochu jsem to tu okoukl,“ odpovídám. „Zjistili jste už něco o ženský, co v tomhle doupěti bydlela? Bude to hlavní podezřelá, co?“

Ben dokáže skrývat mnohé věci, jeho oči však neumějí zamaskovat překvapený pohled – ženská?

Výborně, libuji si v duchu – Ramón vrací úder. Jenže Bradley je zkušený polda. „To je zajímavý, Ramóne,“ zahučí a snaží se zjistit, jestli jsem doopravdy něco objevil, nebo jestli to na něj jen zkouším. „Jak jste na to přišel?“

Ukazuji mu pivo na prádelníku a mléko v lednici. „Kterej chlap by tohle udělal? Chlap dá pivo vychladit a mlíko nechá zkysnout. Koukněte na ta dévédéčka – romantický komedie, není mezi nima jedinej akční film. Chcete se projít?“ pokračuji. „Podívat se, kolik chlapů v týhle díře si koš na odpadky vykládá plastovým sáčkem? To udělá jen ženská – ženská, která sem nepatří, ať si hraje na cokoli.“

Zvažuje všechno, co jsem mu pověděl, hledí mi do očí, není však možné odhadnout, jestli jsem ho přesvědčil, že mám pravdu. Ještě než se stačím zeptat, vynoří se zpoza barelů na odvoz nebezpečných chemikálii, které sem nanosili hasiči, párek mladých detektivů – nějaká žena a její partner. Před Bradleyem se oba zastaví.

„Něco jsme zjistili, Bene!“ vyhrkne policistka. „Jde o osobu, která tady bydlela…“

Bradley nevzrušeně přikývne. „Jo, je to ženská – povězte mi něco, co ještě nevím. Co s ní má bejt?“

Vypadá to, že jsem ho přesvědčil. Oba podřízení na něj užasle zírají a přemýšlejí, jak je sakra možné, že to věděl. Ještě během dopoledne se legenda obestírající jejich šéfa rozroste o další zázrak. A já? Považuji to za nestydatost – vážně si takhle bez mrknutí přisvojí všechny zásluhy? Hlasitě se rozesměji.

Bradley na mne pohlédne a na kratičký okamžik mám dojem, že se ke mně přidá, je to však předem ztracená naděje. V těch ospalých očích ale jako by přeskočila jiskřička, než znovu obrátí pozornost k oběma policistům. „Jak jste se dozvěděli, že je to žena?“ ptá se jich.

„Podařilo se nám sehnat knihu hostů a složky všech pokojů,“ oznamuje policista – jmenuje se Connor Norris.

Bradley se náhle zatváří zaujatě. „Od ředitele? Vy jste toho šmejda našli – nařídili jste mu odemknout kancelář?“

Norris vrtí hlavou. „Na protidrogovým jsou na něj vystavený čtyři zatykače; nejspíš je už na poloviční cestě do Mexika. Ne, tady Alvarezová“ – ukazuje na svoji partnerku – „poznala jednoho maníka, kterej je hledanej pro vloupání a bydlí tady nahoře.“ Pohlédne na partnerku, jako by si nebyl jistý, kolik toho ještě může prozradit.

Alvarezová pokrčí rameny, zadoufá, že to dobře dopadne, a kápne božskou. „Slíbila jsem tomu lupiči, že nebude muset jít do basy, když nám otevře zámky ředitelovy kanceláře a sejfu.“

Nervózně pohlédne na Bradleyho a čeká, jak velký z toho bude mít malér.

Z výrazu jejího šéfa nelze vůbec nic vyčíst; jen o něco víc ztlumí hlas, takže mluví ještě tišeji. „A dál?“

„Celkem osm zámků a on je měl odemčené za necelou minutu,“ vykládá mu. „Není divu, že v tomhle městě není nic v bezpečí.“

„Co bylo ve složce tý ženský?“ vyptává se Bradley.

„Stvrzenky o zaplacení,“ ujímá se slova Norris. „Bydlela tady už něco přes rok. Platila v hotovosti, nenechala si připojit telefon – a taky ne televizi, kabelovku, vůbec nic. Evidentně nechtěla, aby ji někdo našel.“

Bradley souhlasně přikyvuje – přesně totéž napadlo i jeho. „Kdy ji naposledy viděl někdo ze sousedů?“

„Jsou to tři nebo čtyři dny. Nikdo to neví jistě,“ odpovídá Norris.

„Nejspíš zmizela hned po tom, co zabila tu holku,“ zamumlá Bradley. „Co dokumenty – ve složce přece něco musela mít?“

Alvarezová se dívá do poznámek. „Fotokopie řidičáku z Floridy a nějaký studentský karty nebo čeho – nebyla na tom fotografie,“ vzpomíná si. „Vsadím se, že jsou pravý.“

„Stejně je prověřte,“ přikazuje jim Bradley.

„Dali jsme je Petersenovi,“ informuje ho Norris, že je dostal na starost jiný mladý detektiv. „Už na tom pracuje.“

Bradley to bere na vědomí. „Znal se ten lupič – nebo někdo z ostatních hostů – s podezřelou, vědí o ní něco?“

Oba vrtí hlavou. „Nikdo. Viděli ji jen přicházet a odcházet,“ sděluje mu Norris. „Něco málo přes dvacet, výška asi metr sedmdesát, úžasná figura, aspoň podle toho lupiče…“

Bradley protáčí oči k nebesům. „Podle jeho kritérií to nejspíš bude znamenat, že má obě nohy.“

Norris se usmívá, ale Alvarezová ne – ta nechce nic jiného, než aby Bradley řekl něco k její dohodě s lupičem. Pokud se ji chystá seřvat, ráda už by to měla odbyté. Místo toho se však musí účastnit další diskuse a počínat si profesionálně: „Podle jedný takzvaný herečky ve sto čtrnáctce ta holka v jednom kuse měnila podobu. Jeden den byla za Marilyn Monroeovou, druhej za Marilyna Mansona, někdy za Marilyn i Marilyna v jednom dni. Pak to byli Drew a Britney, Dame Edna, k. d. lang…“

„To myslíte vážně?“ přerušuje ji Bradley. Oba mladí policisté přikyvují a chrlí ze sebe další jména, jako by to chtěli dokázat. „Už se vážně nemůžu dočkat, až uvidím její fotokompozici,“ poznamenává Bradley a uvědomuje si, že všechny obvyklé směry vyšetřování vraždy se před ním zavírají. „Ještě něco?“ Oba vrtí hlavou, už skončili.

„Radši začněte sepisovat svědecký výpovědi těch úchylů – nebo aspoň těch, na který není vypsanej žádnej zatykač, což pravděpodobně znamená, že vám zbudou asi tak tři.“

Posílá je za další prací a otáčí se do stínů ke mně, aby se mnou probral něco, co v něm vyvolává silné znepokojení.

„Už jste někdy viděl tohle?“ ptá se, natahuje si plastové rukavice a z police ve skříni vytahuje nějakou kovovou schránku. Má khaki barvu a je tak tenká, že jsem si jí ani nevšiml. Chystá se ji otevřít, ještě se však na okamžik otočí a zadívá se za Alvarezovou a Norrisem. Mají namířeno ke dveřím a proplétají se mezi hasiči, kteří už balí pumpy na přečerpávání nebezpečných chemikálií.

„Hej, vy dva!“ zavolá na ně. Zastavují se a otáčejí. „Ještě k tomu lupiči – to byla dobrá práce.“ V obličeji Alvarezové vidíme úlevu a oba s úsměvem zvednou ruku v tichém gestu poděkování. Není divu, že ho jeho podřízení zbožňují.

Dívám se na tu kovovou schránku – při bližší prohlídce připomíná spíš kufřík, který má na boku přes šablonu nastříkané bílé sériové číslo. Je zjevně vojenského původu, mám však jen jedinou matnou vzpomínku, že jsem někdy něco podobného viděl. „Polní chirurgická souprava?“ ptám se nepříliš přesvědčeně.

„Jste blízko,“ odpovídá Bradley. „Zubařská.“ Otevírá krabici a ukazuje mi – uloženou v pěnovém polystyrenu – kompletní sadu dentistických nástrojů: roztahovací klíšťky, měřicí sondy, extrakční kleště.

Upřeně na něj hledím. „Vytrhala oběti zuby?“ ptám se.

„Úplně všechny. Žádný jsme nenašli, takže počítám, že je vyhodila. Možná je spláchla do záchodu a budeme mít štěstí – proto taky rozebíráme celý odpadový potrubí.“

„Vytrhala ty zuby před tím, nebo po tom, co oběť zabila?“

Ben si uvědomuje, kam moje otázka míří. „Ne, nebylo to mučení. Koronerův tým už se jí podíval do úst. Jsou si v zásadě jistý, že to udělala až po smrti, aby znemožnila její identifikaci. Proto jsem vás požádal, abyste sem zašel – vzpomněl jsem si, že ve vaší knize je něco o domácí zubařině a vraždě. Pokud to bylo ve Státech, doufal jsem, že by se mohla najít nějaká…“

„Žádná souvislost,“ skáču mu do řeči. „To bylo ve Švédsku. Chlap rozbil oběti můstky a čelist chirurgickým kladívkem – řekl bych, že za stejným účelem –, ale kleště? Nic podobnýho jsem v životě neviděl.“

„Tak teď už jo,“ konstatuje Ben.

„Inspirující,“ přikyvuji. „Myslím ten rychlej postup civilizace.“

Pokud abstrahuji od svého beznadějného názoru na lidstvo, musím přiznat, že na mne tahle vražedkyně dělá čím dál větší dojem – vytrhnout mrtvole dvaatřicet zubů nemohlo být nijak snadné. Pachatelka zjevně pochopila jednu důležitou zásadu, jež většině lidí, kteří se rozhodnou pro práci v jejím oboru, uniká: ještě nikdy nikdo nebyl zatčen proto, že se dopustil vraždy; všichni byli zatčeni jen proto, že ji pořádně nenaplánovali.

Ukazuji na kovovou schránku. „Kde může civilní osoba k jednomu z těchhle krámů přijít?“ ptám se.

Ben krčí rameny. „Úplně kdekoli. Zavolal jsem jednomu kámošovi do Pentagonu a ten se mi podíval do archivu: čtyřicet tisíc souprav vyřadili ze zásob jako nadbytečný. Armáda se jich všech v posledních několika letech zbavila – odprodala je obchodům, co nabízej potřeby pro přežití. Půjdeme po nich, ale tím způsobem ji určitě nenajdeme, nejsem si jistej, jestli by někdo dokázal…“

Hlas se mu vytrácí do prázdna, je ztracený v labyrintu, přejíždí pohledem po místnosti a snaží se z něj najít cestu ven. „Nemám obličej,“ vypočítává tiše. „Nemám žádný zubařský záznamy, žádný svědky – a nejhorší ze všeho je, že nemám ani motiv. Vy se v týhle branži vyznáte líp než kdokoli jinej – kdybych se vás teď zeptal, jestli to dokážu vyřešit, jakou byste mi dával šanci?“

„Teď momentálně? Asi jako na to, že vyhrajete jackpot v loterii,“ odpovídám. „Když vejdete dovnitř, první dojem, jakým to na vás zapůsobí, je: amatér, jen další drogový nebo narkotický hrátky. Pak se podíváte zblízka – řeknu vám, že jsem na celým světě viděl jen pár vražd, který byly aspoň skoro tak dobrý jako tahle.“ A pak mu povím o tom antiseptickém spreji, což je samozřejmě další věc, kterou nechtěl slyšet.

„Díky za povzbuzení,“ zabručí. Bezmyšlenkovitě si o sebe tře palcem a ukazováčkem; po té dlouhé době, po kterou jsem měl možnost ho zblízka pozorovat, vím, co to znamená – má chuť si zapálit.

Kdysi se mi svěřil, že přestal kouřit v devadesátých letech a od té doby už byl minimálně milionkrát v situaci, kdy měl pocit, že by mu cigareta možná pomohla. Tohle je evidentně jedna z nich. Aby překonal touhu po nikotinu, mluví. „Víte, v čem je můj problém? Marcie mi jednou řekla“ – Marcie je jeho manželka –, „že si pouštím oběti moc blízko k tělu, až v sobě nakonec vidím jedinýho přítele, co jim ještě zbejvá.“

„Jejich šampiona?“ nadhazuji.

„Přesně to slovo tehdy použila. A že pokud existuje něco, co nikdy nedokážu – Marcie tvrdí, že to je jediná věc, která se jí na mně doopravdy líbí –, tak je to, že se nikdy nedokážu na přítele vykašlat.“

Šampion mrtvých, říkám si v duchu. Mohl by dopadnout i hůř. Hrozně rád bych mu nějak pomohl, ale nejde to – není to moje vyšetřování, a ačkoli mi ještě není ani čtyřicet, jsem na odpočinku.

Do pokoje vletí udýchaný technik a s asijským přízvukem huláká: „Bene!“ Bradley se k němu otočí. „V suterénu!“

Kapitola 4

Tři technici v pracovních kombinézách vybourali kus staré cihlové zdi. Navzdory maskám, které mají na obličeji, se jim ze zápachu uvnitř dutiny téměř obrací žaludek. Ne že by našli mrtvolu – hnijící maso má svůj vlastní specifický pach. Tohle je prosakující odpadní potrubí, plíseň a trus stovek krysích generací.

Bradley prochází několika navazujícími zatuchlými sklepy a zastavuje se v ostrém světle řady pracovních reflektorů ozařujících vybouranou zeď. Jdu za ním, přidávám se ke skupince ostatních vyšetřovatelů a docházím na místo právě včas, abych viděl, jak ten chlapík s asijským přízvukem – Američan čínského původu, jemuž všichni ze zjevných důvodů říkají Bruce – svítí přenosným reflektorem hluboko do čerstvě obnaženého prostoru.

Uvnitř je labyrint zcela chaoticky vedených potrubních instalací. Bruce vysvětluje, že když rozkopali koupelnu v pokoji číslo 89 a nenašli nic zachyceného v kolenech, rozhodli se jít ještě o krok dál. Požádali kriminology o jednu kapsli modré barvy B, smíchali ji s půllitrem vody a nalili ji do odpadní roury.

Trvalo pět minut, než se celá dávka dostala až dolů; bylo jim jasné, že když odpadní voda protéká tak pomalu, musí být trubka někde mezi suterénem a pokojem číslo 89 něčím zablokovaná. A teď také našli, co to bylo – v té změti potrubí a předpisy ignorujících přípojek za zdí.

„Řekněte mi prosím, že jsou to ty zuby,“ žadoní Bradley. „Spláchla je do hajzlu?“

Bruce vrtí hlavou a svítí přenosným reflektorem na rozmáčený chuchvalec ohořelých papírů, který se zachytil v pravoúhlém kolenu. „Ta trubka vede rovnou z pokoje 89 – vyzkoušeli jsme to,“ ukazuje na mokrou hroudu. „Ať je v tom cokoli, pravděpodobně to spálila a zbytek hodila do hajzlu. Což bylo z jejího hlediska správné – až na to, že nevěděla, že se tady ignorovaly všechny stavební předpisy.“

Bradley si bere na pomoc pinzetu a začíná to slepené svinstvo rozebírat. „Kousky účtenek, růžek předplacený jízdenky z metra, lístek do kina,“ sděluje všem přihlížejícím, co vidí. „Vypadá to, jako by před odchodem celej pokoj naposledy prošla a zbavila se všeho, co zapomněla zlikvidovat předtím.“ Opatrně od sebe odděluje další ohořelé útržky. „Nákupní seznam – ten by se nám mohl hodit k porovnání písma, pokud někdy najdeme…“

Zarazí se a upřeně zírá na nějaký papírek, který je o něco méně ohořelý než ostatní. „Sedm čísel. Zapsanejch rukou: 9. 0. 2. 5. 2. 3. 4. Není to kompletní, zbytek shořel.“

Zvedá papírek a ukazuje ho celé skupině, já však vím, že ve skutečnosti mluví ke mně, jako by mě bývalá příslušnost ke zpravodajské agentuře kvalifikovala pro funkci odborníka na kryptografii. Sedm rukou psaných čísel s druhou polovinou zničenou: to může znamenat cokoli, proti ostatním mám však jednu výhodu. Lidé v mé bývalé branži neustále pracují s fragmenty, takže se na to nedívám jako na zcela nepoužitelnou informaci.

Všichni ostatní samozřejmě okamžitě začínají s nejrůznějšími spekulacemi – je to číslo bankovního účtu, kreditní karty, poštovní směrovací kód, internetová IP adresa, telefonní číslo. Alvarezová poznamenává, že žádná předvolba 902 neexistuje, a má pravdu. Svým způsobem.

„Jo, jenže jsme napojený i na kanadskou soustavu,“ připomíná jí Petersen, ten mladý detektiv s figurou fotbalového obránce. „902 je Nova Scotia. Děda tam měl farmu.“

Bradley na to nijak nereaguje, dál se dívá na mne a čeká na můj názor. Trpké zkušenosti mě naučily nic neříkat, pokud si nejsem stoprocentně jistý, takže jen pokrčím rameny – což znamená, že Bradley a všichni ostatní přejdou k dalšímu.

Tím, o čem momentálně ve skutečnosti přemýšlím, je ten nástěnný kalendář, který mi vrtá hlavou od okamžiku, kdy jsem ho prvně spatřil. Podle cenovky na zadní straně stál u Rizzoliho, což je luxusní knihkupectví, čtyřicet babek, a to je spousta peněz za něco, v čem můžete jen najít datum a co stejně nikdy nepoužijete. Vražedkyní byla zjevně inteligentní žena, a tak mě napadá, že to pro ni možná vůbec nebyl kalendář: třeba se jen zajímala o starobylé ruiny.

Většinu své pracovní kariéry jsem strávil v Evropě, a byť je to už dávno, co jsem naposledy cestoval tak daleko na východ, jsem si skoro jistý, že 90 je mezinárodní telefonická předvolba Turecka. Stačí strávit jeden den cestováním po téhle zemi a zjistíte, že je tam víc řecko-římských památek než téměř kdekoli jinde na světě. Je-li 90 předvolbou Turecka, pak je možné, že následující číslice jsou předvolbou oblasti a částí telefonního čísla. Odcházím od skupiny a mířím do nejklidnějšího kouta suterénu, odkud mobilem volám na Verizon – chci informace o oblastních předvolbách v Turecku.

Zatímco čekám, až se mi telefonní společnost ozve, dívám se na hodinky a s úžasem zjišťuji, že venku už se musí rozednívat – uplynulo deset hodin od chvíle, kdy správce, jemuž si stěžovali na výpadek elektřiny ve vedlejším pokoji, odemkl dveře pokoje číslo 89, aby tam zkontroloval elektrické vedení. Není divu, že všichni vypadají utahaně.

Konečně se dovolávám na někoho v poradenském oddělení Verizonu, na ženu s výrazným přízvukem, která podle mého odhadu sedí v zákaznickém centru v Bombaji, a zjišťuji, že mě paměť neklame – 90 je skutečně předvolba pro Turecko. „A co 252? Může to být předvolba oblasti?“

„Ano, pro provincii… jmenuje se Muğla nebo tak nějak,“ odpovídá a pokouší se o správnou výslovnost. Turecko je velká země – větší než Texas s více než sedmdesáti miliony obyvatel – a jméno provincie mi nic neříká. Začínám jí děkovat a chystám se hovor ukončit, když ještě dodá: „Nevím, jestli vám to pomůže, ale píše se tady, že jedno z nejdůležitějších měst leží na pobřeží Egejského moře. Jmenuje je Bodrum.“

To slovo mi do celého těla vysílá šok, závan mrazivého strachu, který tolik uplynulých let skoro vůbec nerozehnalo. „Bodrum,“ říká a to jméno se vyplavuje na břeh jako trosky nějakého vzdáleného ztroskotaného vraku. „Vážně?“ odpovídám klidně a násilím potlačuji kypící příval myšlenek. Pak mi ta část mozku, která se zabývá přítomností, připomene, že se tohohle vyšetřování účastním jen jako host, a strach nahrazuje vlna úlevy. S tou částí světa už nikdy nechci mít nic společného.

Pomalu se vracím nahoru do pokoje číslo 89. Bradley mě vidí a já mu jdu vysvětlit, že podle mého názoru je na tom papírku skutečně první část telefonního čísla, na Kanadu že bych ale na jeho místě zapomněl. Informuji ho o tom kalendáři a on na to říká, že na něj během večera narazil a také si ho neuměl vysvětlit.

„Bodrum?“ ptá se. „Kde je Bodrum?“

„Neměl byste pořád vysedávat doma. Bodrum je v Turecku – v jedné z nejvyhledávanějších letních destinací na světě.“

„A co Coney Island?“ ptá se, aniž by pohnul brvou.

„Tam je to skoro stejný,“ přitakávám a v duchu si představuji přístav přeplněný extravagantními jachtami, elegantní vily, maličkou mešitu krčící se v kopcích, restaurace se jmény jako Mezzaluna a Oxygen, nabité hormony a šálky desetidolarového cappuccina.

„Vy jste tam byl?“ ptá se Bradley. Vrtím hlavou – jsou jisté věci, o kterých mi vláda nedovolí mluvit.

„Ne,“ odpovídám lživě. „Proč by asi volala někomu do Bodrumu?“ přemýšlím nahlas a měním téma.

Bradley krčí rameny na znamení, že se mu nechce spekulovat, má na starosti příliš mnoho jiných věcí. „Ten kolohnát taky odvedl kus dobrý práce,“ sděluje mi a ukazuje na Petersena na protější straně místnosti. „Ten průkaz, samozřejmě na falešný jméno, co Alvarezová našla v ředitelově složce, nebyla studentská karta – byla to průkazka jedný newyorský veřejný knihovny.“

„No výborně,“ přikyvuji bez většího zájmu. „Intelektuálka.“

„To ani ne,“ opravuje mě Bradley. „Podle jejich databáze si za celej rok vypůjčila jen jednu knížku.“ Odmlčí se a provrtá mě tvrdým pohledem. „Tu vaši.“

Opětuji jeho pohled a nejsem schopen slov. Už se nedivím, že myslel na jiné věci. „Četla moji knihu?“ vypravím ze sebe konečně.

„Nejen četla – řekl bych, že ji přímo prostudovala,“ odpovídá. „Jak jste říkal – neviděl jste mnoho tak profesionálních vražd, jako je tahle. Teď už víme proč: chybějící zuby, antiseptickej sprej – to všechno v tý vaší knížce je, že jo?“

Hlava se mi zaklání dozadu, když mi dochází plná váha téhle skutečnosti. „Převzala metody z několika případů a použila tu knížku jako metodickou příručku – jak někoho zabít a smazat po sobě stopy.“

„Přesně tak,“ přitakává Ben Bradley a věnuje mi jeden ze svých absolutně výjimečných úsměvů. „Jen vám chci poděkovat – teď musím vlastně pronásledovat v zastoupení vás, to znamená toho nejlepšího na světě.“

Kapitola 5

Chcete-li znát pravdu, moje kniha o vyšetřovacích metodách byla poměrně neznámá – pokud jsem to schopen posoudit, byl to jeden z těch případů, které se vymykají veškeré nakladatelské teorii: jakmile ji lidé jednou odložili, většinou se nedokázali přimět k tomu, aby se k ní ještě někdy vrátili.

V úzkém okruhu profesionálů, jimž byla určena, však přitom vyvolala seismický šok. Materiál, jehož v ní bylo použito, byl nashromážděn z hraničních oblastí technologie, vědy či dokonce věrohodnosti. Při bližším přezkoumání faktů si ovšem ani ti nejzarytější skeptikové nedokázali své pochybnosti podržet – každý citovaný případ obsahoval ty drobné detaily, tu zvláštní patinu okolností a motivace, která dobrým vyšetřovatelům dovoluje oddělit skutečnost od podvrhu.

Den po vydání knihy se uzavřený svět špičkových vyšetřovatelů začal otřásat ozvěnou bubnové palby všemožných otázek. Jak je k čertu možné, že nikdo o žádném z uváděných případů v životě neslyšel? Připomínaly komuniké z jiné planety, pouze jména v nich byla změněna za účelem ochrany viníků. A ještě důležitější otázka zněla: kdo ji u všech všudy napsal?

Neměl jsem rozhodně v úmyslu dovolit někomu, aby to zjistil. Vzhledem ke své bývalé práci jsem měl tolik nepřátel, že jsem je raději ani nezkoušel spočítat, a nestál jsem o to, abych jednoho dne ráno sedl do auta, nastartoval a skončil jako hrstka kosmického prachu obíhající kolem Měsíce. Pokud se některý z čtenářů knihy rozhodl sehnat si nějaké informace o jejím takzvaném autorovi, našel pouze muže, který přednedávnem v Chicagu zemřel. Jedno bylo jisté, nenapsal jsem ji pro slávu ani pro peníze.

Sám sobě jsem její napsání zdůvodňoval tím, že jsem vyřešil zločiny spáchané lidmi, kteří působí na vnější hranici lidské vynalézavosti, a domníval jsem se, že některé z metod, které jsem sám vymyslel a jako první použil, by mohly přijít vhod i jiným vyšetřovatelům. A skutečně tomu tak bylo – do jisté míry. Na jakési hlubší úrovni jsem stále ještě mladý – a doufám, že mám před sebou druhý, opravdový život – a domnívám se, že tahle kniha byla jakýmsi zúčtováním, něčím jako posledním rozloučením s mojí bývalou existencí.

Téměř deset let jsem byl členem nejtajnější ze všech zpravodajských organizací naší země, která pracovala v tak hlubokém stínu, že o její existenci věděla pouhá hrstka lidí. Úkolem naší agentury bylo dohlížet na celou naši zpravodajskou komunitu, plnit funkci oddělení vnitřních záležitostí světa tajných služeb. Dalo by se říct, že v tomto ohledu jsme byli atavismem ze středověkých dob. Byli jsme krysaři.

Ačkoli celkový počet lidí zaměstnaných u šestadvaceti veřejně známých – a osmi nejmenovaných – zpravodajských organizací Spojených států amerických je utajovaný, lze vcelku rozumně předpokládat, že do našeho záběru patřilo víc než sto tisíc osob. Tak početná populace znamenala, že jsme vyšetřovali celou širokou paletu zločinnosti – od velezrady po úplatkářství, od vraždy po znásilnění, od obchodů s narkotiky po krádeže. Jediným rozdílem bylo, že mezi pachateli byli někteří z nejlépe vycvičených a nejinteligentnějších obyvatel světa.

Skupinu pověřenou tímto elitním a přísně utajovaným posláním založil Jack Kennedy v prvních měsících svého prezidentského funkčního období. Po jednom obzvlášť šokujícím skandálu v CIA – jehož podrobnosti jsou dodnes tajné – zjevně dospěl k závěru, že členové zpravodajské komunity jsou právě tak náchylní k lidským slabostem jako celá široká veřejnost. Pravděpodobně náchylnější.

Za normálních okolností by funkci hlavního vyšetřovatele stínového světa plnila FBI. Jenže pod parfémovanou pěstí J. Edgara Hoovera v této agentuře rozhodně nepanovaly normální okolnosti. Dát Hooverovi pravomoc k vyšetřování tajných služeb by se bývalo rovnalo… no, právě tak byste mohli Saddáma pustit, aby si šel hrát do zbrojovky. Z tohoto důvodu vytvořili Kennedy a jeho bratr agenturu, jíž byla z titulu jejích povinností udělena bezprecedentní moc. Ustavená prezidentským příkazem se zároveň stala jednou z jediných tří agentur, které jsou podřízené přímo prezidentovi bez dohledu Kongresu. Na ty zbývající dvě se neptejte – zákon zakazuje uvádět i jejich jména.

V oněch exkluzivních nadřazených kruzích, v nichž se pohybují pouze osoby s nejvyšší bezpečnostní prověrkou, se lidé zprvu nově vzniklé agentuře a jejímu nesnadnému poslání vysmívali. Potěšeni vlastní duchaplností pro ni začali razit přezdívku „11. výsadková divize“ – jinými slovy kavalerie. Jen málokdo očekával, že bude mít úspěch, její impozantní reputace však neustále vzrůstala a po nějaké době už stejným lidem zmíněná přezdívka tak vtipná nepřipadala.

Jako by nevyslovenou všeobecnou dohodou první část přezdívky postupně upadla v zapomnění, až nakonec celá zpravodajská komunita o agentuře mluvila – a to s posvátnou úctou v hlase – prostě jako o „Divizi“. Není to domýšlivost, když řeknu, že mnozí z těch, kdo pro ni pracovali, byli geniální. Museli být – k cílům Divize patřili někteří z nejobratnějších tajných agentů, jaké kdy stínový svět viděl. Léta výcviku tyto muže a ženy naučila, jak lhát a odvádět pozornost, jak zmizet a neponechat po sobě jedinou stopu, jak mít prsty úplně ve všem, ale nikde nezanechat otisky. Výsledkem bylo, že ti, kteří je lovili, museli být ještě obratnější. Tlak, který byl na lovce vyvíjen, aby si neustále udržovali jeden krok náskoku před sledovanou kořistí, byl obrovský a místy téměř nesnesitelný, a není proto divu, že Divize mezi svými zaměstnanci vykazovala nejvyšší míru sebevražd ze všech státních institucí s výjimkou poštovní služby.

Byl jsem v posledním ročníku na Harvardu, když mě zrekrutovali do svých elitních řad, aniž bych si toho byl vůbec vědom. Jedna z agenturních verbířek – příjemná žena s hezkýma nohama a překvapivě krátkou sukní, která se představila jako viceprezidentka Rand Corporation – přijela do Cambridge, aby si promluvila se slibnými mladými absolventy.

Studoval jsem tři roky medicínu a specializoval jsem se na lékovou farmakologii – a přistupoval jsem k tomu zatraceně vážně. Všední dny jsem trávil studiem teorie a o víkendech jsem volil mnohem praktičtější přístup. Bylo to u jistého lékaře v Bostonu, kterého jsem navštívil poté, co jsem si nastudoval symptomy fibromyalgie, a přesvědčoval jsem ho, aby mi předepsal vicodin, když jsem měl něco jako zjevení.

Řekněme, že by to byla realita, že bych to právě v tuto chvíli byl já, kdo seděl za tím stolem a snažil se vyléčit choroby – skutečné i jen vymyšlené – pacientů, které jsem nenápadně pozoroval v čekárně.

Uvědomil jsem si, že mě nezajímá to, co lidi trápí, ale to, co je motivuje. Zanechal jsem studia medicíny, zapsal jsem se na psychologii, absolvoval jsem ji s vynikajícím prospěchem a zbýval mi už jen krůček k doktorátu.

Jen co jsem dokončil doktorandské studium, nabídla mi ta dáma v krátké sukni dvojnásobně vyšší nástupní plat než kterýkoli jiný zaměstnavatel a podmínky, které mi zjevně nabízely téměř neomezené příležitosti k výzkumu a dalšímu postupu. V důsledku toho jsem strávil šest měsíců sepisováním zpráv, které nikdy nikdo neměl číst, a sestavováním dotazníků, které nikdy nikdo neměl vyplňovat, než jsem zjistil, že ve skutečnosti vůbec pro Rand Corporation nepracuji. Celou tu dobu mě pozorovali, zkoušeli, hodnotili a prověřovali. Dáma v krátké sukni náhle nebyla k nalezení.

Místo ní mě dva muži – tvrdě vyhlížející chlapi, které jsem nikdy předtím ani potom neviděl – odvedli do bezpečné místnosti v nenápadné budově průmyslové zóny v severním sousedství sídla ředitelství CIA v Langley ve Virginii. Dali mi podepsat několik formulářů, které mi zakazovaly cokoli prozradit, a teprve pak mi sdělili, že se se mnou uvažuje pro přijetí k tajné zpravodajské službě, jejíž jméno mi odmítli říct.

Zíral jsem na ně a ptal jsem se sám sebe, jak přišli právě na mne. Pokud jsem ale chtěl být upřímný, musel jsem přiznat, že odpověď znám. Byl jsem pro tajný svět dokonalým kandidátem. Byl jsem inteligentní, odjakživa jsem byl samotář a hluboko v duši jsem nosil těžké zranění.

Otec od matky odešel, ještě než jsem se narodil, a nikdy se už neukázal. O několik let později byla matka zavražděna v ložnici našeho bytu v těsném sousedství 8 Mile Road v Detroitu. Jak už jsem říkal, existují místa, která si budu pamatovat do konce života.

Jako jedináček jsem po čase skončil u adoptivních rodičů v Greenwichi v Connecticutu – dvacet akrů pečlivě udržovaných trávníků, nejlepší školy, jaké lze za peníze koupit, nejtišší dům, jaký jste kdy viděli. Když tak byla jejich rodina zdánlivě kompletní, Bill a Grace Murdochovi se nejspíš snažili, seč mohli, já jsem však nikdy nemohl být synem, po němž toužili.

Dítě bez rodičů se naučí umění přežít; od samého začátku se naučí skrývat, co cítí, a dosáhne-li bolest nesnesitelné intenzity, umí si vyhrabat v hlavě jeskyni a schovat se do ní. Před vnějším světem jsem se snažil vypadat tak, jak si podle mne Bill a Grace přáli, a skončilo to tím, že jsem jim byl oběma cizí.

Když jsem seděl v té místnosti nedaleko Langley, uvědomil jsem si, že převzetí jiné totožnosti, zamaskování tak velké části toho, čím jste a co cítíte, je ideálním tréninkem pro tajný svět.

Musím říct, že v následujících letech – v těch, která jsem strávil utajeným cestováním po celém světě pod mnoha různými jmény – byli nejlepšími agenty, jaké jsem kdy poznal, lidé, kteří se naučili vést dvojí život dávno předtím, než začali pracovat pro jakoukoli agenturu.

Patřili k nim utajení gayové v homofobním světě, tajní cizoložníci s manželkami na předměstích, hazardní hráči a narkomani, alkoholici a sexuální zvrhlíci. Ať bylo břímě, které nesli, jakékoli, všichni měli dlouholetou praxi v tom, jak svět přimět, aby uvěřil v iluzi, jíž se mu prezentovali. Zbýval pouhý krůček k tomu, aby si nasadili ještě jinou masku a sloužili své vládě.

Ti dva tvrdě vyhlížející muži zřejmě něco podobného vycítili i ve mně. Konečně ve svém výslechu dospěli k otázkám týkajícím se nezákonných aktivit. „Povězte nám o svém vztahu k drogám,“ vyzvali mě.

Vzpomněl jsem si na něco, co jsem kdysi slyšel o Billu Clintonovi – že nikdy nepotkal ženu, která by se mu nelíbila. Usoudil jsem, že bych věci nijak nepomohl, kdybych se jim přiznal, že stejně se dívám já na drogy. Popřel jsem, že bych je kdy byť jen zkoušel, a s povděkem jsem kvitoval, že jsem si nikdy neosvojil lehkovážný životní styl, který je obvyklým průvodním jevem jejich užívání. Přistupoval jsem k nim jako ke svému tajnému životu, který jsem před světem skrýval dodržováním vlastních stanovených pravidel – sjížděl jsem se zásadně o samotě a nikdy jsem se nesnažil shánět něco v barech nebo klubech. Diskotékové drogy byly podle mne pro amatéry a představa ježdění po městě a nakupování drog na ulici mi připadala jako nejlepší recept na to, jak se dát zastřelit.

Fungovalo to – nikdy mě v souvislosti s drogami nezatkli ani nevyslýchali –, a když jsem tedy už úspěšně zvládal jeden tajný život, dodávalo mi to sebedůvěru, abych s radostí uvítal i další. Když vstali a chtěli vědět, kolik času budu potřebovat na zvážení jejich nabídky, prostě jsem je požádal o pero.

Takhle to tedy proběhlo – podepsal jsem jejich „závaznou dohodu“ v místnosti bez oken na pozemku nehostinné průmyslové zóny a začlenil jsem se tak do tajného světa. Pokud jsem při tom pomyslel na cenu, kterou zaplatím, na všechny ty obyčejné věci, které nikdy nezažiju a nebudu s nikým sdílet, rozhodně si na to nevzpomínám.

Kapitola 6

Po čtyřech letech výcviku – při němž jsem se učil číst drobné signály, které by každému jinému utekly, a přežít v situacích, v nichž by jiní zemřeli – jsem začal rychle stoupat po služebním žebříčku. Moje první zahraniční přidělení byl Berlín a necelých šest měsíců po nástupu tam jsem poprvé zabil člověka.

Už od doby, kdy byla Divize založena, velel všem jejím operacím v Evropě jeden z jejích služebně nejstarších agentů se základnou v Londýně. První osobou, která tuto funkci zastávala, byl vysoký námořní důstojník, muž se zevrubnými znalostmi dějin námořních válek. V důsledku toho začal sám sobě říkat Modrý admirál, což byla hodnost, která kdysi patřila třetímu nejvyššímu veliteli britského námořnictva: to také přesně odpovídalo jeho postavení ve vedení Divize. Označení se uchytilo, postupem desetiletí se však zkomolilo a změnilo, až byl nakonec každý nový držitel této funkce známý pod přezdívkou Modrý jezdec.

V době, kdy jsem přijel do Evropy, řídil tehdejší uživatel londýnské kanceláře jistou vysoce oceňovanou operaci a prakticky nikdo nepochyboval o tom, že se jednoho dne vrátí do Washingtonu a ujme se nejvyšší funkce v Divizi. Podřízené, kteří se podle jeho názoru osvědčili, měla nevyhnutelná následná vlna změn také vynést výš, takže všude hořel intenzivní konkurenční boj o to, kdo se mu víc zalíbí.

Taková byla tedy situace, když mě berlínská kancelář vyslala do Moskvy. Bylo to počátkem srpna – nejhoršího měsíce v tom horkém a zoufalém městě – a měl jsem tam prošetřit obvinění z finanční zpronevěry v jisté americké tajné službě, která tam působila. Peníze skutečně zmizely, když jsem se však pustil do hlubšího šetření, objevil jsem něco mnohem horšího – jistý vysoce postavený americký zpravodajský důstojník přicestoval do Moskvy speciálně proto, že se chystal prodat jména našich nejcennějších ruských informátorů zástupcům FSB, funkcí i brutalitou nástupnické organizace KGB.

Protože jsem na tenhle konkrétní večírek dorazil velice pozdě, musel jsem se okamžitě rozhodnout – nebyl čas na to, abych někoho požádal o radu nebo zvažoval další potenciální důsledky. Když jsem našeho důstojníka dostihl, byl už na cestě za svým ruským kontaktem. A ano, byl to první člověk, kterého jsem v životě zabil.

Zastřelil jsem ho – zastřelil jsem Modrého jezdce na Rudém náměstí, kde kvílel zuřivý vítr vanoucí ze stepí, horký a přinášející s sebou vůně Asie a pach zrady. Nevím, jestli je to něco, na co bych měl být pyšný, ale ačkoli jsem byl mladý a nezkušený, svého šéfa jsem zabil jako profesionál.

Sledoval jsem ho až na jižní okraj náměstí, kde se otáčel dětský kolotoč. Spoléhal jsem se na to, že řinčivý rachot reprodukované hudby pomůže zamaskovat duté prásknutí výstřelu z pistole. Blížil jsem se k němu z boku – ačkoli jsme se dobře znali, zpozoroval mě až na poslední chvíli.

Obličejem mu přelétl udivený výraz, který se téměř okamžitě proměnil ve strach. „Eddy…“ začal. Nejmenoval jsem se Eddy, ale jako každý člen agentury jsem změnil svoji totožnost, než jsem se poprvé vypravil do terénu. Myslím, že cizí identita mi to usnadnila, jako bych to nebyl doopravdy já, kdo před ním stál.

„Děje se něco – co tady děláš?“ Pocházel z jihu a jeho přízvuk se mi vždy líbil.

Jen jsem zavrtěl hlavou. „Vysšaja mera,“ odpověděl jsem. Byl to výraz ze staré hantýrky KGB, který jsme oba znali a který doslova znamenal „trest nejvyššího stupně“ – tedy eufemistické vyjádření skutečnosti, že se někoho chystáte střelit do týla kulkou velkého kalibru.

Měl jsem už ruku na pistoli v postranní kapse saka – byla to plochá PSM ráže 5.45, paradoxně sovětské výroby, speciálně konstruovaná tak, že byla jen o maličko silnější než zapalovač. To znamenalo, že když jste si ji strčili do kapsy dobře šitého obleku, prakticky se vám vůbec nevyboulila. Viděl jsem paniku v jeho očích, když sklouzl pohledem k dětem na kolotoči; vzpomněl si nejspíš na svoje dvě malé děti a přemýšlel o tom, jak se všechno mohlo tak bláznivě zvrtnout.

Zmáčkl jsem spoušť, aniž bych vytáhl pistoli z kapsy, a vypálil jsem kulku s ocelovým jádrem, schopnou prostřelit třicet vrstev kevlaru a dvanáct milimetrů tlustý plát titanové oceli v neprůstřelné vestě, kterou měl pravděpodobně navlečenou.

Přes randál kolotoče nikdo nic neslyšel.

Kulka, která se mu zaryla do hrudi, měla tak vysokou úsťovou rychlost, že jeho srdci přivodila okamžitý šok a na místě ho zabila – přesně jak bylo jejím zamýšleným účinkem. Natáhl jsem se k němu, zachytil jsem ho, ještě než se zhroutil na zem, a dlaní jsem mu setřel pot z čela, abych naznačil, že můj společník prostě jen omdlel horkem.

Napůl jsem ho odnesl na plastovou židličku pod povlávající plátěnou markýzou, kde nikdo neseděl, a lámanou ruštinou jsem při tom mluvil na skupinku matek čekajících deset metrů ode mne na svoje děti, ukazoval jsem na oblohu a stěžoval si na počasí.

Usmívaly se, potají potěšené, že se jim znovu potvrdilo, jak jsou Slované silní a Američané slabí. „Ach ano, to horko – je to hrůza, ano,“ přikyvovaly soucitně.

Svlékl jsem Jezdci sako a hodil jsem mu ho do klína, abych překryl rudnoucí díru. Znovu jsem zavolal na matky a sdělil jsem jim, že ho tu chviličku nechám odpočívat a půjdu najít taxíka.

Přikývly, víc než moje počínání je však zajímaly jejich děti na kolotoči. Pochybuji, že si některá z nich všimla, že odcházím s jeho kufříkem – o náprsní tašce vůbec nemluvě –, když jsem spěšně zamířil k taxíkům na Kremelském prospektu.

Vcházel jsem už do svého hotelového pokoje několik kilometrů od Rudého náměstí, když si někdo všiml, že mu z koutku úst vytéká pramínek krve, a zavolal policii. Neměl jsem možnost vyprázdnit mu všechny kapsy, takže jsem věděl, že nebude trvat dlouho, než ho identifikují.

Při svých návštěvách Londýna jsem mnohokrát večeřel v jeho domě a hrál jsem si s jeho dětmi – se dvěma holčičkami, které teprve nedávno začaly chodit do školy – a teď jsem počítal minuty do chvíle, kdy podle mého odhadu zazvoní u něj v Hampsteadu telefon a dcery se dozvědí, že je jejich otec mrtvý. Díky vlastnímu dětství jsem si lépe než většina lidí uměl představit, co se bude následně v dítěti odehrávat – tu vlnu nevěřícného šoku, snahu pochopit neodvolatelnost smrti, příliv paniky, bezednou propast opuštěnosti. Ať jsem se jakkoli snažil, nedokázal jsem tu scénu vytěsnit z hlavy – viděl jsem sice v duchu jeho dcery, ale obávám se, že emoce byly moje.

Konečně jsem se posadil na postel a vylomil jsem zámek jeho kufříku. Jediným zajímavým předmětem, který jsem v něm našel, bylo hudební DVD s Shanií Twainovou na obalu. Vložil jsem ho do svého laptopu a nechal jsem ho projet algoritmickým programem. V digitalizované hudbě byla ukrytá jména a důvěrné složky devatenácti Rusů, kteří nám předávali tajné informace. Kdyby Jezdec kufřík předal, čekala by je všechny vysšaja mera.

Probíral jsem se složkami, pročítal jsem si osobní údaje všech devatenácti agentů a začal jsem v duchu počítat jména všech ruských dětí, které jsem v nich našel. Byť jsem to neměl v úmyslu, uvědomil jsem si, že sestavuji něco jako bilanci zisků a ztrát. Když jsem skončil, bylo na jedné straně čtrnáct ruských dětí a na druhé dvě Jezdcovy dcery. Dalo by se říct, že to byl ve všech ohledech dobrý obchod, ale nestačilo to: ta ruská jména byla příliš abstraktní, zatímco Jezdcovy dcery byly až moc skutečné.

Oblékl jsem si kabát, přes rameno jsem si přehodil cestovní brašnu, zastrčil jsem do kapsy pistoli a zamířil jsem na dětské hřiště nedaleko Gorkého parku. Z přečtených složek jsem věděl, že manželky některých našich ruských aktiv tam často s dětmi odpoledne chodívají. Posadil jsem se na lavičku a podle popisů ve složkách jsem jednoznačně identifikoval devět žen, jejichž děti na nápodobě pláže budovaly hrady z písku.

Přešel jsem blíž a zadíval jsem se na ně – pochybuji, že by si některé z nich všimlo cizího muže s propálenou dírou v saku, který si je prohlížel mezi tyčemi ohrady –, na ta rozesmátá děcka, jejichž dětská léta, jak jsem doufal, budou nyní trvat déle, než kdy trvala ta moje. A ačkoli se mi podařilo si je zreálnit, nemohl jsem se zbavit myšlenek na to, že ve stejné míře, v níž jsem jim něco dal, jsem na oplátku ztratil část sebe sama. Říkejte tomu moje nevinnost.

Když jsem kráčel k řadě taxíků, připadal jsem si starší, ale jaksi klidnější. Už před několika hodinami – když jsem po zabití Jezdce spěchal do svého hotelového pokoje – jsem se šifrovaným telefonátem spojil s Washingtonem a věděl jsem, že letadlo CIA, maskované jako firemní proudový letoun General Motors, míří na moskevské letiště Šeremetěvo, aby mě naložilo a odvezlo.

Protože jsem měl strach, jestli mě ruská policie už neidentifikovala jako vraha, byla jízda na letiště jednou z nejdelších cest mého života, a když jsem nastoupil na palubu letadla, cítil jsem obrovskou úlevu. Vítězoslavný pocit mi vydržel jen asi dvanáct vteřin. Na palubě čekali čtyři ozbrojení muži, kteří mi odmítali sdělit, co jsou zač, ale vypadali jako příslušníci nějaké speciální jednotky.

Předali mi úřední dokument, z něhož jsem zjistil, že jsem se stal subjektem vyšetřování Jezdcovy smrti na té nejvyšší úrovni, jakou zpravodajská komunita zná – takzvaného „šetření kritického incidentu“. Velitel skupiny mi sdělil, že letíme do Ameriky.

Pak mi přečetl moje práva a prohlásil mě za zatčeného.

Kapitola 7

Odhadoval jsem, že bychom mohli být v Montaně. Když jsem se v letadle díval z okénka, viděl jsem v tvaru pahorků pod námi něco, co mě téměř přesvědčilo, že jsme někde na severozápadě. Žádné jiné rozlišovací znamení tam nebylo – jen letiště tak utajené, že ho tvořil pouze shluk neoznačených bunkrů, tucet podzemních hangárů a kilometry elektrického plotu.

Letěli jsme celou noc, a když jsme přistávali – těsně po rozednění –, cítil jsem se hrozně mizerně. Měl jsem spoustu času na to, abych si nechal všechno přemílat v hlavě, a s každým dalším uletěným kilometrem ve mně narůstaly pochybnosti. Co když to DVD s Shanií Twainovou byl jen podvrh, nebo co když ho Jezdci někdo podstrčil bez jeho vědomí? Třeba měl rozjetou nějakou operaci na zmatení protivníka, o níž jsem nic nevěděl – nebo ho nějaká jiná agentura použila k tomu, aby dal nepříteli balík dezinformací. A co třeba tohle? Možná budou vyšetřovatelé tvrdit, že to bylo moje DVD a že Jezdec mě odmaskoval jako zrádce. To by vysvětlovalo, proč jsem ho zastřelil, aniž bych se s někým poradil.

Nořil jsem se čím dál hlouběji do labyrintu pochybností, když mě ti chlapi od speciálních jednotek vyvedli z letadla a posadili do SUV se začerněnými okny. Dveře se automaticky zamkly a já jsem si všiml, že kliky k jejich otevření zevnitř jsou odmontované. Uplynulo pět let od doby, co jsem vstoupil do tajného světa, a teď, po třech horečných dnech v Moskvě, bylo všechno v sázce.

Jeli jsme dvě hodiny, aniž bychom opustili prostor ohraničený elektrickým plotem, a konečně jsme zastavili před osamocenou budovou ve stylu ranče, obklopenou vyprahlým trávníkem.

Můj pohyb byl omezen na dvě malé místnosti a nesměl jsem se vidět s nikým kromě svých vyšetřovatelů, věděl jsem však, že v jiném křídle domu pracuje tucet kriminologických týmů, které pod drobnohledem zkoumají celý můj život – a Jezdcův také – a snaží se najít v něm stopy pravdy. Věděl jsem také, jak budou probíhat moje výslechy – jenže ať během výcviku absolvujete jakékoli množství praktické přípravy, doopravdy vás na realitu, kdy si vás vezmou do práce nepřátelští vyšetřovatelé, nic připravit nedokáže.

Střídaly se na mně na směny čtyři týmy a to, co teď řeknu, uvádím bez jakéhokoli subjektivního komentáře, čistě jen jako konstatování skutečnosti: nejhorší byly ženy – nebo tedy nejlepší, podle toho, z které strany se na to díváte. Nejpohlednější z nich se zjevně domnívala, že když si nechá košili nahoře rozepnutou a předkloní se ke mně, nějak se tím dobere blíž k pravdě. Říkal jsem jí Podprda. Byla to stejná metoda, jaká se o několik let později s velkým úspěchem používala při výsleších muslimů zadržovaných na základně Guantánamo.

Věděl jsem, z jaké teorie vycházejí – je to připomínka světa, po němž bažíte, světa plného potěšení, diametrálně odlišného od neustálého napětí, v němž se nacházíte. Stačí jen spolupracovat. A musím na tomhle místě říct, že to funguje. Z toho, jak se vás dnem i nocí vyptávají na maličkosti a snaží se v tom, co říkáte, najít nějaký rozpor, jste vyčerpaní – unavení do morku kostí. Když se to táhne dva týdny, skutečně bažíte po jiném světě – jakémkoli.

Jednou pozdě v noci, po dvanácti hodinách bez přestávky, jsem se Podprdy zeptal: „Vážně si myslíte, že jsem to všechno naplánoval – a pak jsem ho zastřelil na kraji Rudýho náměstí? Rudýho náměstí? Proč bych to dělal?“

„Nejspíš z pitomosti,“ odpověděla klidně.

„Kde vás vyhrabali – někde u tyče?“ málem jsem zařval. Vůbec poprvé jsem zvedl hlas a byl to omyl; teď bude tým analytiků a psychologů, kteří výslechu přihlížejí přes skryté kamery, vědět, že se mi dostávají pod kůži.

Okamžitě jsem zadoufal, že mi splatí stejnou mincí, byla to však profesionálka – hlas měla stále stejně klidný, jen se ještě o něco víc předklonila, až se těch pár zapnutých knoflíčků na její košili napnulo. „Jsou přírodní a nepomáhám si podprsenkou – pro případ, že by vás to zajímalo. Jakou píseň hráli u toho kolotoče?“

Přinutil jsem se odsunout vztek stranou. „Už jsem vám to říkal.“

„Tak nám to povězte znovu.“

„‚Smells Like Teen Spirit‘. No vážně, to je moderní Rusko. Nic tam nedává smysl.“

„Už jste ji slyšel někdy dřív?“ zeptala se.

„Samozřejmě že jsem ji slyšel, je to Nirvana.“

„Myslím tam na náměstí, když jste si obhlížel terén…“

„Nic jsem si neobhlížel, protože jsem nic neplánoval,“ odpověděl jsem klidně a cítil jsem, jak mě v levém spánku začíná bolet hlava.

Když mi konečně dovolila jít si lehnout, měl jsem pocit, že vyhrává. Ať jste jakkoli nevinní, není to dobré pomyšlení, jste-li zavření v izolovaném domě, lpíte na své svobodě a pro venkovní svět jste už prakticky ztracení.

Brzy ráno následujícího dne – podle mých propočtů to bylo ve středu, ve skutečnosti však byla sobota, tak dezorientovaný už jsem tou dobou byl – se dveře kamrlíku, v němž jsem spal, odemkly a zřízenec na ně zevnitř pověsil čisté oblečení. Poprvé za celou dobu na mne promluvil a nabídl mi, že se můžu jít osprchovat místo obvyklého omytí těla u umyvadla v koutě. Znal jsem i tuhle metodu – měla ve mně vyvolat dojem, že mi začínají věřit, a přimět mě, abych důvěřoval i já jim – jenže v té fázi mě psychologické aspekty toho všeho prakticky už vůbec nezajímaly. Jak by to nejspíš formuloval Freud: jsou situace, kdy sprcha je pořád ještě sprcha.

Zřízenec odemkl dveře vedoucí do přilehlé koupelny a odešel. Byla to bílá klinická místnost s kruhy zapuštěnými do stropu a se stěnami, které naznačovaly mnohem temnější účel jejího použití, ale to mi bylo jedno. Oholil jsem se, svlékl a pustil na sebe vodu. Když jsem se utíral, spatřil jsem svůj nahý odraz ve vysokém zrcadle a zarazil jsem se – bylo to zvláštní, už dávno jsem se na sebe doopravdy nepodíval.

Shodil jsem asi deset kilo za ty tři týdny, nebo jak dlouho už jsem vlastně na ranči přebýval, a nevzpomínal jsem si, že bych ve vlastním obličeji někdy viděl ztrhanější výraz. Vypadal jsem v jeho důsledku mnohem starší a dlouho jsem na sebe zíral, jako by to bylo okno do budoucnosti. Nebyl jsem ošklivý: byl jsem vysoký a vlasy jsem měl díky evropskému létu protkané světlými skvrnkami.

Díky vyšetřování, které mě zbavilo přebytečných kilogramů v pase a na zadku, jsem byl v dobré kondici – ne jako po módních břišních cvičeních, jaká praktikují marnivé filmové hvězdy, ale s přirozenou tělesnou zdatností, která je výsledkem čtyřiceti minut cviků krav maga denně. Znalci vědí, že krav maga je izraelský systém sebeobrany a nejuznávanější forma neozbrojeného boje mezi newyorskými drogovými dealery severně od 140. ulice. Vždycky jsem si říkal, že je-li dost dobrý pro profesionály, bude dost dobrý i pro mne. Jednoho dne, tehdy ještě několik let v budoucnosti, mi – osamocenému a zoufalému – měl zachránit život.

Jak jsem tak stál těsně před zrcadlem, prohlížel si muže, kterého jsem před sebou viděl, a uvažoval o tom, jestli se mi doopravdy líbí, napadlo mě, že možná nejsem jediný, kdo se na něj dívá. Podprda a její přátelé byli pravděpodobně na opačné straně skla a hodnotili ho ze svého hlediska. Na první místo žádného seznamu kandidátů na hlavní mužskou roli v Hlubokém hrdle II bych se asi nedostal, ale také nemám nic, za co bych se musel stydět. Ne, to nebyl ten důvod, proč jsem se rozčilil – pravým důvodem byl jejich vpád do všech koutů mého života, nekonečné pátrání po neexistujících důkazech, duši deptající přesvědčení, že nikdo nemůže nic udělat prostě proto, že to považuje za správné.

Instruktoři krav maga vám řeknou, že největší chybou, jaké se většina lidí ve rvačce dopouští, je udeřit někoho doopravdy tvrdě pěstí do hlavy. První, co zlámete, jsou vaše vlastní klouby. Z tohoto důvodu skutečný profesionál nebo profesionálka zatnou ruku v pěst a použijí její stranu, jako by bušili perlíkem do kovadliny.

Takový úder zasazený obstojně fyzicky zdatnou osobou dosahuje – podle instruktorů – při dopadu síly přes čtyři newtony. Umíte si představit, co to udělá s něčím obličejem. Nebo se zrcadlem. Roztříštilo se a střepy se sesypaly na podlahu. Nejpřekvapivější byla zeď za ním – úplně holá. Žádné dvousměrné sklo, vůbec nic. Zíral jsem na ni a napadalo mě, jestli to nejsem já, kdo se sesypává.

Vysprchovaný a oholený jsem se vrátil do ložnice, oblékl jsem si čisté šaty, posadil se na postel a čekal. Nikdo nepřicházel. Šel jsem zabušit na dveře a zjistil jsem, že jsou odemčené. To je tedy mazané, pomyslel jsem si – kvocient důvěry tím narůstal do nebetyčných výšek. Buď to, nebo mě v téhle konkrétní epizodě Zóny soumraku čekalo zjištění, že je dům prázdný a už léta neobydlený.

Došel jsem do obývacího pokoje. Uvnitř jsem nikdy nebyl, ale právě tam jsem našel celý tým; bylo jich asi čtyřicet a všichni se na mne usmívali. Na kratičký strašlivý okamžik jsem se obával, že začnou tleskat. Vedoucí týmu, chlap s obličejem složeným z náhradních dílů, řekl něco, čemu jsem sotva rozuměl. Pak ke mně přistoupila Podprda s napřaženou rukou a říkala, že je to jen práce a že doufá, že se na ni kvůli tomu nezlobím.

Právě jsem se jí chystal navrhnout, aby se mnou šla nahoru, kde bych jí předvedl pár vybraných aktů násilí, některé z nich výrazně sexuálního charakteru, když mě zarazilo něco, co právě říkal vedoucí týmu – usoudil jsem, že takové myšlenky nejsou hodné člověka, který dostal vlastnoručně psaný dopis od prezidenta Spojených států. Dopis ležel na stole a já jsem se posadil, abych si ho přečetl. Pod impozantní modrozlatou pečetí se v něm psalo, že jsem byl po komplexním a důkladném vyšetřování zproštěn všech obvinění. Prezident mi děkoval za to, co nazýval velkou odvahou „mimo a nad rámec služebních povinností“.

„Na nepřátelském území, daleko od jakékoli pomoci či bezpečného úkrytu, tváří v tvář nutnosti okamžitého zákroku jste neváhal a nemyslel na své osobní blaho,“ napsal.

Dodal, že byť se o mých aktivitách nikdy nemůže dozvědět široká veřejnost, on sám i celá země jsou mi hluboce vděční za služby, které jsem jim prokázal. Někde v textu použil i slovo „hrdina“.

Přešel jsem ke dveřím. Cítil jsem na sobě pohledy všech shromážděných, ale prakticky jsem je nevnímal. Vyšel jsem ven, zůstal jsem stát na trávníku a zadíval jsem se na pochmurnou krajinu před sebou. „Zproštěn všech obvinění,“ psalo se v dopise a pomyšlení na to i na ono další slovo, které použil, ve mně uvolnilo vlnu emocí. Uvažoval jsem o tom, co by si pomysleli Bill a Grace: našli by konečně důvod být na mne hrdí, který jsem jim tak dlouho odpíral?

Slyšel jsem, jak se po dlouhé štěrkové příjezdové cestě se skřípajícími pneumatikami blíží nějaký automobil a zastavuje před domem, ale ignoroval jsem ho. A co ta mrtvá žena z Detroitu, ta, která měla stejně překvapivě modré oči jako já? Milovala mě, tím jsem si byl jistý, bylo to ale trochu zvláštní vzhledem k tomu, že já jsem ji sotva znal. Co by asi matka cítila, kdybych jí o tom mohl říct?

Dál jsem stál na místě s rameny schoulenými proti větru a točil jsem se v centru emocionálního víru, dokud jsem neuslyšel, jak se za mnou otevírají dveře. Otočil jsem se – na terase stál vedoucí týmu s Podprdou. Vedle nich byl postarší muž, kterého jsem znal dlouhá léta a který právě přijel tím autem. Na jménu nezáleží, z titulu jeho funkce o něm nikdy nikdo neslyšel. Byl to ředitel Divize.

Pomalu sešel po schodech dolů a postavil se ke mně. „Už jste četl ten dopis?“ zeptal se. Přikývl jsem. Položil mi ruku na paži a nepatrně ji stiskl – to byl jeho způsob, jak mi poděkovat. Nejspíš věděl, že by sotva našel slova, která by té modrozlaté pečeti mohla konkurovat.

Zadíval se spolu se mnou na okolní pochmurnou krajinu a promluvil o muži, kterého jsem zabil. „Když si odmyslíte tu závěrečnou zradu,“ prohlásil, „byl to skvělý agent – jeden z nejlepších.“

Upřeně jsem se na něj zahleděl. „I tak se to dá říct,“ odpověděl jsem. „Když si odmyslíte bombu, bylo šestého srpna v Hirošimě pravděpodobně docela hezky.“

„Kristepane, Eddy! Já se tady snažím, dělám, co můžu, abych našel něco pozitivního – byl to můj přítel.“

„Můj taky, pane řediteli,“ odtušil jsem.

„Já vím, vím to, Eddy,“ přitakal a ovládl se – je neuvěřitelné, co dokáže takový dopis od prezidenta. „Nejmíň tucetkrát už jsem říkal, jak jsem rád, že jste to byl vy a ne já. Nevím, jestli bych to dokázal, když jsem byl mladší.“

Nic jsem na to neřekl: podle toho, co jsem slyšel, by byl klidně vzal kulomet do Disneylandu, kdyby myslel, že to prospěje jeho kariéře.

Zvedl si límec proti větru a sdělil mi, že chce, abych se vrátil do Londýna. „Ověřil jsem si to u každého, kdo to musí podepsat. Rozhodnutí bylo jednomyslné – jmenuji vás novým Modrým jezdcem.“

Neodpověděl jsem, jen jsem dlouze hleděl do těch bezútěšných polí, náhle zachvácený nevýslovným žalem nad okolnostmi a těmi dvěma malými dívenkami. Bylo mi devětadvacet let a byl jsem nejmladší Modrý jezdec v celé historii Divize.

Kapitola 8

Londýn nikdy nevypadal nádherněji než ten večer, kdy jsem tam přiletěl – katedrála svatého Pavla, Westminsterský palác a všechny ostatní staré citadely moci a vznešenosti rýsující se jako sochy na pozadí rudé stmívající se oblohy.

Od mého povýšení neuplynulo ještě ani dvacet hodin; vydal jsem se na cestu bez odpočinku. Ohledně polohy ranče, kde mě drželi, jsem se mýlil – byl v pohoří Black Hills v Jižní Dakotě, na místě ještě odlehlejším, než jsem si představoval. Čekala mě dvouhodinová jízda na nejbližší civilní letiště, odkud mě soukromý proudový letoun dopravil do New Yorku. Tam jsem měl přípoj na transatlantickou linku British Airways.

Ford SUV, tři roky starý a zamazaný blátem, aby vypadal nenápadně, mě vyzvedl na letišti Heathrow a odvezl mě do Mayfairu. Byla neděle večer a provoz byl jen řídký, přesto jsme jeli poměrně pomalu – vůz byl pancéřovaný a zvýšená váha komplikovala jeho ovládání.

Když chlapík zápasící s volantem konečně zajel do slepé uličky nedaleko South Audley Street, otevřela se před námi garážová vrata elegantního městského domu. Zajeli jsme do podzemní garáže budovy, v níž podle mosazné destičky na předních dveřích sídlilo evropské ředitelství investičního fondu z Baleárských ostrovů.

Cedulka pod destičkou informovala veřejnost, že schůzku si lze sjednat jedině telefonicky. Nebylo na ní uvedené žádné číslo, a kdyby někdo zavolal na informace, v londýnském telefonním seznamu nebylo také. Není ani třeba říkat, že nikdy nikdo nevolal.

Vyjel jsem výtahem ze suterénu do nejvyššího patra a vešel jsem do místnosti, která odjakživa sloužila jako kancelář Modrého jezdce – rozlehlá prostora s leštěnou dřevěnou podlahou a bílými pohovkami, ale bez oken a přirozeného osvětlení.

Budova samotná měla betonové jádro, a právě v této cele uvnitř cely jsem se dal do práce ve snaze rozplést síť klamů svého předchůdce. Pozdě té první noci jsem začal obvolávat tajná čísla, o jejichž existenci neměly ponětí ani telefonní společnosti, do jejichž sítí spadala, a shromažďoval jsem speciální tým složený z šifrovacích odborníků, analytiků, archivářů a terénních agentů.

Navzdory tomu, jak by asi zněla oficiální vládní prohlášení, ne všechny války se vedou před očima všudypřítomných reportérů a v záři kamer čtyřiadvacetihodinových zpravodajských kanálů. Následujícího dne nový Jezdec a jeho malá skupina partyzánů rozpoutali svou vlastní válečnou kampaň po celé Evropě a pustili se do boje s tím, z čeho se vyklubala nejvážnější infiltrace do zpravodajské komunity Spojených států od dob studené války.

Dosáhli jsme několika významných úspěchů, ale ačkoli se postupem času začala nepřátelská těla hromadit jako palivové dříví, stále jsem nemohl spát. Jednoho večera, když jsem se vydal po vychladlé stopě do Prahy, jsem se celé hodiny pěšky toulal starým městem a donutil jsem se objektivně zhodnotit, jak si stojíme. Podle svých vlastních kritérií, očištěných od všech komplikovaných přívažků, jsem neuspěl – ani po dvaceti měsících neúnavné práce jsem neobjevil metodu, jak Rusové platili naše agenty – jinak řečeno zrádce –, které zkorumpovali.

Peněžní toky zůstávaly stejnou záhadou jako na začátku a bylo mi jasné, že pokud se nám je nepodaří rozkrýt, nikdy se nedozvíme, jak daleko se chapadla nákazy roztáhla. V důsledku toho jsem se rozhodl vrhnout na řešení tohoto problému všechny prostředky, které jsme měli k dispozici, nakonec však rozhodlo něco úplně jiného: zachránila nás plachá forenzní účetní a pořádná dávka štěstí.

Když se hlavní účetní naposledy probíral hromadou materiálů zabavených v londýnském domě mého předchůdce před jejich definitivním zmizením v archivech Divize, narazil na rukou psaný nákupní seznam zastrčený pod zadní obal šekové knížky. Právě se ho chystal odložit, když ho otočil a viděl, že je napsaný zezadu na nevyplněném formuláři průvodního listu k zásilkám FedExu – bylo to zvláštní, protože žádné z našich šetření existenci účtu u FedExu neodhalilo. Účetního to zaujalo, zavolal tedy na FedEx a dostal seznam zásilek vyzdvižených k přepravě na dané adrese a vesměs zaplacených v hotovosti.

Pouze jedna z nich se ukázala jako zajímavá – krabice drahých kubánských doutníků zaslaná do luxusního hotelu Burdž Al Arab v Dubaji. Brzy vyšlo najevo, že jméno příjemce uvedené na průvodním listu FedExu je falešné, a tím by byla celá záležitost skončila – nebýt onoho momentu štěstí. Jedna z podřízených účetního kdysi pracovala v cestovní kanceláři a věděla, že všechny hotely ve Spojených arabských emirátech povinně pořizují fotokopie pasu každého hosta.

Zavolal jsem do hotelu, představil jsem se jako zvláštní agent FBI přičleněný k Interpolu a přesvědčil jsem ředitele, aby se podíval do archivu a sdělil mi pasové údaje hosta, který toho dne bydlel v apartmá 1608.

Ukázalo se, že to byl jistý Christos Nikolaides. Bylo to elegantní jméno. Škoda, že nelze totéž říct o jeho nositeli.

Kapitola 9

Všichni se shodovali na jednom – kdyby nebylo jeho výšky, mohl být Christos docela pohledný chlap. Olivová pleť, hříva nepoddajných tmavých vlasů a pravidelné zuby nedokázaly kompenzovat nohy, které byly v porovnání s tělem nepoměrně krátké. Pravděpodobně mu však pomáhaly peníze, zvláště u žen, v jejichž společnosti se rád pohyboval, a peněz měl Christos Nikolaides nepochybně spoustu.

Prohlídky všech dostupných policejních databází potvrdily, že je to člověk, jakého hledáme: nefalšovaný ničema, který nikdy nebyl z ničeho usvědčen, byl však významným způsobem zapleten do tří vražd a celé řady dalších násilných zločinů. Byl to jedenatřicetiletý řecký státní příslušník, nejstarší syn nevzdělaných rodičů, kteří žili kousek od Soluně v severní části země. Je důležité na tomto místě zdůraznit slovo „nevzdělaní“ na rozdíl od hloupých – protože hloupí rozhodně nebyli.

V následujících týdnech, v nichž jsme se nořili hlouběji do jeho života, rodina stále víc nabývala na zajímavosti. Tvořil ji úzce spjatý klan bratrů, strýců a bratranců, v jehož čele stál Christosův šedesátiletý otec Patros jakožto bezohledný rodinný vládce. Jak se říká v Aténách, měl tlusté sako – dlouhý trestní rejstřík –, to však bylo doprovázeno velkým materiálním úspěchem. Malá úprava oběžné dráhy amerického satelitu monitorujícího Balkán zajistila fotografie znázorňující rodinné sídlo v ohromujícím detailu.

Zasazený mezi zvlněné pláně porostlé levandulí byl komplex sedmi přepychových rodinných domů, bazénů a okázale vybavených stájí obehnaný čtyřmetrovou zdí, kolem níž patrolovaly hlídky tvořené podle našeho odhadu Albánci vyzbrojenými českými samopaly Škorpion. To bylo zvláštní, vzalo-li se v úvahu, že se rodina živí velkoobchodem s květinami. Možná že květiny představovaly na řeckém severu větší problém, než si většina lidí uvědomovala.

Pracovali jsme s teorií, že stejně jako v dřívějším případě medellínského kartelu v Kolumbii přizpůsobili i oni komplex vysokorychlostní letecké i silniční sítě potřebný k přepravě zboží rychle podléhajícího zkáze, jakým jsou květiny, k zajištění distribuce mnohem výnosnější komodity.

Co však měla rodina řeckých pašeráků drog společného s mým předchůdcem a proč ten by posílal nejstaršímu šéfovu synovi krabici doutníků do sedmihvězdičkového hotelu na Blízkém východě?

Existovala možnost, že měl bývalý Jezdec návyk na drogy a Christos byl jeho dealerem, to však příliš nedávalo smysl: Řekové evidentně obstarávali velkoobchodní stránku tohoto aranžmá.

Pomalu už jsem se chystal celé vyšetřování odvolat jako další slepou uličku – možná Christos a můj předchůdce nebyli nic víc než dva spřátelení šmejdi –, když se na mne usmálo štěstí jedné neutěšené londýnské noci, kdy jsem nemohl spát. Díval jsem se přes vrcholky střech z okna svého bytu v Belgravii a přemýšlel jsem o tom, jak ti dva pravděpodobně společně večeřeli v některé ze zdejších restaurací chlubících se michelinskými hvězdami, a vtom jsem si uvědomil, že odpověď na náš nejzapeklitější problém mi možná leží přímo před nosem.

Co když výplaty našich přeběhlých agentů vůbec nezajišťovali Rusové? Řekněme, že byli za jejich vyplácení zodpovědní Christos Nikolaides a jeho rodina. Proč? Protože pašovali drogy do Moskvy a tohle byl příspěvek, který museli přinést Rusům věčně trpícím nedostatkem hotovosti, aby od nich ke své pašerácké činnosti dostali povolení. Říkejme tomu podnikatelská daň.

Znamenalo by to, že Řekové využívají vlastních špinavých peněz a způsobilosti k jejich praní k převodu prostředků z vlastních účtů na účty vedené na jména našich zrádců – a že ruské zpravodajské agentury v tomto procesu ani okrajově nefigurují. Podle takového scénáře by bylo pochopitelné, že někdo, kdo obdržel velkou splátku – Modrý jezdec –, poslal krabici drahých doutníků muži, který ho právě vyplatil: Christosi Nikolaidesovi, na dovolené v Dubaji.

Zahnal jsem všechno pomyšlení na spánek, vrátil jsem se do kanceláře a rozjel jsem – s pomocí řecké vlády – intenzivní vyšetřování hluboko v podzemí skrytých finančních machinací Nikolaidesovy rodiny.

Informace, které jsem během zmíněného vyšetřování objevil, mě přivedly do Švýcarska a do tichých ulic Ženevy. Ačkoli se Ženeva pyšní reputací čistého města, je to jeden z nejšpinavějších zapadákovů, jaké jsem kdy viděl.

Kapitola 10

Kanceláře nejtajnůstkářštější soukromé banky světa se nacházejí za anonymní vápencovou fasádou budovy v centru ženevského Quartier des Banques. Nenajdete na ní žádné jméno, firma Clément Richeloud & Cie v ní však sídlí už dvě stovky let a mezi svými klienty má nesčetné africké despoty, mnohé podnikové zločince a bohaté potomky několika prominentních představitelů Třetí říše.

Richeloudova banka obstarávala také finance Řekovy rodiny, a pokud jsem to byl schopen posoudit, představovala pro nás jedinou možnost dalšího pokroku ve vyšetřování. Bylo nutno ji přesvědčit, aby nám poskytla seznam finančních transakcí Nikolaidesových za posledních pět let – dokumenty, které by ukázaly, jestli Christos plní funkci pokladníka Rusů, a pokud ano, kteří Američané jsou na jeho výplatní listině.

Mohli jsme si samozřejmě podat žádost o jejich vydání přes soud, banka by však zcela správně namítla, že vzhledem k zákonům o bankovním tajemství, které přijala švýcarská vláda, by bylo sdělení jakýchkoli informací nezákonné – právě díky této legislativě je Švýcarsko oblíbenou zemí tyranů a kriminálníků.

Z výše uvedeného důvodu jsem banku kontaktoval jako právník působící v Monaku se zájmovými vazbami na paraguayskou armádu a dorazil jsem na mramorové schodiště před jejími dveřmi připravený k diskusi o široké škále vysoce důvěrných finančních záležitostí. Vybaven kufříkem plným padělaných dokumentů a zdánlivou perspektivou vkladů ve výši stovek milionů dolarů jsem seděl v konferenční místnosti mezi spoustou falešných starožitností a čekal jsem na jednoho z členů bankovního vedení.

Tahle schůzka se ukázala být jednou z nejpamětihodnějších událostí mého profesionálního života – ne díky Christosi Nikolaidesovi, ale díky lekci, kterou jsem si odnesl. Moje výuka začala v okamžiku, kdy se otevřely dubové dveře.

Mohu zcela zodpovědně tvrdit, že většina mé práce se podobala plavbě odpadní stokou ve veslici se skleněným dnem, ale i souzeno těmito skromnými standardy byl Marcus Bucher pozoruhodný člověk. Ačkoli působil jako laický kazatel v ženevské přísně kalvinistické katedrále, jako většina příslušníků jeho profese se až po podpaží topil v krvi a fekáliích. Dalo by se snad říct, že dnes, něco po padesátce, už zaběhl homerun – rozlehlé sídlo v Cologny s výhledem na jezero, bentley v garáži –, ale vzhledem k tomu, že vybíhal už z druhé mety, zase tak úžasný úspěch to nebyl: jeho rodina byla v téhle soukromé bance největším akcionářem.

Nesmírně si zakládal na tom, že je místnost, v níž jsme seděli, zvukotěsná „na úrovni americké zpravodajské agentury“, zapomněl se však zmínit o skryté kameře, jíž jsem si všiml v rámu jednoho z portrétů na zdi. Byla nastavená tak, že mířila přes klientovo rameno a zabírala všechny dokumenty, které ležely před ním. Jen z čiré škodolibosti jsem nenápadně posunul křesla tak, že objektiv neviděl nic než zadní stranu mého kufříku. Amatéři, pomyslel jsem si.

Zatímco se Bucher pročítal mými zfalšovanými listinami a v duchu už pravděpodobně kalkuloval poplatky, které si budou moci za správu tak obrovských peněžních obnosů účtovat, podíval jsem se na hodinky – byly tři minuty před jednou hodinou, tedy téměř začátek polední přestávky.

Nikolaidesova rodina měla smůlu v tom, že přehlédla jednu podstatnou skutečnost, když do Richeloudovy banky směrovala další a další peníze – Bucherova jediná dcera se také rozhodla pro kariéru v bankovnictví. Ve třiadvaceti letech, bez velkých zkušeností s muži či světem jako takovým, pracovala v serióznějším úseku bankovní branže – pro Credit Suisse v Hongkongu.

Znovu jsem pohlédl na hodinky – dvě minuty před jednou. Předklonil jsem se a klidným tónem jsem na Buchera promluvil: „Nikoho z paraguayský armády bych nerozeznal od nastrojenýho cirkusovýho opičáka.“

Zmateně na mne pohlédl – a pak se zasmál, protože se domníval, že jde o americkou obdobu humoru. Ujistil jsem ho, že tomu tak není.

Dal jsem mu Christosovo plné jméno, přidal jsem číslo, pod nímž jsem se domníval, že je vedené jeho bankovní konto, a sdělil jsem mu, že chci fotokopie bankovních výpisů týkajících se jeho osobně, dalších členů jeho rodiny i jejich přidružených firem za posledních pět let. V nějakém temném koutku své mysli jsem doufal, že se nemýlím, protože jinak bych za takovouto akci ošklivě zaplatil – už jsem však nemohl couvnout.

Bucher se zvedl a hruď se mu dmula spravedlivou nevolí; rozčileně vykřikoval něco o lidech, kteří se do banky vloudí pod falešnou záminkou, o tom, jak v předložených dokumentech okamžitě poznal padělky a jak pouze Američan si může myslet, že by nějaký švýcarský bankéř vyzradil takové informace, i kdyby je měl. Zamířil ke mně a já jsem si uvědomil, že se mi má dostat obzvláštní cti, upřené tolika diktátorům a masovým vrahům: měl jsem být vyhozen ze švýcarské banky.

Byla jedna hodina. Bucher se zarazil a viděl jsem, jak očima zalétl ke svému stolu: jeho soukromý mobil, který tam ležel mezi papíry – a jehož číslo, pokud si byl vědom, znali pouze jeho nejbližší příbuzní –, se rozvibroval. Mlčky jsem sledoval, jak se nenápadně dívá na číslo volajícího. Rozhodl se nechat to na později, otočil se a znovu vykročil ke mně, oděný do svého pobouření jako do rytířské zbroje.

„V Hongkongu je osm hodin večer,“ utrousil jsem, aniž bych se v křesle pohnul, a byl jsem připravený zlomit mu ruku, kdyby se mě pokusil dotknout.

„Cože?!“ vyštěkl a stále ještě plně nechápal situaci.

„V Hongkongu,“ opakoval jsem pomaleji, „je už pozdě večer.“

Viděl jsem v jeho očích záblesk strachu, když mu došlo, co jsem řekl. Díval se na mne a hlava se mu plnila otázkami, na které nenacházel odpověď: jak jsem k čertu mohl vědět, že ho volá Hongkong? Otočil se a popadl telefon.

Nespouštěl jsem z něj oči a sledoval jsem, jak se dozvídá, že jsem měl pravdu nejen v tom, že volá Hongkong, ale od své dcery – usilovně se snažící potlačit v hlase podtón paniky – navíc i to, že ji postihl vážný problém. Byla sice teprve doba oběda, ale kolem Marcuse Buchera se každou vteřinou snášel temnější soumrak.

Podle toho, co slyšel, všechna komunikační média v luxusním věžáku, kde jeho dcera bydlela, před dvěma hodinami zaznamenala závažnou poruchu – telefon, kabelová televize, Wi-Fi síť, vysokorychlostní internet, to všechno přestalo fungovat. Tucet pracovních týmů hongkongského Telecomu začal okamžitě pátrat po příčině poruchy. Jedna z těchto údržbářských čet – tři muži, všichni v předpisových bílých kombinézách a s firemními průkazkami na řetízcích kolem krku – zavítala i do bytu Clare Bucherové.

Když volala otci, upřímně už pochybovala o tom, že jsou zmínění muži skutečně těmi, za koho se vydávají. První, co v ní vyvolalo podezření, byla skutečnost, že dva z nich zjevně vůbec neuměli čínsky – podle mluvy naopak vypadali na Američany. Druhá podezřelá okolnost se týkala jejich opravářského komunikačního vybavení. Moc se sice v tomhle oboru nevyznala, byla si ale celkem jistá, že k opravě závady na lince nejsou potřebné tlumičem vybavené devítimilimetrové pistole Beretta, jaké má ve výzbroji NATO.

Sledoval jsem, jak se obličejem jejího otce rozlévá nezdravý odstín šedi, zatímco mu vysvětlovala svoji situaci. Když ke mně zvedl oči, zářila v nich směsice čiré nenávisti a zoufalství. „Co jste zač?“ sykl tak tiše, že jsem ho sotva slyšel.

„Podle toho, co jsem právě vyslechl,“ odpověděl jsem, „jsem jediná osoba na světě, která vám může pomoct. Čirou šťastnou náhodou mi šéf hongkongského Telecomu dluží malou službičku – řekněme prostě, že jsem mu pomohl získat jeden lukrativní telefonní kontrakt v Paraguayi.“

Měl jsem v tom okamžiku dojem, že se po mně chystá skočit, připravil jsem se tedy na to, že mu ošklivě ublížím, bude-li to nevyhnutelné, a mluvil jsem dál. „Jsem si zcela jistý, že za správných okolností bych mu mohl zavolat a požádat ho, aby poslal ty techniky hledat někam jinam.“

Bucher se nějak dokázal ovládnout. Díval se na mne a uvědomoval si, že je ztracený v hlubším lese, než kdy považoval za možné, a že stojí na rozcestí, kde se rozhodne o celém zbytku jeho života.

Na obličeji jsem mu viděl, jaká v něm zuří bitva: vlastní dceru nemohl ponechat jejímu osudu o nic víc, než se mohl zpronevěřit všemu, co podle vlastního přesvědčení reprezentoval. Dilema ho paralyzovalo a já jsem ho musel postrčit směrem ke správnému rozhodnutí. Jak už jsem se zmínil, bylo to strašlivé dopoledne. „Dovolte mi říct jen tohle – pokud se rozhodnete nespolupracovat a ti technici budou muset vaši dceru eliminovat, nemůžu ovlivnit, jak s ní ještě před tím naloží, jestli mi rozumíte. Není to v mé moci.“

Nechtělo se mi použít slovo „znásilnění“, ne před otcem. Chvíli nic neříkal, pak se odvrátil a vyzvracel se na podlahu. Otřel si ústa rukávem a roztřeseně vstal. „Dojdu pro ty výpisy,“ zachrčel a vrávoravě vykročil.

Říká se, že je láska slabá, ale není to pravda: láska je silná. Téměř v každém člověku trumfne všechno ostatní – vlastenectví i ambice, náboženské přesvědčení i vychování. A ze všech druhů lásky – epicky mohutné i malé, ušlechtilé i sobecké – je největší ta, kterou cítí rodič ke svému dítěti. To bylo poučení, které jsem si toho dne odnesl, a navždy mu za to budu vděčný. O několik let později, v hlubinách ruin zvaných Aréna smrti, mi pomohlo zachránit úplně všechno.

Než jsem ho stačil uchopit za paži, byl už Bucher na poloviční cestě ke dveřím, ochotný vzdát se čehokoli a zoufale odhodlaný zachránit dceru. „Stůjte!“ přikázal jsem mu. Otočil se ke mně se slzami na krajíčku…

„Myslíte snad, že zavolám policii,“ zařval, „když jsou ti vaši ‚technici‘ pořád u ní v bytě?“

„Samozřejmě že nezavoláte,“ opáčil jsem. „Nejste hlupák.“

„Tak mě nechte jít pro ty výpisy, prokristapána!“

„Co vám zabrání, abyste mi dal falešný papíry nebo papíry jinýho klienta? Ne, půjdeme a podíváme se do počítače spolu.“

Poplašeně zavrtěl hlavou. „To nejde. Do zadních kanceláří nikdo nesmí. Zaměstnanci by poznali, co se děje.“

Měl pravdu, až na jedinou maličkost. „Proč myslíte, že jsem přišel zrovna v jednu hodinu, v pátek před víkendem?“ usmál jsem se. „Všichni jsou na obědě.“ Sebral jsem kufřík, vyšel jsem za ním z konferenční místnosti a díval jsem se, jak kódovanou kartou odemyká dveře vedoucí do vnitřních kanceláří.

Posadili jsme se k počítačovému terminálu, Bucher se pomocí čtečky otisků prstů přihlásil do systému a po jednotlivých číslicích vyťukal číslo účtu. A už jsem je měl před sebou – stránky předpokládaně tajných bankovních záznamů o transakcích Christose Nikolaidese a matici odkazů na další rodinné účty. Během několika minut už jsme je všechny tiskli.

Dlouze a upřeně jsem se na ty stránky zadíval – na účetní knihy takové spousty korupce a smrti. Nikolaidesovi byli miliardáři – a pokud ne, mnoho jim k tomu určitě nechybělo –, záznamy však zároveň mimo veškerou pochybnost dokazovaly, že Christos plnil pro Rusy funkci pokladníka. A víc než jen to, přesně jak jsem doufal, dokumenty rovněž vynesly na světlo zbytek celé organizace. Pravidelné převody na jiné účty u banky odhalovaly jména šesti našich lidí, které bych nikdy ani ve snu nepovažoval za zrádce.

Dva z nich byli agenti FBI zabývající se kontrašpionáží a zbývající čtyři pracovali jako kariérní diplomaté na amerických velvyslanectvích v Evropě – byla mezi nimi i jedna žena, s níž jsem se kdysi vyspal – a za to, co prováděli, se obvykle uděloval jen jeden trest. V koutku duše jsem doufal, že si seženou dobré obhájce, jimž se podaří usmlouvat to na doživotní odnětí svobody. Nevěřte všemu, co se říká – držet v hrsti život nějakého jiného člověka je strašlivá věc.

Cítil jsem tedy mnohem menší uspokojení, než jsem původně čekal, když jsem všechny materiály uložil do kufříku a otočil se k Bucherovi. Slíbil jsem mu, že za dvě hodiny zavolám šéfovi hongkongského Telecomu a nechám techniky poslat někam jinam. Vstal jsem a za daných okolností jsem usoudil, že bych mu neměl podávat ruku. Beze slova jsem odešel a nechal jsem ho tam samotného – s oblekem potřísněným zvratky a s jednou rukou neovladatelně roztřesenou se pokoušel odhadnout, jestli to divoce rozbušené srdce, které cítí v hrudi, znamená jen pocuchané nervy, nebo něco mnohem vážnějšího.

Nevěděl jsem, jestli se z toho ten nešťastník někdy plně vzpamatuje, a možná bych s ním byl i cítil špetku soucitu nebýt jisté zvláštní události, která mě potkala v dětství.

Ve společnosti Billa Murdocha jsem byl tehdy na výletě v malé francouzské vesničce zvané Rothau poblíž hranice s Německem. Od té doby uplynulo dvacet let, v nichž jsem prožil bezpočet různých dobrodružství, nějaká moje část však tu vesničku v jistém smyslu nikdy neopustila – nebo bych možná spíš měl naopak říct, že nějaká část té vesničky nikdy neopustila mne.

Kapitola 11

Ocitnete-li se někdy v té části světa, kde se setkává Francie s Německem, a chcete-li mít zlomené srdce, rozjeďte se po klikaté silničce, která vede z vesnice borovými lesy vzhůru do podhůří Vogéz.

Dříve nebo později dorazíte na izolované místo zvané Natzweiler-Struthof. Stával tam nacistický koncentrační tábor, dnes už téměř zapomenutý, protože se na rozdíl od Osvětimi či Dachau nikdy nedostal na program turistických výletů typu „utrpení s průvodcem“. Vyjedete zpod příkrovu borovic a na rozcestí najdete jednoduchý venkovský ukazatel cesty: jedním směrem vás navádí k místnímu hostinci a druhým k plynové komoře. No ano, myslím to vážně.

Bránou tábora prošly desetitisíce vězňů, to ale není to nejhorší. Nejhorší na tom všem je, že o existenci tábora skoro nikdo neslyšel – kvocient žalu prostě není dostatečně vysoký, aby se zaznamenal na Richterově stupnici pro dvacáté století. I to je nejspíš další způsob měření pokroku.

Bylo mi dvanáct let, když jsme tam jeli. Bylo to o letních prázdninách a Bill s Grace si jako obvykle na většinu srpna pronajali apartmá v pařížském hotelu Georges Cinque. Oba se zajímali o umění. Grace měla ráda obrazy starých mistrů, které lidem dávaly najevo, že vešli do domu, kde bydlí bohatá žena s dobrým vkusem. Billa, díky bohu, zajímaly okrajové oblasti umění – v padesáti procentech na tom okraji přímo balancoval. Nikdy nebyl spokojenější, než když objevil nějakou novou galerii nebo když se mohl probírat ateliérem nějakého mladého malíře.

Grace, kterou něco takového nechávalo absolutně chladnou, mu už dávno zakázala cokoli z nových akvizic vyvěšovat v domě; Bill na mne pokaždé spiklenecky mrkl a prohlásil: „Má pravdu – ať je to cokoli, umění se tomu říkat nedá. Já tomu říkám dobročinnost – někteří lidé přispívají na charitativní organizace a já podporuju hladovějící umělce.“

Přes všechny podobné žerty však dobře věděl, co dělá. Teprve o řadu let později jsem si uvědomil, jak odborným okem všechno hodnotil, což bylo zvláštní, vzalo-li se v úvahu, že jediným, co zajímalo jeho rodinu, byly chemikálie. Rodné jméno jeho matky znělo DuPontová.

Druhý týden našeho pobytu v Paříži Billovi zavolal nějaký jeho známý ze Štrasburku a sdělil mu, že má hromádku kreseb Roberta Rauschenberga z doby, kdy byl slavný představitel pop artu ještě neznámým příslušníkem námořní pěchoty. Následujícího dne jsme s Billem nasedli do letadla s brašnou sbalenou na víkend a Grace jsme nechali, aby se věnovala své druhé velké vášni – nákupům u Hermèse.

A tak se stalo, že když Bill kresby koupil, ocitli jsme se ve Štrasburku, byla neděle a neměli jsme co na práci. „Napadlo mě, že bychom si mohli vyjet do pohoří Vogézy,“ navrhl. „Grace by nejspíš řekla, že jsi ještě moc mladý, ale je tam jedno místo, které bys měl vidět – život nám někdy může připadat těžký a je důležité umět věci vidět ve správné perspektivě.“

Bill se o táboře Natzweiler-Struthof dozvěděl od svého otce – ten byl podplukovníkem v americké šesté armádě, která prošla boji v celé Evropě. Do tábora podplukovník dorazil těsně poté, co ho opustily jednotky SS, a dostal za úkol sepsat o něm hlášení, které si našlo cestu až k norimberskému tribunálu pro válečné zločiny.

Nevím, jestli Bill otcův dokument někdy četl, ale tu křivolakou silničku našel bez jakýchkoli problémů a těsně před polednem zářivého letního dne jsme zajeli na parkoviště. Pomalu jsme zamířili k domu smrti.

Tábor byl uchován jako francouzská historická památka, protože v něm zemřelo mnoho členů hnutí odporu. Bill mi ukázal starou hotelovou přístavbu, kterou Němci přebudovali na plynovou komoru, a krematorium plné pecí a výtahů pro dopravu mrtvol.

Byla to jedna z mála příležitostí v mém životě, kdy jsem se ho držel za ruku.

Minuli jsme šibenici, kde se konaly veřejné popravy, budovu, v níž se prováděly lékařské pokusy, a došli jsme k vězeňskému baráku číslo jedna, v němž bylo zřízeno muzeum. Uvnitř – mezi starými vězeňskými uniformami a diagramy znázorňujícími uspořádání koncentračního tábora – jsme se od sebe oddělili.

V tichém koutě v zadní části baráku, poblíž řady patrových paland, kde mi okolní duchové připadali ještě hmatatelnější, jsem na zdi našel vystavenou fotografii. Popravdě řečeno tam byla spousta fotografií holocaustu, tahle jedna mě však doprovází celým mým životem. Byl to černobílý snímek a byla na něm zachycená malá podsaditá žena kráčející po široké pěšině mezi vysokými elektrickými ploty. Soudě podle světla byl pořízený v pozdním odpoledni a řečeno jazykem tehdejší doby byla žena oblečená jako venkovanka.

Shodou okolností nebyli na fotografii žádní dozorci, psi ani strážní věže, ačkoli nepochybuji o tom, že to všechno tam bylo také – jen osamělá žena s dítětem v náručí a se dvěma dalšími, které se jí pevně držely za sukni. Stoická, neváhající, podporující jejich drobné životy – věnovala se jim ze všech sil jako kterákoli jiná matka – je odváděla směrem k plynové komoře. Téměř jste slyšeli její mlčení a cítili její děs.

Upřeně jsem na ni zíral, povznesen a zároveň zdrcen tím drsně realistickým obrazem rodiny a nekonečné mateřské lásky. Nějaký tichý vnitřní hlásek, dětský hlásek, mi říkal něco, co jsem nikdy nezapomněl: byl bych se s ní rád poznal. Pak mi na rameno padla těžká ruka. Byl to Bill, který si tam pro mne přišel. Viděl jsem mu na očích, že plakal.

Přemožen emocemi ukázal na hromady bot a různých drobností typu kartáčků na zuby, které tu po vězních zůstaly. „Neuvědomoval jsem si, jak mohou být docela obyčejné věci působivé,“ svěřil se mi.

Konečně jsme se po pěšině uvnitř starého elektrického plotu vraceli k bráně. Když jsme se promotávali ven, zeptal se mě: „Viděl jsi tu část věnovanou cikánům?“

Zavrtěl jsem hlavou: té jsem si nevšiml.

„V procentním vyjádření ztratili ještě víc svých lidí než Židé.“

„To jsem nevěděl,“ odpověděl jsem a snažil jsem se mluvit jako dospělý.

„Já taky ne,“ přiznal. „Neříkají tomu holocaust, myslím cikáni. Mají pro to ve svém jazyce jiné jméno. Znamená to ‚pohlcení‘.“

Zbytek cesty k autu jsme došli mlčky a hned večer jsme odletěli zpátky do Paříže. Podle nějaké nevyslovené dohody jsme Grace vůbec neřekli, kde jsme byli. Oba jsme myslím věděli, že by to nikdy nepochopila.

O několik měsíců později, bylo to pár večerů před Vánocemi, jsem scházel po schodech v tichém domě v Greenwichi, když mě zarazily rozzlobeně zvýšené hlasy. „Pět milionů dolarů?“ ptala se nevěřícným tónem Grace. „Na druhou stranu, dělej, jak myslíš – jsou to tvoje peníze.“

„To si piš, že ano,“ přitakal.

„Účetní tvrdí, že jdou na nějaký sirotčinec v Maďarsku,“ pokračovala. „To je další věc, kterou nechápu – co ty víš o Maďarsku?“

„Moc toho není. Evidentně odtamtud pochází spousta cikánů; je to cikánský sirotčinec,“ dodal víceméně vyrovnaným hlasem.

Dívala se na něj, jako by zešílel. „Cikáni? Cikáni?! “

Pak se otočili a uviděli mě, jak je ze dveří pozoruji. Bill mi pohlédl do očí a poznal, že jsem ho pochopil. „Porrajmos“, jak říkají cikáni v romštině – pohlcení.

Po zmíněných Vánocích jsem nastoupil na Caulfieldovu akademii, skutečně procovskou střední školu, která se pyšnila tím, že „každému studentovi poskytuje prostředky k tomu, aby vedl život, jenž ho bude naplňovat“.

Vzhledem k ohromujícímu školnému byl tento aspekt pravděpodobně zajištěný předem – museli jste za sebou mít asi tak šest generací prvotřídních akcií, aby vás vůbec pustili do areálu školy.

Druhý týden mého pobytu tam jsme měli hodinu, jejímž účelem bylo zlepšit naše schopnosti pronášení veřejných projevů – jen Caulfieldova akademie mohla něco takového zařadit do svých osnov. Téma, které někdo vytáhl z klobouku, znělo mateřství, a strávili jsme třicet minut tím, že jsme poslouchali, jak studenti vykládají, co všechno pro ně jejich maminky udělaly, což ve skutečnosti bylo pravděpodobně jen vymyšlené, a vyprávějí legrační příhody, jež se jim staly ve vile na jihu Francie.

Pak došla řada na mne. Dost nervózně jsem vstal a začal jsem jim vyprávět o borovicích v létě a o dlouhé silničce vinoucí se nahoru do hor, snažil jsem se jim vysvětlit, co jsem viděl na té fotografii a jak jsem poznal, že ta matka svoje děti milovala víc než cokoli jiného na celém světě, vzpomínal jsem na knihu, kterou jsem kdysi četl a kterou napsal někdo, jehož jméno jsem už zapomněl, používal však výraz „linoucí se hoře“, a přesně takový pocit jsem z té fotografie měl. Pokoušel jsem se to všechno svázat dohromady, když se lidé kolem začali smát a ptát se, co to kouřím za svinstvo, a dokonce i učitelka, mladá dívka, která se považovala za senzitivní, ale nebyla, mi přikázala, abych se posadil a přestal blábolit, a dodala, že bych se měl pravděpodobně pořádně zamyslet, než budu kandidovat na nějakou vysokou volenou funkci, čemuž se všichni zasmáli ještě hlasitěji.

Poté už jsem při výuce nikdy nevstal a nepromluvil, ani jednou za celých pět let, která jsem na Caulfieldu strávil, a to bez ohledu na problémy, které mi to působilo. Vyneslo mi to pověst samotáře, všichni říkali, že je ve mně něco temného, a asi měli pravdu. Kolik z nich skončilo u tajného života a zabilo třeba jen o polovinu méně lidí než já?

Povím vám ale jednu zvláštní věc – přes všechny problémy, které jsem měl, a přesto, že uplynulo dvacet let, čas moji vzpomínku na tu fotografii nijak nezamlžil. Naopak ji ještě vyostřil – čeká a přepadne mě vždy těsně před usnutím, a ať se jakkoli snažím, nikdy se mi nepodařilo vyhnat ji z hlavy.

Kapitola 12

A přemýšlel jsem o ní znovu, když jsem vycházel předními dveřmi banky Clément Richeloud & Cie do ženevského slunce. Jistě, mohl jsem s Marcusem Bucherem a jeho dcerou do jisté míry soucítit, nedokázal jsem se však zbavit vzpomínek na to, že to byli právě švýcarští bankéři jako Bucher a jeho rodina, kteří pomáhali financovat a podporovat Třetí říši.

Nemám sebemenších pochyb o tom, že ta žena na fotografii a miliony dalších rodin v dobytčích vagonech by byly s radostí vyměnily několik hodin nepohodlí obou Bucherových za osud, který v konečném důsledku čekal je. Bylo to přesně tak, jak před tolika lety říkal Bill: je důležité umět věci vidět ve správné perspektivě.

Ponořený do úvah o temné historii, která ulpívala na tak podstatné části skrytého bohatství Ženevy, jsem došel do rue du Rhône, zabočil jsem doprava, zastavil jsem se nedaleko vstupu do starého města a zavolal jsem ze svého mobilu zašifrovaným hovorem na jeden z řeckých ostrovů.

Bankovní výpisy v kufříku, který jsem nyní měl připoutaný k zápěstí, byly pro Christose Nikolaidese rozsudkem smrti a v tom světě, v němž jsem se pohyboval, neexistovala žádná odvolání a žádná zrušení popravy na poslední chvíli. Jak se později ukázalo, zabít ho nebyla chyba – chybný však byl každopádně způsob, jakým jsem to udělal.

Celkem pět zabijáků – tři muži a dvě ženy – čekalo na můj hovor na Santorini. Se svým azurovým přístavem, oslnivě bílými domky lemujícími skalní útesy a osly rozvážejícími návštěvníky nahoru k malým atraktivním krámkům je to nejkrásnější ze všech řeckých ostrovů.

Oblečení v plátěných či capri kalhotách byli členové týmu neviditelní mezi tisícovkami turistů, kteří ostrov každodenně navštěvují. Zbraně měli schované v pouzdrech na fotoaparáty.

Několik měsíců předtím, v době, kdy se hledáčky našich kamer stále zřetelněji zaměřovaly na tajemnou rodinu Nikolaidesových, jsme se začali zajímat o bývalý ledoborec nesoucí jméno Arctic N. Devadesátimetrový kolos, registrovaný v Libérii, schopný odolat prakticky jakémukoli útoku, byl s vynaložením obrovských prostředků přestavěný na luxusní výletní loď vybavenou vším včetně heliportu a garáže pro ferrari. Údajně měl být určen pro superelitní středomořské charterové plavby, zvláštní však bylo, že nikdy neměl jiného než jediného klienta – Christose Nikolaidese a jeho doprovod děvčat, pochlebovačů, obchodních partnerů a tělesných strážců.

Celé léto jsme polohu lodi hlídali na satelitních snímcích, a zatímco jsme v Grozném a v Bukurešti pronásledovali zrádce a drogové dealery, sledovali jsme, jak se ten nekonečný večírek stěhuje ze Saint Tropez na Capri, až nakonec zakotvil ve vodou vymletém vulkánu, který tvoří santorinský přístav.

A tam plavidlo zůstalo – Nikolaides a jeho hosté se každý den přesouvali z obrovské horní otevřené paluby do restaurací a nočních klubů ve městě a zase se vraceli zpátky.

Já jsem zatím o půl kontinentu dál čekal na rohu ulice v Ženevě, až volaný zvedne telefon. Když se tak stalo, řekl jsem muži sedícímu v restauraci na vrcholku útesu jen čtyři slova. „To jsi ty, Reno?“ zeptal jsem se.

„Špatné číslo,“ odpověděl a zavěsil. Jean Reno bylo jméno herce, který hrál nájemného vraha ve filmu Léon, a velitel týmu sedící v restauraci věděl, že to znamená smrt.

Kývl na kolegyni, která okamžitě zavolala ostatní tři agenty čekající mezi davy turistů v jiných restauracích. Všech pět se pak sešlo jen kousek od nádherného Rastoniho baru a restaurace; k nerozeznání se podobali skupince zámožných evropských rekreantů, kteří spolu jdou na oběd. Střelbu v jejich týmu prioritně obstarávaly obě ženy, a právě v tom bohužel spočíval můj omyl.

Bylo krátce před druhou hodinou a v restauraci bylo stále ještě nabito, když moji takzvaní rekreanti vešli dovnitř. Tři muži odešli požádat uštvaného manažera o stůl a ženy se zatím posadily k baru a předstíraly, že si v zrcadle kontrolují nalíčení, ve skutečnosti však v odrazu klenuté místnosti kontrolovaly polohu všech přítomných hostů.

Christos a jeho doprovod – tři albánští tělesní strážci a houf krasotinek, před jakými ho jeho matka pravděpodobně varovala – seděli u stolu s přímým výhledem na přístav.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se jedna z našich žen ucházející italštinou svých mužských kolegů. Formulovala to jako otázku, ve skutečnosti to však mělo znamenat potvrzení faktu. Muži přikývli.

Ženy před sebou měly otevřené plážové tašky, do nichž uložily rtěnky a sáhly po pouzdrech na fotoaparáty. Obě z nich vytáhly pistole SIG P 232 z nerezové oceli a prudkým pohybem se otočily čelem do lokálu.

Christosovi tělesní strážci v džínách značky True Religion, tričkách s krátkými rukávy na vypracovaných svalech a vyzbrojení českými samopaly neměli proti skutečným profesionálkám šanci. Dva z nich vůbec nezaregistrovali, co se děje – první, co slyšeli, byl praskot kostí, když se jim kulky zaryly do hlav a hrudníků.

Třetí tělesný strážce stačil vyskočit, zvolenou strategií ovšem dosáhl jen toho, že se veliteli týmu prezentoval jako rozměrnější terč. Bylo to jasným důkazem jeho schopností. Agent ho zasáhl třemi kulkami, což bylo nadbytečné, protože už první rána mu téměř vyrazila srdce zády z těla.

Jak je v podobných situacích obvyklé, spousta lidí začala křičet, byť tím absolutně ničeho nedosáhli. Jedním z nich byl i Christos, který se zřejmě pokoušel ujmout velení, ztěžka se postavil a hmátl pod plandavou plátěnou košili po berettě, kterou nosil zastrčenou za opaskem.

Stejně jako spousta drsných chlapů, kteří neprošli žádným opravdovým výcvikem, se domníval, že je dobře připravený, když si nechává pistoli odjištěnou. V panice skutečné přestřelky zbraň vytáhl, položil prst na spoušť a střelil se do nohy. Přemáhal bolest a zahanbení a dál se otáčel tváří k útočníkům. To, co spatřil, byly dvě široce rozkročené ženy středního věku, které – kdyby v restauraci hrála kapela – vypadaly, jako by se chystaly k nějakému podivnému tanci.

Místo toho obě ze vzdálenosti sedmi metrů zahájily palbu. Každá vystřelila dvě rány a většina Christosových životně důležitých orgánů – včetně mozku – se rozprskla dřív, než dopadl na zem.

Všech pět agentů okamžitě obrátilo zbraně proti zrcadlům a způsobilo tak spoustu impozantního třesku a maximální paniku. Vyděšení hosté se úprkem hnali ke dveřím, nějaký japonský turista se to všechno snažil nafilmovat na mobil a odražená kulka trefila jednu ženu z Christosova doprovodu do zadku. Jak mi později řekla jedna z našich agentek – podle toho, jak byla oblečená, když ji naposledy takhle bolel zadek, dostala za to pravděpodobně zaplaceno.

Ten hladký průstřel byl jedinou vedlejší škodou – to lze označit za nemalý úspěch, vezme-li se v úvahu počet lidí v té restauraci a nepředpověditelná povaha každé nájemné vraždy.

Agenti poschovávali zbraně do kapes, vyběhli předními dveřmi do lavinovitě se šířící paniky a hlasitě křičeli, aby někdo zavolal policii. Na předem dohodnutém místě – malém náměstíčku dlážděném kočičími hlavami – se všichni znovu sešli a nasedli na čtyři skútry Vespa, na nichž sice směli jezdit pouze místní obyvatelé, které si však dopoledne dokázali opatřit, když jedné z místních opraven zaplatili vysokou částku. Tým se řítil úzkými uličkami města a velitel mobilem přivolal dva rychlé motorové čluny čekající v přilehlé zátoce.

Za tři minuty dorazili zabijáci k vyhlídkové lanovce, která nabízí alternativní – a mnohem rychlejší – možnost sestupu než na oslu. Čtyřsetmetrový výškový rozdíl překoná za necelé dvě minuty, a když z ní vystoupili, do přístavu už vplouvaly oba čluny. Tým byl na poloviční cestě k vedlejšímu ostrovu a uháněl po jiskřivě modré hladině v závoji bílé vodní tříště, když k Rastonimu dorazili první policisté.

Řecká policie se ke svému poněkud nemravnému pobavení brzy dozvěděla, že Christose, prvorozeného a nejmilovanějšího syna Patrose Nikolaidese, zastřelily dvě dámy v capri kalhotách a slunečních brýlích Chanel. A to byl můj omyl – ne to, že jsem ho dal zabít, ale ty ženy. Upřímně přiznám, že jsem o tom nepřemýšlel, prostě jsem tam poslal tým nejlépe vybavený pro daný úkol, jak se však musím znovu a znovu učit, jsou to právě nezpochybňované předpoklady, které vás pokaždé přivedou do maléru.

Ve vesničkách severního Řecka, kde o všem rozhodují výhradně rady mužů, se skutečnost, že někdo pověřil nájemnou vraždou ženy, v jistém směru považovala za horší než samotná smrt. Byla t o urážka. Na starce to zapůsobilo, jako by mu vrahové chtěli říct, že byl Christos bezvýznamný eunuch, na jakého ani nestálo za to poslat matadora.

Možná by byl Patros, bezohledný diktátor a otec, tak jako tak vyjel ze své pevnosti a vydal se hledat pomstu, když se však doslechl o okolnostech synovy smrti, vzhledem ke své mužské důstojnosti a cti – ačkoli ne, jeho minulost dokazuje, že nic takového neznal – se domníval, že nemá na vybranou.

Zmíněná agentka se mýlila i v případě další postižené: navzdory elastickému oblečení to nebyla žádná placená štětka. Byla to Christosova mladší sestra. Jak jsem se později dozvěděl, zastihl ji oběd u Rastoniho v jedné ze vzácných chvilek jejího dospělého života, kdy byla relativně čistá a střízlivá. Zatímco se ostatní hosté hnali k východům, přebrodila se skleněnými střepy, sklonila se k bratrovi a snažila se ho přemluvit, aby neumíral.

Když si uvědomila marnost takového snažení, popadla mobil a zavolala. Byť za sebou měla dlouhá léta neúnavného sexu, zavolala jedinému skutečnému muži ve svém životě – otci. Díky tomu se Patros a jeho smečka Albánců o tom, co přesně moji lidé toho odpoledne provedli, dozvěděl dřív než já sám.

Nehnul jsem se ze svého koutku nedaleko starého města, dokud deset minut po jeho telefonu nezazvonil i ten můj. Přišla mi textová zpráva s cenou Léona na DVD od Amazonu – znamenalo to, že je Christos mrtvý, tým je v bezpečí na člunech a nevidí žádné známky pronásledování. Od mého telefonátu, který celou akci uvedl do pohybu, uplynulo osmnáct minut.

V mezidobí jsem telefonicky vydal rozkazy k vyslání menších týmů, které pozatýkaly zbývajících šest jmenovaných spolupracovníků nepřítele, a události, jež před několika lety začaly incidentem na Rudém náměstí, konečně začaly spět k závěru. Mohl jsem si nejspíš najít chvilku na tichou gratulaci, dovolit si alespoň malý vítězoslavný pocit, mám však sklon k sebepochybnostem – obávám se, že se ho nikdy nezbavím.

Když jsem si rovnal kufřík v ruce – bezejmenný mladý podnikatel, který vystoupil ze stínů a chystal se vnořit do anonymního cizího davu –, myslel jsem na jistého zemřelého britského řečníka a spisovatele. Edmund Burke řekl, že problém s válkou spočívá v tom, že obvykle zlikviduje přesně to, za co bojujete – spravedlnost, slušnost, humánnost –, a já jsem se nemohl zbavit pomyšlení na to, kolikrát jsem popřel všechny nejhlubší hodnoty své země, abych je ochránil.

Ztracen v myšlenkách jsem zamířil k malému můstku překlenujícímu řeku. Od kraje starého města k hotelu, v němž jsem byl ubytovaný, je to osm set kroků. Osm set kroků, které ujdete asi za čtyři minuty – z hlediska historie to není ani jediné mrknutí oka, a přece se v tom okamžiku duše nás všech svíjely v rukou několika šílenců.

Kapitola 13

Hotel du Rhône byl liduprázdný, když jsem do něj vešel. Vrátný zmizel, concierge nestál na svém obvyklém místě a u recepčního pultu nikdo nebyl. Ještě znepokojivější bylo ticho, které tam vládlo. Zavolal jsem, a když mi nikdo neodpověděl, došel jsem do baru na jedné straně vstupní haly.

Všechen personál byl tam, stál mezi hosty a sledoval televizní obrazovku. V Ženevě bylo pár minut před třetí hodinou odpolední, v New Yorku bylo devět hodin dopoledne. Psalo se jedenácté září.

První letadlo právě narazilo do severní věže Světového obchodního centra a záběry oné kolize už se opakovaly znovu a znovu. Několik zpravodajských moderátorů začalo spekulovat o tom, že by mohlo jít o teroristický akt namířený proti Spojeným státům, a skupinka švýcarských idiotů u baru na tuto teorii zareagovala nadšeným jásotem. Mluvili francouzsky, díky svým letním pobytům v Paříži jsem však francouzštinou vládl dostatečně, abych vyrozuměl, že obdivují odvahu a vynalézavost lidí, kteří měli tuhle akci na svědomí.

Pomyslel jsem na lidi, kteří se doma v New Yorku dívali na stejné záběry jako my tady, věděli, že někde v hořící budově jsou jejich milovaní, a zoufale se modlili, aby se jim nějak podařilo z ní uniknout. Možná existuje i něco horšího než v přímém přenosu sledovat, jak umírá vaše rodina, ale pokud ano, nedokázal jsem si to v tom okamžiku představit.

Měl jsem v kapse pistoli – celou z keramiky a plastu, aby unikla pozornosti detektorů kovu, jimiž byla vybavena například Bucherova kancelář – a měl jsem takový vztek, že jsem uvažoval, jestli ji nemám použít.

Zatímco jsem se snažil potlačit emoce, let United Airlines 175 z Bostonu narazil do jižní věže. Otřáslo to všemi přítomnými, dokonce i těmi idioty. Vzpomínky mi říkají, že po počátečním vyděšeném jeku zavládlo u baru ticho, to však možná není pravda – vím jen to, že jsem měl strašlivý pocit, jako by se srazily světy a jako by se celá Velká republika vychýlila ze své osy.

Sám a daleko od domova jsem se obával, že už nikdy nic nebude stejné: poprvé v historii nějaký neidentifikovaný nepřítel přivodil Spojeným státům ztráty na životech na jejich vlastním území. A nejen to, zničil při tom ikonu, která v jistém smyslu reprezentovala celou zemi – ambiciózní, moderní, sahající stále výš.

Nikdo nebyl schopen odhadnout, jak hluboko dosáhnou způsobené škody, život v baru se však rozpadl na okamžiky vytržené z kontextu – zvonící telefon, který nikdo nezvedal, doutník měnící se v popel, televize přeskakující mezi bezprostřední minulostí a hrůzostrašnou přítomností.

A stále nikdo z přítomných nepromluvil. Možná že i idioti stejně jako já čekali, jestli přijde ještě něco. Čím to všechno skončí – Bílým domem, jadernou elektrárnou Three Mile Island?

Nechal jsem pistoli v kapse, protlačil jsem se davem, který se za mými zády nashromáždil, aniž bych si toho byl vědom, a vyjel jsem prázdným výtahem do svého pokoje. Pokusil jsem se zavolat do Washingtonu, nejprve obyčejnou kabelovou linkou vedenou přes Londýn a pak přes satelit Pine Gap, všechny komunikační systémy na východním pobřeží Spojených států se však hroutily pod náporem volajících.

Nakonec jsem se dovolal na retranslační stanici Národní bezpečnostní agentury v Peru, uvedl jsem přednostní kód Modrého jezdce a dostal jsem spojení s Divizí přes nouzovou satelitní síť. Mluvil jsem s ředitelem na lince, která zněla tak dutě, jako bychom spolu rozmlouvali v toaletní míse, požádal jsem ho, aby pro mě poslal letadlo, abych se mohl vrátit, a zeptal jsem se, čím bych mu mohl být nápomocný.

Řekl, že neví o ničem, co bych mohl udělat, a navíc že právě dostal zprávu od Rady národní bezpečnosti: všechny lety do a ze Spojených států mají být pozastavené. Přikázal mi, abych zůstal, kde jsem; nikdo nevěděl, jak se ta zatracená věc bude dál vyvíjet. Víc než to, co říkal, mi naháněl strach podtón paniky v jeho hlase. Omluvil se, že musí končit – jeho budovu evakuovali a Bílý dům také.

Odložil jsem telefon a zapnul jsem televizi. Všichni, kdo byli toho strašlivého dne naživu, vědí, co se dělo: pamatují se na lidi, kteří ruku v ruce skákali z bůhvíjakých výšek, na zřícení obou věží, na prach a apokalyptické scény v centru Manhattanu. V rodinných domech, kancelářích a válečných štábech po celém světě sledovali lidé věci, na které nikdy nezapomenou. Linoucí se hoře.

A ačkoli jsem to měl zjistit až mnohem později, mezi všemi lidmi, kteří sledovali, jak policisté a hasiči vbíhají do budovy, jež se měla stát jejich betonovou hrobkou, byla i jedna žena, která v tom chaotickém víru viděla svoji životní příležitost. Byla jednou z nejinteligentnějších osob, s jakými jsem se kdy potkal, a navzdory četným experimentům s jinými substancemi byla zpravodajská činnost odjakživa mojí nejoblíbenější drogou. Už jen z toho důvodu na ni nikdy nezapomenu. Ať si o tom lidé z morálního hlediska myslí cokoli, není pochyb o tom, že bylo zapotřebí určité geniality, aby uprostřed maelstromu jedenáctého září začala plánovat dokonalou vraždu a o tolik později ji realizovala v zaplivaném malém hotýlku zvaném Eastside Inn.

Zatímco splétala své temné plány, já sám jsem strávil večer tím, že jsem se díval, jak lidé skáčou z oken, až kolem desáté hodiny večer ženevského času začala krize jako taková pomíjet. Prezident se vracel do Washingtonu z bunkru na základně vojenského letectva Offutt v Nebrasce, požár v Pentagonu byl pod kontrolou a pro dopravu se znovu otevíraly první mosty vedoucí na Manhattan.

Přibližně ve stejnou dobu mi zavolal jeden z asistentů Rady národní bezpečnosti a sdělil mi, že má vláda k dispozici zpravodajské informace ukazující na občana Saúdské Arábie jménem Usáma bin Ládin a že už byly zahájeny útoky proti jeho základnám v Afghánistánu, konané pod pláštíkem rebelské skupiny zvané Severní aliance. O dvacet minut později jsem v televizi viděl zprávy o explozích v afghánském hlavním městě Kábulu a pochopil jsem, že právě začala takzvaná „válka proti teroru“.

Připadal jsem si klaustrofobně a deprimovaně, a šel jsem se proto projít. Termín válka proti teroru se mi zdál stejně všeobecný jako válka proti drogám, přičemž o úspěšnosti té druhé jsem mohl vyprávět z osobních zkušeností. Ženevské ulice byly jako vymetené, bary tiché a trolejbusy prázdné. Později jsem se doslechl, že to stejně vypadalo ve všech městech od Sydney až po Londýn, jako by ze soucitu s Amerikou dočasně ztlumil světla celý západní svět.

Prošel jsem takzvanými Anglickými zahradami, vyhnul jsem se skupince marockých drogových dealerů, kteří si navzájem stěžovali na mizerné obchody, na okamžik jsem zvažoval, jestli do nich nemám jen tak pro potěchu nasázet pár kulek, a došel jsem až na promenádu u jezera. Přímo přede mnou ležela exkluzivní vesnička Cologny, kde mají své domy vládce Saúdské Arábie král Fahd, Aga Khan a polovina lumpů z celého světa. Posadil jsem se na lavičku na břehu jezera a zadíval jsem se přes vodu na sídlo Spojených národů na druhé straně – nádherně nasvícené a absolutně zbytečné.

Pod ním, téměř na břehu jezera, se tyčila šedá masa hotelu President Wilson, skýtajícího dokonalý výhled na nejoblíbenější pláž Ženevského jezera. Saúdové a další bohatí Arabové každé léto platí horentní sumy za pokoje v jeho čelním křídle, aby mohli pozorovat ženy, které se tam na trávě opalují nahoře bez. S dobře zásobenými minibary je to něco jako arabská verze luxusního striptérského baru – kde se navíc nemusíte obtěžovat dáváním spropitného.

Ačkoli už bylo pozdě, ve většině pokojů se ještě svítilo. Odhadoval jsem, že si uvědomují, co všechno jim za daných okolností hrozí, rychle si balí dalekohledy i zavazadla a chystají se první volnou linkou odletět domů.

Jenže bez ohledu na to, jaká pomsta měla postihnout Usámu bin Ládina a Araby obecně, jedno bylo jisté – události uplynulých dvanácti hodin svědčily o tom, že zpravodajské služby selhaly v historickém měřítku. Prvořadým smyslem gigantických nákladů na zpravodajskou komunitu Spojených států byla ochrana jejich domácího území a v tomto ohledu všechny její všemocné organizace od Pearl Harboru nezaznamenaly fiasko s tak působivými a veřejně viditelnými důsledky.

Neseděl jsem v chladné ženevské noci a neukazoval jsem obviňujícím prstem na druhé – nikdo z nás nebyl bez viny. Všichni jsme byli členy té privilegované komunity a všichni jsme nesli svůj díl odpovědnosti.

Totéž však platilo pro prezidenta a kongresmany, jimž jsme sloužili, pro lidi, kteří rozhodovali o našich rozpočtech a prioritách. Ti na rozdíl od nás mohli alespoň veřejně vystupovat, počítal jsem však, že si hodně dlouho počkáme, než se od někoho z nich americký národ dočká omluvy – možná do příštího tisíciletí.

Zvedal se vítr, vál k nám od alpských hřebenů a přinášel s sebou vůni deště. Čekala mě dlouhá cesta zpátky do hotelu a věděl jsem, že bych měl raději vyrazit, přesto jsem se ani nepohnul.

Byl jsem si jistý, byť o tom možná dosud takto nepřemýšlel nikdo jiný, že velice brzo nebude centrum Manhattanu tím jediným, co bude ležet v troskách – rozcupovaná bude i celá americká zpravodajská struktura. Muselo k tomu nevyhnutelně dojít, pokud měla být přebudovaná. Nic ve stínovém světě už nikdy nebude stejné a bude to v plné míře platit i pro Divizi: lidé na vládních postech už nebudou mít zájem o tajný dohled nad skrytým světem, zajímat je bude pouze tajný dohled nad světem islámu.

Ráno jsem vstal jako obvykle a teď, když jsem se chystal jít spát, jsem se nacházel na jiné planetě: svět se nemění před vašima očima, mění se vám za zády.

Věděl jsem, že nemám žádné z jazykových nebo operačních schopností nezbytných pro ten báječný nový zpravodajský svět, který se už brzy měl zrodit, takže jsem se – podobně jako Marcus Bucher – náhle ocitl na rozcestí. V situaci, kdy jsem si nebyl jistý, jaká budoucnost mě čeká, kdy jsem nevyhnutelně nehledal štěstí, ale nepohrdl bych naplněním, jsem byl ztracen. Musel jsem se sám sebe ptát, jaký život si doopravdy přeji.

Seděl jsem o samotě, a zatímco se ke mně valila bouře, ohlédl jsem se po uplynulých letech a našel jsem ne-li přímo odpověď, pak alespoň směr další cesty kupředu. Z minulosti se vynořila a před očima se mi zjevila odlehlá vesnička jménem Doi Sam Muan, těsně na thajské straně barmské hranice. Když se ohlížím zpět, řekl bych, že vzpomínka na ni dlouhá léta čekala ve tmě a věděla, že její čas přijde.

Je to tam nahoře v horách, nedaleko Zlatého trojúhelníku, divoká země, kde neplatí žádné zákony, a když jsem byl v téhle branži úplným začátečníkem – byl jsem v Berlíně teprve jeden měsíc – ocitl jsem se vyplavený na jejím břehu. Doi Sam Muan se ničím nelišil od jiných horských kmenových vesnic s výjimkou toho, že pět kilometrů od něj stálo v džungli několik ponurých budov ze škvárobetonových tvárnic, obklopených strážními věžemi a elektrickým plotem.

V objektu, oficiálně vedeném jako retranslační stanice globálního polohovacího systému GPS, byla ve skutečnosti neoficiální věznice CIA, součást vehementně popíraného, avšak reálně existujícího amerického gulagu: odloučené zařízení k zajištění vězňů, kteří u nás doma nesmějí být legálně mučeni.

Jeden z dozorců zemřel ve službě, a zatímco za normálních okolností by se o něco takového postarala tokijská kancelář, ta byla právě zahlcená řešením dalšího čínského špionážního skandálu, takže se stalo, že jsem se ocitl na palubě starého turbovrtulového letadla, opouštěl jsem Evropu a mířil do místa zvaného Mae Hong Son – Město tří mlh.

Po většinu roku znamenala cesta na stanici GPS jen krátký let vrtulníkem, tohle však byla monzunová sezona a Město tří mlh nedostalo své jméno zbůhdarma. Vypůjčil jsem si toyotu s náhonem na všechna čtyři kola od chlapíka, který mě považoval za místního opiového barona, a vyrazil jsem do Doi Sam Muanu a jeho věznice CIA.

Projížděl jsem majestátními horami, až jsem dojel k prastarému lanovému přívozu. Byla to jediná možnost, jak překročit burácející řeku – vzedmutou monzuny –, jeden z přítoků mohutného Mekongu, scény nesčetných tajných operací a tolikerého amerického utrpení za vietnamské války.

Vystoupil jsem z auta, vychrtlý a se zapadlýma očima. Byl jsem na cestě bez zastávky už dvaatřicet hodin a energii mi nedodávalo nic víc než ambice a obavy o výsledek mé mise. Zatímco jsem čekal v hloučku prodavačů potravin a vesničanů a sledoval, jak k nám zrezivělé kovové lano ve sprškách vodní tříště přitahuje lodici s plochým dnem, přistoupil ke mně buddhistický mnich v šafránové říze a nabídl mi šálek místního masala čaje. Mluvil dobře anglicky, a protože jedinou alternativou bylo smrtící thajské pivo Elephant, s povděkem jsem nabídku přijal.

Mnich měl také namířeno do hor, a vzhledem k tomu, že jsem údajně byl odborníkem Světové zdravotnické organizace mapujícím výskyt endemických chorob, stěží jsem mohl odmítnout jeho žádost o svezení. Přes řeku jsme se přeplavili v toyotě na lodici, která se stěží držela nad vodou a neustále se nořila pod hladinu, takže se vlny přelévaly přes obrubníky boků, a pět centimetrů tlusté rezavé kovové lano bylo tím jediným, co stálo mezi námi a jedním z nejvyšších vodopádů v celé zemi, nacházejícím se půl kilometru po proudu od nás. Byla to nejděsivější plavba mého života.

Když jsme vyjeli z rokle a nad hlavami se nám rozprostřel baldachýn džungle, spočinul na mně mnich trochu příliš dlouhým pohledem a začal se vyptávat na moji práci. Díky medicínské průpravě jsem mu podal vynikající výklad problematiky horečky dengue, brzy mi však bylo jasné, že ze všeho, co mu říkám, nevěří ani slovu. Možná věděl o těch škvárobetonových barácích v Doi Sam Muanu.

Přebýval v minulosti v nějakém ašramu nedaleko New Yorku, věděl toho proto o americkém způsobu života víc, než byste čekali, a mluvil zasvěceně o rekreačních drogách i o stresech moderní doby. Začínal jsem mít pocit, že to není pouhá nezávazná konverzace. „Vypadáte uštvaně,“ prohlásil nakonec tím buddhistickým tónem, spíše soucitným než odsuzujícím.

Uštvaně? Zasmál jsem se a řekl jsem mu, že je to poprvé, co něco takového slyším; lidé mě obvykle řadili na opačnou stranu potravinového řetězce.

„Žádná opačná strana potravinového řetězce neexistuje,“ ujistil mě klidně. „Tomu věří pouze lidé na západě. Bez Boží milosti každý jen před něčím utíká.“

Naše pohledy se setkaly. S úsměvem jsem se zeptal, jestli někdy uvažoval o tom, že by vedl přísně náboženský život. Odbyl to smíchem a chtěl vědět, jestli už jsem slyšel, jak vesničané chytají opice.

Odpověděl jsem, že pár věcí o životě vím, tahle k nim však nepatří. „Na Harvardu jsme moc často opice nejedli – obvykle jen na Díkůvzdání a o Vánocích,“ řekl jsem.

A tak mi tedy vylíčil, jak vesničané připoutají džbán – s objemným korpusem a úzkým hrdlem – ke kmeni stromu.

„Na dno džbánu nasypou oříšky a všelijaké další laskominy, na nichž si opice rády pochutnávají. V noci pak opice sleze z koruny stromu a strčí pracku do dlouhého hrdla. Nabere si dobroty a sevře prsty v pěst. Pracka je tím pádem příliš velká na to, aby proklouzla úzkým otvorem zpátky, a opice je v pasti. Ráno vesničané přijdou a praští ji do hlavy.“

Na okamžik se na mne zadíval. „Je to samozřejmě zenový příběh,“ dodal a znovu se usmál. „Poučení je následující: chceš-li být svobodný, stačí jen vzdát se toho, na čem lpíš.“

Ano, řekl jsem mu, to jsem pochopil. Byl to dobrý příběh, osobně mi však nic neříkal, alespoň tehdy ne.

„Nejspíš ne,“ odpověděl, „ale možná jsem byl na tuhle cestu vyslán proto, abych vám ho pověděl. Jste mladý člověk, doktore – třeba přijde čas, kdy vám něco říkat bude.“

A měl samozřejmě pravdu, ten čas skutečně přišel, a to za úplně jiných okolností, než jsem si dokázal představit: seděl jsem v noční Ženevě, čekal jsem na bouřku a přemýšlel jsem o masové vraždě v New Yorku a o ženách v krátkých sukních, rekrutujících ještě inteligentnější mladé absolventy pro potřeby nové éry.

Bylo mi dvaatřicet let a uvědomoval jsem si, že ne vlastní vinou jsem byl vycvičen k tankové válce v Evropě, ocitl jsem se však v bitvě s partyzánskými oddíly v Afghánistánu. Ať se mi to líbilo nebo ne, zmeškal jsem dějinný vývoj.

Na jiné, mnohem hlubší úrovni jsem si byl vědom toho, že dříve nebo později bych chtěl najít něco – něco, pro co jen s obtížemi hledám jméno… nejspíš tu věc, které většina lidí říká láska. Chtěl jsem se s někým procházet po pláži a nepřemýšlet o tom, jak velký dostřel má odstřelovačská puška. Chtěl jsem zapomenout, že kulku cítíte mnohem dřív, než zaslechnete výstřel. Chtěl jsem najít někoho, kdo by mi pověděl, co doopravdy znamená bezpečný přístav.

Celým svým srdcem jsem věděl, že neodejdu-li z tajného světa hned teď, neudělám to nikdy. Otočit se zády ke všemu, co znáte, je těžké, je to jedna z nejobtížnějších věcí, jaké kdy učiníte, neustále jsem si však opakoval jednu věc.

Chceš-li být svobodný, stačí jen vzdát se toho, na čem lpíš.

Kapitola 14

Ještě v pozdních hodinách téže noci jsem v hotelu du Rhône sepsal svoji rezignaci, druhý den dopoledne jsem ji odeslal diplomatickou kurýrní poštou a okamžitě jsem odletěl do Londýna.

Následující tři týdny jsem strávil tím, že jsem se snažil dotáhnout do konce všechny otevřené případy a předával jsem spisy FBI: v první vlně mnoha převratných změn, jež zpravodajskou komunitu Spojených států postihly, byla Divize zrušena a její povinnosti převzali – po čtyřech desetiletích usilovného snažení – federálové.

Poslední den ve funkci jsem paradoxně strávil v Berlíně, tedy ve městě, kde pro mne všechno doopravdy začalo. Naposledy jsem zamkl kancelář a doprovodil jsem zbývající personál na Tempelhof, odkud odlétal domů. Potřásl jsem si se všemi rukou a jako správný agent do posledního dechu jsem jim řekl, že mám rezervaci na pozdější let.

Namísto toho jsem vyšel hlavními dveřmi ven a vybaven zcela novou totožností jsem se nechal taxíkem odvézt do prodejny Porsche, kde jsem měl objednaný model Cayenne turbo. Soudil jsem, že s pěti sty koňskými silami pod kapotou jsem na německé dálnice víceméně připravený.

Naložil jsem zavazadla dozadu, večer už jsem míjel Frankfurt a v časných ranních hodinách jsem přejel hranici. Podzim toho roku přišel pozdě, a ačkoli byla francouzská krajina ozařovaná pouze měsíčními paprsky, řekl bych, že mi nikdy nepřipadala nádhernější. Prolétal jsem vesnicemi s romantickými jmény a našel jsem péage – mýtnou bránu –, kterou jsem hledal.

Přijíždíte-li do Paříže od jihu, projíždíte jedním pozoruhodným místem – mezi výškovými činžovními domy, v nichž Francouzi uskladňují svoje přistěhovalce –, odkud je vám první pohled na blížící se město téměř dokonale skrytý. Jediné, co vidíte, je Eiffelova věž tyčící se na obzoru.

Byla časná ranní hodina a chlad ve vzduchu dodával celému okolí jiskřivý jas. Viděl jsem ten pohled už mnohokrát, přesto se mi však i tentokrát zatajil dech. Pocit vysvobození, který se ve mně celou noc vzdouval, konečně překypěl, a tak jsem zajel na krajnici a zastavil. Být v Paříži, když je člověk mladý a svobodný – no, na světě není mnoho příjemnějších zážitků.

Pronajal jsem si byt v té části osmého arrondissementu, jemuž Pařížané říkají zlatý trojúhelník, jen pár kroků od překrásné rue François 1er. Den po dni, často do pozdních nočních hodin, jsem psal knihu, která měla mít jen málo čtenářů – až na jistou mladou ženu v New Yorku, v jejímž případě bych si byl zoufale přál, aby se jí nikdy nedostala do ruky.

Po šesti měsících byla napsaná – statisíce slov, vesměs anotovaných a ověřených. Měl jsem pocit, že jsem tím ze sebe vypláchl i poslední zbytky svého někdejšího života – napsal jsem poslední kapitolu o té éře a vyslal jsem ji po proudu jako pohřební bárku do minulosti. Byl jsem na ni pyšný: říkejte tomu služba veřejnosti, považujte to za naivní, jestli chcete, ale domníval jsem se, že pokud moje odborné znalosti pomohou zneškodnit jen jednoho dalšího muže, jako byl Christos Nikolaides, pak stojí za to tuhle svíčku zapálit.

Po důkladném prověření týmem analytiků pracujících pro náčelníka zpravodajských služeb knihu vydalo malé nakladatelství, které se specializovalo na působivé memoáry uprchlíků z Castrovy Kuby a zabíjení žen ve jménu mužské cti mezi Araby. Jinými slovy to byla tajná dceřiná společnost CIA.

Nakladatel tohoto typu byl samozřejmě zvyklý na autory, jejichž totožnost bylo třeba skrývat, můj případ byl však i z tohoto hlediska komplikovaný: když jsem se vzdal služebního průkazu, usoudili příslušní lidé, že o otázkách národní bezpečnosti vím příliš mnoho a že se proto nikdy nikdo nesmí dozvědět, čím jsem byl a co jsem dělal. Aniž by to měl předem v úmyslu, připravil mě tajný svět o totožnost a celou minulost.

Když kniha konečně vyšla, nejenže byl jako její autor uveden Jude Garrett, ale byla pro něj vytvořena i kompletní fiktivní identita. Každý, kdo se o něj zajímal, dostal následující biografii:

Jude Garrett, absolvent Michiganské univerzity, strávil přes patnáct let prací v policejních a bezpečnostních složkách, nejprve v úřadu šerifa v Miami a později jako zvláštní vyšetřovatel FBI. Zemřel při práci na přiděleném úkolu v Chicagu. Rukopis této knihy, pro jejíž sepsání provedl rozsáhlý výzkum, byl krátce po jeho smrti nalezen v jeho pracovně a představuje poslední testament jednoho z nejlepších světových vyšetřovatelů.

A byla to pravda – nebo alespoň částečná pravda. Skutečně existoval agent FBI jménem Jude Garrett a skutečně byl mrtvý – zahynul při autonehodě cestou z práce domů. Byl to svobodný mládenec a samotář, který se nezajímal téměř o nic jiného než o práci; vydavatelé si prostě přivlastnili jeho identitu a připsali mu posmrtně literární úspěch, jakého by za života nikdy nedosáhl.

Musím přiznat, že se mi jeho životopis líbil, a líbilo se mi také, že je mrtvý. Chci říct, kdo by hledal mrtvého?

No, někdo se našel.

Když byla kniha konečně vydaná a pohřební bárka mi téměř zmizela z očí, začal jsem se poprvé za celou dobu své dospělosti věnovat životu ve světě bez tajemství. Díval jsem se na tu spoustu smějících se žen procházejících se s rozvlněnými boky po širokých pařížských bulvárech, a jak se jaro přechylovalo k létu, začínal jsem věřit, že je možné úplně všechno.

Problém se špionážní branží ovšem spočívá v tom, že sice můžete na svoji práci rezignovat, nikdy se však od ní neoprostíte. Nejspíš jsem si to tehdy odmítal připustit, jenže po někom, jako jsem byl já, zůstává na hladině mnoho plovoucích trosek – a lidé, jimž jste ublížili, nezapomínají. A někde v zasutém koutku vaší mysli vězí ta jedna poučka, kterou do vás vtloukli, když jste byli ještě mladí a celou kariéru jste měli teprve před sebou: v téhle práci neplatí, že chybami se člověk učí. K tomu nedostanete šanci. Uděláte jednu chybu a je po vás.

Jediné, co vás může zachránit, je vaše intuice a dokonalá znalost řemesla. Tohle ponaučení si vpalte do duše. Zřejmě jsem tehdy musel poslouchat, protože teď, stále ještě jen devět měsíců po odchodu na odpočinek, jsem si všiml taxíku, který se zákazníkem na sedadle kroužil kolem bloku. To v Paříži nikdo nedělá. Vzhledem k tamějšímu chaotickému provozu by tím mohl strávit hodiny.

Bylo to těsně po osmé jednoho rušného pátečního večera a já jsem seděl na chodníku ve venkovní restauraci na place de la Madeleine, kde jsem čekal na jistého postaršího lékaře. Byl to gourmet, kterého mladé ruské společnice obvykle přišly za noc na víc než jen na večeře, jimiž je zahrnoval, takže byl neustále bez peněz. Z mého pohledu byla noblesní chudoba u praktikujícího lékaře velkou výhodou. Znamenala, že když stanovoval diagnózu a psal recept, byl ochoten přihlížet k pacientovým návrhům, jestli chápete, co tím mám na mysli.

Nevšiml jsem si toho bílého taxíku, když kolem mne projížděl poprvé – alespoň vědomě ne – ale někde v mých řemeslných instinktech se ta neustále proměnlivá dopravní změť zjevně musela registrovat. Když kolem mne projížděl podruhé, věděl jsem, že už jsem ho jednou viděl.

Byť mi srdce prudce poskočilo, navenek jsem nijak nezareagoval – to se vlády nad mým tělem okamžitě ujal výcvik. Dovolil jsem jen očím co možná nezaujatě ho sledovat a proklínal jsem kombinaci reflektorů a dopravního ruchu, která mi nedovolovala jasně rozeznat, kdo sedí vzadu. Ne že by na tom nějak zvlášť záleželo – jen prostě myslím, že je dobré znát totožnost lidí, kteří vás přišli zabít.

Vlna vozidel taxík odnesla pryč a já jsem věděl, že nemám mnoho času: při prvním průjezdu vás najdou, při druhém zkalkulují a naplánují úhly a při třetím vystřelí. Položil jsem na stůl deset euro a rychle jsem vykročil na chodník.

Zaslechl jsem za sebou hlas, který na mne volal – byl to ten doktor, ale neměl jsem už čas na to, abych mu vysvětlil, že dnes večer nestačíme vzájemně přikrmit svoje zlozvyky. Zabočil jsem doleva do Hédiardu, nejlepšího pařížského potravinářského obchodu, rychle jsem prošel mezi pyramidami dokonale zralého ovoce a zamířil jsem do přeplněného oddělení vín.

Všechno se odvíjelo nesmírně rychle – jak tomu v podobných situacích bývá vždy –, a ačkoli jsem neměl žádné důkazy, instinkt mě halasně ujišťoval, že jsou to Řekové. Ten staroch měl nejen dostatek finančních prostředků, ale také hluboce emocionální motiv k hledání pomsty – stimulaci, jakou synova nepřítomnost o každých dalších Vánocích nebo narozeninách jen dál posiluje. Měl také snadný přístup k potřebnému personálu: kriminální zpravodajská hlášení kteréhokoli evropského policejního sboru vám řeknou, že polovina Albánců je ochotná nabídnout svoje služby k zajištění nájemné vraždy.

Z vinného oddělení Hédiardu vedly zadní dveře do postranní uličky a já jsem jimi bez váhání prošel a zabočil jsem doleva. Ulička je jednosměrná a já jsem rychle kráčel čelem k přijíždějícím autům, což je za daných okolností jediná možná strategie. Alespoň vidíte, že se k vám střelec blíží.

Prozkoumával jsem pohledem ulici před sebou a uvědomil jsem si, že jednám podle dobře organizovaného plánu. Až do té chvíle jsem si toho nebyl vědom, ale ať jsem šel kamkoli, jedna moje část neustále přemýšlela o nejlepší únikové cestě a v pozadí mé mysli se neustále přehrával neviděný program útěku. Nejvíc ze všeho jsem litoval, že nemám pistoli.

Šálek kávy, rychlé setkání s doktorem a taxík domů – na to všechno jsem počítal maximálně s půlhodinou. To znamenalo, že pistole zůstala ležet v sejfu v mém bytě. Asi jsem začínal být nedbalý. I kdybych je viděl přicházet, sotva bych s tím mohl něco udělat.

Právě domů do bytu jsem teď měl také namířeno – především proto, abych otevřel ten zatracený sejf a ozbrojil se. Zabočil jsem doprava, rychle jsem ušel jeden blok, zabočil jsem doleva a ocitl jsem se na rue du Faubourg Saint-Honoré, tedy přesně tam, kde jsem chtěl být – kousek od Elysejského paláce. Ať v tom taxíku seděl Řek nebo Albánec, určitě věděl, že je to nejbezpečnější ulice v Paříži – na střechách jsou rozmístění odstřelovači a ulice je po celé délce pod neustálým antiteroristickým dohledem. Teprve tam jsem se cítil natolik bezpečně, že jsem si chytil taxíka.

Přiměl jsem taxikáře, aby zastavil těsně u služebního vchodu mé budovy. Když jsem pootevřel dveře auta a zůstal přikrčený za nimi, mohl jsem odemknout ocelové domovní dveře a vklouznout dovnitř, aniž mě někdo viděl. Taxikář mě považoval za blázna – jeho náboženství ovšem zase považuje za normální, když ženu za nevěru ukamenujete, takže jsem si říkal, že si nemáme co vyčítat.

Dveře jsem za sebou přibouchl a proběhl jsem podzemní garáží. Vápencová budova byla kdysi majestátním městským sídlem, které si nechal ve 40. letech devatenáctého století postavit hrabě du Crissier, ale později zchátrala a proměnila se v ruinu. Loňského roku byla restaurovaná a rozdělená na bytové jednotky a já jsem si pronajal jeden z bytů v prvním patře. Byť to byl jen malý byt, za normálních okolností by si ho někdo v mé situaci nemohl dovolit, jenže moje materiální podmínky se změnily – Bill Murdoch před třemi lety zemřel, zatímco jsem byl na krátkém pracovním pobytu v Itálii.

Pozvání na pohřeb jsem nedostal, a to bolelo – přišel mi jen stručný vzkaz od Grace, v němž mi napsala, že zemřel nenadále a byl už uložen k odpočinku. To bylo pro moji adoptivní matku typické – žárlivá až do samého konce. O několik měsíců později jsem dostal dopis od právníka, který mi sdělil, že Bill celý komplex svých firem – spravovaný nějakým zahraničním trustem – odkázal Grace. Nebylo to nic nečekaného – byli koneckonců svoji čtyřicet let. V dopise se psalo, že byť na mne poslední vůle nijak nepamatovala, rozhodla se Grace vyčlenit z pozůstalosti dostatek peněz, abych mohl dostávat doživotní rentu ve výši osmdesáti tisíc dolarů ročně. Nebylo to tam výslovně psáno, ale tón byl jasný: domnívala se, že se tím zhostila veškerých povinností, které vůči mně měla.

Dva roky po tomto vypořádání pozůstalosti – téměř na den přesně – zemřela i Grace. Měl jsem za to, že mě její předchozí chování zprostilo jakýchkoli závazků, a nevrátil jsem se proto do Greenwiche na pompézní společenský pohřeb konaný v tamějším starém episkopálním kostele.

Znovu a nikoli poprvé jsem zůstal na světě sám, ale neubránil jsem se úsměvu nad tím, jaký rozdíl mohou znamenat dva roky: věděl jsem, že kdyby byli zemřeli v opačném pořadí, byl by mi Bill odkázal nějakou podstatnou sumu. Takhle Grace všechno nechala Metropolitnímu muzeu umění, které mělo za získané peníze přebudovat galerii starých mistrů a nazvat ji jejím jménem.

Zmíněné informace jsem obdržel v dopise od stejného právníka, který se zároveň zmínil o tom, že zbývá jistá maličkost týkající se Billovy pozůstalosti, kterou je třeba definitivně uzavřít. Odpověděl jsem mu, že za ním zajdu do jeho newyorské kanceláře, až budu příště doma – a pak jsem na celou záležitost víceméně zapomněl. Šeky z Graceina odkazu přicházely pravidelně, což znamenalo, že jsem mohl vést mnohem pohodlnější život, než jaký si kdy představovaly příslušné státní instituce při vyměřování mé penze.

Nejvýraznějším přínosem byl můj pařížský byt a já jsem nyní proběhl místností, kde kdysi bývala kuchyně – a která teď po přestavbě sloužila jako strojovna –, a uháněl jsem po požárním schodišti ke svému bytu. Otevřel jsem skryté dveře u výtahu a vrazil jsem do malého foyeru.

Spatřil jsem tam stát ženu. Byla to madame Danuta Furerová, moje sedmdesátiletá sousedka, která bydlela v nejpřepychovějším bytě domu. Dokonale upravená vdova po nějakém aristokratickém průmyslníkovi, která měla neuvěřitelný dar vzbudit v každém pocit, že je přivandrovalec z třetího světa.

Viděla, jak si jazykem navlhčuji suché rty, a všimla si vytaženého podolku košile. „Stalo se něco, pane Campbelle?“ zeptala se nenapodobitelnou francouzštinou nejvyšší honorace.

Znala mě jako Petera Campbella, který si sem přijel odpočinout od své práce manažera rizikového investičního fondu – neznal jsem žádnou jinou profesi, která by někomu v mém věku dovolovala bydlet v takovém bytě a nechodit do práce.

„Nic, madam – jen se bojím, že jsem nevypnul troubu,“ zalhal jsem.

Přijel výtah, takže nastoupila do kabiny a já jsem odemkl dveře svého bytu, vyztužené ocelovým jádrem. Zasunul jsem závoru, nikde jsem nerozsvítil a proběhl jsem obývacím pokojem s překrásnými arkýřovými okny a malou, avšak rozrůstající se sbírkou současného umění. Billovi by se byla líbila.

V polotmě jsem rozrazil dveře přístěnku v šatně a namačkal jsem kód do malého podlažního sejfu. Uvnitř jsem měl velkou částku v hotovosti, hromádku papírů, osm pasů na různá jména a tři ruční zbraně. Vybral jsem si pistoli Glock ráže devět milimetrů s prodlouženou hlavní – tedy tu nejpřesnější –, zkontroloval jsem nabíjecí mechanismus a popadl jsem náhradní zásobník.

Když jsem si ji strkal za pás, přemýšlel jsem o něčem, co se mi honilo hlavou celou cestu domů: pokud to byli Řekové, jak mě sakra našli?

Jednou z teorií, které mě napadaly, bylo, že Rusové narazili na nějakou stopu a předali ji svým bývalým partnerům – jen jako upomínku na staré časy a pravděpodobně za trakař nevysledovatelných peněz.

Nebo jsem snad v Richeloudově bance udělal nějakou drobnou chybu, o níž se Marcus Bucher později zmínil svým klientům a která jim v konečném důsledku umožnila zjistit, co jsem zač? Ať tomu ale bylo tak či onak, co Řeky přivedlo do Paříže? Kristepane, žil jsem tady přece jako někdo úplně jiný.

Zabušení na dveře, které se ozvalo, bylo rozhodné a nesmlouvavé.

Nereagoval jsem. Už od nastěhování mi bylo jasné, že nepřátelský agent by neměl žádné problémy s tím, jak se dostat do budovy – François, postarší věčně ufňukaný správce domu, každou chvíli nechával domovní dveře otevřené, zatímco zkoumal nové hloubky podlézavosti. Jen co slyšel, že madame Furerová sjíždí výtahem dolů, vyběhl pravděpodobně na ulici, zmobilizoval řidiče její limuzíny a úslužně ji obskakoval, aby si vysloužil ještě pevnější místo na jejím vánočním dárkovém seznamu.

Bez váhání jsem udělal přesně to, co mi diktoval můj výcvik – rychle a neslyšně jsem se přesunul do zadní části bytu. Jednou ze strategií, které používají zkušení nájemní zabijáci, je připevnit k dveřnímu rámu několik dekagramů semtexu – plastické trhaviny s konzistencí jílu – a teprve pak zmáčknout zvonek.

Pachatel se někam schová – v tomto případě by to bylo do kabiny výtahu – a odpálí semtex pomocí mobilního telefonu. Let Pan Am 103 nad Lockerbie poslalo k zemi dvacet dekagramů semtexu, takže si umíte představit, co by poloviční množství udělalo s ocelovými dveřmi a s tím, kdo by se díval špehýrkou.

Vycouval jsem jídelnou, popadl jsem sako, abych zakryl glock, a zamířil jsem do ložnice pro hosty. Když ještě budova sloužila jako sídlo hraběte du Crissier, používalo jeho služebnictvo ruční výtah na kliku, jímž se posílalo připravené jídlo z kuchyně do jídelny. Výtah končil v majordomově spíži – kde teď byla moje druhá ložnice.

Při renovaci byla výtahová šachta uzpůsobená k vedení elektrických rozvodů a já jsem si pod záminkou instalace vysokorychlostního počítačového kabelu ke sledování aktivit svého neexistujícího investičního fondu opatřil povolení umožňující přístup do šachty firmě, která bývalou Divizi vybavovala sledovacím zařízením. Poté, co do ní instalovala žebřík, který mi umožňoval slézt do suterénu, jsem si říkal, že už se byt téměř vyplatí i za požadované přemrštěné nájemné. Teď právě byl přímo neocenitelný.

Otevřel jsem dveře přístěnku, sejmul jsem přístupový panel a za necelou minutu už jsem vycházel do úzké uličky za budovou. Čekal jsem, že každým okamžikem uslyším, jak fasáda z devatenáctého století i s památkově chráněnými arkýřovými okny ve změti trosek dopadá na Champs Élysées.

Nic se nedělo. Na co čekali? Předpokládal jsem, že když mě ztratili na place de la Madeleine, okamžitě se vrátili k mému bytu. A protože si nebyli jistí, jestli už jsem dorazil i já, zabušili na dveře, aby to zjistili.

Ještě dobře, že jsem nešel otevřít. Byl jsem si téměř jistý, že jsou dva – já alespoň bych na takovou práci poslal dva lidi – a že se teď skrývají poblíž výtahu a čekají, až se vrátím. To mi dávalo šanci – nepochyboval jsem vcelku o tom, že kdybych vešel hlavním vchodem a vyšel nahoru po schodech, podařilo by se mi je překvapit. Nepatřil jsem sice v přípravném kurzu k nejlepším střelcům, byl jsem ale dost dobrý, abych je oba zabil.

Zpomalil jsem v pohodlnou chůzi, když jsem vycházel z uličky, a pohledem profesionála jsem přelétl chodce, jen abych se ujistil, že ti chlapi uvnitř nemají nějaké pomocníky i na ulici. Viděl jsem ženy vracející se domů z nákupů v luxusních obchodech na avenue Montaigne, páry venčící psy a nějakého chlapíka – podle vzhledu zřejmě turistu – s baseballovou čepicí Mets, který si zády ke mně prohlížel výlohu cukrárny vedle mé budovy, nezpozoroval jsem však nikoho, kdo by odpovídal profilu, který jsem si v hlavě sestavil. Porozhlédl jsem se po autech a nenašel jsem ani bílý taxík, ani žádné střelce sedící v zaparkovaných vozech.

Zařadil jsem se těsně za jakousi padesátiletou ženu na vysokých podpatcích a jejího o dvacet let mladšího přítele. Nemohli mě kompletně zaštítit před odstřelovačem na střeše, rozhodně by však jeho úkol výrazně zkomplikovali. V jejich skrytu jsem se pomalu blížil ke své budově: ještě osmdesát metrů, čtyřicet, dvacet…

Když jsem míjel cukrárnu, promluvil mi za zády ten chlap s čepicí Mets: „Nebejvalo by sakra jednodušší, kdybyste prostě otevřel ty dveře, pane Campbelle?“

Srdce se mi zastavilo a všechen strach, který jsem cítil, se propadl do bezedné prázdnoty, kde kdysi býval můj žaludek. V příštím okamžiku mi v hlavě o primát bojovaly dvě zřetelné a protikladné myšlenky. První byla: takhle tedy vypadá konec? Agent ve výslužbě přechytračený na pařížské ulici a střelený do hlavy pravděpodobně někým, kdo stojí uvnitř cukrárny. Čekal jsem, že mě postihne vysšaja mera a vykrvácím na chodníku, zatímco muž, kterého ani neznám, zastrčí pistoli do kapsy a spolu s chlapíkem s čepicí Mets odejde někam, kde je oba naloží – jak jinak? – bílý taxík.

Ta druhá myšlenka mi říkala – určitě se mě nechystají zabít. I kdyby byl nějaký odstřelovač ukrytý na střeše některého domu nebo v jednom z pokojů hotelu Athenée Plaza, chlap s čepicí by mu prostě dal tichý signál a střelec by odvedl svoji práci. Ve skutečném světě s vámi nikdo nemluví: to jen ve filmu má každý zloduch onu patologickou potřebu vypovědět vám celý svůj životní příběh, než zmáčkne spoušť. Tady venku hrozí příliš mnohá nebezpečí a vaše mysl je vytočená do tak vysokých obrátek, že to prostě chcete mít co nejrychleji za sebou. Stačí vzpomenout si na Santorini.

Jenže všechno se někdy stane prvně, takže jsem si stále nebyl docela jistý, jestli se mám pomočit strachem nebo úlevou. Podíval jsem se na toho muže: byl to černoch něco po padesátce se štíhlou postavou a pohledným obličejem, byť už věkem poněkud opotřebeným. Spíš otlučená laciná keramika než jemný míšeňský porcelán, zhodnotil jsem ho v duchu. Můj odhad se potvrdil, když přistoupil o něco blíž a ukázalo se, že ošklivě napadá na pravou nohu.

„Myslím, že jste mi řekl pane Campbelle. Mýlíte se,“ odpověděl jsem francouzsky a každou slabiku jsem se snažil prodchnout nejlepší nápodobou pařížské přezíravosti, jaké jsem byl schopen. „Nejmenuju se Campbell.“ Hrál jsem o čas a pokoušel jsem se zjistit, co to všechno znamená.

„Řekl bych, že to je jedna věc, na který se shodneme,“ opáčil anglicky, „vezme-li se v úvahu, že žádnej Peter Campbell nemá licenci k obchodování na Wall Street a že ten investiční fond, kterej spravuje, vůbec neexistuje.“

Jak to u všech všudy mohl vědět? Nenápadně jsem ukročil stranou, takže se ocitl přímo mezi mnou a výlohou cukrárny.

„Jenže když nejste Campbell, kdo jste?“ pokračoval. „Jude Garrett, agent FBI a spisovatel? Tomu se taky dá těžko věřit – vzhledem k tomu, že ten je mrtvej. A povím vám ještě jednu zvláštnost ohledně Garretta,“ dodal nevzrušeně. „Mluvil jsem s jeho sestřenicí dole v New Orleansu. Ten jeho literární úspěch ji náramně udivil – pochybovala, že někdy nějakou knížku přečetl, natož aby ji napsal.“

Věděl o mně tohle všechno, a přece jsem byl pořád naživu! To bylo ze všeho nejdůležitější a jemu to zjevně nedocházelo. Rozhlížel jsem se po střechách a hledal jsem na některé z nich odstřelovače.

Sledoval moje oči, a přestože mu bylo jasné, co dělám, nijak ho to nevyvedlo z míry. „Já si to vysvětluju takhle, pane Campbelle, nebo jak se vlastně jmenujete – žijete pod falešnou identitou, ale tu knihu jste pro jistotu napsal jménem mrtvého.

Myslím, že jste pracoval pro vládu a že vaše pravé jméno zná jen malá hrstka lidí. Možná ani to ne.

Pro mě z toho vyplývá, že by nejspíš nebylo moudré ptát se, jakou práci jste dělal, ale upřímně řečeno je mi to jedno. Vaše kniha je nejlepší práce o vyšetřovacích metodách, jakou jsem kdy četl. Jen bych si o ní rád promluvil.“

Zíral jsem na něj. Konečně se mi podařilo anglicky ze sebe vypravit: „Chcete si promluvit o knížce? Vždyť jsem vás málem zabil!“

„Ne tak docela,“ opáčil a pak ztlumil hlas. „Mám vám říkat pane Garrette?“

„Campbelle,“ procedil jsem skrz zaťaté zuby. „Campbelle.“

„Ne tak docela, pane Campbelle. Myslím, že pokud by jeden z nás toho druhýho zabil, byl bych to spíš já.“

Měl samozřejmě pravdu a to mě – jak jistě chápete – ještě víc navztekalo. Natáhl ke mně ruku, ale neusmál se. Teprve časem jsem měl zjistit, že je to člověk, který se neusmívá skoro nikdy.

„Poručík Ben Bradley,“ představil se klidně. „Newyorská policie, oddělení vražd.“

Protože jsem dost dobře nevěděl, co jiného si počít, přijal jsem jeho nabídku a potřásli jsme si rukou – policista, který se znovu učil chodit, a penzionovaný tajný agent.

Vím, že toho večera, kdy jsme se poprvé setkali, jsme se oba domnívali, že už jsme svůj závod doběhli a dospěli do cíle, že naše profesionální životy skončily, přitom se však stalo něco zvláštního: to setkání mělo obrovský význam.

Bylo důležité – Bože můj, důležitější ani být nemohlo. Jak se ukázalo, všechno sehrálo závažnou roli: vražda v hotelu Eastside Inn, zastřelení Christose Nikolaidese v baru na Santorini, neúspěšná tajná operace v Bodrumu, moje přátelství s Benem Bradleyem a dokonce i ten buddhistický mnich, s nímž jsem se setkal na silnici v Thajsku. Kdybych věřil v osud, řekl bych, že to vše vedla něčí ruka.

Už velice brzy jsem se měl dozvědět, že přede mnou leží ještě jeden velký úkol, ještě jedna věc, která bude – víc než cokoli jiného – rozhodovat o mém dalším životě. Jednoho pozdního odpoledne jen krátkou dobu poté jsem měl být zatažen zpět do tajného světa a všechny naděje, které jsem si dělal na dosažení světa normálního, měly zmizet, a to pravděpodobně navždy. Jak se říká – chcete-li rozesmát Boha, řekněte mu, že máte nějaké plány.

S minimálními informacemi a s ještě menším množstvím času jsem byl pověřen úkolem nalézt tu jednu věc, jíž se každá zpravodajská agentura bojí ze všeho nejvíc: muže bez napojení na jakékoli radikální organizace, bez záznamu v jakékoli databázi a s čistým trestním rejstříkem. Muže zcela čistého, ducha.

Obávám se, že to, co bude následovat, není příjemné čtení. Chcete-li mít klidné spaní, chcete-li se dívat na své děti a myslet si, že mají šanci na život v lepším světě, než je ten, který necháváme za sebou, bylo by asi lepší, kdybyste se s tím mužem nesetkali.

Část Druhá

Kapitola 1

Bez ohledu na to, kolik dalších let uplyne, i kdybych měl to štěstí a dočkal se věku, kdy budu jako stařec vysedávat na slunci, vždycky na něj budu myslet jako na Saracéna. To bylo krycí jméno, které jsem mu dal na začátku, a pátráním po jeho skutečné totožnosti jsem strávil tolik času, že na něj sotva dokážu pomyslet pod nějakým jiným jménem.

Saracén znamená Arab nebo – v mnohem starším užití toho slova – muslim, který bojoval proti křesťanům. Vraťte se ještě dál do minulosti a zjistíte, že kdysi se tak označovali nomádi. Všechny uvedené významy se na něj dokonale hodily.

Dokonce i dnes mají mnohé informace, které o něm máme, jen zlomkovitý charakter. Není to nijak překvapivé – většinu života strávil na útěku mezi stíny a úmyslně zakrýval své stopy jako beduín v poušti.

Jenže každý život po sobě nějaké stopy zanechává, za každou lodí zůstává na hladině brázda, a byť to často byl jen záblesk světélkující ve tmě, honili jsme se za nimi za všemi. Jeho pronásledování mě zavedlo do poloviny bazarů a mešit celého světa, do tajných archivů arabských států a do kanceláří tuctů lidí, kteří se s ním snad mohli znát. Později – dokonce i poté, co skončily události toho strašlivého léta – týmy analytiků nepřetržitě vyslýchaly jeho matku a sestry, a ačkoli mě někdo může obvinit, že mu vkládám slova do úst a myšlenky do hlavy, nehodlám se omlouvat. Než všechno skončilo, věděl jsem toho o něm i o jeho rodině víc než kterýkoli jiný člověk na světě.

Jednou z věcí, které jsou mimo veškerou diskusi, je skutečnost, že ve velice mladém věku byl svědkem veřejné popravy stětím. Bylo to v Džiddě, což je druhé největší město Saúdské Arábie a podle názoru veřejnosti její město nejmodernější a nejpokrokovější. Věřte mi, že to mnoho neznamená.

Džidda leží na pobřeží Rudého moře, a když bylo Saracénovi čtrnáct let, bydlel s rodiči a dvěma mladšími sestrami ve skromné vile na jejím předměstí, tak blízko vody, že ve vzduchu cítil sůl. Vím to, protože o mnoho let později jsem před tím starým domem stál a vyfotografoval jsem si ho.

Jako většina Saúdů i chlapcův otec, který byl zoologem, nenáviděl Spojené státy i zemi, kterou arabské noviny nazývají jeho „placenou děvkou“, tedy Izrael. Jeho nenávist však nevycházela z propagandy, z drsného osudu Palestinců či dokonce z náboženské bigotnosti – ne, v jeho případě měla mnohem hlubší kořeny.

Po mnoho let naslouchal projevům z Washingtonu a z Tel Avivu a na rozdíl od většiny obyvatel Západu skutečně věřil tomu, co mu naši političtí vůdci tvrdili – že jejich cílem je zavedení demokracie na Blízkém východě. Jako hluboce věřícího muslima ho taková perspektiva naplňovala vztekem. Protože to byl vzdělaný člověk, alespoň podle místních měřítek, věděl, že jedním ze základních kamenů demokracie je odluka církve od státu. Pro mnohé muslimy je přitom náboženství totožné se státem. Jejich odluka je tím posledním, co by si přáli.

Jediným důvodem, proč nevěřící něco takového propagovali, mohl být podle jeho názoru jejich úmysl využít principu „rozděl a panuj“ k vybrakování a zničení arabského světa a dotáhnout tak do konce kampaň, kterou zahájili před tisícovkou let první křížovou výpravou a od té doby v ní pokračují.

Bylo by snadné odbýt zoologa mávnutím ruky jako extrémistu, jenže v soumračném světě blízkovýchodní politiky patřil k umírněnému křídlu saúdského veřejného mínění. Existovala však jedna věc, v níž se od tamějšího hlavního názorového proudu lišil, a tou byl jeho názor na královskou rodinu.

Najde se spousta věcí, které v Saúdskoarabském království nesmíte dělat – propagovat křesťanská náboženství, jít do kina nebo řídit auto, jste-li žena, zřeknout se víry. Nad tím vším se však jako věž mrakodrapu tyčí zákaz kritiky klanu Saúdů, tedy vládnoucí dynastie, kterou tvoří král, dvě stovky mocných princů a dvacet tisíc rodinných příslušníků.

Po celý ten rok kolovaly Džiddou četné šeptandy, podle nichž král povolil americkým jednotkám, vojákům té bezbožné země, vstup na Prorokovu posvátnou půdu. Stejně znepokojivé byly informace prosakující zpět od saúdských disidentů v Evropě, v nichž se mluvilo o prominentních princích, kteří prohrávali obrovské sumy v kasinech Monte Carla a zahrnovali zlatými hodinkami mladé ženy z pařížských „modelingových“ agentur. Stejně jako všichni Saúdové i zoolog odjakživa věděl o pozlacených palácích a marnotratném životním stylu krále, jenže špatný vkus a extravagantnost nejsou podle islámu haram – zakázané. Zato prostituce, hazardní hry a alkohol rozhodně ano.

Žijete-li v Saúdské Arábii, můžete samozřejmě vyjádřit svoje znechucení zásadami, jimiž se král řídí, a chováním jeho rodiny, pokud se vám zachce, můžete to nazvat urážkou Boha a dokonce se můžete i zasazovat za jejich nucené odvolání z funkce. Musíte však dbát na to, abyste tak činili jen v bezpečí vlastní hlavy. Mluvit o takových věcech s kýmkoli kromě vlastní manželky či otce, a to i v maximálně abstraktním vyjádření, je značně riskantní. Mabahith, saúdská tajná policie – která je zákonem sama o sobě, a její síť informátorů všechno slyší a o všem ví.

Bylo to pozdě jednoho jarního odpoledne, když čtyři z jejích agentů, všichni oblečení v bílých tunikách zvaných galábie doplněných obvyklou červenobíle kostkovanou pokrývkou hlavy, přišli za zoologem do práce. Ukázali mu svoje průkazy totožnosti, vyvedli ho z kanceláře a kolem několika laboratoří a pracovních stanic s ním vyšli ven na parkoviště.

Dvacet dalších lidí pracujících v této sekci oddělení mořské biologie Rudého moře sledovalo, jak se za ním přibuchují dveře, nikdo však neřekl ani slovo – platilo to dokonce i pro tři jeho nejbližší přátele, mezi nimiž téměř určitě byl i ten, kdo ho udal.

Nikdy se už přesně nedozvíme, z čeho byl zoolog vlastně obviněn, ani co uvedl na svoji obhajobu, protože k saúdským soudním procesům, konaným v utajení, nepatří takové příliš časově náročné zbytečnosti, jako jsou svědkové, právní zástupci, poroty či dokonce alespoň důkazy.

Celý soudní systém je založený na podepsaných doznáních, jejichž získání je věcí policie. Je zvláštním faktem, že metody mučení jsou jednou z mála věcí, které překonávají veškeré rasové, náboženské i kulturní hranice – chudí příslušníci rwandské milice, kteří se modlí k duchům, používají prakticky stejné metody jako bohatí katolíci dohlížející na státní bezpečnost v Kolumbii. V důsledku toho ani muslimští policisté, kteří zoologa zavřeli do cely v džiddské věznici, neměli nic nového, co by mu nabídli – jen baterii z velkého náklaďáku se speciálními svorkami na genitálie a bradavky.

Prvním signálem katastrofy, která zoologovu rodinu postihla, byla skutečnost, že se z práce nevrátil domů. Po večerních modlitbách zavolali několika jeho kolegům, kteří buď nebrali telefon, nebo jejich otázkám čelili předstíranou nevědomostí – z neblahých zkušeností lidé věděli, že policie hovory odposlouchává a zaměří se na každého, kdo by se pokusil rodině zločince poskytnout nějakou pomoc. V narůstajícím zoufalství zoologova manželka konečně souhlasila s tím, aby její čtrnáctiletý syn vyšel ven a pokusil se ho najít. Sama ho jít hledat nemohla, protože saúdské zákony zakazují ženě vycházet na veřejnost jinak než v doprovodu bratra, otce nebo manžela.

Mladík nechal matku a obě sestry doma a odjel na svém terénním motocyklu, který dostal od otce k posledním narozeninám. Volil trasu postranními uličkami a rychle dojel až k moři, kde na parkovišti u skupiny kancelářských budov našel osamocené otcovo auto. Jen v policejním státě se může stát, že se dítě modlí, aby se jeho otci nestalo nic horšího, než že se zmrzačil při dopravní nehodě. Chlapec prosil Alláha, aby zoolog ležel zraněný v temné budově, v níž byla jeho kancelář, a zamířil k jejímu vchodu.

Pákistánský noční hlídač, který měl své stanoviště ve výklenku v šerém přízemí, se nejprve vylekal, když uviděl, jak na něj skleněnými dveřmi hledí chlapcův obličej. Zakřičel něco mizernou arabštinou, gestem mládenci naznačil, aby koukal zmizet, a popadl obušek, připravený odemknout dveře a v případě nutnosti ho použít.

Chlapec se však nenechal zastrašit – arabsky něco bezmocně vykřikoval, dovolával se Prorokovy pomoci a mlel cosi o pohřešovaném otci. Teprve v tom okamžiku hlídači došlo, že tahle návštěva souvisí s událostí, která vyvolala přílivovou vlnu šeptaných fám, jež se budovou šířily celé odpoledne. Zadíval se do té tonoucí dětské tváře – chlapec byl ještě příliš mladý na to, aby se musel zoufale držet tak slaboučkého stébla naděje – a sklonil obušek. Možná na něj zapůsobilo, že měl vlastní děti, tektonické desky jeho vesmíru se však každopádně posunuly a hlídač udělal něco absolutně neobvyklého – vzal na sebe riziko.

Otočený zády k bezpečnostním kamerám, které sledovaly dveře, gestikuloval, jako by chlapce odháněl, při tom mu však prozradil to málo, co věděl: čtyři příslušníci státní policie pod vedením plukovníka odvedli jeho otce v poutech. Podle jejich řidiče – také Pákistánce, jemuž vrátný donesl šálek čaje – zatčeného tajně vyšetřovali už několik měsíců. Dobře mě ale poslouchej, vyzval mládence, teď přijde to nejdůležitější: mluvili o tom, že se ho chystají obžalovat z „pozemské korupce“, což byl termín tak široký, že prakticky postrádal jakýkoli obsah, s jedinou výjimkou. Udílel se za něj trest smrti.

„Pověz své rodině,“ pokračoval Pákistánec, „že pokud ho chtějí zachránit, budou si muset pospíšit.“

Po těchto slovech prudce otevřel dveře, jako by mu došla trpělivost, a sehrál divadélko pro kamery tím, že kolem sebe začal divoce mávat obuškem. Chlapec se rozběhl k motorce a rychlým dupnutím ji nastartoval. Nedbal na vlastní bezpečí a prolétl parkovištěm, málem se převrátil, když zajel do závěje navátého písku, a vystřelil bránou ven.

Ačkoli to nikdo nikdy nebude vědět jistě, umím si představit, že byl – myslím mentálně – zcela rozpolcený: jako dítě zoufale toužil po útěše, kterou by mu poskytla matka, jako muž a v otcově nepřítomnosti hlava rodiny se však potřeboval poradit s jinými muži. Existovala jen jedna možnost, jak toto dilema vyřešit: byl to Arab, a to znamenalo zátěž dvou tisíc let mužské pýchy. Bylo tedy nevyhnutelné, že stočil řídítka na sever, do nejtemnější části města, kde stál dům jeho dědečka.

Ještě než tam dojel, začal se ho zmocňovat neustále narůstající pocit odůvodněné beznaděje. Věděl, že otec už jako by byl zavřený v dobytčím vagonu vypraveném ve jménu státní bezpečnosti, a uvědomoval si, že by bylo zapotřebí obrovského množství wasty, aby se dal cíl jeho cesty nějak změnit. Při neexistenci demokracie a výkonných byrokratických struktur je wasta hlavním principem fungování arabského světa; znamená konexe, vliv, síť kdysi prokázaných laskavostí a kmenové historie. Wasta dokáže otevřít každé dveře – dokonce i ty palácové. Bez ní zůstávají navždy zavřené.

Chlapec o tom ještě nikdy takto nepřemýšlel, nyní však viděl, že celou jeho rodinu včetně dědečka, kterého tak hluboce miluje, tvoří skromní lidé: skromní ve svých ambicích a tudíž skromní i ve svých konexích. Chtít po nich, aby ovlivnili záležitost státní bezpečnosti a zvrátili obvinění z něčeho, co se považovalo za útok proti klanu Saúdů, bylo jako… no, jako vyrazit do nukleární války jen s nožem.

Na konci oné noci – poté, co se dlouhým uzavřeným poradám jeho strýců, dědečka a bratranců nepodařilo vyprodukovat ani jeden nadějný telefonát – věděl, že jejich šance odhadl správně. To ovšem neznamenalo, že by to někdo z nich vzdal: celých pět měsíců se rodina, jíž občas pod nesmírným stresem hrozilo zhroucení, všemožně snažila proniknout do saúdského gulagu a najít jeden malý život skrytý v jeho labyrintu.

A čeho se jim za všechnu tu námahu dostalo? Žádných informací, žádné pomoci od vlády a rozhodně žádného kontaktu se zoologem. Jako oběti jedenáctého září prostě jednoho dne ráno odešel do práce a už se nikdy nevrátil.

Byl ztracen v bizarním bludišti, chycen v pasti mezi živoucími mrtvými ve stovkách přeplněných cel. Brzy se tam dozvěděl, že dřív nebo později každý skončí tím, že podepíše doznání – o to se postará dvanáctivoltový olověný akumulátor –, že se však vězni dělí na dvě jasně vymezené skupiny.

První skupinu tvořili ti, kdo se smířili se svým osudem či s Alláhem a prostě na ten zatracený papír naškrábali svoje jméno. Druhá skupina byla přesvědčená, že jejich jedinou nadějí je dokument podepsat a konečně se tak dostat před soudce. Tam pak mohou doznání odvolat a prohlásit se za nevinné.

Pro tuto strategii se rozhodl i zoolog. Saúdský soudní systém si však vypracoval strategii, jak se vypořádat i s ní: vězeň se prostě vrátí policii, která má změnu jeho výpovědi vysvětlit. Bylo by příliš depresivní zabývat se podrobně „důraznějšími“ metodami používanými k přesvědčení těchto mužů a žen – stačí uvést, že před soudce ještě nepředstoupil nikdo, kdo by své doznání odvolal i podruhé. Nikdy.

Když se tedy konečně přiznal a byl odsouzen za rozvracečská prohlášení a pozemskou korupci, další zoologova pouť systémem se náhle zadrhla.

Příčinou byly dopravní problémy v centru Džiddy: k uzavření obrovského parkoviště před hlavní mešitou bylo zapotřebí přinejmenším desetidenního avíza. Teprve pak mohla být v jeho středu postavena bílá mramorová plošina.

Kapitola 2

Diváci se začali shromažďovat už od časného rána, jen co viděli, že ulice přehrazují zátarasy a speciální tesařský tým začíná budovat plošinu. Výkon chystaných poprav se v království jen zřídkakdy veřejně oznamuje, informace o nich se však vždy rozšíří prostřednictvím mobilů a textových zpráv.

Během několika hodin už na parkoviště proudily početné davy, a když kolem projížděl dvanáctiletý chlapec – Saracénův nejlepší kamarád – s otcem, bylo mu zcela jasné, co to znamená. Byl pátek – muslimský den odpočinku – a provoz byl příšerný, takže jim trvalo hodinu, než se dostali domů. Chlapec okamžitě popadl kolo a šlapal třináct kilometrů, aby kamarádovi pověděl, co viděl.

Saracén, který se obával nejhoršího, neřekl nic matce ani sestrám, nasedl na motocykl, kamaráda posadil za sebe a vyjel na Corniche, silnici, která se táhne podél Rudého moře až do centra Džiddy.

Právě v okamžiku, kdy oba chlapci zahlédli moře, skončily v hlavní mešitě polední modlitby a stovky mužů se z ní vyvalily ven, kde se připojily k davu diváků čekajících na parkovišti. Muži oblečení ve strohých bílých galábiích v neúprosném letním světle ostře kontrastovali se skupinkami žen v černých abájách a závojích na obličeji. Občasnou barevnou skvrnu dodávaly pouze džíny a trička malých dětí.

Popravy jsou v podstatě jedinou formou veřejné zábavy, která je v Saúdské Arábii povolená – kina, koncerty, taneční zábavy, divadelní představení a dokonce i společné kavárny pro muže a ženy, to všechno je zakázané. Jsou však vítáni všichni, včetně žen a dětí, kdo se chtějí podívat, jak bude někdo připraven o život. Saúdské popravy ignorují takové inovace moderní doby, jako jsou smrtící injekce či dokonce jen popravčí čety, a spoléhají se na metodu, která je zjevně u diváků nejpopulárnější: na veřejné stětí.

Teplota na Cornichi toho dne dosahovala téměř pětačtyřiceti stupňů a horko se odráželo od asfaltu v mihotavých vlnách, když se terénní motocykl rychle proplétal víkendovým provozem. Kousek dál před ním propukal chaos: nad silnicí se tam budoval nový nadjezd, stavební stroje zablokovaly všechny jízdní pruhy s výjimkou jednoho a stojící auta vytvářela kolonu dlouhou několik bloků.

Chaos panoval i v hlavě zoologova syna pod rozpálenou helmou – strachem se mu zvedal žaludek téměř na zvracení a držel se zoufalé naděje, že na plošinu vyvedou nějakého afrického obchodníka s drogami. Neodvažoval se pomyslet na to, že pokud se mýlí, naposledy otce uvidí, jak klečí na mramorové desce, kolem se už budou slétat bzučící mouchy a stříbrný meč zmizí v rudé spršce.

Pohlédl na neprostupnou hráz dopravní zácpy před sebou, strhl motocykl z krajnice a v oblacích prachu a drobné suti vjel na staveniště plné hlubokých výmolů.

Navzdory početnému davu, který se tu před chystanou podívanou shromáždil, panovalo na parkovišti téměř úplné ticho – jen tu a tam zazníval tlumený hovor a z reproduktorů mešity se ozýval hlas mulláha předčítajícího z koránu. I zmíněné tiché hlasy postupně umlkly, když kordonem projel oficiální automobil a zastavil u plošiny.

Z vozidla vystoupil mohutně stavěný muž oděný v neposkvrněné bílé galábii a vyšel po pěti schodech na plošinu. Příčně přes hruď se mu táhl naleštěný kožený řemen, na jehož konci mu u boku visela pochva s dlouhým zakřiveným mečem. To byl popravčí. Jmenoval se Saíd bin Abdulláh bin Mabrúk al-Biši a byl uznávaným nejlepším mistrem svého řemesla v celém království; reputaci získal především dokonalým zvládnutím trestu zvaného křížová amputace. Tento trest, který je mnohem obtížnější než pouhé stětí, se uděluje za silniční loupež a vyžaduje rychlé použití speciálních nožů, jimiž je odsouzenému odříznuta pravá ruka a levá noha. Svědomitým a dlouholetým nácvikem tohoto procesu Saíd al-Biši postupně pozvedl celkovou úroveň saúdskoarabských veřejných trestů. Pouze výjimečně už nyní veřejnost viděla popravčího, který musel opakovaně sekat, aby oddělil hlavu nebo údy odsouzeného od těla.

Al-Biši sotva stačil opětovat pozdravy několika přihlížejících a zběžně se seznámit s novým pracovištěm, když viděl, jak si k němu davem razí cestu bílá dodávka. Jeden z policistů uvolnil zátaras a klimatizovaný vůz dojel ke schodům a zastavil. Dav se nahrnul kupředu, aby viděl, kdo se objeví, když se otevřely zadní dveře.

Z dodávky vystoupil do toho lidského kotle zoolog – byl bosý, oči měl zavázané pruhem tlusté bílé látky a na zápěstích za zády měl nasazená pouta.

Mezi přihlížejícími byli i lidé, kteří ho znali, nebo se alespoň domnívali, že ho znají, a těm chvíli trvalo, než poznali rysy jeho obličeje. Bůh ví, co s ním tajná policie v těch uplynulých pěti měsících prováděla, ale zdálo se, jako by se srazil – byl pouhou skořápkou někdejšího muže, zlomenou a přinejmenším tělesně zdeptanou, podobnou oněm průsvitným starým lidem, které občas vídáte v domovech důchodců. Bylo mu třicet osm let.

Věděl přesně, kde je a co se s ním děje; jeden z úředníků takzvaného ministerstva spravedlnosti před čtyřiceti minutami dorazil do jeho cely a přečetl mu formální rozsudek. Bylo to poprvé, co se dozvěděl, že byl odsouzen k smrti. Když ho dva uniformovaní policisté pomalu vedli ke schodům na plošinu, podle očitých svědků zvedl obličej ke slunci a pokusil se narovnat ramena. Nepochybně nechtěl, aby syn a dcery slyšeli, že jejich otci chyběla odvaha.

Řidiči uvěznění v zácpě na Cornichi se směsicí znechucení a závisti sledovali terénní motocykl, který se kolem nich řítil a ze staveniště si udělal svoji soukromou závodní dráhu. Zatracení kluci.

Chlapec proklouzl s motocyklem kolem stočených požárních hadic, jimiž se přepracovaní stavební dělníci z Bangladéše kropili, aby neomdleli vyčerpáním z vedra, a začal se proplétat lesem betonových sloupů. Na náměstí mu zbývalo přibližně sedm minut jízdy.

Myslím, že ani později v životě by nebyl dokázal vysvětlit, proč vlastně tu divokou jízdu podnikl. Co tam měl v úmyslu udělat? Osobně se domnívám, že ve svém strachu a utrpení nedokázal myslet na nic jiného než na to, že za svůj zrod vděčí nejen otcovu tělu, ale i jeho duši, a že takové pouto se nespokojí s ničím jiným než s jeho přítomností. Strhl řídítka prudce doleva, prolétl pásem nahromaděného rumu a ještě rychleji uháněl k silnici vedoucí až na náměstí. Ta byla zablokovaná řetězovou ohradou, za naskládanými svazky ocelových armovacích prutů však zpozoroval otvor právě tak široký, aby se jím mohl protáhnout. Alláh stál při něm!

Stočil motocykl ještě dál doleva, prokličkoval mezi svazky prutů a v rozvířených oblacích jemného prachu se rychle blížil k úzké mezeře. Dokáže to!

Zoolog, který už se zavázanýma očima stál na plošině, cítil, jak mu na rameno dopadla něčí ruka a tlačí ho dolů. Patřila popravčímu, který mu zároveň přikazoval, aby poklekl. Když se spouštěl na kolena, hřejivé paprsky slunce v obličeji mu napověděly, že stojí čelem k Mekce, vzdálené pětašedesát kilometrů. Přesně stejným směrem stál i jeho dům a při pomyšlení na manželku a děti sedící v těch milovaných zdech se celé jeho tělo otřáslo pocitem obrovské ztráty.

Popravčí mu pevně stiskl rameno – muž s mečem už stejnou proceduru absolvoval mnohokrát a přesně rozeznal okamžik, kdy jeho oběť potřebovala povzbuzení. Z reproduktorů mešity zazněl štěkavý rozkaz.

Na celém náměstí, rozprostírajícím se od strohé budovy ministerstva zahraničních věcí až k trávníku před mešitou, tisíce lidí poklekly čelem k Mekce k modlitbě. Jako všichni upřímně věřící muslimové znal i zoolog slova modlitby zpaměti a pronášel je spolu s davem. Znal také její přesnou délku: vcelku logicky proto mohl počítat, že mu zbývají čtyři minuty pozemského života.

Chlapec, napůl oslepený prachem vířícím kolem kličkujícího motocyklu, si jednoho ze svazků ocelových armovacích prutů všiml se vteřinovým zpožděním. Svazek přečníval o dobrých třicet centimetrů dál než ostatní a chlapec ho zpozoroval teprve v okamžiku, kdy se už jeden prut vklínil mezi dráty předního kola.

Zareagoval neuvěřitelně rychle – stočil motocykl na stranu –, ale nestačilo to. Prut dráty z roztočeného kola vylámal s hlasitým řinkotem trhajícího se kovu. Úlomky tenké slitiny proděravěly palivovou nádrž i hlavu motoru, kolo se zhroutilo, přední vidlice se zabořila do země a motocykl se na místě zastavil. Zoologův syn i jeho kamarád pokračovali dál – přelétli řídítka a dopadli ve změti propletených údů a rozprskávající se hlíny. Ošklivě otřesení sotva zůstali při vědomí; motocykl už mohl najít uplatnění jedině na šrotišti.

Ve chvíli, kdy k nim přibíhali první šokovaní automobilisté, kteří jejich pád sledovali z Corniche, už modlitba na parkovišti skončila a dav vstával. Popravčí přistoupil těsně ke klečícímu odsouzenci a celé náměstí ztichlo. Mistr kat nepatrně upravil úhel zoologova krku a diváci, kteří stáli dostatečně blízko, viděli, že si oba muži vyměnili pár slov.

O mnoho let později jsem mluvil s několika lidmi, kteří na náměstí toho dne byli. Mezi jinými jsem hovořil i s popravčím, Saídem al-Bišim. Popíjel jsem s ním čaj v majlisu – formálním přijímacím salonu – jeho domu a zeptal jsem se ho, co zoolog tehdy řekl.

„Jen vzácně se stává, že někdo v takové situaci dokáže vůbec něco říct,“ vysvětloval mi Saíd al-Biši, „takže vám to samozřejmě utkví v paměti.“ Dlouze se nadechl. „Bylo to krátké, ale řečené s velkým přesvědčením. Řekl mi: ‚Jediné, na čem záleží, je, aby mi Alláh i saúdský lid odpustili moje hříchy.‘“

Al-Biši se odmlčel a pohlédl směrem k Mekce – zjevně to bylo všechno. Zbožně jsem přikývl. „Allahu akbar, “ odpověděl jsem. Bůh je velký.

Znovu se napil čaje a zadíval se někam do střední vzdálenosti, ztracený v myšlenkách o moudrosti, kterou člověk najde v posledních okamžicích života. Dál jsem na něj upíral oči a uvážlivě jsem pokyvoval hlavou. Jednou z věcí, které nesmíte v žádné arabské zemi udělat, je obvinit muže ze lži, byť jakkoli nepřímo.

V důsledku toho jsem se na něj stále jen díval a on zůstával zahleděný do moudrosti. Zvenčí jsem slyšel šumění vody ve fontáně jeho nádherné zahrady a zvuky služebnictva pobíhajícího po ženských komnatách. Dělat státního popravčího bylo zřejmě náramně výnosným povoláním.

Konečně se začal nepohodlně vrtět a střelil po mně pohledem, jímž jako by se chtěl přesvědčit, jestli jsem jen přirozeně mlčenlivý typ, nebo jestli ho doopravdy vyzývám, aby se přiznal ke lži.

Když jsem z něj ani pak nespustil oči, zasmál se. „Na člověka ze západu jste docela inteligentní,“ prohlásil, „takže si teď promluvme o tom, co řekl doopravdy, ano?

Když jsem se k odsouzenci sklonil, požádal jsem ho, aby co nejvíc natáhl krk a nehýbal se – že tím nám oběma všechno usnadní. Zdálo se, že ho to nezajímá, jen na mě kývl, abych se naklonil ještě blíž. Nějak ho zřejmě museli poranit v ústech – možná tam měl nasazenou elektrodu –, protože měl problémy s mluvením. ‚Znáte se s králem?‘ zeptal se šeptem.

Překvapilo mě to, ale odpověděl jsem, že jsem měl tu čest několikrát se s Jeho Veličenstvem setkat.

Přikývl, jako by to čekal. ‚Až ho příště uvidíte, povězte mu, co kdysi řekl jeden Američan – můžete zabít myslitele, ale myšlenku nezabijete,‘ prohlásil.“ Popravčí na mne pohlédl a pokrčil rameny.

„A pověděl jste mu to někdy?“ zeptal jsem se. „Myslím králi?“

Popravčí se zasmál. „Ne,“ opáčil. „Vzhledem k tomu, že alternativu jsem viděl, mám raději hlavu na vlastních ramenou.“

Nepotřeboval jsem se ho ptát, co se dělo dál – to už mi pověděli jiní lidé, kteří toho dne na parkovišti byli. Když al-Biši dokončil krátký rozhovor s odsouzencem, zvedl se silný vítr vanoucí od Rudého moře – zmínili se o něm téměř všichni svědkové, protože na asfaltové ploše byl strašlivě horký. Popravčí se napřímil a jediným plynulým pohybem tasil meč. O malý krok od odsouzence poodstoupil, zkušeným pohledem odměřil vzdálenost a pevně se rozkročil.

Jediným zvukem byl praskot statické elektřiny z reproduktorů mešity. Al-Biši podržel dlouhý meč vodorovně natažený, napřímil záda a zvedl bradu, aby zvýraznil svůj profil – když jsem se s ním setkal, nemohl jsem si nevšimnout jeho ješitnosti. Jednou rukou zvedl meč vysoko nad hlavu, a když čepel dosáhla vrcholu oblouku, všechny oči na náměstí ji sledovaly, téměř oslepené bílým sluncem přímo nad ní.

S blyštícím mečem nad hlavou znehybněl, jako by chtěl maximálně využít dramatického potenciálu situace – pak uchopil jílec meče i druhou rukou a úchvatnou rychlostí švihl čepelí dolů. Ostří, nabroušené jako břitva, dopadlo zoologovi přímo do týla. Přesně vyhověl žádosti a ani se nehnul.

Zvuk, který následoval, je tím, o čem se všichni zmiňují nejpodrobněji – hlasitý a mlaskavý, jako když rozbijete meloun. Čepel přesekla zoologovu míchu, krční tepny i hrtan a oddělila mu hlavu od těla.

Hlava s mžikajícími víčky se odkutálela po mramoru, následována gejzírem krve z přeťatých tepen. Zoologův bezhlavý trup jako by se ještě chvilku v šoku vznášel a pak se svalil do vlastních tělesných tekutin.

Popravčí stál ve zcela neposkvrněné galábii s očima sklopenýma ke svému dílu a statickou elektřinu v reproduktorech vystřídala muslimská modlitba; nad popraveným se začaly slétat mouchy a dav na náměstí propukl v jásot.

Mladý syn popraveného – celý zadýchaný z toho, jak se snažil běžet s celou levou stranou těla ošklivě odřenou a s kapesníkem omotaným kolem krvácející ruky – se na parkoviště dobelhal těsně poté, co otcovo tělo naložili do překvapivého chladu bílé dodávky. To byl pravý důvod, proč bylo vozidlo vybavené klimatizací – ne pro pohodlí živých, ale pro potlačení pachu mrtvých.

Většina diváků už se rozešla a nechala na místě jen policisty rozebírající zátarasy a pár bangladéšských dělníků, kteří hadicí omývali mramorové desky.

Chlapec se rozhlížel kolem sebe a pokoušel se najít nějakého známého, kterého by se zeptal na totožnost popraveného odsouzence, muži se však rychle rozcházeli, aby unikli větru, a chránili si obličeje tím, že si kolem nich jako beduíni omotávali kostkované šátky. Na opačném konci trávníku zavíral muezzin – asistent hlavního správce mešity – dřevěné okenice chránící mešitu před tím, co stále více vypadalo na začínající velkou písečnou bouři.

Bičován větrem se chlapec rozběhl, zavolal na něj skrz tyče železného plotu a vyptával se na jméno či profesi popraveného. Muezzin se otočil, zakryl si obličej před pískem a zakřičel jakousi odpověď. Vítr jeho hlas odnesl, takže chlapec zaslechl jediné slovo. „Zoolog.“

Záběry ze saúdských bezpečnostních kamer sledujících náměstí – vytažené po mnoha letech z archivu – ukazují, že se muezzin vrátil ke své práci a vůbec si nevšiml, jak se chlapec odvrátil a upřeně se zadíval na mramorovou plošinu, přičemž mu tělo spaloval žhoucí vítr a srdce zase zjevně absolutní zoufalství. Nepohnul se několik minut, a protože byl odhodlaný počínat si jako muž a neplakat, připomínal větrem ošlehanou sochu.

Popravdě řečeno se domnívám, že v té době podnikal dlouhou cestu: jako většina lidí, kteří prožili nějakou velkou hrůzu, ztratil svoje místo v prostoru i času. Byl by tam pravděpodobně zůstal stát celé hodiny, zamířil však k němu jeden z policistů a křikem ho zaháněl, takže odešel, aby unikl jeho ošklivě vyhlížející bambusové holi.

Když si klopýtavě razil cestu vířícím pískem, slzy konečně prorazily jeho železným odhodláním a vhrkly mu do očí; sám ve městě, které nyní nenáviděl, vyrazil z hrdla jediné strašlivé zaječení. Lidé mi později tvrdili, že to bylo zavytí žalu, já jsem však věděl, že se mýlí. Byl to prehistorický výkřik zrození.

Procesem stejně krvavým a bolestivým, jakým je jeho tělesný protějšek, se na větrem bičovaném parkovišti v centru Džiddy Saracén zrodil do světa terorismu. Z přetrvávající lásky k otci se z něj měl časem stát vášnivý věřící v konzervativní islám, nepřítel všech západních hodnot, zapřisáhlý odpůrce Fahdovy monarchie a zastánce násilného džihádu.

Děkuji ti, Saúdská Arábie, děkuji.

Kapitola 3

Navzdory obrovskému bohatství, nezměrným zásobám ropy a lásce k technologicky špičkové americké výzbroji nic v Saúdské Arábii doopravdy nefunguje. Příkladem může být městská autobusová doprava v Džiddě.

Protože byl jeho terénní motocykl zničený, neměl zoologův syn na vybranou z žádných alternativních způsobů dopravy, což znamenalo, že – v důsledku nevyzpytatelného autobusového jízdního řádu a zhoršující se písečné bouře – zpráva o popravě dorazila k jeho rodině o dvacet minut dřív než on.

Celá širší rodina už byla shromážděná ve skromném majlisu vily a jeho matka všechny příbuzné naplňovala rostoucím děsem. Mezi vlnami bolesti a nevěřícnosti vášnivě proklínala svoji zemi, saúdský soudní systém i samotnou královskou rodinu. Přestože by to žádný saúdský muž – o společnosti jako takové už vůbec nemluvě – nikdy za žádnou cenu nepřiznal, ať byla kdekoli, téměř vždy byla nejinteligentnější osobou v místnosti.

Její trpká filipika skončila teprve tehdy, když se někdo podíval z okna a viděl přicházet jejího syna. Sotva mezi uslzenými vzlyky popadala dech, ale vyběhla mu naproti do předsíně zmítaná zoufalými obavami, že – k završení té strašlivé tragédie – byl očitým svědkem otcovy popravy.

Když zavrtěl hlavou a nesouvisle začal vysvětlovat, jak došlo k havárii motocyklu na staveništi, poprvé a také naposledy v onen den padla na kolena a děkovala Alláhovi za každé zranění na jeho těle. Chlapec se sklonil, zvedl matku na nohy a přes její rameno spatřil obě mladší sestry stojící stranou všech ostatních jako trosečnice na vlastním soukromém ostrově beznaděje.

Popadl je všechny do náruče a podělil se s nimi o poslední potupu, která tížila jeho mysl po celou cestu domů, na kterou však žádná z nich dosud ani nepomyslela – jako popravenému odsouzenci mu nebude dopřán žádný smuteční ani pohřební obřad, nikdo jeho otci nezatlačí víčka a neprokáže mu poslední laskavost tím, že podle islámských rituálů omyje a zahalí jeho tělo. Jeho ostatky budou vhozeny do díry v zemi a pohřbeny v neoznačeném hrobě. Pokud budou mít štěstí, někdo z nádeníků ho položí na pravý bok a nasměruje tváří k Mekce. Jen pokud budou mít štěstí.

V následujících měsících, jak uvedla matka ve své dlouho opožděné výpovědi, se nepřihodilo téměř nic, co by rozehnalo skličující mrak ztráty, který se nad domem usadil. S výjimkou nejbližších příbuzných rodinu nikdo nenavštěvoval a netelefonoval jí – povaha spáchaného zločinu předurčovala, že budou vyloučeni ze společnosti svých přátel i celé komunity. V jistém smyslu byla vlastně do neoznačeného hrobu vhozena a zahrabána celá rodina. I přes to všechno však neúprosné plynutí času nakonec otupilo ostrý břit jejich žalu a chlapec – odjakživa vynikající student – konečně opět vzal své knihy a pokračoval ve studiu doma. To víc než cokoli jiného vrátilo rodině rovnováhu. Vzdělání je koneckonců nástrojem k zajištění lepší budoucnosti, ať se v daném okamžiku zdála být perspektiva něčeho takového jakkoli nemožná.

A pak, osm měsíců po popravě, se východní obloha rozzářila ničím neohlášeným úsvitem – aniž si toho byla rodina vědoma, dědeček neúnavně pracoval v jejím zájmu. S pomocí té trochy wasty, již měl k dispozici, a úplatků, které si sotva mohl dovolit, se mu podařilo pro snachu a její tři děti zajistit cestovní pasy, vystěhovalecká povolení a víza. Byl to nepochybný důkaz toho, jak vroucně je miloval, zároveň je však pravda, že pro nejvyšší místa byla rodina nepříjemnou připomínkou toho, co se stalo, takže se jich všichni nejspíš rádi zbavili. Bez ohledu na tento případný podtext však dědeček přijel pozdě večer, sdělil jim tu překvapivou novinu a řekl jim, že by měli odjet brzy po ránu, než budou mít lidé, jejichž pomoc si koupil, příležitost ještě si to rozmyslet.

Celou noc balili tu trochu skrovného majetku, na níž jim záleželo, naposledy se probrali svými vzpomínkami, a protože neměli nikoho, komu by chtěli dát sbohem, svítání už je zastihlo na cestě. Konvoj čtyř přetížených rodinných aut jel dvanáct hodin, přejel napříč celou zemí, projel po věky neměnnou pouští a nekonečnými ropnými poli, až za soumraku spatřili tyrkysové vody Perského zálivu.

Jako náhrdelník klenoucí se nad mořem se před nimi blyštěla silnice spojující Saúdskou Arábii s nezávislým ostrovním státem Bahrajn. Tvoří ji dvacet šest kilometrů mostů a viaduktů a je triumfem nizozemského konstruktérského umění známým pod jménem most krále Fahda. Saúdský monarcha také na rodinu cestující přes oceán na každém kilometru shlížel z obřích billboardů s úsměvem, jehož ironie si byl chlapec dobře vědom: právě on byl tím, kdo pro jeho otce podepsal rozsudek smrti. Fahdův nenáviděný obličej byl tím posledním, co ze své otčiny viděl.

Po uhrazení dalšího úplatku na hranici dostali dědeček a tři bratranci povolení na krátkou dobu vjet bez dokumentů do Bahrajnu a odvézt majetek rodiny do domu, který stařec pronajal prostřednictvím přítele svého souseda. Nikdo nic neřekl nahlas, ale srdce se jim všem sevřela, když ho spatřili.

Zchátralá barabizna stála na malém hliněném plácku v poloprůmyslové části Manamy, hlavního města země. Domovní dveře byly otevřené dokořán, potrubní rozvody sotva fungovaly a elektřina byla zavedená jen do dvou místností – vrátit už se však nemohli a všechno bylo lepší než život v Džiddě.

Když byl všechen skrovný rodinný majetek konečně vyložený, stála chlapcova matka se starcem ve zpustlé kuchyni a tichým hlasem se mu pokoušela poděkovat za všechno, co pro ně udělal. Zavrtěl hlavou, vtiskl jí do dlaně malou ruličku bankovek a slíbil, že jí bude každý měsíc posílat další peníze – ne mnoho, ale dost. Zatímco se kousala do rtu a snažila se potlačit slzy nad jeho velkomyslností, vyšel pomalu ke svým vnučkám, které ho pozorovaly z hliněného dvorku, a objal je.

Pak se váhavě otočil – to nejtěžší si nechal nakonec. Vnuk, který si byl vědom toho, co přijde, se snažil vypadat plně zaměstnaný vybalováním krabic na verandě za domem. Dědeček k němu přistoupil a čekal, až vzhlédne. Ani jeden z nich si nebyl zcela jistý, kolik emocí může jako chlap dát najevo – až dědeček rozpřáhl ruce a pevně k sobě chlapce přitiskl. Nebyla to chvíle na hrdost; byl už starý a jen Bůh věděl, jestli vnuka ještě někdy uvidí.

O krok ustoupil a naposledy se na mladíka zahleděl – denně přemýšlel o tom, jak moc se podobá jeho vlastnímu synovi, tomu, kterého popravili. Život však pokračuje v našich dětech i v dětech našich dětí, a na tom nemůže nic změnit ani král. Náhle se otočil, zamířil k autům a volal na bratrance, aby nastartovali. Neohlédl se, aby rodina neviděla, že mu po tvářích stékají slzy.

Chlapec, k němuž se připojila i matka se sestrami, dlouhou dobu nehybně stál v houstnoucím soumraku a díval se, jak ve tmě mizí koncová světla jejich minulých životů.

Kapitola 4

O dva dny později matka tří dětí poprvé od doby, kdy dosáhla dospělosti, vyšla na veřejnost bez doprovodu dospělého muže. Přemohla strach i rozpaky, protože neměla na vybranou – hrozilo nebezpečí, že kdyby děti něčím nezaměstnala, mohlo by pro ně jejich osamění a čerstvě nabytá chudoba být příliš těžkým břemenem.

Bezradná v cizí zemi bez příbuzných či přátel našla nejbližší autobusovou zastávku, posadila děti do autobusu a několik hodin s nimi pak chodila po nákupních ulicích města. Bylo to pro ně něco jako zjevení. Nikdo z nich neměl sebemenší zkušenost s liberálním výkladem islámu, takže si všichni s vykulenýma očima prohlíželi plakáty inzerující americké filmy a indické muzikály, užasle zírali na západní ženy v tričkách bez rukávů a krátkých kalhotách a nechtělo se jim věřit, že by nějaká muslimka v okázale zdobené abáje mohla vyměnit závoj na obličeji za sluneční brýle Chanel.

Chlapce ze všeho, co se kolem něj náhle objevilo, nejvíc ohromila jedna věc. Jediné ženské obličeje, které v životě viděl, patřily jeho matce a nejbližším příbuzným – nikdy dokonce žádnou ženu neviděl ani na fotografii: časopisy a billboardy znázorňující nezahalené ženy byly v Saúdské Arábii zakázané. V bahrajnských obchodech, které mu najednou poskytly možnost srovnání, proto zjistil něco, co by se byl jinak nikdy nedozvěděl – že je jeho matka krásná.

Všichni synové samozřejmě považují vlastní matky za krásné, chlapec však věděl, že v jeho případě nejde o předpojatost. Matce bylo stále teprve třiatřicet let, měla vysoké lícní kosti, pleť bez jediné poskvrnky a široké mandlové oči jiskřící inteligencí. Úzký a rovný nos naváděl pohled přímo k dokonalé křivce jejích úst. A navíc k tomu všemu dodalo nedávno prožité utrpení jejímu vzhledu grácii a důstojnost, dalece převyšující její skromné postavení v životě.

Jednoho večera nedlouho poté, když už byly jeho sestry uložené k spánku, seděl pod holou žárovkou visící pod stropem v kuchyni a váhavě se matce svěřil s tím, za jak krásnou ji považuje. Se smíchem ho políbila na temeno hlavy, v posteli se však té noci tiše rozplakala – když si chlapci začnou všímat ženské krásy, znamená to, že dospívají, a matka věděla, že ho ztrácí.

V následujících týdnech se jí podařilo zapsat všechny tři děti do dobrých škol a chlapec po šesti pokusech našel mešitu, která byla dostatečně přísná a protiamerická, aby to uspokojilo i otcovy požadavky. Patnáctiletý mládenec, který přišel jen tak z ulice bez doprovodu nějakého mužského příbuzného, byl neobvyklým přírůstkem k jakékoli skupině věřících, takže hned první pátek po modlitbách ho imám, od narození slepý, spolu s několika dalšími muži pozval na čaj v překrásné zahradě za budovou.

Pod purpurově kvetoucí jacarandou se chlapci nechtělo prozradit téměř žádnou z událostí, které ho přivedly do Bahrajnu, muži se však nenechali snadno odbýt, a protože imámovi lhát nedokázal, nakonec jim ve zlomkovitých útržcích vypověděl příběh otcovy smrti. Když domluvil, sklonili muži hlavy a chvalořečili jeho otci. „Který syn – který upřímně věřící muslim – by mohl nebýt hrdý na otce, který se veřejně zastal své víry a jejích hodnot?“ ptali se rozzlobeně.

Pro chlapce, který byl vlastní komunitou ponížený a zavržený, který tak dlouho trpěl osamělostí, to byl úžasný zážitek. Mešita už v tu chvíli začínala zaplňovat emocionální prázdnotu v centru jeho života.

Slepý imám mu vysvětlil, že Bůh sesílá na každého jen tolik utrpení, kolik je ho daná osoba schopná snést. Strašlivé události v Džiddě byly tudíž jen svědectvím otcovy hluboké víry a odvahy. S těmito slovy vztáhl ruku a přejel prsty po mladíkově obličeji, aby si jeho rysy vryl do paměti. Bylo to gesto respektu a mimořádného uvítání do jejich společenství.

Chlapec matce neříkal nic o přednáškách, které si po většinu večerů chodil do mešity poslechnout, a omezil se jen na sdělení, že tamější věřící jsou vysoce vzdělaní muži. To, o čem se mluvilo, byly podle imáma mužské záležitosti a muž může svobodně mluvit, jen když ví, že jeho slova nebude nikdo opakovat.

A zatímco chlapec činil tyto první kroky na cestě k politice násilí ve spolku, který se ukázal být jednou z buněk Muslimského bratrstva, zbytek flotily se plavil opačným směrem. Na rozdíl od většiny obyvatel Bahrajnu neměla rodina televizi, seznamování dívek s popovou kulturou však pokračovalo den za dnem – ve škole, v obchodech, na billboardech – a jak je tomu ve všech zemích celého regionu, popová kultura znamená kulturu nearabskou.

Rostoucí amerikanizace sester vyvolávala mezi chlapcem a matkou stále prudší hádky, až k němu matka jednoho večera promluvila zcela tvrdě a nesmlouvavě. Prohlásila, že Bahrajn je jejich jedinou možnou budoucností a že si přeje, aby dívky do zdejší společnosti zapadly a našly si přátele, které by mohly milovat – to ostatně přála všem svým dětem, – a pokud to znamená, že zavrhne celý způsob života, jaký vedli v Saúdské Arábii, neuroní jedinou slzu pro něco, co jim přineslo tolik utrpení.

Prohlásila, že osamělost je jako břitva, která rozřezává srdce na cáry, že každé dítě má právo snít, a že pokud nebudou děvčata usilovat o štěstí nyní, nedosáhnou ho už nikdy. Vyložila mu to všechno zasvěceně a upřímně, a proč by také ne? Právě tak dobře mohla totiž mluvit o sobě. Chlapec ještě nikdy neslyšel matku tak rozvášněnou a uvědomil si, že byť pro vnější svět je stále muslimka, v hloubi srdce – přesvědčená, že Bůh ji opustil – dnes doopravdy zbožňuje jen život a své děti. Hluboce znepokojen jí připomněl, že Alláh se na ně dívá, a šel spát.

Když usnul, zašla matka do dívčího pokoje, obě dcery tiše probudila a položila jim paže kolem ramenou. Řekla jim, že si je vědomá, že dorůstají do jiného světa, že však už nemohou nadále urážet bratrovy city v jeho vlastním domě. Budou si muset přestat pouštět hudbu, a až budou odcházet do školy, budou nosit závoj.

Obě dívky se vzhledem i temperamentem podobaly matce, takže okamžitě začaly protestovat. Umlčela je a vysvětlila jim, že je to proto, že je bratr miluje a jen se snaží dostát obrovské zodpovědnosti, kterou cítí vůči jejich otci. Zadívala se jim do obličeje, prosila je, aby změnily názor, a téměř se usmála – právě se chystala podělit se se svými děvčaty o tajemství, a to bylo něco, co nikdy neudělala s nikým jiným než s vlastní matkou.

„Potřebuji, abyste mi pomohly,“ řekla jim. „Potřebuji s ním probrat jednu nesmírně důležitou věc – a je to něco, s čím nikdy nebude souhlasit, pokud si bude myslet, že začínáte být zkažené zdejším světem.“

Obě dívky zapomněly na protesty a nedočkavě čekaly, až se dozvědí, s čím pro všechno na světě hodlá matka přijít.

„Takhle nemůžeme dál pokračovat,“ začala. „Nejde jen o tenhle dům, ale váš dědeček není žádný mladík – co s námi bude, jestli zemře a my od něj přestaneme dostávat peníze?“ Chvíli počkala, aby měly dost času plně si uvědomit chmurné dopady takové eventuality, a pak jim to sdělila: „Hledám si práci.“

Ze všech životních ponaučení, jichž se děvčatům jakožto mladým muslimkám mělo dostat, bylo tohle, které jim matka toho večera názorně předvedla, ze všech nejdůležitější: ujmout se otěží, uvědomit si, že jedinými schody do nebe jsou ty, které si sami postavíte na zemi. Užasle na ni zíraly. Práci?!

Pověděla jim, že se o tom volném místě doslechla od jedné z matek v jejich škole a že na firmu zatelefonovala už před několika týdny. Už se to pomalu chystala vzdát, právě toho dne však dostala dopis, v němž ji zvou k přijímacímu pohovoru. Vysvětlila, že jejich bratrovi nic neřekla pro případ, že by ji nepřijali – řekněme si to upřímně, dodala, je téměř jisté, že žádnou práci nedostane, rozhodně ne takhle na první pokus –, takže nemělo smysl vyvolávat hádku, kterou by vůbec nic nezískala. Kromě těchto prostých faktů už jim neprozradila nic dalšího, prohlásila, že už je pozdě, a nařídila jim, aby spaly.

Druhý den ráno dívky vyjádřily podporu matce jediným způsobem, který znaly – ze stěn zmizely všechny plakáty, štosy časopisů se ocitly nacpané do pytlů na odpadky a všechna hudba i všechny šminky zůstaly schované.

V den konání pohovoru matka odeslala děti do školy, pak sebrala tu trochu úspor, kterou měla, a podle předem pečlivě připraveného plánu zašla do malého krámku v jednom z nejlepších nákupních středisek, kde koupila zdařilou nápodobu kabelky Louis Vuitton a slunečních brýlí Gucci.

Na veřejné toaletě pak novou kabelku vybalila, starou zahodila do odpadků a sejmula si závoj. Byla odhodlaná využít všech svých předností včetně té, kterou před několika měsíci komentoval její syn. Překonat celoživotní návyk cudné zdrženlivosti však nebylo snadné, a dokonce ani poté, co si nasadila sluneční brýle, v sobě nenašla dost odvahy, aby se na sebe podívala do zrcadla.

Proměněná ve zdánlivě moderní a velice krásnou ženu konečně vyklouzla ze dveří na ulici a došla k přilehlé výškové kancelářské budově: ředitelství firmy Batelco, místního monopolního telefonního operátora. Rozechvělá strachem a vzrušením se posadila na pohovku a čekala, až si ji zavolají k pohovoru. Napadlo ji, že se její pocity příliš neliší od toho, jak se cítila o svatební noci – a právě teď si připadala skoro stejně nahá.

Není divu, že si ženy rády takhle vyrážejí mezi lidi, pomyslela si.

Přistoupila k ní jedna ze sekretářek a uvedla ji do zasedací místnosti, kde jí manažerská komise složená ze dvou mužů a jedné ženy vysvětlila, že firma hodlá rozšířit počet svých zaměstnanců pro „vztahy s veřejností“. Jaký na to má názor? Řekla jim, že je to dobrý nápad – firma má v oblasti poskytovaných služeb tak mizernou pověst, že je těžké uvěřit, že vůbec nějaké oddělení vztahů s veřejností má.

Předseda komise se na ni chvíli díval a pak se rozesmál. Celý den poslouchali, jakou jsou podle názoru potenciálních zaměstnanců báječnou firmou. Konečně přišel k pohovoru někdo, kdo přinejmenším chápal, že je práce, kterou by měl vykonávat, nezbytná. Stále ještě s úsměvem dodal, že většina práce bude spočívat v řešení zákaznických reklamací neoprávněných fakturací, vysvětlování fakturačních cyklů a odhalování tajemství cenových plánů.

Prozradila jim, že sice nemá žádnou praxi, přesto se však považuje za odbornici: jako vdova s nízkým příjmem se musí vyznat ve všech účtech za domácnost a umět je analyzovat, a to včetně faktur od Batelca. Poháněna nervozitou mluvila stále dál a neuvědomovala si, že členové komise sice souhlasně přikyvují, přitom ji však téměř neposlouchají.

Věděli, že v její funkci je schopnost zvládnout rozčilené účastníky důležitější než technická kvalifikace. Připadalo jim, že žena před nimi se vyznačuje vzácnou kombinací inteligence a elegance – dostatečnou k tomu, aby přibrzdila i toho nejrozvzteklenějšího zákazníka.

Členové komise se po sobě podívali, chvíli se dorozumívali mimickým těsnopisem spočívajícím v nepatrně nadzdvižených obočích a drobných pokrčeních rameny a bez jediného nahlas vyřčeného slova dospěli ke společnému rozhodnutí. Předseda jí skočil do řeči a zeptal se, jestli by mohla v pondělí nastoupit. Byla tak ohromená, že se nezmohla na odpověď, a teprve když jí otázku zopakoval, podařilo se jí přisvědčit.

Vyšla ze zasedací místnosti a v hlavě se jí točil divoký vír myšlenek, i uprostřed té bouře si však uvědomovala, že se o tu novinu ještě nemůže s dcerami podělit. Všechno ještě mohlo ztroskotat na poslední překážce: na jejím synovi.

Po večeři ho nenuceným tónem požádala, aby ji doprovodil na nedaleký potravinový trh. Plánovala to celé odpoledne, a když vyšli z domu, přesvědčila se, že se jí to podařilo dokonale načasovat. Byl začátek víkendu a skupinky mladíků se scházely před autoservisem specializovaným na zakázkové úpravy vozů, na nárožích posedávali na chodníku Pákistánci ubytovaní na pozemcích zdejších továren a auta plná rozveselených teenagerů mířila do kin ve městě. Kráčela s ním po chodníku, ukazovala na každý nepříjemný aspekt jejich okolí a sdělila mu, že bez ohledu na to, zda nosí nebo nenosí závoj, dospějí děvčata brzy do věku, kdy nebudou moci vyjít z domu.

Přikývl; také už o tom přemýšlel. Jako muž byl hlavou rodiny a zodpovídal za ctnost jejích žen.

„Budeme se muset přestěhovat do lepšího sousedství,“ prohlásila.

„No jistě,“ odpověděl. „A z čeho to zaplatíme?“

„Seženu si práci,“ hlesla tiše a raději se nezmínila o tom, že už si ji sehnala.

Zastavil se a pohlédl na ni. „To je směšné!“ vyštěkl.

Poslušným gestem sklonila hlavu za závojem a moudře čekala, až se přežene první vlna zloby a překvapení. Otočil se a pokračoval dál k obchodu s potravinami, matka však zůstala nehybně stát.

„Možná je to směšné, ale pověz mi nějakou alternativu,“ vyzvala ho pevným hlasem. „Jak jinak udržíme děvčata v bezpečí?“

Dál kráčel k obchodu. A ona se stále nepohnula, odhodlaná svést se synem boj o šanci na lepší život.

„Nemůžeme věčně žít z milodarů!“ zavolala za ním. „Který muž by to chtěl? Žádná matka by to nedovolila. Kdybych měla práci, mohli bychom si dovolit nový život…“

Nedomluvila. Otočil se a rozzuřeně se k ní vrátil. „Odpověď zní ne – nebylo by to správné!“

Začal ji tahat za rukáv, ona však viděla šanci, v niž tak zoufale doufala. „Zaměstnaná žena se možná vymyká nějaké představě mužství, uráží možná pár extrémistických imámů, ale není na ní nic nesprávného,“ namítla chladně.

Syn viděl propast, která se před ním rozevírala, ale to, co řekl, už nemohl vzít zpátky. Namísto toho se pokusil celou záležitost uzavřít a ukázal na skupinky mužů, kteří rozvíjející se rodinný spor sledovali. „Tak už pojď!“ pobídl ji. „Jen se tady předvádíme.“

Odmítala se však pohnout. „Jsou to už léta, co jsem studovala náboženství,“ připustila, „tak mi pověz – kde se v islámském učení říká, že je nesprávné, aby si žena našla poctivou práci?“

„Je to nesprávné, protože to říkám…“ ale ani mu nedovolila, aby ten nesmysl dopověděl.

„Tvůj názor má větší váhu než názor Proroka, mír buď s jeho památkou?“ vyjela na něj.

Něco takového si jen pomyslet se rovnalo svatokrádeži, takže chlapec na okamžik nebyl schopen odpovědi. Matka kula železo, dokud bylo žhavé.

„Stalo se z Boží vůle, že jsi zaujal otcovo místo – tak se teď začni chovat jako on. Myslíš, že by chtěl, aby jeho dcery žily takhle? Myslíš, že by chtěl, aby tak žila jeho manželka?“

Chlapec znal odpověď. Pohlédl přes obrovskou propast pohlaví, která je oddělovala, a nakoukl do maličkého okénka. Byla jím úzká štěrbina v jejím závoji – po více než tisíc let jediný způsob, jakým se muži a ženy v arabském světě mohli navzájem pozorovat.

Upřeně na něj hleděla nádhernýma zastíněnýma očima. „Ptala jsem se tě, jestli myslíš, že by tvůj otec chtěl, abychom žili v podmínkách, v kterých žijeme – tak mi odpověz,“ dorážela na něj.

Pokoušel se ji přimět, aby uhnula pohledem jinam, nedala se však a nakonec to byl on, kdo sklopil oči. Stále ještě to byla jeho matka a on ji hluboce miloval. „Kolik by takové zaměstnání vyneslo?“ zeptal se konečně.

Kapitola 5

Babí léto Saracénovy rodiny mohlo pokračovat navěky nebýt skupinky bangladéšských stavebních dělníků.

Během měsíce ode dne, kdy syn souhlasil, že si matka může najít zaměstnání, se přestěhovali do domu v dobrém sousedství, kde pětkrát týdně nasedala i s dcerami do autobusu a jezdila do práce. Nikdy dřív neměla pocit, že má její život takový smysl, a nikdy také neměla ze svých dvou děvčat tak velké tiché potěšení. Všechno skončilo dva dny poté, co stavební dělníci začali budovat malý kancelářský blok hned vedle chlapcovy školy.

Bangladéšané, kteří se absolutně nevyznali v jemnějších finesách přípravy staveniště, přesekli rypadlem podzemní vodovodní i elektrické vedení a vyřadili tak ve škole z provozu klimatizaci. Zatímco se nešťastný operátor bezmocně díval na svůj ogrilovaný stroj, děti mu z oken školy s jásotem mávaly, protože si byly dobře vědomy, že na zbytek dne dostanou volno.

Saracén se rozhodl, že matku překvapí a vezme ji na oběd, jenže manamské autobusy jezdily přibližně stejně spolehlivě jako ty džiddské, takže k budově Batelca dorazil pár minut poté, co přes polední přestávku pro veřejnost zavřela. Protože předpokládal, že je uvnitř v zaměstnanecké kantýně, šel si do nákupního střediska sehnat něco k pití a rozmyslet si, jak stráví volné odpoledne.

Když sestoupil z pohyblivých schodů, spatřil ji třicet metrů před sebou – a v tom okamžiku se ten malý život, který sám pro sebe v Bahrajnu vybudoval, rozpadl na padrť. Matka bez závoje a s namalovanými rty, se slunečními brýlemi Gucci posunutými do vlasů, obědvala v tamější restauraci s několika spolupracovníky.

Zdrcený šokem hleděl na její nezahalený a nalíčený obličej. Z jeho hlediska už klidně mohla být nahá. Ještě horší než její nestydatost však byli čtyři muži, kteří u velkého stolu seděli. Stačil mu jediný pohled a bylo mu jasné, že to nejsou otcové ani bratři žádné ze zbývajících žen.

Při pohledu na tu zradu se mu náhle zvedl žaludek tak prudce, že se málem udávil, a jen co se mu podařilo zvracení potlačit, zalila ho vlna zoufalého pocitu prohry: uvědomoval si, že otce zklamal tím nejhorším představitelným způsobem.

Zvažoval, jestli má matku konfrontovat před očima jejích kolegů, zakrýt jí obličej a odvléct ji domů – nějak se mu však podařilo přinutit nohy, aby ho odtamtud odnesly pryč. Rozzuřený a zraněný doslova nezhojitelným způsobem zamířil do jediného útočiště, které znal – do mešity; zoufale toužil po slovech útěchy a radách od imáma a ostatních vojáků Muslimského bratrstva.

Domů se toho večera vrátil tak pozdě a z postele se druhého dne ráno úmyslně vyhrabával tak dlouho, že se s matkou a se sestrami sešel teprve u večeře. Kupodivu se o tom, co viděl v nákupním středisku, vůbec nezmínil, po celou dobu, kterou seděli u jídla, si však matka byla vědoma toho, že něco není v pořádku.

Když si děvčata odešla lehnout, zeptala se ho, co se děje, zatvářil se však mrzutě a nepřístupně a nedal se přinutit k tomu, aby o tom mluvil. Jediný potenciální důvod, který ji napadal, byly nějaké problémy s děvčetem, a rozhodla se proto dál na něj netlačit; sama kdysi žila s bratry a věděla, jak jsou pubertální léta pro chlapce těžká.

Trvalo to několik dnů, ale nakonec se k ní přece jen posadil a promluvil si s ní. S očima sklopenýma k zemi jí sdělil, že se po několika měsících sebezpytování rozhodl pro náboženský život a chce se jednoho dne – dá-li Bůh – stát imámem.

Zaraženě se na něj dívala, ale nepokusila se ho přerušit. Ať si pro syna vysnila jakoukoli budoucnost, tohle v ní nikdy nefigurovalo.

Klidně jí vysvětlil, že si je vědom toho, že je život duchovního tvrdou cestou, jenže po otcově smrti mu náboženství přináší větší útěchu než cokoli jiného, a jak ho imám při několika příležitostech ujistil, je to rozhodnutí, na které by byl jeho otec nesmírně pyšný.

Matka věděla, že v tom má pravdu, byť to však vysvětlovalo jeho mlčení z posledních dnů, nemohla se ubránit pocitu, že je za jeho rozhodnutím ještě něco jiného, čemu nerozumí.

Upřeně se dívala na svého jediného syna – každý měsíc se víc podobal otci a ona ho díky tomu tím vroucněji milovala – a pokoušela se ho silou vůle přimět, aby jí všechno pověděl, chlapec však jen zvedl oči a neústupně její pohled opětoval.

„Za dva týdny mi bude šestnáct,“ prohlásil, „ale ještě potřebuji tvoje povolení, abych dostal pas. Chci letět na měsíc do Pákistánu.“

Nic na to neřekla, protože to byl příliš velký šok. Do Pákistánu? Jak zase přišel na tohle?

„Bude to během hlavních letních prázdnin,“ pokračoval chladně, „takže to nijak nenaruší moje studium. Kousek od Quetty je slavná madrása“ – náboženská škola –, „která pořádá dokonalé kurzy pro začínající mladé muže. Imám říká, že mi to dá skvělý základ pro celou další kariéru.“

Matka přikývla; téměř slyšela, jak to slepec říká. Co mohl o jejím synovi vědět? Chlapec byl vysoký a silný, překvapivě sportovně stavěný, a matka pochybovala, že by ho život zasvěcený studiu náboženství mohl plně uspokojit. „I kdybych souhlasila – jak bychom si to mohli dovolit?“ zeptala se; rozhodla se nejdříve ze všeho vyzkoušet nejlogičtěji znějící námitku.

„Kurz je bezplatný,“ odpověděl, „a imám nabídl, že mi zaplatí letenku. Další členové mešity slíbili, že napíšou známým, aby se mi postarali o ubytování.“

Skousla si ret – něco takového měla předvídat. „Kdy bys odlétal?“ zeptala se.

„Za deset dní,“ odpověděl a pohledem ji vyzýval, aby namítla, že to je příliš brzo.

„Kdy?!“

„Za deset dní,“ opakoval, ačkoli věděl, že slyšela dobře hned napoprvé.

Chvíli jí trvalo, než zklidnila divoce bušící srdce. Teprve pak se mohla pokusit čelit obavě, že kdyby ho nepodpořila, mohlo by to mezi nimi rozevřít hlubokou ránu, která by se už nikdy nezahojila.

„Tak co ty na to?“ vyjel na ni tónem dostatečně agresivním, aby pochopila, jakou odpověď od ní čeká.

„Nikdy bych se neodvážila stát v cestě tak záslužné ambici,“ odpověděla konečně. „Mám ale samozřejmě jisté obavy, takže se vyjádřím, až si promluvím s imámem a přesvědčím se, že je všechno skutečně zařízené.“

Mile se usmál a vstal. „To nebude problém. Čeká, že za ním zajdeš.“

O dva dny později, uklidněná setkáním s imámem, podepsala žádost o urychlené vydání cestovního pasu a chlapec ještě toho odpoledne zašel do kanceláře Pakistan Air a koupil si letenku.

To už si matka uvědomila, že nebude doma na svoje narozeniny, a mezi vším spěšným balením a nakupováním na sebe s pomocí děvčat vzala ještě jedno dodatečné břímě – organizaci překvapivé oslavy narozenin v den jeho odletu. Bylo to jen špatně utajované překvapení, chlapec jim ho však zjevně nechtěl pokazit a předstíral, že si nevšímá neobvyklého množství přinášených potravin ani pozvánek rozesílaných do jeho školy a mešity.

Ve čtyři hodiny ráno v den oslavy byl už však vzhůru a plně oblečený. Tiše vklouzl do ložnice k sestrám a chvilku postál u paty jejich postelí. Byly vyčerpané, protože zůstaly vzhůru až do půlnoci, aby dokončily všechny přípravy, a ani jedna z nich se nepohnula.

Podíval se na jejich půvabné obličeje, klidně se plavící po temných oceánech spánku, a možná teprve v tu chvíli si uvědomil, jak moc je miluje. Nebyla to však vhodná chvíle pro slabost, zastrčil tedy každé pod polštář jeden výtisk koránu nadepsaný svým jménem a naposledy je políbil.

Se srdcem těžším, než si vůbec kdy dokázal představit, pak prošel chodbou a otevřel dveře matčiny ložnice. Spala na boku čelem k němu, ozářená měkkým světlem pronikajícím dovnitř z noční lampičky v její koupelně.

Bez vědomí matky i sester se před třemi dny vrátil do kanceláře letecké společnosti a změnil si rezervaci na let v šest hodin ráno. Ode dne, kdy spatřil matku v nákupním středisku, maskoval svoje city, nebyl si však jistý, jestli by je dokázal potlačit i v emocionálním vypětí oslavy, o níž by jen on sám věděl, že je večírkem na rozloučenou. Řekl jim, že se za měsíc vrátí domů, ale nebyla to pravda. Ve skutečnosti netušil, jestli se s nimi ještě vůbec někdy uvidí.

Když se teď díval na matku, věděl, že pro něj nikdy nebude existovat snadná cesta. Protože vyrůstal v poušti, pouze jednou za celý život viděl mlhu. Otec ho jednou časně ráno probudil a společně se dívali, jak se k nim přes hladinu Rudého moře jako z nějakého jiného světa valí stěna bílé páry. Teď se na něj přesně stejně valily vzpomínky: matčino břicho narůstající útěžkem jedné z jeho sester, otec uštědřující jí tvrdou ránu přes ústa za neposlušnost, její půvabný obličej roztančený smíchem po jednom z jeho žertů. Ta převalující se masa lidských emocí – od naděje k zoufalství, od dětské lásky k hořkému zklamání – kolem něj omotala svá podivná chapadla, až se v jejím bílém kypícím vesmíru zcela ztratil.

Byl by v tom zajetí slzavých vzpomínek zůstal i nadále nebýt muezzina, který začal svolávat věřící k modlitbě. Znamenalo to, že venku svítá a že už má zpoždění. Přistoupil k posteli a sklonil se k obličeji spící ženy tak těsně, že na tváři cítil hebké pohlazení jejího dechu. Říká se, že když muži umírají na bitevním poli, jejich prsty se téměř vždy zaboří do hlíny, jako by se chtěly přidržet půdy a vší bolesti i lásky, která je v ní obsažena.

Chlapec si to neuvědomoval, ale kdyby byl sklopil oči, viděl by, jak se jeho prsty pevně sevřely kolem přehozu na matčině posteli. Políbil ji na čelo a zamumlal jediné slovo, něco, co jí ještě nikdy v životě neřekl: vyslovil její jméno, jako by ona byla jeho dítětem.

Napřímil se a pozpátku vyšel ze dveří; až do posledního možného okamžiku ji při tom nespouštěl z očí. Honem popadl batoh, vyběhl do nového dne a rychle utíkal po pěšině, aby ho slzy nepřemohly a nedonutily nohy následovat srdce a vrátit ho zpátky.

Na úplném konci ulice na něj podle dohody čekalo auto. Uvnitř seděl imám a dva přední členové Muslimského bratrstva. Pozdravili ho, když si vlezl na zadní sedadlo, řidič zařadil rychlost a rozjel se, aby ho vysadil na letišti.

Matka se probudila o dvě hodiny později a vstala časně, aby dokončila přípravy na oslavu. V kuchyni našla dopis se svým jménem na obálce. Když se do něj začetla, měla dojem, jako by k ní z podlahy stoupala ledová voda a drtila jí spodní polovinu těla. Cítila, jak se pod ní podlamují nohy, a sotva stačila najít židli dřív, než upadla.

Jednoduchými slovy jí napsal, jak ji v nákupním středisku viděl v plném rozkvětu její hanby, jak si je jistý, že o jejím počínání věděly i jeho sestry a schvalovaly ho, přičemž jeho jedinou snahou bylo ženy chránit, přesně jak by si přál jeho otec.

Pokračovala ve čtení celkem dvou stran jeho nejúhlednějšího rukopisu a zjišťovala něco, co před ní zjistili mnozí jiní rodiče – že totiž ty ze všech nejkrutější rány vám obvykle zasadí vlastní děti.

Konečně dospěla k poslednímu odstavci a uvědomila si, že ji imám dokonale podvedl. To, co se v něm dočetla, zpřetrhalo i poslední vlákna jejího chatrného sebeovládání a svrhlo ji do bezedné propasti ztráty, provinilosti a strašlivého strachu.

Syn jí napsal, že sice jede do Quetty, že tam však není žádná slavná madrása, ale jen tábor jiného typu, skrytý ve vysokých horách. Tam prodělá šest týdnů základního výcviku a pak ho po staré pašerácké stezce převedou přes hranici na bojiště.

Napsal, že nikdy neměl v úmyslu zasvětit život studiu náboženství. Jako každý skutečně pravověrný muslim má namířeno do Afghánistánu – aby se připojil k džihádu proti sovětským okupantům zabíjejícím děti islámu.

Kapitola 6

Za devět let války v Afghánistánu zemřel víc než milion lidí. Saracén mezi nimi nebyl – což je skutečnost, která by vzhledem k tomu, čeho se později dopustil, většinu lidí přiměla pochybovat ne-li přímo o existenci Boha, pak minimálně o jeho zdravém rozumu.

Poté, co Saracén překročil hranici, bojoval dva roky proti Sovětům, až jedné chladné únorové noci – bylo mu osmnáct a vyrostl ve vysokého a tvrdého chlapa – stál na horském hřebenu a shlížel dolů na silnici, která se táhla až do Evropy.

Srpek měsíce za jeho zády vrhal světlo na sevřené řady horských štítů a skalních věží, mezi nimiž stálo jako na stráži dalších deset tisíc bitvami zocelených mudžahedínů.

Ti všichni už viděli mnohé pozoruhodné věci – jak rychle dokáže ruský zajatec tančit, když ho polijete benzinem a zapálíte, jak vypadají vaši vlastní mrtví, když jim nepřítel useká genitálie a nacpe jim je do úst – ale téhle noci, noci milionu hvězd, si připadali, jako by stáli na pátém Saturnovu prstenci a dívali se, jak kolem nich přelétá hvězdná flotila Impéria. Nikdo z nich ještě nic podobného neviděl.

Po délce celých sedmdesáti kilometrů širokého údolí pod nimi – a podle zpráv afghánského vojenského rozhlasu ještě dalších sto padesát kilometrů za ním – byla dvouproudová asfaltová silnice přeplněná podvalníky, nákladními automobily a tahači tanků. Každých několik kilometrů hořely ohně a ozařovaly noc jako nějaká Christova verze pohřebních hranic. Když kolem ohňů projížděla jednotlivá vozidla, vojáci sedící vedle řidičů vyhazovali z kabin přebytečný materiál: sněžné maskovací uniformy, krabice se stravními dávkami, stany, lékárničky první pomoci.

Tu a tam někdo do ohně omylem vhodil truhlík s municí nebo se světlicemi a muži na vozidlech pak rychle padali a kryli se, zatímco obloha se rozsvěcela jako při nějakém žalostném ohňostroji a na oslepující okamžiky odhalovala zřetelné kontury jednoho z největších vojenských konvojů, jaké kdy tento svět viděl. Vozidla mířila k řece Amudarje a k hranici s Uzbekistánem: mocná sovětská 40. armáda – armáda afghánské okupace – se poražená stahovala zpět.

Saracén spolu s ostatními mudžahedíny přesně věděl, proč Sověti prohráli. Příčinou nebyla odvaha rebelů ani zatvrzelé odhodlání Moskvy vést nesprávnou válku. Ne, Sověti prohráli proto, že na jejich straně nestál Bůh, a byla to naopak víra mudžahedínů, která jim přinesla vítězství.

„Allahu akbar! “ zazněl čísi hlas z vrcholu jednoho z nejvyšších horských štítů. „Bůh je veliký!“ Deset tisíc dalších bojovníků se k němu připojilo, s nábožnou úctou výkřik opakovalo a naslouchalo jeho ozvěně. „Allahu akbar! “ – znovu a znovu to hřmělo a jako déšť dopadalo na Sověty prchající domů. Afghánistán, pohřebiště tolika impérií, si vyžádal další oběť.

O dva týdny později přicválalo dvacet po zuby ozbrojených mužů na koních do zasněžené vesničky, kde se Saracén utábořil spolu s dalšími v bitvách zjizvenými zahraničními bojovníky.

Vůdce návštěvníků se jmenoval Abdul Mohammad Khan a i v tomto čase gigantů byl legendou. V době sovětské invaze mu bylo něco přes čtyřicet let, vyrazil v čele svého klanu do války, uvázl v pasti, do níž ho poslali dva „vojenští poradci“ z jiného kmene, po divoké přestřelce byl zajat a v kábulské věznici mučen tak děsivě, že se z toho dělalo nanic i ruským dozorcům. Uprchl během krvavého vězeňského povstání, a byť jeho tělo držela pohromadě spíš síla vůle než obvazy, podařilo se mu dostat se zpět do své horské pevnosti.

O šest měsíců později, když se jeho utýrané tělo alespoň částečně uzdravilo, si splnil touhu, která ho udržovala při životě po dlouhé hodiny mlácení a elektrod v Kábulu – jeho bojovníci zajali živé oba muže, kteří ho zradili. Nemučil je. Na záda jim přivázali těžké ocelové pláty a nahé je položili – obličejem vzhůru – do velkých licích forem. Protože nemohli vstát, házeli rukama i nohama, když sledovali, jak se do forem vlévá tekutá betonová směs.

Jen co jim směs zakryla těla i obličeje natolik, že se utopili, další přítok zastavili a nechali beton ztuhnout. Obrysy jejich zmítajících se údů a ječících obličejů tak zůstaly navždy zachycené v kameni – v groteskním basreliéfu.

Bloky obsahující pohřbené muže a jejich zvěčněnou snahu o útěk pak byly zasazeny do stěny luxusní konferenční místnosti v pevnosti pro poučení každého dalšího, kdo přijel lorda Abdula Mohammada Khana navštívit. Už nikdy ho nikdo nezradil.

Se svým vojenským doprovodem dorazil do promrzlé vesničky už poté, co sám sebe – jakožto bezkonkurenčně nejsilnější vojenský vůdce a hluboce věřící muslim – jmenoval guvernérem provincie. Z titulu této funkce projížděl obrovské území pod svojí správou, aby poděkoval zahraničním bojovníkům za jejich pomoc a zařídil jejich repatriaci.

Po celou tu dlouhou cestu měl na mysli jednoho muže, s nímž se chtěl seznámit víc než s kýmkoli jiným. Už dva roky slýchal zvěsti o Saracénovi, který se pohyboval po celém horském bojišti s dvacetikilogramovým protiletadlovým raketovým kompletem Blowpipe na zádech a s kalašnikovem přehozeným přes rameno.

Za léta války, která následovala po přejezdu prvních ruských tanků přes hranice Afghánistánu, ztratili Rusové něco přes tři sta dvacet vrtulníků. Tři z nich, vesměs hrozivé bitevní vrtulníky MI-24 známé pod názvem Hind, sestřelil mladý Arab a jeho Blowpipe – dva v těch nejhorších měsících války a třetí v úplně posledním týdnu konfliktu. Posuzováno jakýmikoli kritérii to byl pozoruhodný výkon.

Abdul Khan – už navždy kulhající v důsledku pobytu v instituci, již Sověti s oblibou nazývali Kábulským sportovním klubem, s drsně pohledným obličejem, který nikdy neměl daleko k úsměvu, dokonce ani když měnil muže v betonové sochy – předsedal tribunálu před shromážděnými bojovníky a poslouchal jejich požadavky týkající se všeho možného od lékařské péče až po náhradu cestovních výdajů. Pouze Saracén – který postával vzadu – mlčel a nic nežádal a guvernérův obdiv k němu ještě stoupl.

Když všichni společně povečeřeli ve vesnické veřejné jídelně, guvernér gestem Saracéna vyzval, aby se k němu připojil k rozhovoru mezi čtyřma očima ve výklenku poblíž praskajícího ohně. Zatímco venku vítr bičoval horská údolí, s hlasitým kvílením se hnal až do Číny a sněhové vločky se hromadily v návějích u zdí domů krčících se k sobě, Abdul Khan vlastnoručně nalil čaj a prohlásil, že slyšel, že je mládenec hluboce věřícím muslimem.

Mladík přikývl a Khan ho informoval, že existuje jistý náboženský učenec, bývalý velitel mudžahedínů, který v bitvě přišel o jedno oko a nyní zakládá svoji vlastní elitní madrásu ve městě Kandaháru. Všichni jeho studenti byli bývalí bojovníci, a kdyby chtěl Saracén studovat islám ve vší jeho slávě, guvernér Abdul Khan by s radostí uhradil náklady jeho studia.

Saracén, který usrkával čaj z vlastního ocelového hrnečku a potahoval z jedné z guvernérových amerických cigaret, už o mullovi Umarovi a jeho skupině Tálibánců – arabský výraz pro osobu hledající náboženské znalosti – slyšel, a byť mu guvernérova nabídka zalichotila, zavrtěl hlavou. „Vrátím se domů, do země, kde jsem se narodil,“ oznámil.

„Do Džiddy?“ podivil se guvernér; nepodařilo se mu zamaskovat značné překvapení. Za jiných nocí u jiných ohňů slyšel muže vyprávět příběh o popravě, která tohohle mladíka přivedla na dlouhou cestu k džihádu.

„Ne, do Rijádu,“ odpověděl Saracén a guvernér v tu chvíli uhádl, co má na mysli. Rijád byl hlavním městem Saúdské Arábie, sídlem krále a vládnoucího klanu Saúdů. „Slyšel jste, co provedli mému otci?“ zeptal se mladík a upřeně staršímu muži hleděl do hluboko posazených očí.

„Slyšel jsem o tom chlapy mluvit,“ přitakal tiše vojenský velitel.

„Takže mi rozumíte – jdu tam začít pracovat na pomstě.“

Bylo to řečeno bez zášti a bez emocí, jako pouhé konstatování faktu. Přesto kdyby většina mladých mužů něco takového prohlásila, byl by se guvernér zasmál a nabídl jim další ze svých jemných cigaret. Jenže většina mladých mužů nikdy nečelila sovětskému bitevnímu vrtulníku Hind v plné bojové vřavě, ani jedinkrát, dokonce ani ve svých nejděsivějších nočních můrách. Guvernér se díval na Saracéna a nikoli poprvé přemýšlel o tom, jestli by sám našel dostatek odvahy – vyzbrojený ničím jiným než raketami Blowpipe –, aby to udělal. Jako každý v Afghánistánu věděl, že tahle raketa je jedním z největších svinstev, jaká kdy byla vynalezena, a že je téměř jistou zárukou smrti pro každého, kdo má tu smůlu, že ji musí použít.

Sto dvacet centimetrů dlouhá raketa se odpalovala z ramene a používala ruční naváděcí systém: jinak řečeno jste raketu odpálili a pak jste ji řídili joystickem na skříňce s malou vysílačkou, abyste ji navedli na cíl. A jako by to samo o sobě nebylo dost nebezpečné, raketa při odpálení vydala tak oslepující záblesk, že ji zamýšlená oběť, jíž byl obvykle vrtulník, nevyhnutelně viděla přilétat.

Posádka na palubě v takovém případě okamžitě stroj otočila a spustila palbu z vícehlavňových kulometů a padesátimilimetrových kanonů. Pilot operátora zasypal kovovou sprškou a snažil se ho i s joystickem zlikvidovat dřív, než stačí raketu navést až na něj.

Být sedmnáctiletým klukem, samotným bez rodičů, kteří by tě pohřbili, o tom, že by tě ochránili, už vůbec nemluvě, stát při západu slunce na horském suťovišti v Afghánistánu, kde tě skrývají pouze dlouhé stíny, s úlomky kamene a kulkami svištícími kolem tebe a signalizujícími, že na tebe zkušení letci vypustili pekelné psy, stát tváří v tvář tornádu a vidět, jak se svět kolem tebe zmítá ve smrtícím víru a rozpadá, slyšet ohlušující řev rotorů a motorů i štěkot kulometů a kanonů, které se k tobě rychle blíží, neutéct, necouvnout a pracovat s joystickem čelem k řítící se smrti, počítat nekonečné vteřiny, než se od tebe kůň apokalypsy ve strachu odvrátí, otočit joystickem a navést bojovou hlavici do měkkého podbřišku jeho motoru, nechat se ožehnout žárem exploze, cítit smrt a spálené maso a náhle si uvědomit, že to není tvoje maso, alespoň tentokrát ne – no, není mnoho mužů, kteří by to dokázali.

Třikrát Saracén hrál jednu z nejvražednějších variant hry na výdrž, jakou kdy svět poznal, a třikrát zvítězil. Lord Abdul Khan by se nikdy nesmál ničemu, co takový mladý muž řekne.

„Zůstaň,“ poradil mu tiše guvernér. „Saúdové tě zatknou, jakmile se tam objevíš. Někdo s tvým jménem a s tvou minulostí džihádu se nedostane přes hranice.“

„To vím,“ přitakal Saracén a oběma dolil trochu čaje. „Až odjedu, pojedu do Quetty – za tisíc dolarů si tam na bazaru se zbraněmi koupíte pas na jakékoli jméno, které si vyberete.“

„Možná – ale dávej si pozor, většina Pákistánců jsou mizerní padělatelé. Za jakou národnost se chceš vydávat?“

„To je mi jedno, za cokoli, co mě dostane do Libanonu. V Bejrútu je lékařská fakulta, která patří k nejlepším.“

Abdul Khan se zarazil. „Ty chceš studovat medicínu?“

Přikývl. „Když už nejsem Saúd, jak jinak se můžu do své země vrátit a žít tam?“ argumentoval. „Cizincům je uzavřená, lékařům ale ne – zahraniční muslim s uznávaným lékařským titulem vízum zaručeně dostane. A má to ještě jednu výhodu. Mabahith nebude plýtvat časem na sledování lékaře. Ti přece životy zachraňují, ne?“

Abdul Khan se usmál, dál na něj však upřeně hleděl. „To bude trvat roky,“ poznamenal konečně.

„Možná celý život,“ opáčil rovněž s úsměvem Saracén. „Nemám ale na vybranou, dlužím to otci. Myslím, že to je důvod, proč mě Bůh na hoře ochránil – abych zničil klan Saúdů.“

Guvernér zůstal dlouhou dobu mlčky sedět – nikdy by ho nebylo napadlo, že mladý bojovník dokáže udělat něco, co by na něj zapůsobilo ještě větším dojmem než sestřelení Hindů. Mýlil se.

Zakroužil čajem v šálku a nakonec ho zvedl k přípitku – o pomstě toho věděl víc než většina lidí. „Tak tedy na Saúdskou Arábii a na pomstu,“ pronesl. „Inšalláh.“

„Inšalláh,“ odpověděl Saracén. Staň se vůle Boží. A na téměř patnáct let to byla poslední slova, která si spolu vyměnili; guvernér a jeho doprovod druhý den za svítání odjeli. O tři týdny později však poté, co zahraniční bojovníci sbalili tábor a už jen čekali, až se přežene poslední sněhová bouře toho roku, se do vesnice vyčerpaně dovlekli dva z guvernérových mladších synovců.

Byli nuceni v blizardu sesednout z koní a nechat je běžet, a zatímco se zvířata sama vracela dolů do většího bezpečí, oba mládenci se dál prodírali bouří nahoru. Neohlášení a absolutně neočekávaní přinesli malý balíček z naolejované nepromokavé kůže pro Saracéna, legendárního mudžahedína, který byl jen o něco málo starší než oni.

Předali mu ho osobně v kuchyni a počkali, až podepíše převzetí jeho obsahu. V balíčku byl libanonský pas na falešné jméno – žádný podřadný falzifikát koupený na bazaru v Quettě, ale skutečný pas se všemi detaily řádně zaregistrovanými, který prodal jistý úplatný zaměstnanec libanonského velvyslanectví v pákistánském hlavním městě Islámábádu za deset tisíc amerických dolarů v hotovosti.

Právě tak důležité bylo, že pas obsahoval víza a povolení dokladující, že jeho nositel přicestoval před třemi lety z Indie, aby získal středoškolský diplom na uznávané mezinárodní škole. V balíčku nebyl žádný průvodní dopis či vysvětlující vzkaz, žádný však také nebyl třeba: bylo to jako starostlivě udržovaný kalašnikov, dar jednoho válečníka, jehož válka právě skončila, jinému, který se do té své teprve vypravoval.

Jen co začalo jarní tání, vydal se Saracén na dlouhou pěší pouť z Afghánistánu. Všude kolem vedlejších silniček, jež si vybíral, viděl známky válečné zkázy: zničená města, zpustošená pole, mrtvoly v příkopech. Rodiny už však začínaly se setím nejlukrativnější ze všech zemědělských plodin, placenou navíc v hotovosti – mák k výrobě opia. Jak postupoval k pákistánské hranici, narazil nejprve na první z pěti milionů utečenců vracejících se do svých domovů a po čase už postupoval proti dmoucí se lidské vlně.

Veškeré snahy o kontrolu pohybu přes hranici kolabovaly, jednoho pozdního bezmračného odpoledne proto nikým nepozorován opustil Afghánistán – mladý muž s vymyšlenou minulostí, falešnou totožností a pravým pasem. Není divu, že když přišel čas, trvalo mi tak dlouho, než jsem ho našel. Jak už jsem říkal – byl to duch.

Kapitola 7

Do Karáčí Saracén dorazil současně s prvním závanem monzunu. Obrovské město se rozkládá na břehu Arabského moře a Saracén použil několika svých dolarů k tomu, že si zaplatil místo na spaní na palubě staré nákladní lodě, která odplouvala do Dubaje. Odtamtud už létá tucet různých aerolinií přímo do Bejrútu a o týden později pas dostál všem svým nákladným příslibům, když bez jakýchkoli přezkumů prošel libanonskou pasovou kontrolou.

Bejrút byl sám o sobě svědectvím o jiné katastrofě, polovina města byla v troskách a většina jeho obyvatel zraněná nebo vyčerpaná. Saracénovi to ovšem vyhovovalo – země se vzpamatovávala z patnácti let občanské války a muži bez kořenů nedělalo žádné problémy vydávat se za rodáka z města plného zničených životů.

Odjakživa byl vynikajícím studentem a po šesti měsících usilovné práce s pomocí lektorů, s nimiž se seznámil v nejradikálněji a nejintelektuálněji orientované mešitě města, snadno uspěl při nejbližším termínu univerzitních přijímacích zkoušek. Stejně jako pro většinu studentů bylo pro něj problémem vysoké školné, naštěstí však našel stipendijní program amerického ministerstva zahraničí, jehož cílem byla obnova země a posílení demokracie. Zaměstnanci velvyslanectví Spojených států mu dokonce pomohli s vyplňováním příslušných formulářů.

S kapsami plnými peněz z americké pomoci věnoval Saracén dlouhé dny – přerušované pouze modlitbami a skromným jídlem – studiu medicíny, večery pak studiu teroru a revoluce. Četl knihy všech velkých revolucionářů – Maovy, Che Guevarovy i Leninovy – a chodil na diskuse a přednášky divokých panarabských nacionalistů, palestinských válečných štváčů a několika dalších, pro které by se nejlépe hodilo označení islamističtí troglodyté. Jeden z nich, který přijel za účelem získání peněz, zakládal organizaci, jejíž název bylo možno přeložit jako „zákon“ nebo „základna“ – v arabštině si říkala al-Káida. Saracén už o tom vysokém šejkovi, rovněž pocházejícím ze Saúdské Arábie, slyšel, když bojoval v Afghánistánu, na rozdíl od všech ostatních, kteří byli ten den v mešitě přítomní, se však na Usámu bin Ládina nesnažil udělat dojem ohnivou rétorikou – byl to jen další důkaz toho, že nejtišší muž v místnosti obvykle bývá nejnebezpečnější.

Bylo to na další z těchto diskusních skupin, tentokrát tak malé, že zasedala v zašlé místnosti, v níž se obvykle scházel univerzitní filatelistický kroužek, kde narazil na myšlenku, která měla změnit jeho život. A bohužel musím dodat, že i ten náš. Paradoxně – protože pozvaným řečníkem byla žena – tam málem nešel. Uvedla svoje jméno jako Amína Ebadiová – ačkoli to byl pravděpodobně pseudonym – a byla to politická organizátorka z obrovského uprchlického tábora Džabalia v Gaze, domova téměř sto čtyřiceti tisíc palestinských utečenců na jedné z nejubožejších a nejradikálnějších čtverečných mil na světě.

Tématem jejího projevu byla humanitární krize v táboře a poslechnout si ji přišlo celkem deset lidí. Byla však natolik zvyklá na to, že plave proti proudu mezinárodní lhostejnosti, že jí to vůbec nevadilo – věřila, že jednoho dne ji někde uslyší ten pravý, který následně všechno změní.

Byl brutálně horký večer a uprostřed své řeči se na okamžik zarazila a sejmula si z obličeje poloviční závoj. „Je nás tu tak málo, že si připadám jako v rodinném kruhu,“ komentovala to s úsměvem. Nikdo z posluchačů neprotestoval, a byť měl Saracén chuť to udělat, trvalo mu příliš dlouho, než se z pohledu na její obličej vzpamatoval, takže promeškal vhodnou příležitost.

Dokud se mohl řídit jen jejím vážným hlasem, vykreslil si v duchu její obraz, který se diametrálně lišil od reality velkých očí, výrazných úst a dokonalé pleti. Pevně dozadu stažené černé vlasy jí dodávaly trochu chlapecký vzhled, a byť byly její jednotlivé rysy příliš nepravidelné, aby ji bylo možno označit za atraktivní, když se usmála, všechno jako by se slilo v jeden celek a nikdo by nikdy Saracénovi nedokázal vymluvit, že je krásná.

Ačkoli byla o nějakých pět let starší než on, bylo na ní něco – snad tvar jejích očí nebo její hlad po životě –, co mu připomínalo starší z jeho sester. Nebyl s rodinou v žádném kontaktu od onoho dne, kdy odletěl z Bahrajnu, a náhle ho zalila palčivá vlna stesku po domově.

Než se z ní stačil vzpamatovat, říkala žena něco o „blízkých nepřátelích“.

„Promiňte,“ přerušil ji. „Mohla byste to zopakovat?“

Otočila velké oči k sebevědomému mladému muži, k tomu, o němž jí někdo prozradil, že je hluboce věřícím studentem medicíny, avšak podle jeho větry ošlehaného obličeje usuzovala, že je to téměř určitě navrátilec z bojů džihádu. Znala ten typ – tábor Džabalia byl plný mudžahedínských veteránů.

Oslovila ho s obrovskou úctou, již si zasluhoval, a vysvětlila mu, že téměř všechny problémy arabského světa mají na svědomí státy, které by bylo možno nazvat jejich blízkými nepřáteli: samozřejmě Izrael, bezohledné diktatury rozeseté po celém regionu, zkažené feudální monarchie jako Saúdská Arábie, které skáčou, jak západ píská.

„Neustále slýchám, že budou-li všichni naši blízcí nepřátelé zničeni, vyřeší se tím většina našich problémů. Nepovažuji to za možné – tito blízcí nepřátelé jsou příliš nemilosrdní a s příliš velkým potěšením nás utlačují a zabíjejí.

Přežívají a prosperují však jen proto, že je podporuje ‚vzdálený nepřítel‘. Pár jasnozřivých myslitelů – moudrých lidí – tvrdí, že dokážeš-li porazit vzdáleného nepřítele, všichni blízcí nepřátelé se zhroutí.“

„To se mi na teoriích líbí,“ odpověděl medik, „že totiž vždycky fungují. Něco úplně jiného však je pokusit se je realizovat. Je vůbec možné zničit tak mocnou zemi, jako je Amerika?“

Usmála se. „Jak nepochybně víš, bojovníci džihádu zlomili v Afghánistánu páteř stejně silné zemi.“

Pěšky se vracel osm kilometrů domů a hlavou mu vířila změť myšlenek. Nikdy neměl jasnou představu o tom, jak se mu podaří srazit vládnoucí klan Saúdů na kolena, a byl nucen přiznat, že existuje dobrý důvod, proč se všichni saúdští disidenti usadili v zahraničí: všechny, kteří žili nebo kočovali na saúdském území, dříve nebo později někdo udal a byli popraveni. Stačilo podívat se, jak skončil jeho otec. Ale vůbec se do země nevrátit a přitom vyvolat kolaps saúdské monarchie zasazením těžké rány vzdálenému nepříteli – no, to bylo něco úplně jiného!

Když vcházel do dveří svého maličkého bytu, věděl už, kudy povede jeho další cesta: sice možná dokončí studium medicíny, ale do Saúdské Arábie se nevrátí. Ani tentokrát zatím nevěděl, jak to udělá – až přijde ten pravý čas, Alláh mu to ukáže – hodlal však válku přenést do místa, které se v kolektivní arabské představivosti tyčilo vysoko nad všemi ostatními.

Mělo to trvat celá léta a překážky stojící mu v cestě měly občas vypadat jako nepřekonatelné, ale jeho dlouhá pouť k hromadné vraždě právě začala. Hodlal udeřit na srdce Ameriky.

Kapitola 8

Deset let po Saracénově osvícení a půl světa od místa, kde k němu došlo, jsem nyní stál na pařížském chodníku a dohadoval jsem se s neznámým chlapem, s nějakým kulhajícím černochem.

Poručík Bradley nakonec držel v hrsti celý můj život, v tom okamžiku jsem ho však v duchu proklínal a posílal do horoucích pekel. Když mi sdělil, že si chce pohovořit o mé knize, komplexně tím zničil všechny vrstvy falešných totožností, které jsem kolem sebe tak pečlivě navršil.

Sám jako by si vůbec nebyl vědom nálože, kterou odpálil, a právě mi vysvětloval, že před hodinou dojel k mému bytu přesně včas, aby viděl někoho, kdo se podobal muži, jehož hledal, nastupovat do taxíku. Chytil si vlastní taxík, jel za mnou na place de la Madeleine, projel kolem bloku a díval se po mně, a když mě nenašel, vrátil se k bytu, aby navázal na moji předchozí stopu. Byl to on, kdo zabušil na dveře, a protože nevěděl, jestli jsem nebo nejsem uvnitř, rozhodl se raději vyjít na ulici a počkat, jestli se neobjevím.

Měl jsem dojem, že to všechno považuje za náramně zábavné, a tím větší averzi jsem vůči němu začínal cítit. Měl jsem sto chutí ho sejmout, ale nemohl jsem to udělat – měl jsem strach. Našel mě, a když to dokázal on, mohl mě najít i někdo jiný. Například Řekové. Všechno včetně mých pocitů muselo jít stranou a nejdůležitější bylo napřed zjistit, jak se mu to podařilo.

„Dáte si kávu?“ zeptal jsem se zdvořile.

Jo, přikývl, kávu by si dal, a prohlásil, že mě zve. To byl omyl. Vzhledem k tomu, v které části Paříže jsme se nacházeli, by si nejspíš na zaplacení kávy a zákusku musel nechat vyplatit peníze ze svého penzijního fondu, nebyl jsem však v náladě na to, abych mu prokazoval nějaké milosrdenství.

Vyrazili jsme společně po rue François 1er, drželi jsme se pár kroků od sebe a mlčeli jsme, neušli jsme však víc než pět metrů a musel jsem se zastavit: Bradley se statečně snažil držet se mnou krok, na pravou nohu však napadal hůř, než jsem si uvědomoval.

„Vrozená vada?“ zeptal jsem se. Umím být hodně nepříjemný, když mám vztek.

„Tu mám na druhý noze,“ odsekl. „Tohle jsem si udělal vloni.“

„V práci nebo při sportu?“ Musel jsem s ním jít, připadalo mi tedy nelogické nepokračovat v rozhovoru.

„V práci.“ Na okamžíček se odmlčel. „V centru Manhattanu. Nepřemejšlel jsem a narazil jsem do baráku. Nestalo se mi to poprvé, ale tentokrát to bylo jiný – měl jsem kliku, že jsem nepřišel o život.“ Z jeho tónu bylo zřejmé, že bližší okolnosti incidentu nehodlá nijak rozvádět.

„Vypadá to na kyčel,“ poznamenal jsem, zatímco jsme pokračovali ještě pomalejším tempem, a podle toho, jak se kroutil a na co jsem si vzpomínal ze své medicínské průpravy, jsem si byl vcelku jistý, že mám pravdu.

„Nahradili ho titanem a plastem. Říkali, že budu muset hodně cvičit, o osmi měsících ale sakra nemluvili.“

Polda z oddělení vražd, rozdrcený kyčel, titanové šrouby, které držely kost pohromadě – podle mého úsudku to vypadalo na střelné zranění nějakou velkorážovou zbraní. Nic dalšího už mi nesdělil a musím říct, že navzdory svému vzteku jsem k němu začínal cítit jisté sympatie – není nic horšího než policisté s válečnými historkami. Jedině snad s výjimkou špionů.

Zastavili jsme se před semaforem a já jsem ukázal na vápencové průčelí hotelu, před nímž parkovaly tři nové vozy Rolls-Royce Phantom. „Hotel Plaza Athénée,“ řekl jsem. „Kafe si můžeme dát tam.“

„To bude drahej podnik,“ poznamenal, aniž by tušil, že velice brzy pochopí skutečný smysl toho slova.

Prošli jsme otáčecími dveřmi, přešli jsme mramorovou vstupní halu a ocitli jsme se na velké hotelové galerii. Z té vedly vysoké dveře do jednoho z nejkrásnějších vnitřních nádvoří v Paříži.

Bylo zcela uzavřené, ze všech stran do něj vedla okna hotelových pokojů a zdi mělo porostlé břečťanem. Balkonky zasazené mezi zelení byly zastíněné červenými markýzami a hosté mohli shlížet dolů na koncertní křídlo, ornamentálně sestříhané keře, četné ruské oligarchy a výběr různých dalších eurozmetků. Posadili jsme se k jednomu ze zadních stolů, kde na nás téměř nebylo vidět, a otlučený policista začal vysvětlovat, jak rozkryl legendu jednoho z nejtajnějších světových agentů.

Ačkoli to neřekl naplno, brzo začalo být zřejmé, že zranění, která utrpěl, když narazil do té budovy, byla mnohem vážnější než pouhý roztříštěný kyčel. Zkolaboval mu jeden plicní lalok – odhadoval jsem to na další kulku – měl poraněnou páteř a inkasoval ošklivý úder do hlavy, což se všechno sečetlo ve tři týdny na jednotce intenzivní péče.

Celý první týden bylo na vážkách, jestli vůbec přežije, a Marcie odmítala odejít od jeho lůžka. Spolu s lékaři se jí nějak podařilo odvalit balvan od jeskyně, takže na konci oněch tří týdnů byl přemístěn na oddělení vážných případů. Tam se ukázalo, že jeho potíže jsou nejen fyzického charakteru. Ať nahlédl do jakékoli pekelné propasti, výsledkem bylo, že sotva mluvil a ještě méně zřejmě cítil. Možná v ní našel strach, možná zbabělost, nebo tam snad s ním byl někdo, koho nedokázal zachránit – nikdy to nevysvětlil, ale to, na co uvnitř budovy narazil, znamenalo, že tam nechal velký kus sebe sama.

„Byl jsem naživu, ale byl jsem jen stínem člověka, co ten den odešel do práce,“ vyprávěl mi tiše. „To otupení, ta emocionální odluka byla horší než všechny tělesný zranění – nejen pro mě, ale taky pro Marcii.“

Ani manželčina láska ho nedokázala otočit tváří ke světlu a já jsem si byl jistý, ačkoli toho termínu nikdy nepoužil, že trpěl tím, čemu se kdysi říkalo bitevní šok a co se dnes odborně nazývá posttraumatickou stresovou poruchou. Když se žádné zlepšení neprojevilo ani po několika týdnech aplikace anxiolytických léků, lékaři prohlásili, že nejlepší šance, jak ho vrátit do reality, bude odvézt ho domů. Nejspíš potřebovali lůžko pro jiného pacienta.

Marcie strávila dva dny reorganizací bytu – jeden roh společné ložnice proměnila v koutek pro fyzioterapeutická cvičení a zaplnila ho jeho oblíbenými knihami, hudbou a vším možným, co ho podle jejího odhadu mohlo zaujmout.

„Nefungovalo to,“ dodal. „Měl jsem v sobě moc vzteku a byl jsem těžkej případ toho, čemu psychologové říkají ‚syndrom přežití‘.“

Poprvé jsem si uvědomil, že při tom incidentu museli zemřít další lidé – jeho partner, uvažoval jsem, několik členů jeho týmu? Z retrospektivy vidím, že jsem k celé té záležitosti přistupoval jako pitomec, na svou obranu však chci uvést, že jsem neměl čas podrobně o ní přemýšlet – Ben spěšně pokračoval ve vyprávění.

Pokud Marcie doufala, že mu láskou a péčí navrátí bývalé zdraví, všechny naděje podle jeho slov rozmetala strašlivá daň, kterou si duševní choroby vybírají i od lidí se vzájemně dobrým vztahem.

Protože byl zraněn při plnění služebních povinností, nemusela si dělat starosti o úhradu účtů za léčení a po třech duši deptajících týdnech si konečně opatřila číslo na vysoce respektovanou rezidenční kliniku na severu státu New York. V těch nejbezútěšnějších hodinách přemýšlela o tom, jestli se manžel, jakmile ho jednou takováto instituce přijme, ještě někdy vrátí domů.

Zúčastnil jsem se četných schůzek Anonymních narkomanů a vím, že vždycky trvá jen nějakých dvacet minut, než někdo vstane a prohlásí, že každý musí spadnout až na úplné dno, než může začít s dlouhým stoupáním zpět. Tak tomu bylo i s Marcií. Jednoho pozdního večera nešla spát a dala se do vyplňování formulářů, které to dopoledne obdržela od nadace Zdravý život v Hudson Falls.

Zatímco Ben spal ve vedlejším pokoji – a znovu a znovu se ve svých snech díval, jak umírají lidé – a dotazník, který vyplňovala, ji vracel zpět k tolika společným zážitkům, propadala se do kaňonů beznaděje hlouběji než kdy dřív. Samozřejmě si toho nebyla vědoma, ale konečně dosáhla „dna“. Jednou z otázek bylo, jaké osobní předměty by si chtěl pacient přinést s sebou. Vlastně nic, odpověděla – k čemu by to bylo, to všechno už se mu pokoušela poskytnout sama. Chystala se pokračovat, ještě jednou se však na to slovo zadívala a přepadla ji zvláštní myšlenka. „Nic,“ řekla tiše.

Marcie byla inteligentní žena – učitelka na experimentální střední škole v New Yorku – a jako většina žen často přemýšlela o lásce. Věděla, že i v manželství platí, že pokud partnerovi vycházíte příliš daleko vstříc ve snaze zavděčit se mu, v konečném důsledku se vždy smějete, hádáte a milujete výhradně na jeho teritoriu. Někdy je třeba stát na svém a nechat ho, aby přišel on za vámi – čistě v zájmu udržení rovnováhy.

Otočila se a pohlédla na dveře ložnice. Věděla, že toho v zájmu obnovení manželova duševního zdraví udělala tolik, že tím rovnováhu vážně narušila. Možná že ten správný trik spočíval v tom, jak ho přinutit, aby se vynořil z té hluboké kobky, kterou si vystavěl, a pomaličku se k ní vrátil.

Když se Ben o sedm hodin později probudil z léky podpořeného spánku, napadlo ho, že se ocitl v nesprávném životě. Tohle nebyla ložnice, kterou sdílel s Marcií, nebyla to místnost, v níž večer zavřel oči. Ano, okna a dveře byly na správných místech, ale všechno, co ji odlišovalo od jiných ložnic, co z ní činilo jeho a Marciin prostor, zmizelo.

Nebyly tam žádné fotografie ani obrazy a žádný nepořádek na podlaze. Televizor byl pryč a dokonce i orientální koberec, který se jim oběma tolik líbil, se někam tiše ztratil. Kromě postele a několika kousků tělocvičného zařízení tam nebylo, no – vůbec nic. Pokud to mohl posoudit, byl to bílý pokoj na konci vesmíru.

Zmatený ohledně toho, kde vlastně je, shodil nohy z postele a navzdory pochroumanému kyčli přešel přes místnost. Otevřel dveře a nakoukl do paralelního vesmíru.

Jeho manželka byla v kuchyni a pokoušela se urychlit vaření své ranní kávy. Bradley ji mlčky pozoroval. Za těch dvacet let, co byli spolu, v jeho očích jen ještě zkrásněla. Byla vysoká a štíhlá s vlasy zastřiženými do jednoduchého účesu, který zdůrazňoval hezký tvar jejího obličeje, ještě důležitější však bylo, že působil dojmem, jako by jí na vlastním pěkném vzhledu nijak zvlášť nezáleželo. To byl samozřejmě jediný správný způsob, jak k takovému daru přistupovat, a výsledný efekt byl ještě přitažlivější.

Díval se na ni uprostřed domova, který oba milovali, a v hrdle se mu zadrhl obrovský knedlík. Napadlo ho, jestli to není ukázka toho, co nechal za sebou; třeba se z té budovy vůbec nedostal a byl už mrtvý.

Pak si Marcie všimla, že tam je, a usmála se na něj. Bradleymu se ulevilo – byl si vcelku jistý, že takhle se nechová někdo, kdo ve dveřích své ložnice uviděl mrtvého. Rozhodně ne Marcie, která si nijak neužívala Halloweenu a měla hluboký odpor ke hřbitovům.

Poprvé po několika měsících Marcie cítila něco jako povzbuzení: nová strategie ho přinejmenším přiměla dojít ke dveřím kobky a podívat se ven. „Ještě minutku a odcházím do práce – vrátím se včas, abych udělala večeři,“ řekla mu.

„Do práce?“ opakoval po ní a snažil se srovnat si to v hlavě. Do práce přece od jeho zranění nechodila.

Nic na to neřekla – pokud se chce něco dozvědět, bude se muset snažit. Sledoval, jak si maže džem na kousek toastu, strká si ho do pusy, bere si cestovní šálek s kávou a s drobným zamáváním vychází ze dveří.

Bradley zůstal opuštěný ve dveřích ložnice, takže po chvíli ticha a po zjištění, že už dlouho neudrží váhu na zraněné noze, udělal jedinou věc, kterou považoval za rozumnou – opustil paralelní svět a vrátil se do bílého pokoje.

Lehl si do postele, ale ať se jakkoli snažil, nedokázal se nad tím, co se dělo, s tolika psychoaktivními léky v těle jasně zamyslet. Mlčky, o samotě ve skomírajícím ránu dospěl k závěru, že jedinou praktickou alternativou je zbavit se závislosti na nich. Bylo to nebezpečné, ale zásadně důležité rozhodnutí – alespoň na sebe bral zodpovědnost za vlastní uzdravení.

Navzdory svému slibu mu Marcie ten den večeři neuvařila; když přišla domů, spal neklidným spánkem, a tak se rozhodla nechat ho být. Místo podnosu s jídlem mu na noční stolek položila novou vázanou knihu a doufala, že nebude-li mít nic jiného na práci, dřív nebo později se do ní začte. Na tenhle nápad s knihou přišla ráno a ihned po skončení výuky spěchala ze školy přímo do knihkupectví poblíž Christopher Street. Jmenovalo se Zodiak, nemělo však nic společného s astrologií – bylo pojmenované po sériovém vrahovi ze severní Kalifornie, jehož řádění dalo popud ke vzniku nového literárního žánru pojednávajícího o vražedných maniacích.

Marcie v Zodiaku nikdy nebyla – věděla o jeho existenci jen od Bena –, takže když vyšla po několika příkrých schodech, s úžasem zjistila, že se ocitla v prostoru velkém jako sklad, zaplněném nejširším výběrem knih o zločinu, kriminologické vědě a vyšetřovacích metodách, jaký lze na světě najít. Vysvětlila stárnoucímu majiteli, co hledá – něco technicky a faktograficky zaměřeného, co by zaujalo profesionála.

Majitel byl dva metry vysoký chlap, který jako by patřil spíš někam do divočiny než do knihkupectví. Bývalý profilář FBI se pomalu zvedl do plné své výše a odvedl ji kolem prachem pokrytých regálů k řadě knih a časopisů označených nápisem „Novinky“. Některé z nich tam musely ležet už čtyřicet let. Z malé kartonové krabice na podlaze, která právě dorazila od vydavatele, vytáhl tlustou knihu ve žlutohnědém přebalu.

„Říkala jste, že je nemocný,“ poznamenal Sequoia, rozevřel vysoce technicky orientovanou publikaci a ukázal jí ji. „Padesát stránek tohohle textu by ho mělo dorazit.“

„Teď vážně,“ zeptala se, „je to dobrá kniha?“

Usmál se a mávl rukou kolem místnosti. „Všechny ostatní bych klidně mohl vyhodit.“

A tak se stalo, že kniha, jejímž sepisováním jsem strávil tolik měsíců, skončila na Bradleyho nočním stolku. Uviděl ji, když se druhý den časně ráno probudil, ale nesáhl po ní. Bylo to v sobotu, a když mu Marcie přinesla snídani, zeptal se: „Co to má znamenat?“

„Myslela jsem, že by tě mohla zajímat – jestli chceš, podívej se na ni,“ odpověděla, protože na něj nechtěla nijak tlačit.

Ani na knihu nepohlédl a místo toho se pustil do jídla. Pokaždé, když se na něj během dne přišla podívat, její zklamání rostlo. Ani se knihy nedotkl.

Nemohla to vědět, ale Bradley byl od okamžiku probuzení plně zaměstnán svou vlastní vnitřní vřavou plynoucí z vysazení léků, do lebky jako by mu bušilo těžké kladivo, jak se tělo přizpůsobovalo jejich nepřítomnosti, a v mysli mu vybuchl chaotický kaleidoskop, který ho nutil vzpomínat na věci, na něž nechtěl ani pomyslet.

Když Marcie připravovala večeři, vzdala se už veškeré naděje. Manžel o knihu stále neprojevil sebemenší zájem, znovu tedy našla formuláře nadace Zdravý život a začala si v duchu nacvičovat, jak mu poví, že bude nejlepší, když se vrátí do nemocnice. Nenapadala ji žádná možnost, jak to formulovat, aby to nevyznělo jako porážka, a bylo jí jasné, že by ho to mohlo úplně zničit. Už však sjela ze své mentální dálnice, téměř v slzách otevřela dveře ložnice a připravovala se na nadcházející havárii.

Seděl na posteli, četl třicátou stranu mé knihy, byl celý zpocený a obličej měl zkřivený bolestí. Bůh ví, jaké úsilí musel vynaložit, aby dočetl tak daleko, věděl však, že pro Marcii je to důležité. Pokaždé, když vešla dovnitř, sklouzl jí mimoděk pohled ke knize.

Marcie na něj užasle zírala a bála se, že upustí podnos s jídlem, usoudila však, že kdyby se o knize jen zmínila, mohla by ho vylekat a zahnat zpět do kobky, chovala se tedy dál jako obvykle.

„To jsou kecy,“ zavrčel. Ach bože. Všechny náznaky optimismu se rázem vypařily a připravovala se na jednu z jeho epizod divokého vzteku.

„Omlouvám se, ale ten chlap v knihkupectví říkal…“ začala.

„Ne, nemyslím tu knížku – ta je fantastická,“ skočil jí popuzeně do řeči. „Myslím to o autorovi. Říkej tomu intuice, nebo jak chceš, ale není od FBI. Já ty chlapy znám – nepracujou na špici pokroku. Tenhle chlap je někdo mimořádný…“

Gestem ji přivolal blíž a ukazoval jí pasáže, které si označil, protože ho obzvlášť zaujaly. Vůbec nic z toho, co viděla, si nezapamatovala, protože neustále koutkem oka pozorovala manžela a čekala, jestli se ta jiskřička zájmu rozhoří v plamen, nebo jestli – jako v případech lidí, kteří se probrali z kómatu, o nichž četla – po chvilce uhasne a on se znovu propadne do prázdnoty.

Vzal si z podnosu ubrousek a otřel si pot z obličeje. Marcie toho využila a nalistovala začátek knihy. Zastavila se u několikařádkové biografie, která byla na první pohled nápadná tím, že u ní chyběla fotografie autora. „Tak co je zač?“ zeptala se. „Kdo podle tebe Jude Garrett doopravdy je?“

„Nemám ponětí. Doufám, že udělá nějakou chybu a nevědomky nám to prozradí,“ prohlásil.

K Marciině úlevě oheň dál plápolal po celý víkend. Seděla u něj na posteli, zatímco se pracně pročítal stranami – nahlas jí předčítal výňatky z knihy a diskutoval s ní o různých aspektech předkládaných teorií. Jak se nořil hlouběji do textu a neustále přemýšlel o vyšetřovací vědě, byl nucen uvažovat i o tom jednom zločinu, na který se tak usilovně snažil zapomenout. Fragmenty událostí, k nimž došlo v oné budově, nepřetržitě vyplouvaly na povrch jeho mysli a vysávaly mu z těla dech i pot.

V neděli večer slova, která jako by se vzala odnikud, překypěla přes přehradní hráz; vyprávěl jí o tom, jak se v jednom okamžiku ocitl v pasti v něčem, co vypadalo jako betonová hrobka a kde byla taková tma, že neviděl ani do obličeje umírajícího muže, který tam byl s ním. Rozplakal se, když vysvětloval, že nedokázal dělat nic jiného než snažit se zachytit jeho poslední slova – vzkaz pro manželku a dvě malé děti; Marcie držela plačícího manžela v náručí a poprvé zadoufala, že by mohlo všechno dobře skončit.

Pomalu se vrátil ke čtení a Marcie u něj zůstala a sledovala každé slovo. O několik hodin později Bradley prohlásil, že je podle něj autor příliš chytrý – určitě žádnou neúmyslnou náhodou svoji totožnost neprozradí. Žertem nadhodil, že testem pro každého skvělého vyšetřovatele by bylo zjistit, kdo knihu doopravdy napsal. Otočili se k sobě a vyměnili si pohled.

Marcie beze slova odešla do vedlejší místnosti a přinesla laptop. Od toho okamžiku se odhalení mé identity stalo jejich projektem, jejich rehabilitací, obnovením příběhu jejich lásky.

A pro mne? Pro mne to byla katastrofa.

Kapitola 9

Devatenáct slov. Seděli jsme v hotelu Plaza Athénée, k ničemu jsem se nepřiznal, ale zeptal jsem se Bradleyho, co ho přivedlo k přesvědčení, že je autor v Paříži, a tohle mi pověděl. Z celkového počtu tří set dvaceti tisíc slov, která kniha obsahuje, devatenáct zatracených slov prozradilo moje tajemství.

Sedm z nich, sdělil mi, našel v pokusu autora popsat různé barvy rozkládající se krve. Přesně jsem si na tu pasáž vzpomínal. Přirovnal jsem odstíny k jednomu konkrétnímu stromu, jehož listí jsem každý podzim svého dětství viděl měnit barvu z jasně červené v hnědou. No a co? Bradley, který prověřoval každou maličkost, mi vysvětlil, že zavolal jistému profesorovi botaniky a na strom se ho přeptal. Ukázalo se, že roste pouze na východním pobřeží, takže jsem nevědomky identifikoval alespoň obecnou oblast, kde jsem vyrůstal.

Zbývajících dvanáct slov, o dvě stě stran později, se týkalo jedné vražedné zbraně: hole používané k hraní lakrosu, kterou jsem podle vlastního doznání poznal, protože jsem ji vídal u studentů na své střední škole. Bradley mi řekl, že když zavoláte na Americkou lakrosovou unii, sdělí vám, že se lakros jako jeden ze sportů v oblasti východního pobřeží nabízí na sto dvaceti čtyřech středních školách. Zase byli o něco blíž.

Tou dobou už Marcie našla Garrettovu sestřenici, která žila v New Orleansu, a dozvěděla se od ní, že jediné, co ten chlap četl, byly programy televizních zábavních a sportovních kanálů. Sestřenice ji informovala, že Garrett maturoval na střední škole roku 1986, a Bradley podle dvou referencí v knize uhádl, že skutečný autor bude přibližně stejně starý.

Obvolal oněch sto čtyřiadvacet středních škol, na nichž se hrál lakros, a jakožto detektiv newyorského policejního sboru si vyžádal jména všech studentů mužského pohlaví, kteří na nich maturovali v letech 1982 až 1990 – trochu časový rozsah pátrání pro všechny případy rozšířil. Velice brzy držel v ruce dlouhý seznam jmen – byl si však jistý, že je mezi nimi i identita pravého autora.

Kdyby byl chtěl každé jméno prověřovat zvlášť, byl by se jimi zahltil – jenže šlo většinou o soukromé školy, a ty se neustále rozhlížejí po příspěvcích, jimiž by rozšířily svoje finanční zabezpečení. Nejlepším zdrojem peněz jsou bývalí studenti a neexistuje mnoho lépe vedených databází než u absolventských asociací s nataženými dlaněmi. Všechny si udržovaly obsáhlé záznamy o všech bývalých studentech a Bradley se probíral stránkami právníků a bankéřů z Wall Street a hledal mezi nimi cokoli neobvyklého.

Stále neměl nic, čím by se za svou vynaloženou námahu pochlubil, až jednoho večera mezi jmény absolventů školy zvané Caulfieldova akademie narazili s Marcií na studenta jménem Scott Murdoch.

„Středoškolský studium ukončil v osmdesátým sedmým,“ informoval mě Bradley a zakousl se do nejdražšího krémového rohlíčku na světě. „Přijali ho na Harvard, kde studoval medicínu a udělal si doktorát z psychologie. Čekala ho skvělá kariéra, jenže pak… nic. Absolventský sdružení na něj nemělo adresu, žádný pracovní záznamy, žádnou zprávu. Od okamžiku, kdy ukončil studia, o něm věděli míň než o komkoli jiným. Prostě zmizel. Ze všech, na který jsme se dívali, na tom byl takhle jedině on.“

Zvedl ke mně oči, jako by se chtěl podívat, co si myslím. Nepromluvil jsem, byl jsem příliš pohroužený do vlastních myšlenek – bylo to zvláštní, slyšet zase po tolika letech jméno Scott Murdoch. Občas – v těch nejhorších okamžicích tajného života, když jsem byl soudcem i katem v jedné osobě – jsem přemýšlel o tom, co se s tím člověkem asi stalo.

Po dlouhé chvíli ticha Bradley zarputile pokračoval. „Následovaly tejdny pátrání. Na Harvardu mi řekli, že doktor Murdoch nastoupil k firmě Rand Corporation – věděli to, protože nábor se prováděl v kampusu a našel se o tom záznam. Pak ale přišlo něco zvláštního: u Randu si byli jistý, že o něm nikdy neslyšeli.

Stejně jsme dopadli na profesionálních svazech, licenčních komisích a všech dalších organizacích, který jsme kontaktovali.

Pokud jsme to byli schopný posoudit, když doktor Scott Murdoch odešel z Harvardu, vypařil se z povrchu zemskýho. ‚Kam se poděl?‘ ptali jsme se sami sebe.“

Mrazení, které začalo u kořene mé páteře, se rychle šířilo. Objevili Scotta Murdocha a věděli, že zmizel. To byla dobrá práce, ale obával jsem se, že ani z poloviny ne tak dobrá jako to, co mělo následovat.

„Měli jsme na Scotta Murdocha adresu z let, kdy studoval na střední škole,“ pokračoval Bradley. „Tak jsme se vypravili do Greenwiche v Connecticutu. Mluvil jsem tam s někým domácím telefonem, řekl jsem mu, že jsem od newyorský policie, a brána se otevřela.“

Vzhlédl jsem k němu – napadlo mě, jak se asi Marcie a on, manželský pár pracně si na Manhattanu vydělávající na živobytí, museli cítit, když jeli po nekonečné příjezdové cestě mého domova z dětství, míjeli malebné jezírko a stáje a zastavili u sídla, které někteří lidé prohlašují za jeden z deseti nejkrásnějších domů v zemi. Bradley shodou okolností tuhle otázku zodpověděl. „Netušili jsme, že v Americe existujou takový domy,“ poznamenal tiše.

Jeho současný majitel, známý agresivní podnikatel, jim sdělil, že oba postarší manželé Murdochovi jsou už po smrti. „Slyšel jsem, že měli jen jednoho kluka,“ vzpomínal. „Ne, nemám tušení, co se s ním stalo, můžu vám jen říct, že bude v pořádným balíku.“

Následujícího dne oba vyšetřovatelé prohledali matriku úmrtí a našli v záznamech Billa i Grace. „Mluvili jsme dokonce s několika lidma, co byli na obou pohřbech,“ vykládal Bradley. „Všichni nám potvrdili, že Scott se ani na jednom neobjevil.“

Z jeho tónu bylo zřejmé, že to považuje za nejpodivnější ze všeho, rozhodně jsem však neměl v úmyslu vysvětlovat mu, že bych byl udělal vše, co bylo v mých silách, abych na Billův pohřeb přijel – jen kdybych o něm byl věděl.

Bradley nejspíš cítil, že se dotkl bolavého nervu, pomyslel jsem si však, že to musí být slušný člověk, protože to nijak dál nerozváděl. Namísto toho prohlásil, že tou dobou už byli víceméně přesvědčení, že je Scott Murdoch mužem, kterého hledají. „Za další dva dny už jsme to věděli jistě.“

Evidentně s Marcií poslali moje číslo sociálního pojištění – či alespoň to, které jsem měl na Caulfieldově akademii a na Harvardu – do Washingtonu na komplexní prověření. Chtěli vědět, kde bylo vydáno, jestli bylo někdy nahrazeno jiným, a spoustu dalších podrobností, které by jim mohly něco napovědět ohledně současného pobytu doktora Murdocha. Odpověď, která se jim vrátila, byla znepokojivě stručná: žádné takové číslo nebylo nikdy vydáno.

Seděl jsem a mlčel. Nějaká debilní kancelářská krysa v Divizi udělala botu monumentálních rozměrů. Okamžitě mi bylo jasné, co se stalo. Když jsem před lety přijal novou totožnost a připravoval se poprvé vyrazit do terénu, byl eliminováním mého starého jména a historie pověřený speciální tým. Uzavřeli moje bankovní konta, zrušili platební karty a zlikvidovali cestovní pasy – sterilizovali všechno, co mohlo tajného agenta spojovat s jeho někdejší identitou. Mělo to vypadat, že agent odešel do zahraničí, jak to dělají četní mladí lidé, a zmizel.

Nějaký člen úklidové čety – buď přehnaně horlivý, nebo špatně řízený – zjevně usoudil, že ještě efektivnější by bylo, kdyby moje bývalé číslo sociálního pojištění úplně eliminoval. Mohli správě sociálního pojištění říct, že jsem zemřel, mohli to číslo prostě nechat bez povšimnutí zahálet, mohli udělat stovku jiných věcí, ale tou jedinou, kterou nikdy udělat neměli, byla žádost o jeho eliminování.

Tenhle omyl vedl k situaci, jíž jsem nyní čelil – mladý kluk v Connecticutu měl identifikační číslo, které podle dnešních informací příslušných úřadů nikdy nebylo vydáno. Člověk nemusel být zrovna Bradley, aby pochopil, že se děje něco divného.

„Říkal jsem si, že aby číslo sociálního pojištění takhle zmizelo v černý díře, musela v tom mít prsty CIA nebo někdo podobnej,“ mluvil dál policista. Potvrzovalo to podezření, které v něm už klíčilo: byť byly mnohé detaily v knize pozměněné, případy, o nichž pojednávala, byly převzaté ze světa tajných služeb.

Večer, který měl být původně příjemným setkáním s povolným lékařem, se proměnil v katastrofu a progresivně se dál zhoršoval – kniha Bradleyho dovedla ke Scottu Murdochovi a přesvědčila ho, že je totožný s Judem Garrettem. Teď navíc věděl, jakou prací se živím.

Je to ale doopravdy tak hrozné? ptal jsem se sám sebe. Ještě horší, odpověděl agent ve mně. Měl jsem pocit, že je to možná můj poslední večer v Paříži.

Neměl jsem času nazbyt, promluvil jsem na něj tedy klidným, avšak nemilosrdným tónem. „Čas se krátí, poručíku. Odpovězte mi na tohle. Myslíte si tedy, že je Garrett špion – jenže takovej chlap může bejt kdekoli na světě. Kde jste zjistil, že ho máte hledat v Evropě?“

„Ve škole,“ odpověděl.

Ve škole? Jak mohla u všech čertů Caulfieldova akademie vědět, že mě poslali do Evropy?

„Když jsme akademii navštívili, někdo z profesorskýho sboru si na něj vzpomněl. Zvláštní kluk, řekli nám, odmítal při hodině mluvit, ale jazyky ovládal brilantně – zvlášť francouzštinu a němčinu. Tak jsem si říkal, že jestli pracuje pro nějakou ututlanou vládní agenturu, sotva by ho poslali do Jižní Ameriky, ne?“

„Možná ne,“ opáčil jsem, „ale v Evropě žije sedm set čtyřicet milionů lidí a vy skončíte v Paříži? No tak – někdo vám prozradil, kde ho najdete, že jo?“

To byla nejhorší noční můra každého agenta. Zrada, buď náhodná nebo úmyslná, byla tím, co většinu z nás připravilo o život. Policista na mne zíral, znechucený tím, že by někdo mohl jeho schopnosti považovat za tak omezené. „Bylo to zatraceně složitější, než jen že bych od někoho dostal tip.“

Řekl, že když po měsících pátrání po Scottu Murdochovi dospěl k přesvědčení, že ten chlap pracuje pro nějakou zpravodajskou agenturu, uvědomil si, že ho bude muset hledat pod jiným jménem. Pokud byl Murdoch tajným americkým agentem, jak by taková osoba asi vycestovala do zahraničí? Odhadoval, že nejlepší a nejbezpečnější metodou by bylo předstírat identitu a funkci nějakého druhořadého státního zaměstnance – mladšího obchodního analytika, obchodního atašé nebo někoho podobného.

Protože Bradleyho otec kdysi pracoval ve Washingtonu, poručík věděl, že jmenování do všech těchto funkcí se zveřejňují v různých obskurních vládních publikacích. Oznámení obvykle obsahují informace o vzdělání, věku, profesní historii, poštovní směrovací čísla, data narození a další zdánlivě nedůležité detaily.

Když jedné noci ležel a nemohl spát, pokoušel se představit si, jaké by to bylo, kdyby musel neustále střídat nové a nové identity, být pod stresem na každém hraničním přechodu, snažit se udržet si v hlavě pořádek v nekonečném seznamu lží, nikdy nemít čas na přemýšlení, jen na odpověď.

Věděl, že kdyby byl v takové situaci on, aby měl vůbec nějakou šanci, musel by si ty falešné identity zaplnit snadno zapamatovatelnými fakty – telefonním číslem z dětství, skutečným datem narození s pozměněným rokem, pravými křestními jmény rodičů.

„Víte, co mám na mysli,“ řekl, zatímco jsme popíjeli kávu celý vesmír daleko od žiletkového drátu kontrolního stanoviště na bulharské hranici, kde vás vyslýchá nějaký gauner v uniformě, jehož dech páchne cigaretami a včerejší večeří, převrací v rukou vaše dokumenty, chrlí na vás záludné otázky a číhá na jakékoli zaváhání, protože by ze sebe hrozně rád udělal hrdinu, zavolal na neoholené příslušníky státní policie a řekl jim, že tomuhle Američanovi, Britovi, Kanaďanovi, nebo za koho se v tu denní dobu a na tom místě právě vydáváte, nevěří.

Jo, věděl jsem, co má na mysli, byl jsem však příliš otřesený, abych odpověděl. Bradley, vybavený pouze vlastní inteligencí, přesně odhadl, jak tajní agenti vstupují do země a jak zvládají ty nesčetné maličkosti, na nichž mohou záviset jejich životy. Zcela upřímně řečeno mi dělalo potíže zůstat naštvaný na někoho, koho jsem začínal tolik obdivovat.

Bradley mi sdělil, že svoji teorii prodiskutovali s Marcií a rozhodli se pro jistý experiment. Ze všech informací, které shromáždili o počátečním životě Scotta Murdocha, sestavili seznam dvaceti nepodstatných faktů. Zatímco Marcie chodila do práce, Ben trávil dny u počítače stahováním posledních deseti ročníků jedné z publikací, která zveřejňovala informace o lidech jmenovaných do státních funkcí – týdeníku s názvem Federální rejstřík.

Jednoho dne večer zadali s Marcií všechna fakta do vyhledávacího robota a s nadějí, že se alespoň jeden z nich spáruje se shodným protějškem, ho vypustili na obrovské množství rejstříkových oznámení.

O šestatřicet hodin později měli tři nalezené shody. Jednou bylo poštovní směrovací číslo Greenwiche v Connecticutu – použité mužem jmenovaným do funkce amerického delegáta v Mezinárodní umělecké radě ve Florencii –, které mohlo, ale nemuselo něco znamenat. Druhým případem byl obchodní atašé, který jako Scott Murdoch hrál na Harvardu squash a vypadal nesmírně nadějně – dokud nezjistili, že čtou jeho nekrolog. Třetím byl jakýsi Richard Gibson, vyslaný Spojenými státy jako pozorovatel na konferenci Světové meteorologické organizace do Ženevy. Jeho miniživotopis obsahoval stejné datum narození jako u Scotta Murdocha a přehled jeho vzdělání. Jako střední škola byla uvedena Caulfieldova akademie.

„Prohledali jsme absolventskej archiv, ale žádnej Richard Gibson nikdy na Caulfieldově akademii nebyl,“ komentoval to klidně Bradley.

Byl to pozoruhodný výkon. Neměli s Marcií do začátku nic víc než jméno stromu v Connecticutu a našli Richarda Gibsona, krycí jméno, které jsem použil při cestě do Ženevy, abych si pohovořil s Marcusem Bucherem v bance Richeloud & Cie.

Jméno Gibson bylo důkazem správnosti principu – když si teď byli jistí, že jejich metoda funguje, pustili se do toho naplno. Za další tři týdny systém identifikoval nižšího úředníka z amerického ministerstva financí, který letěl na konferenci v Rumunsku. Jméno, které používal, znělo Peter Campbell.

„Zavolal jsem na rumunský ministerstvo financí a našel jsem chlápka, co tu konferenci pomáhal organizovat. Měl kopii vstupního víza Petera Campbella doplněnou výpisem z jeho pasu. Jeden kámoš z ministerstva vnitřní bezpečnosti ho projel počítačem a zjistil, že byl stejnej pas použitej ke vstupu do Francie.

Francouzská vláda sdělila, že Campbell nejen přicestoval do země, ale zažádal o trvalej pobyt v Paříži. Do žádosti napsal, že je manažerem investičního fondu, tak Marcie zavolala na Komisi pro cenný papíry. Nikdo jménem Peter Campbell nikdy neměl licenci na obchodování s cennejma papírama a ten jeho fond taky nikdy neexistoval.“

Mlčky jsem sledoval, jak Bradley sahá do saka, vytahuje nějaké dva papíry a pokládá je na stůl.

První byla stránka staré středoškolské ročenky s fotografií čtyř členů squashového týmu Caulfieldovy akademie. Jeden teenager stál stranou od ostatních – jako by sice s týmem hrál, ale nebyl jeho součástí. Jeho obličej a jméno byly zakroužkované: Scott Murdoch.

Ten druhý papír byla pasová fotografie přiložená k francouzské žádosti o trvalý pobyt na jméno Peter Campbell. Nebylo pochyb o tom, že na obou snímcích je stejná osoba. Já. Nic jsem neřekl.

„Já to vidím takhle,“ pokračoval Bradley. „Scott Murdoch chodil na Caulfieldovu akademii, studoval na Harvardu a zapojil se do neoficiálního vládního programu. Stal se z něj tajnej agent, kterej používal stovku různejch jmen, a jedním z nich byl i Campbell…“

Dál jsem upřeně hleděl na fotografii v ročence a pokoušel jsem se upamatovat na členy squashového týmu. Jeden z nich se jmenoval Desmond Corcoran – takový velký otrapa, kterého nikdo nesnášel, na toho jsem se pamatoval. U zbývajících dvou – ještě větších pitomců – už jsem si nevzpomínal ani na jména. Psycholog by to nazval úmyslným potlačením reality.

„Možná doktora Murdocha z tajnýho světa vyhodili, nebo už toho možná měla prostě jeho duše dost – nevím,“ říkal Bradley. „Každopádně přicestoval do Francie na Campbellův pas, napsal knihu, v který se chtěl o svý znalosti podělit s druhejma, a vydal ji pod jménem Juda Garretta, mrtvýho agenta FBI.“

Když jsem stále nereagoval, pokrčil rameny. „A tak jsme my dva skončili tady.“

Ano, a nebylo o tom pochyb: Bradley a jeho manželka odvedli brilantní práci, jenže – jak už jsem říkal – dnes mě objevili oni a zítra mě mohl objevit někdo jiný.

Zbývala mi jedna jediná věc, a tak jsem vstal. Bylo načase dát se na útěk.

Kapitola 10

Bradley mě dohonil u dveří vedoucích z nádherného vnitřního nádvoří hotelu na velkou galerii; na to, jak kulhal, se pohyboval překvapivě rychle.

Stroze jsem se s ním rozloučil a chtěl jsem odejít, podařilo se mu však popadnout mě za paži dřív, než jsem si uvědomil, že jde za mnou. „Chci vás požádat o laskavost,“ vyhrkl. „Proto jsme s Marcií přiletěli do Paříže.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Musím jít,“ odbyl jsem ho.

„Poslouchejte, prosím…“ Nadechl se a zápolil se slovy, která se mi chystal říct. Nedal jsem mu však šanci. Odstrčil jsem mu ruku a zamířil jsem pryč od něj.

„Ne!“ vyštěkl tím svým autoritativním hlasem. Rozhlédl jsem se a viděl jsem, že se na nás lidé od okolních stolků dívají. Nechtěl jsem vyvolat scénu a to mu poskytlo trochu času.

„Když se ponoříte dostatečně hluboko do temnoty, nikdy už nic není stejný,“ konstatoval tiše. „To zranění mě naučilo uvažovat jinak – myslím o životě, o mým vztahu s Marcií i o práci. O práci zvlášť. Jestli mělo aspoň jednu pozitivní…“

Už jsem toho měl dost. „Promiňte,“ skočil jsem mu do řeči, „to zranění muselo bejt děsný a jsem rád, že jste se z něj vylízal, ale musím jít zařídit pár věcí.“ Neměl jsem čas poslouchat nějaké dojemné historky nebo se seznamovat s životní filozofií někoho, koho už nikdy neuvidím. Musel jsem zmizet z Paříže, někde se schovat a možná si tím zachránit život, a neměl jsem času nazbyt.

„Jenom minutku – jednu poslední,“ prosil.

Po kratičkém zaváhání jsem s povzdechem přikývl – říkal jsem si, že mu dlužím alespoň malou zdvořilost za to, že mi ukázal, jak efektivně může být odhalen můj dřívější život. Nepohnul jsem se však z místa a všemožně jsem mu svým postojem dával najevo, že Zeď nářků je v Jeruzalémě a že už to prostě chci mít za sebou.

„Vůbec jste se nezeptal, jak jsem k těm zraněním přišel – a za to vám chci poděkovat. Samozřejmě, profesionál se obvykle neptá. Většina z nás už byla v ošemetnejch situacích a nemá smysl o nich mluvit.“

Jo, jistě – už dost o korektním profesionálním chování. Na co se mě chceš zeptat? pomyslel jsem si.

„Řekl jsem vám, že jsem zůstal v pasti v jedný budově. Bylo to ale trochu víc než jen to – byl jsem v severní věži Světovýho obchodního centra, když se zřítila.“

Kapitola 11

Bradley mluvil dál, ale do dnešního dne si absolutně nevzpomínám, co říkal. Vím jen, že jsme se vrátili ke svému stolku, ale neposlouchal jsem ho, protože jsem byl příliš zaujatý proklínáním vlastní pitomosti. Nebylo divu, že trpěl posttraumatickou stresovou poruchou, nebylo divu, že strávil týdny na jednotce intenzivní péče, nebylo divu, že trpěl syndromem přežití, a nebylo také divu, že potřeboval nemožný vyšetřovací projekt, aby znovu vstal z mrtvých.

Bradley mluvil o tom, že ve tmě držel nějakého chlapa a poslouchal, jak umírá. Všude kolem jejich betonové hrobky zatím centrum Manhattanu stravoval požár. A já chytrák jsem si z toho všeho vydedukoval, že ho někdo střelil do kyčle a druhá kulka že zasáhla plíce. Pokud jsem se skutečně nezmohl na nic lepšího, bylo pravděpodobně dobře, že už jsem odešel na odpočinek.

Z téhle drsné sebekritiky mě vytrhl jeho hlas – vytáhl z kapsy mobil a na něco se mě ptal. „Nebude vám vadit, když si zavolám? Chci se jen ohlásit Marcii.“

Přikývl jsem. Počkal, dokud se neohlásila, pak se odvrátil a řekl několik stručných slov, která jsem neslyšel. Když hovor ukončil, objednal další kávu a zákusky. Doufal jsem, že u sebe má kartu s neomezeným kreditem.

„Zmínil jsem se o jedenáctým září jen proto,“ prohlásil, „že to souvisí s tou prosbou, kterou na vás mám.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho tiše, jako bych se snažil odčinit, že jsem toho nešťastníka byť jen v duchu posílal ke Zdi nářků.

„V rámci rekonvalescence jsem se nakonec vrátil na Ground Zero, na místo, kde stávala severní věž,“ vzpomínal. „Hrozně dlouho jsem tam stál a díval se – bože, byla strašná zima –, až jsem si nakonec uvědomil, že jsem tak plnej toho zatracenýho vzteku, že vůbec nemám naději, že bych se někdy kompletně uzdravil.

Neměl jsem ale vztek na ty únosce – byli už koneckonců po smrti. A nevztekal jsem se ani kvůli svejm zraněním – proč taky, zůstal jsem naživu.

Štvala mě ta nespravedlnost – ta absolutní bezcitnost fungování tohohle světa. Věděl jsem, že ten den umřela spousta obyčejnejch lidí ne proto, že by uhořeli nebo zůstali pod padajícíma troskama, ale kvůli svýmu soucitu. Byly to zoufalý pokusy o záchranu jinejch lidí – často úplně cizích –, za co nakonec zaplatili vlastním životem.“

Napil se trochu kávy, ale věděl jsem, že ne proto, že by na ni měl chuť. Získával čas a rozmýšlel se, jak nejlépe pokračovat. Trpělivě jsem čekal. Podle mého názoru si zasloužil právo na tolik času, kolik bude chtít.

„Přemýšlel jste někdy o tom, kolik ten den ve Dvojčatech pracovalo tělesně postižených lidí?“ zeptal se konečně.

„Ne, mně něco takovýho taky nepřišlo na mysl,“ pokračoval, „dřív než těsně po nárazu těch letadel. Pokud byl někdo upoutanej na kolečkový křeslo, měl samozřejmě mnohem větší problémy než kdokoli jinej – nemohl se pokusit dostat z budovy výtahem. To je jedna z věcí, který všichni známe, že jo? Ty cedule, co nás všude varujou, abychom použili schodiště. Jenže co když nemůžete chodit? Jestli se někdy ocitnu v hořícím baráku, pane Campbelle, nechci nic jinýho než nohy, který mě unesou. Mít prostě šanci utéct nebo umřít. To zase nechci tak moc, nemyslíte? Jen rovnou šanci.

Byl tam jeden chlápek – pracoval pro firmu poskytující finanční služby –, kterej absolvoval všechny cvičný požární poplachy a věděl, kde je jeho evakuační křeslo. Viděl jste někdy, jak takový křeslo vypadá? Něco jako hliníková jídelní židle s dlouhejma madlama vepředu i vzadu, aby vás lidi mohli zvednout a odnést.

Byl to paraplegik a byl nejspíš pyšnej na to, že svůj hendikep překonal a sehnal si práci. Možná měl i manželku a děti, kdo ví?

Jedenáctýho září byl první den školního roku a spousta lidí nedorazila do práce včas. Znamenalo to, že byl ve svým koutě severní věže sám, když do ní prásklo letadlo American Airlines.

Náraz ho i s vozejkem odhodil přes polovinu kanceláře. Oknem viděl, jak k nebi šlehaj plameny, a bylo mu jasný, že sebou musí hodit, jinak bude po něm.

Našel svoje evakuační křeslo, vybalancoval si ho na klíně a zamířil k nouzovýmu schodišti. Za chvilku byl celej promočenej – spustily požární sprinklery a zároveň zhaslo osvětlení.

Vyjel do výtahovýho výklenku, kde ovšem nebylo jediný okno, takže tam byla tma. Šanci mu dali chlapi z údržbářský čety. Před pár lety označili dveře nouzovejch východů barvou, co ve tmě světélkuje, aby je lidi našli i v případě nějaký katastrofy. Bůh ví, kolik životů jejich rozhodnutí ten den zachránilo.

Kolečkovým křeslem si otevřel dveře na schodiště A a strčil dovnitř svoje evakuační křeslo. Nebyl nijak zvlášť silnej, ale přesunul se do něj.

Je teď totálně znehybněnej, sedí na nouzovým schodišti v hořící budově a dělá to jediný, co mu zbejvá. Čeká.

V severní věži jsou celkem tři nouzový schodiště. Dvě maj šířku sto deset centimetrů a třetí sto čtyřicet. To je velkej rozdíl – na tom širším se můžou dva lidi minout a při otáčení je na podestách víc místa. Právě podesty jsou kritický pro někoho, kdo se pokouší snést dolů něco, co jsou v podstatě nosítka se sedačkou. A jak si dokážete představit, protože štěstěna je mrcha, náš paraplegik je na jednom z těch úzkejch schodišť.

Po celý budově se lidi rozhodujou, kterým směrem by měli utíkat – jestli dolů do přízemí, nebo nahoru na střechu, odkud by je zachránily vrtulníky. Všichni, co běžej nahoru, zemřou – dveře na střechu jsou zamčený, aby se zabránilo sebevraždám.

Schodiště A je plný prachu, kouře, lidí a vody. Ta se jako horská bystřina valí po schodech z přetíženejch sprinklerů a prasklejch trubek. Chlap v evakuačním křesle ale nekřičí a neprosí o pomoc. Jen čeká. Asi na zázrak.“

Bradley se odmlčel a nejspíš přemýšlel o zázracích. Když začal znovu mluvit, třásl se mu chvilku hlas, ale podařilo se mu třas potlačit. „Hluboko pod ním se nějakej chlap ve středních letech, nijak zvlášť fit, doslechne o muži v křesle a začne křičet. Shání dobrovolníky, který by se s ním vrátili nahoru a pomohli křeslo snést.

Přihlásej se tři chlapi. Obyčejný maníci. Jdou za tím chlápkem ve středních letech, každej popadne jeden konec křesla a vyberou si správnej směr – nejdou nahoru, ale snášej ho dolů. Prodíraj se tím davem lidí, čmoudem a vodou, vybíraj zatáčky, kde je tak zatraceně málo místa.“

Znovu se odmlčel. „Snesli ho celejch sedmašedesát pater! A víte, co zjistili, když se dostali až dolů? Že nemůžou ven.

Trvalo jim to tak dlouho, že kolaps vedlejší jižní věže destabilizoval i její sousedku. Měli před sebou jen spadanej beton. A za sebou požár.“

Bradley pokrčil rameny. Nic jsem neříkal. Co jsem také měl říct, i kdybych se nebál, že mi selže hlas? Nedokázal jsem myslet na nic jiného než na linoucí se hoře.

„Otočili se zpátky, došli ke dveřím do mezaninu a dostali se do vstupní haly. Chviličku po tom šlo všechno k čertu, protože se budova zřítila. Ten chlap z kolečkovýho křesla a dva z jeho zachránců se nějak dostali do bezpečí, ale druhý dva, co se pro něj vrátili, už ne.“ Chvíli mlčel. „Víte, co je zabilo, pane Campbelle?“

„Soucit?“ opáčil jsem.

„Přesně tak. Jak jsem vám říkal – nezabily je padající trosky ani požár. Zabil je jejich zatracenej pokus pomoct někomu jinýmu. A z toho pramenil ten můj vztek. Kde v tom byla nějaká spravedlnost?“

Na okamžik zápasil s dechem a pak tiše dodal: „Nebyl jsem si jistej, jestli v takovým světě vůbec chci žít.“

To už jsem pochopil, že Bradley Ground Zero navštívil ve více než jednom smyslu toho slova. Představil jsem si ho, jak za padajícího soumraku stojí ve sněhu, drobná postavička na obrovské prázdné ploše, kde kdysi stávaly obě věže, a ze všech sil se snaží najít důvod, proč žít.

Marcie byla díkybohu s ním; řekl mi, že se drželi za ruce, zatímco se jí svěřoval se svým zoufalstvím. „A co s tím tedy budeš dělat?“ zeptala se ho naprosto věcným tónem, když domluvil.

Řekl mi, že na ni zmateně pohlédl a vůbec nechápal, co tím má na mysli. „Ano, rozumím ti, Bene, nechceš žít v takovém světě,“ ubezpečila ho. „To chápu. Jenže jak se říká – budeš jen proklínat temnotu, nebo zapálíš svíčku? Takže se tě zeptám ještě jednou: co s tím hodláš udělat?“

To byla celá Marcie – stala se z ní tak tvrdá osoba, že už nebyla ochotná ustoupit ani o krůček.

„Měla samozřejmě pravdu,“ pokračoval Ben. „A diskutovali jsme o tom, co dělat, celou cestu domů.

Vzhledem ke svejm zraněním jsem o vyšetřování jedenáctýho září neměl mnoho informací, a když jsme se pěšky vraceli z centra, poslechl jsem si všechno, co mi mohla říct o tom, že patnáct z devatenácti únosců pocházelo ze Saúdský Arábie, že bin Ládinova rodina byla následně donucena odejít ze země, že většina pachatelů byla v Americe na propadlý víza a někteří z nich že se učili pilotovat, nejevili však žádnej zájem o nácvik přistávání.

Bylo vcelku jasný, že byť se únosci dopustili spousty chyb, pořád byli lepší než my – a kdyby o tom snad někdo pochyboval, byly na mým domácím hřišti tři tisíce vražd, který to dokazovaly. Než jsme se vrátili do Village, uvědomil jsem si, že se mi v hlavě formuje jistá myšlenka.

Pracoval jsem na ní celej večer a druhej den – bylo to pondělí – jsem šel na Newyorskou univerzitu a zapálil jsem svoji svíčku.“

Vylíčil mi, jak ve velké kanceláři s výhledem na Washington Square vysvětlil představitelům univerzitního vedení, že chce začít s pořádáním akce, která bude svým způsobem stejně slavná jako Světové ekonomické fórum v Davosu – každoroční série přednášek, seminářů a výukových programů pro přední světové vyšetřovatele. Akce, na níž by se diskutovalo o nových nápadech a kde by se představovaly nejnovější vědecké metody. Prohlásil, že by průběh akce řídili špičkoví experti ve svých specializacích a že by postihovala celé spektrum oborů a agentur.

„Ukázal jsem z okna,“ vyprávěl mi Bradley, „k místu, kde stávaly Dvojčata. ‚Muži, jako byli tihle, přijdou znova,‘ řekl jsem jim, ‚a příště budou lepší, chytřejší a silnější. To všechno musíme bejt my taky – všichni, co pracujeme jako vyšetřovatelé, máme jeden jasnej cíl: příště musíme vyhrát.‘

V tý kanceláři se mnou bylo jedenáct lidí a odhadoval jsem, že jsem přesvědčil asi tři z nich, tak jsem jim vyprávěl příběh toho vozejčkáře a připomněl jsem jim, že jejich univerzita stojí nejblíž Ground Zero – maj teda obzvláštní odpovědnost. Jestli to nezorganizujou oni, kdo by to měl udělat?

Nakonec se polovina z nich zastyděla, pár jich dokonce zaslzelo a můj návrh jednomyslně odhlasovali. Možná budu napřesrok kandidovat na starostu.“ Chtěl se tomu zasmát, ale nenašel v sobě dost sil.

Prohlásil, že přípravy na konání Světového vyšetřovatelského fóra probíhají lépe, než čekal, a vychrlil na mne seznam odborníků, kteří přislíbili účast jako lektoři nebo účastníci.

Přikyvoval jsem, protože jména na mne skutečně udělala dojem. „Jo,“ zabručel, „samý velký esa. Až na jedno…“ Pohlédl na mne.

Nedal mi příležitost k odpovědi. „Ta vaše kniha vyvolala obrovskou odezvu,“ pokračoval. „Vy jste zalezlej tady, takže o tom nejspíš ani nevíte, ale sotva by se našel někdo ze špičkovejch profesio…“

„Tak proto jste přijel do Paříže?“ přerušil jsem ho. „Abyste získal i mě?“

„Částečně. Samozřejmě jsem přijel proto, abych konečně dořešil záhadu Juda Garretta, ale když jsem to teď udělal, máte šanci přispět něčím dalším. Vím, že nemůžeme prozradit, kdo doopravdy jste, ale myslel jsem, že bychom z vás mohli udělat Garrettova dlouholetýho výzkumníka. Doktora Watsona k jeho Holmesovi. Někoho, kdo pomáhal…“

„Sklapněte,“ zarazil jsem ho, na což nejspíš nebyl příliš zvyklý. Měl jsem oči upřené na stůl, a když jsem vzhlédl, promluvil jsem tak tiše, abych si byl jistý, že mě neslyší nikdo jiný.

„Právě se chystám,“ řekl jsem mu, „porušit všechna pravidla svý bývalý profese – povím vám pravdivě jednu věc. Je to pravděpodobně poprvé a naposledy, co něco takovýho od člověka z mý branže uslyšíte, tak pozorně poslouchejte.

Odvedl jste pozoruhodnou práci, když jste mě našel. Kdybych někdy připravoval druhý vydání tý knihy, určitě bych tam vaši práci přidal. Bylo to brilantní.“

Udělal jakési gesto, které se podobalo pokrčení rameny – myslím, že mu to zalichotilo a byl na sebe opravdu pyšný, byl však příliš skromný, aby to dal najevo.

„Našel jste spoustu jmen, rozkryl jste spoustu falešnejch historek, ale nezjistil jste nic o tom, co jsem vlastně pro svoji zemi dělal, že ano?“

„To je pravda,“ připustil Bradley. „A nejsem si ani jistej, jestli bych to chtěl zjistit. Počítám, že do něčeho tak tajnýho bych radši neměl strkat nos.“

„V tom máte pravdu. Takže já vám to povím. Zatýkal jsem lidi a ty, který jsem zatknout nemohl, jsem zabíjel. Přinejmenším ve třech případech jsem je nejdřív zatkl a pak zabil.“

„Ježíši,“ zašeptal. „Naše země že dělá tohle?“

„Myslím, že detektivové z vražd a soudci pro to mají jméno, nemám pravdu? Můžu vám ale říct, že počínání toho druhu dokáže člověka pořádně tížit na duši – zvlášť s postupujícím věkem. Jednu věc vám můžu zaručit: nikdy by mě nikdo nemohl obvinit z diskriminace. Postupoval jsem ve svý práci ekumenicky – zabíjel jsem katolíky i Araby, protestanty, ateisty a přinejmenším několik Židů. Jediný, koho jsem zřejmě vynechal, byli zoroastriáni. A věřte mi, že bych je byl zahrnul taky, kdybych přesně věděl, co jsou zač. Problém je v tom, že spousta lidí, kterejm jsem ublížil – většinou přátelé a rodiny obětí – nepatří k aktivním podporovatelům toho, čemu bychom vy a já mohli říkat křesťanská morálka, pane Bradleyi. Konkrétně se jim příliš nezamlouvá ta zásada, která mluví o nastavení druhý tváře. Znáte Srby? Dodnes se užírají vztekem kvůli bitvě, kterou prohráli roku 1389. A najdou se lidi, podle kterejch jsou Chorvati a Albánci ještě horší. Lidi toho kalibru by se na pár desetiletí pátrání po mně nedívali ani jako na ztracenej víkend. Říkám vám to, abyste pochopil jednu věc – přijel jsem do Paříže žít v anonymitě. Pokoušel jsem se vrátit do normálního světa. Vy jste mi dnes večer nepřinesl moc dobrý zprávy, takže nepovedu žádnej seminář, budu utíkat, abych si zachránil život.“

Vstal jsem a natáhl jsem k němu ruku. „Sbohem, pane Bradleyi.“

Potřásl mi rukou a tentokrát už se mě nepokusil zastavit. Nádvoří se vyprázdnilo a Bradley vypadal ztraceně, jak tam tak sám seděl mezi svíčkami, zatímco jsem odcházel.

„Hodně štěstí,“ zavolal jsem na něj. „Ten seminář je skvělej nápad, naše země ho potřebuje.“ Otočil jsem se a chtěl jsem jít dál – a ocitl jsem se tváří v tvář nějaké ženě.

Usmála se. „Podle toho, jak se manžel tváří, soudím, že jste odmítl.“ Byla to Marcie. Bradley jí zjevně pověděl, kde jsme, když jí volal.

„Máte pravdu,“ přitakal jsem. „Nemůžu se zúčastnit. Důvody zná.“

„Stejně vám děkuju, že jste mu věnoval tolik času,“ odpověděla tiše. „Že jste ho tak dlouho poslouchal.“

V jejích slovech nebylo roztrpčení ani zlost – jediné, o co jí šlo, bylo zjevně manželovo dobro. Okamžitě se mi zalíbila.

Bradley se od nás odvrátil, pokoušel se upoutat pozornost číšníka a požádat o účet.

„Víte, Ben vás náramně obdivuje,“ pokračovala Marcie. „Nejspíš vám to neřekl, ale vaši knihu jen pro čiré potěšení přečetl třikrát. Vždycky říká, že by rád udělal aspoň polovinu těch věcí, o kterých píšete.“

Na okamžik jsem před sebou viděl jiného Bradleyho – špičkového vyšetřovatele, který podle vlastního názoru nikdy nehrál v lize dostatečně vysoké, aby odpovídala jeho talentu. Lépe než většina lidí jsem věděl, že profesionální lítost je strašlivá věc, musíte-li s ní žít, a jak se často stávalo, začal jsem přemýšlet o dvou malých dívenkách a o tom, co jsem před dávnou dobou udělal v Moskvě.

Marcie se musela dotknout mé paže, aby mě vytrhla ze zajetí vzpomínek, a viděl jsem, že mi podává navštívenku. „Tady máte naše číslo v New Yorku. Když budete mít někdy příležitost, zavolejte mu – nemyslím teď, ale někdy v budoucnosti.“ Všimla si, že váhám, a usmála se. „Třeba i za pár let.“

Pořád ještě jsem si ji nevzal. „Je to dobrý chlap,“ prohlásila vážně. „Nejlepší, jakého znám, lepší, než si většina lidí vůbec dokáže představit. Hodně by to pro něj znamenalo.“

Samozřejmě jsem věděl, že nikdy nezavolám, ale připadalo mi zbytečně surové si navštívenku nevzít, a tak jsem přikývl. Když jsem si ji ukládal do kapsy, Bradley se znovu otočil k nám a jeho oči se na okamžik přes tiché nádvoří setkaly s Marciinými.

V té nestřežené vteřině, kdy si ani jeden z nich neuvědomoval, že se dívám, jsem je viděl vysvlečené ze sociálního brnění. Nebyli už v Paříži, nikde poblíž pětihvězdičkového hotelu; v jejich obličejích jsem viděl, že jsou přesně tam, kde byli před pádem severní věže i po něm – v zajetí lásky. Nebyli to mladí lidé a rozhodně nešlo o bezhlavé pobláznění, bylo však dobré vědět, že ve světě plném podvodů a klamu stále ještě existuje něco takového. Možná že ten večer nakonec nebyl tak úplným fiaskem.

Zmíněná chvíle pominula, Marcie znovu pohlédla na mne a já jsem jí dal sbohem. Prošel jsem vysokými dveřmi a zastavil jsem se u pultíku, od něhož nádvoří přísným pohledem sledoval vrchní. Dobře mě znal, a poté, co jsem mu poděkoval za pohostinnost, jsem ho požádal, aby ke stolku ještě jednou poslal vozík s kávou a zákusky, a dal jsem mu dvě stě euro na zaplacení účtu.

Nevím, proč jsem to vlastně zaplatil. Nejspíš z hlouposti.

Kapitola 12

Linka American Airlines doletěla do New Yorku časně ráno – město skrývala tmavá kupovitá mračna a celou cestu dolů do nás bušil déšť a zuřivý vichr. Dvě hodiny po odletu z Paříže se rozsvítil nápis ZAPNĚTE SI BEZPEČNOSTNÍ PÁSY a ihned poté se meteorologické podmínky zhoršily tak razantně, že byl zrušen všechen letový servis. Žádné jídlo, alkohol ani spánek. Utěšoval jsem se tím, že se situace může už jen zlepšit.

Cestoval jsem na dokonalou kopii kanadského diplomatického pasu, což nejen vysvětlovalo, proč letím první třídou, ale také mi to umožňovalo vyhnout se všem otázkám u americké pasové kontroly. Bez zdržování mě nechali projít, já jsem si vyzvedl zavazadla a vyšel jsem do hustého deště. Byl jsem doma, ale necítil jsem ani zdaleka takovou úlevu, jakou jsem čekal. Byl jsem pryč tak dlouho, že jsem se vrátil do země, kterou jsem sotva poznával.

Od té doby, co jsem opustil Bradleyovy v hotelu Plaza Athénée, uplynulo osmnáct hodin. Jakmile jsem si uvědomil, že byl můj úkryt prozrazen, věděl jsem, co musím udělat: můj výcvik byl v tomto směru jednoznačný – utéct, schovat se, kdekoli to půjde, pokusit se sebrat síly a sepsat závěť. K tomu poslednímu jsem se možná ještě nechystal, celkově to však byl postup předepsaný pro všechny případy vyzrazené falešné identity.

Počítal jsem, že největší šanci budu mít v Americe. Nejenže mě budou nepřátelé mezi miliony spoluobčanů obtížněji hledat, ale věděl jsem také, že mám-li ještě někdy být v bezpečí, musím setřít všechny otisky prstů, které jsem po sobě zanechal, a znemožnit dalším lovcům, aby sledovali stezku, kterou jako první našli Ben s Marcií.

Vzdálenost mezi hotelem a svým bytem jsem urazil za šest minut, a jen co jsem vešel dovnitř, začal jsem obvolávat aerolinie. Měl jsem štěstí, protože na nejbližším odlétajícím spoji bylo v první třídě jedno volné místo.

Je ovšem zvláštní, jak funguje podvědomá mysl. V následujícím chaosu výběru oblečení, placení účtů a balení zavazadel jsem si náhle bez jakéhokoli zjevného důvodu vzpomněl na ty dva dopisy, které jsem dostal od právního zástupce Billa a Grace Murdochových. Prohrabal jsem se složkou staré korespondence, hodil jsem je do příručního kufříku a věnoval jsem se poslednímu zbývajícímu problému: obsahu svého sejfu.

Svoje tři pistole, sto tisíc dolarů v různých měnách a osm cestovních pasů jsem si s sebou vzít nemohl, a to ani v kufru podávaném jako spoluzavazadlo. Kdyby detektory kovu nebo rentgeny zachytily jeho obsah, ocitl bych se okamžitě – a to i přes údajný status diplomata – pod drobnohledem. Jen co by zjistili, že je pas falešný, což by se nepochybně stalo, čekaly by mě týdny vysvětlování – nejprve mé skutečné totožnosti a následně všeho ostatního. Všechny střelné zbraně, falešné dokumenty a kontaktní materiály jsem měl odevzdat, když jsem odcházel z Divize.

Namísto toho jsem rozpáral šev své matrace, vytahal jsem část výplně a páskou jsem dovnitř připevnil své pracovní nástroje. Po příletu do Ameriky jsem se chystal zavolat Françoisovi, tomu ufňukanému správci, a požádat ho, aby našel nějakého speditéra, který by všechen můj nábytek přepravil zpátky domů. Když bylo všechno bezpečně uvnitř, šev jsem zalepil, přetáhl přes matraci povlak a zavolal si taxi, které mě odvezlo na letiště Charlese de Gaulla.

O deset hodin později jsem v dešti stál před Kennedyho letištěm a žádal jsem jiného taxikáře, aby mě odvezl do centra. Cestou jsem zavolal do Four Seasons, jednoho z těch hotelů, které vám už pouhou svou velikostí zaručují anonymitu, a zamluvil jsem si pokoj.

Po třech dnech vyjednávání s různými realitními kancelářemi jsem si pronajal malý loftový byt v NoHo. Nebylo to nic moc, ale měl jsem tam dopolední světlo a hned první den, kdy jsem se tam ubytoval, jsem našel dopisy od právníka, zavolal jsem mu a sjednal si s ním schůzku.

Seděli jsme pozdě odpoledne v jeho prostorné kanceláři s výhledem až do Central Parku a té věci, kterou označil za maličkost týkající se Billovy pozůstalosti, se podařilo navždy mi změnit život.

Několik následujících dnů jsem se do pozdních nočních hodin toulal po městě, neustále jsem si tu záležitost převracel v hlavě a snažil jsem se s ní – jak by řekl psycholog – vnitřně vyrovnat. Nechával jsem nohy, aby mě nesly, kam chtějí, míjel jsem přeplněné bary a restaurace, obcházel jsem dlouhé fronty před nejmódnějšími nočními podniky a biografy uvádějícími nejnovější filmy. Konečně, s rozbolavělýma nohama a bolestivým vědomím toho, jak omezené jsou moje zkušenosti s životem, který lidé považují za normální, jsem se pomalu začal smiřovat s tím, co mi právník sdělil. Teprve pak jsem se mohl věnovat problému otisků prstů.

Začal jsem tím, že jsem zavolal jedné vysoce postavené pracovnici FBI – ženě, které jsem předával evropskou agendu Divize poté, co byla agentura rozpuštěná. Ta kontaktovala jednoho z náměstků ředitele, pošeptala mu do ucha, že jsem byl kdysi Modrým jezdcem, a následujícího dne už jsem s ním seděl v ošumělé zasedací místnosti docela obyčejné kancelářské budovy v centru.

Požádal jsem, abych si s ním mohl promluvit mezi čtyřma očima, a když jeho dva pobočníci odešli a zavřeli za sebou dveře, pověděl jsem mu o eliminování čísla sociálního pojištění Scotta Murdocha a vysvětlil jsem, jaké nebezpečí to pro mne znamená. Chvíli mu trvalo, než zvládl svůj nevěřícný úžas, jen co však přestal proklínat idiota, který provedl takovou pitomost, zvedl telefon a dal příkaz, aby bylo číslo obnoveno.

„Dám k němu výstrahu – ta zajistí, že kdyby se někdo někdy o to číslo zajímal, dostanete varování,“ slíbil. „Co ještě?“

„Potřebuju někoho, kdo se umí dostat do počítačových databází a změnit je. Najde se v nich spousta informací o mně – nebo o pseudonymech, které jsem používal – a ty musí zmizet.“

„Na vládních, nebo soukromých počítačích?“

„Na obojích,“ řekl jsem, „všude od archivů absolventského sdružení ve škole zvané Caulfieldova akademie až po desítky oznámení ve Federálním rejstříku.“

„Nemáte šanci,“ odpověděl náměstek ředitele. „Databáze jsou nedotknutelné – podle rozhodnutí Nejvyššího soudu do nich smíme nahlížet, ale nesmíme v nich nic měnit. Bylo by ilegální, kdybych vás třeba jen poslal za někým, kdo by vám dokázal pomoct.“

Naléhal jsem na něj, mluvil jsem o tom, kolik let jsem sloužil své zemi, a vysvětloval jsem, proč potřebuji, aby ta pravidla porušil.

Zamyšleně přikyvoval, pak ale jako by ho něco přimělo ztratit trpělivost, a spustil rozhořčenou tirádu: „Porušit pravidla? Chcete po mně, abych napomáhal počítačovýmu hackerství – máte vůbec ponětí, jakou daň za něj společnost platí? Dneska už to nejsou amatérský nadšenci, to bylo před lety – v kyberprostoru dnes řádí profesionální nájezdníci. Nabourají se někam, kašlou na to, kolik škody nadělají, uloupí všechno, co má nějakou cenu…“

Ohromeně jsem na něj zíral – nezajímal mě Nejvyšší soud ani nejnovější trendy kyberzločinnosti, chtěl jsem jen vyčistit vlastní minulost. Napadlo mě, že jsem se musel dotknout nějakého citlivého místa, to mi ovšem nijak nepomohlo ve snaze zajistit si vlastní bezpečí.

Můj společník už se však rozjel a nic ho nemohlo zastavit. „A jsou i další, kteří jsou ještě o úroveň výš než nájezdníci,“ pokračoval. „Říkejme jim třeba půdaři – dostanou se dovnitř, všechno si zkopírujou a nikdo se nikdy nedozví, že tam byli. To jsou opravdový géniové. Měli jsme tu jednoho, co ukradl patnáct milionů hypotéčních souborů. Patnáct milionů! V každým z nich byly údaje o něčí úvěrový kartě, číslo sociálního pojištění, bankovní konto, adresa bydliště. Víte, co s nimi chtěl udělat?“

„Krádež identity?“ Pořád jsem nechápal, proč o tom pořád ještě mluvíme.

„Samozřejmě. Nechystal se je ale použít sám – kdepak, to by se příliš podobalo práci. Chtěl je prodat ruský mafii. První milion po jednom dolaru, řekl nám, jen aby je navnadil. Pak měl v úmyslu přitvrdit a vyšroubovat cenu až na deset babek za soubor. Počítal, že na tom vydělá sto milionů. Jen za to, že bude sedět u monitoru.

Víte, kolik si odnese průměrnej bankovní lupič?“ zeptal se a naklonil se ke mně přes stůl. „Devět tisíc a k tomu možná kulku v těle. Tak kdo podle vás našel ten správnej byznys plán?“

Pokrčil jsem rameny. V zásadě mě to nezajímalo.

„Tomu klukovi je třiadvacet a je pravděpodobně nejlepší na světě.“

„Kolik za to vyfasoval?“ zeptal jsem se, jen abych projevil nějaký zájem.

„To se ještě nerozhodlo. Možná nedostane nic, záleží na tom, jestli s náma bude dál spolupracovat a pomůže nám chytit ty samurajský crackery, co tropí stejně škodlivou neplechu. Na webu používal přezdívku Battleboi, tak mu tak taky říkáme.“

„Battleboy?“ zeptal jsem se, protože jsem si nebyl jistý, jestli jsem slyšel správně.

„Jo, jen s měkkým ‚i‘ na konci. Je to hispánskej hajzlík. Vyrůstal v Miami, teď ale bydlí kousek odtud, nad lékárnou Walgreens u Canal Street.“

Zvedl ke mně oči a naše pohledy se setkaly. Konečně jsem prohlédl a pochopil, proč mi tu historku vyprávěl.

„No, nebudu vás už nudit vlastními problémy – radši toho nechám, než řeknu něco nelegálního,“ prohlásil. „Můžu pro vás udělat ještě něco?“

„Nic, už jste udělal víc než dost. Díky,“ opáčil jsem vděčně. Vstal a odváděl mě ke dveřím.

Když jsme k nim došli, zastavil se a otočil se ke mně: „Jsem rád, že jsem mohl pomoct vyřešit ten problém se sociálním pojištěním. Znám vaši reputaci – hodně našich lidí ji zná – a je pro mě ctí, skutečnou ctí, že jsem poznal Modrého jezdce.“

Vložil do těch slov tolik obdivu, že mě to až zarazilo, a stisk jeho ruky byl tak pevný, že by kus uhlí proměnil v diamant. S oběma svými pobočníky mlčky – a asi by se dalo říct s respektem – sledoval, jak mířím k výtahu. Zalichotilo mi to, zároveň jsem se však neubránil pomyšlení na to, jak může člověk vyhořet mnohem dřív než jeho reputace.

Když jsem vyšel na ulici, přivolal jsem si taxi, zamířil jsem na opačnou stranu města a rozhlížel jsem se po obličejích, které jsme míjeli. Okolní stíny se pomalu prodlužovaly a měnily v noční tmu a mne se opět zmocnil zvláštní pocit odtažitosti, jako bych byl ve své vlastní domovině cizincem. Věděl jsem, že pokračuje-li někdo touhle cestou stále dál, nevyhnutelně to skončí tím, že v očích normálního světa zemře – vídáte takové mrtvé existence vysedávat na lavičkách v parku, v čítárnách veřejných knihoven, samotné na železničních nádražích. Skvělá budoucnost, pomyslel jsem si. Nemohl jsem na tom však nic změnit: karavana pokračuje v cestě, psi dál štěkají a pro mne bylo nejdůležitější, abych pohřbil svoji minulost.

Taxík zastavil před lékárnou. Prošel jsem kolem celé budovy a našel jsem dveře ukryté v malém výklenku. Byl na nich jen jeden zvonek s domovním telefonem a u něj pár slov v japonštině. Skvělé.

Přemýšlel jsem o tom, jestli jsem tomu dobrodinci od FBI nějak špatně neporozuměl, ale zazvonil jsem.

Kapitola 13

Ohlásil se mi anglicky odměřený mužský hlas. Sdělil jsem mu, že mi návštěvu u něj doporučil jistý náš společný přítel, který pracuje v třiadvacátém patře jedné nedaleké budovy. Pustil mě bzučákem dovnitř; když jsem stoupal po schodech nahoru, všiml jsem si, že si někdo dal hodně záležet na tom, aby skryl čtyři bezpečnostní kamery monitorující celé schodiště. Pomyslel jsem si, že mu nejspíš dělá starosti ruská mafie.

Zabočil jsem do chodby, a teprve když se moje oči přizpůsobily šeru, uviděl jsem ho: Battleboi stál přímo přede mnou, jen krůček za ocelovými dveřmi, na jaké by mohlo být pyšné každé crackové doupě. Nejpřekvapivější na něm nebyla jeho velikost – ačkoli musel vážit něco kolem dvou metráků – šokující bylo, že byl oblečený jako středověký japonský daimjó. Samurajský cracker nejvyššího řádu, uvědomil jsem si.

Měl na sobě otřesně drahé hedvábné kimono a tradiční japonské bílé ponožky s otvory pro palce, černé vlasy měl naolejované a pevně stažené do drdolu na temeni. Kdyby někdy někdo potřeboval hispánského zápasníka sumo, vím přesně, za kým ho poslat. Nepatrně se uklonil v minimální úlitbě slušnému chování – pomyslel jsem si, že našeho přítele z dvacátého třetího patra zřejmě nemá ve velké oblibě – a ustoupil stranou, abych mohl vejít dovnitř.

Je samozřejmě třeba přiznat, že jeho feudální državy se omezovaly na čtyři místnosti v postranní ulici, podlahy však byly pokryté nádhernými rohožemi tatami, jednotlivé prostory od sebe oddělovaly plenty šóji a na jedné stěně byl panel se starožitnou kresbou hory Fudži, který podle mého odhadu musel přijít přinejmenším na dvacet tisíc jeho nejdražších souborů.

Překročil jsem práh a jen těsně jsem se vyhnul katastrofálnímu společenskému faux pas – na poslední chvíli jsem si uvědomil, že se ode mne čeká, že vyměním vlastní obuv za sandály pro hosty. Zatímco jsem si zouval barbarské vysoké boty, zeptal jsem se, jak bych mu měl říkat.

Zatvářil se nechápavě. „Jak to myslíte – copak vám to neřekli?“

„Ale ano, řekli,“ opáčil jsem. „Jen mi nějak nepřipadá správné říkat někomu přímo do očí Battleboi.“

Pokrčil rameny. „Mně to nevadí, troubo,“ utrousil a dovedl mě ke dvěma polštářům na podlaze.

„Náměstek ředitele mi říkal, že s ním spolupracujete,“ začal jsem, jako bych přišel s jeho oficiálním požehnáním.

Střelil po mně znechuceným pohledem, ale nepopřel to. „Co chcete?“

Posadili jsme se s nohama zkříženýma pod sebou a já jsem mu vysvětlil, že potřebuji vymazat všechny zmínky o Scottu Murdochovi z databází vedených absolventskými spolky mých bývalých škol. Považoval jsem to za docela vhodný začátek.

Zeptal se, co je Murdoch zač, a já jsem předstíral, že nevím. „Rozhodlo se, že je třeba navždy pohřbít jeho minulost – to je všechno, co nás musí zajímat.“

Požádal o Murdochovo datum narození, vyptal se na podrobnosti absolventských spolků a položil mi spoustu dalších otázek, které měly zajistit, že má tu pravou osobu. Když jsem mu všechny zodpověděl, upravil si kimono a prohlásil, že za pár minut začneme.

„Ča, neh? “ zeptal se ležérně, ale neunikl mi podtext jeho otázky: měl jsem se zatvářit nechápavě a připadat si méněcenně, ale na to jsem upřímně řečeno neměl náladu.

Zapátral jsem v paměti a vrátil jsem se k jednomu létu před dávnou dobou. Byl jsem na pláži prosáklé krví, obklopený spoustou uťatých hlav a desítkami samurajů páchajících rituální sebevraždu. Jinými slovy jsem tehdy strávil prázdniny čtením Šóguna. Ze všech těch epických stran jsem si zapamatoval pár klíčových frází – ča znamenalo čaj.

„Haj, domo,“ odpověděl jsem a doufal jsem, že mě paměť nezradila a že to skutečně znamená „ano, děkuji“ a ne „jdi do prdele“.

Zjevně jsem to trefil správně. „Vy umíte japonsky?“ vyhrkl se směsicí úžasu a úcty.

„Jen maličko,“ připustil jsem skromně.

Tleskl a jedny z šoupacích dveří se otevřely. Do místnosti vešla štíhlá hispánská dívka v červeném hedvábném kimonu a uklonila se; na mysli mi okamžitě vytanula otázka, s níž si slavní filozofové lámou hlavu už od nepaměti. Jak je možné, že odpudiví chlapi téměř vždy přilákají ty nejhezčí ženy?

Byla o pár let mladší než on, měla velké oči a smyslná ústa. Při bližším pohledu bylo zřejmé, že si tradiční kimono přizpůsobila podle svého – bylo jí přes boky i přes ňadra mnohem těsnější, než byste viděli kdekoli v Tokiu. K usnadnění pohybu si vzadu udělala rozparek od lemu až ke stehnům, a když přecházela po místnosti, z toho, jak se hedvábí vlnilo a ulpívalo jí na těle, bylo zřejmé, že se nemusí starat o gumu kalhotek ani ramínka podprsenky. Žádné spodní prádlo neměla. Výsledný efekt byl svůdný a zároveň bláznivý.

„Čaj?“ zeptala se.

Přikývl jsem a Battleboi se otočil ke mně. „Tohle je Rachel-san.“ Dívka pohlédla mým směrem a téměř neznatelně se usmála.

Battleboi? Rachel-san? Staré Japonsko nad lékárnou Walgreens? Ať se FBI o jeho schopnostech vyjadřovala jakkoli, nedělal jsem si velké naděje. Připadalo mi, že mám spíš co do činění s párem duševně chorých v domácím léčení.

O tři hodiny později jsem byl nucen svůj názor drasticky přehodnotit. Nejenže Lorenzo – tímhle jménem ho alespoň Rachel při jedné příležitosti oslovila – vymazal všechny zmínky o mně z databáze absolventského spolku, ale prohlásil, že může totéž udělat i v mnohem složitějších souborech vedených přímo na Caulfieldově akademii a na Harvardu.

„Můžete zlikvidovat kompletní akademické a studijní záznamy?“ podivil jsem se. „Zaonačit to tak, aby se zdálo, že žádný Scott Murdoch na Caulfieldu ani na Harvardu nikdy nestudoval?“

„Proč ne?“ zasmál se. „Na týhle zatracený planetě je už dnes tolik lidí, že nejsme nic víc než tohle – řádky kódu na pevným disku. Smažte ty řádky a přestaneme existovat, něco k nim přidejte a rázem je z nás někdo důležitej. Chcete mít plnou profesuru – povězte mi, na jaký škole. Chcete sto milionů zelenejch – počkejte, až zmanipuluju kus binárního kódu. Mimochodem, můžete mi říkat Bůh, jestli chcete.“

„Díky, ale Battleboi už se mi docela zalíbil.“ Usmál jsem se.

Pozdě toho večera jsem se díval, jak odesílá poslední zbytky akademických úspěchů doktora Murdocha do elektronické prázdnoty. „Je to škoda – taková spousta studia a všechno je pryč,“ poznamenal.

Sotva jsem k tomu mohl co dodat a byl jsem příliš zaplavený vzpomínkami, zejména na Billa – jak tehdy dojel ve svém starém ferrari do Bostonu jako jediný člověk, který se přišel podívat na moji promoci.

Když se Lorenzo k vlastní spokojenosti ujistil, že nezanechal žádnou stopu, která by prozrazovala, že se k datům dostal, seznámil jsem ho s další položkou ze svého seznamu: s informacemi, které bylo třeba odstranit z vládních počítačů a funkčních jmenování.

„Kolik to bude položek?“ zeptal se.

„Pár set, spíš víc než míň.“

Podle toho, jak se zatvářil, byste mysleli, že jsem ho vyzval, aby spáchal sebevraždu seppuku.

„Nechte mě hádat – je to urgentní, neh? “ Na odpověď však nečekal, protože ji znal předem. „Máte kopie všech těch oznámení, nebo je budeme muset sami vyšťárat?“

Zaváhal jsem. Ben Bradley a jeho manželka všechny informace měli, byli to však poslední lidé, které bych o ně chtěl požádat. „Budu si to muset rozmyslet,“ odpověděl jsem.

„Pokud budeme muset začínat z ničeho, mohlo by to trvat měsíce. Dejte mi vědět, jak se rozhodnete,“ požádal a začal postupně vypínat všechny spuštěné pevné disky.

Když mě vyprovázel ke dveřím, byl už natolik uvolněný, že přešel k troše nezávazného hovoru. „Učím se japonsky už tři roky – je to zatraceně těžkej jazyk, co? Kde jste se ho naučil vy?“

„Z Šóguna,“ opáčil jsem prostě a musím říct, že když překonal prvotní šok, vzal to úžasně sportovně. Celá ta hora masa se otřásala, když se smál vlastní důvěřivosti, a při pohledu na oči tančící veselím a na tu obrovskou velkorysost ducha jsem na okamžik viděl, co na něm asi muselo Rachel upoutat.

„Sakra,“ ulevil si a otíral si slzy z očí, „a já si tady už šest hodin připadám jako neschopnej – jako bych byl zpátky na střední škole.“

Když jsem si znovu obouval boty, osmělený naším společným veselím se zeptal: „Co přesně u FBI děláte?“

„Já ne… je to složitější. Nejspíš by se dalo říct, že jsem byl kdysi jejich souputníkem, to je všechno.“

„Jste Scott Murdoch?“

Znovu jsem se zasmál. „Myslíte, že kdybych měl takovou skvělou kvalifikaci, seděl bych tady na zadku a mluvil s vámi?“ Podařilo se mi namíchat přesně tu pravou kombinaci hořkosti a humoru – když je třeba, jsem zatraceně dobrý lhář.

„Ať jste, kdo jste, musíte bejt s třiadvacátým patrem velkej kámoš.“

„Ani ne. Proč?“

„Doufal jsem, že byste za mě mohl u náměstka ztratit slovo, poprosit ho, aby na obvinění tak netlačil.“

„Pokud jsem to správně pochopil, když budete dál spolupracovat, možná ani žádné obvinění nebude.“

„No jasně,“ uchechtl se hořce. „Proto taky zřídili novou divizi pro kyberzločiny. Takhle si představujou ten báječnej novej svět – počítám, že ze mě vymačkaj všechno, co vím, a pak mě podtrhnou. Znáte to, jen jako odstrašující příklad.“

Zavrtěl jsem hlavou a přesvědčoval jsem ho, že je paranoidní, takhle že to nedělají. Jenže samozřejmě měl pravdu. O několik měsíců později ho obžalovali ze všeho, co na něj našli, a pak mu výměnou za doznání nabídli dohodu, která mu vůbec nic nezaručovala. Nakonec, když už si nemohl dovolit žádné další právníky – prodal dokonce i svoji drahocennou kresbu Fudži –, byl nucen podepsat. Napařili mu patnáct let v Leavenworthu.

A byl by tam chřadl v doslovném zapomnění, nebýt toho, že se – v lavině děsivých událostí – pátrání po Saracénovi zoufale zadrhlo.

Kapitola 14

Saracén dorazil na syrské hranice těsně před polednem a vystoupil z autobusu z Bejrútu s koženým lékařským kufříkem v jedné ruce, s nenápadným kufrem v druhé a s pozoruhodným plánem v hlavě.

Od té doby, co s vynikajícím prospěchem ukončil studium medicíny, uplynulo pět let, a byla to v jeho historii chybějící, hladová léta. Trvalo mi dlouhou dobu, než jsem zpětně vysledoval, kde se vlastně v tom období pohyboval, o jedné věci však nebylo sebemenších pochyb – v době, kdy předstupoval před úředníka syrské pasové kontroly, už vyřešil hlavolam, jehož luštěním strávil veškeré hodiny svého bdění. Věděl už, jak zaútočí na Ameriku.

Jakožto lékař, který o sobě tvrdil, že přijíždí pracovat v početných uprchlických táborech, neměl s orazítkováním svého libanonského pasu žádné problémy. Vyhnul se taxikářům a všemožným šejdířům, zabočil doleva, přešel parkoviště plné poházených odpadků a našel linkový autobus, který ho odvezl do Damašku.

Na damašském hlavním autobusovém nádraží si obě zavazadla uložil do úschovny, vyšel postranním vchodem a pěšky se vydal do města. Byl odhodlaný zanechat po svých pohybech co nejméně stop, a z toho důvodu nechtěl ani jezdit taxíkem.

Více než hodinu kráčel prašnými ulicemi a procházel čím dál pochmurněji vyhlížejícími čtvrtěmi – Damašek má téměř dva miliony obyvatel, z toho pět set tisíc zbídačených palestinských uprchlíků.

Konečně, na křižovatce dvou autostrád, našel, co hledal. Pod jejich zvýšenými estakádami se nacházela země nikoho, zkamenělý les betonových sloupů zčernalých naftovými výpary. Celý areál byl vyzdobený barevnými světly, zplihlými praporky a citáty z koránu, které měly zdůrazňovat, jak majitel lpí na pravdě a upřímnosti. Byly to prodejny ojetých automobilů.

Tady, na samém dně automobilového potravního řetězce, si Saracén vybral stařičký Nissan Sunny. Zatímco prodejce velebil schopnosti člověka, který dokázal prohlédnout nános rzi a našel mezi jeho vozy diamant, Saracén zaplatil v hotovosti. Přidal pět syrských liber navíc, aby nemusel vyřizovat převodní dokumenty, a odjel do padajícího soumraku. Auto polykalo víc oleje než benzinu, ale Saracénovi to bylo jedno – jako dopravní prostředek mu vůz sloužil až na druhém místě. Jeho hlavním účelem bylo ubytování. Saracén věděl, že i v laciných hotelech mají lidé příliš dobrou paměť, a strávil tři hodiny ježděním po městě, než našel odloučený koutek v zadní části parkoviště u supermarketu a usadil se na něm.

V následujících týdnech se věnoval shromažďování materiálů potřebných pro splnění úkolu, který ho čekal, a zcela přestal dbát na osobní hygienu. Začal chodit v oblečení, které bylo čím dál ušpiněnější; byť se to příčilo jeho osobním zásadám, neměl v tomto směru na vybranou – celý jeho plán závisel na tom, že se promění v dokonalou nápodobu bezdomovce. Konečně, po jedné dlouhé průzkumné výpravě na budoucí bojiště, byl připraven.

V jedné z okrajových čtvrtí Damašku stála téměř osamocená čtyřpodlažní budova ze skla a betonu. Nápis na jejím průčelí hlásal, že tam sídlí SYRSKÝ INSTITUT POKROČILÉ MEDICÍNY, její přesný účel však byl nejasný – nikdo už si nevzpomínal, kdy naposledy některý z nejvyšších představitelů země vyhledal lékařské ošetření jinde než na soukromých klinikách v Londýně nebo Paříži.

Protože se západní zpravodajské služby obávaly, že se budovy využívá k jadernému nebo biologickému výzkumu, jeden z osmi amerických satelitů patrolujících nad Blízkým východem udržoval institut pod neustálým dohledem. Fotografoval skrz okna obličeje, zaznamenával všechny dodávky a monitoroval chemické složení emisí, naneštěstí však nepořizoval žádné fotografie bezprostředního okolí. V důsledku toho neexistovaly žádné snímky bezdomovce, který podle jistého pozdějšího hlášení syrské tajné policie své místo zaujal postupně a nenápadně.

Časně jednoho pátečního večera zjistil strážný bezpečnostního oddílu, který procházel zahradou za budovou, že mezi dvěma palmami je zavěšená stará nepromokavá plachta, v jejímž stínu je schovaný hydrant používaný k zavlažování vegetace. O několik dnů později k němu přibyl maličký vařič, bůhvíkde vyštrachaná plynová bomba a otlučený chladicí box. Desítky lidí procházejících kolem cestou z parkoviště k čelnímu vchodu budovy však stále ještě na vlastní oči neviděly muže, který se tam usadil – dokonce ani poté, co se pod plachtou objevil silně ohmataný výtisk koránu ve starobylé vazbě a dvě řídké přikrývky.

Tou dobou už bylo příliš pozdě na to, aby se s tím dalo ještě něco udělat – začal totiž ramadán, devátý a zdaleka nejposvátnější měsíc muslimského kalendáře. Svatá kniha na přikrývce byla pro každého němou připomínkou faktu, že islám přikazuje postarat se o žebráky, pocestné a chudé. Který pravověrný muslim by nechal během ramadánu ze svého pozemku vypovědět bezdomovce?

Teprve tehdy, pod ochranou svého náboženství, se Saracén objevil. Opustil svůj nissan na parkovišti supermarketu, pěšky se vynořil ze suchých křovisek a usadil se pod plachtou, jako by tam už dávno patřil, což bylo nepochybně součástí jeho plánu. S rozcuchanými vousy a vlasy, oděný v anonymní dlouhé galábii a se stejnou pokrývkou hlavy jako nesčetné tisíce palestinských utečenců, povolil uzávěr hydrantu, načerpal si trochu vody k pití a dal se do čtení koránu.

V předepsaných hodinách naplnil vodou pánev, provedl rituální očistu, která předchází pěti denním modlitbám, a nasměroval modlitební kobereček buď k Mekce, nebo k toaletě strážných – to nejspíš záleží na vašem světovém názoru.

Nikdo si na jeho přítomnost nestěžoval, což znamenalo, že úspěšně překonal první překážku. Druhý den ráno se dal do práce – umýval okna zaparkovaných aut, zametal odpadky a obecně vzato si počínal jako strážce parkoviště Al-abah číslo tři. Jako většina uprchlíků nikdy nežádal o peníze, na okraj pěšiny však položil malý talířek – jen pro případ, že by někdo pocítil náhlé nutkání dostát svým charitativním povinnostem.

Posuzováno jakýmikoli měřítky to bylo geniální. Když se po několika dalších týdnech našla zohavená mrtvola jednoho ze služebně nejstarších členů vedení institutu a policisté i syrští špioni zaplavili okolní budovy, zjistili nakonec, že všechno ukazuje na neznámého bezdomovce, a pokoušeli se sestavit jeho fotoportrét. Všichni, s nimiž mluvili, ho popisovali shodně: asi sto osmdesát centimetrů vysoký, něco kolem osmdesáti kilogramů, dlouhé vousy a pak… no, pak už vlastně nic.

Ve světě tajných služeb se převleku a vymyšlenému životnímu příběhu, který má skrýt něčí pravou identitu, říká legenda. Otrhaný strážce parkoviště Al-abah číslo tři – narozený v Saúdské Arábii, absolvent medicíny na Bejrútské univerzitě, hrdina války v Afghánistánu – vytvořil legendu palestinského uprchlíka tak efektivně, že mu zaručila doslova neviditelnost. U profesionála by se něco takového považovalo za skvělý úspěch; u amatéra bez prostředků a výcviku to bylo vskutku pozoruhodné.

Týden po příchodu na místo zavedl Saracén novou rutinu, která spočívala v tom, že nejteplejší část dne trávil i se svým koránem přikrčený v hájku několika palem poblíž hlavního vchodu budovy, kde využíval chladivého vánku z poškozeného klimatizačního potrubí. Zatímco se lidé usmívali jeho vynalézavosti, pravda byla taková, že mu horko ani trochu nevadilo – spalující vedra afghánského léta trávil přímo ve vnějším kruhu pekla, takže podzim v Damašku ho nemohl vyvést z míry. Ne, šlo mu o to, že stanoviště pod potrubím umožňovalo přes skleněnou tabuli sledovat přesný průběh bezpečnostních opatření aplikovaných na každého, kdo do budovy vcházel. Jakmile byl přesvědčen, že je plně pochopil, začal zvažovat – obrazně i doslovně – lidi, kteří v budově pracovali.

Náměstek ředitele institutu vždycky odcházel jako jeden z posledních. Bylo mu něco přes padesát let, jmenoval se Bašár Tlass a byl to příbuzný jednoho z členů syrské vládnoucí elity, bývalý prominentní příslušník tajné policie své země a – jak bohužel musím dodat – absolutní svině.

Ani jeho vysoká funkce, ani kvalifikace chemického inženýra a dokonce ani záliba v pomalém škrcení garotou, v níž se vyžíval během kariéry u tajné policie, však nijak nesouvisela s tím, že byl vybrán právě on. Všechny zúčastněné včetně samotného Tlasse by bylo nesmírně překvapilo, kdyby se dozvěděli, že pravou příčinou jeho vraždy byla skutečnost, že vážil osmdesát kilogramů – nebo se alespoň této váze podle odhadu doktora sedícího pod palmami maximálně přibližoval.

Jakmile Saracén identifikoval svůj cíl, nezbývalo mu nic jiného než čekat. Ramadán a jeho třicet dnů postu, modliteb a sexuální abstinence končí v celém muslimském světě explozí hodování, dárků a pohostinnosti zvanou Íd ul-Fitr. Večer před slavností Ídu téměř všichni odcházejí z práce dřív, aby se stihli připravit na rituál modliteb následovaný celým dnem obrovských banketů.

V Damašku tomu nebylo jinak a ve čtyři hodiny odpoledne už byly banky a kanceláře zavřené, obchody pozamykané a ulice se rychle vyprazdňovaly. Tlass vyšel předními dveřmi institutu a slyšel, jak strážní u své konzoly za jeho zády aktivují elektronické zámky. Věděl – stejně jako všichni ostatní –, že to znamená, že je budova zcela prázdná, a že jen co zmizí z dohledu, strážní zapojí i zbytek systému a v klidu se rozejdou domů, aby se také připravili na oslavy.

Před několika lety se ředitel pokusil strážné přimět, aby pracovali i přes Íd, narazil však na tak úporný odpor, k němuž se připojily i mešity zaměstnanců, že se všichni okamžitě vrátili k dosavadní praxi předstírané nevědomosti. Navíc nikdo nevěděl lépe než Tlass, že je jeho země policejním státem – kde by se našel takový hlupák, že by se pokusil vloupat do vládní budovy?

Odpovědi na tuto otázku se mu dostalo o několik minut později, když kráčel po pěšině mezi záhony a mířil ke svému autu. V několika málo okolních budovách ani na parkovištích už nikdo nebyl, trochu v něm proto hrklo, když zabočil za roh a v momentálním skrytu živých plotů a palem za sebou zaslechl nějaký šustivý pohyb. Otočil se a pak se málem usmál, když si uvědomil, že je to jen ten pitomý Palestinec, který vytrvale umývá přední sklo jeho SUV, ačkoli mu Tlass za jeho námahu nikdy na plechový talířek nehodil ani piastr.

Teď se žebrák domníval, že ho zahnal do kouta, neustále se ukláněl a přistupoval k němu blíž, v natažené ruce držel talířek na peníze a mumlal tradiční pozdrav „Íd mubarak“. Tlass mu odpověděl stejnými slovy, jak vyžadovala tradice, tím to však pro něj končilo – odsunul talířek stranou, odvrátil se a chystal se vykročit dál po pěšině.

Saracénova paže vystřelila přes krátký prostor mezi nimi a v jediném rozmazaném pohybu se pevně sevřela kolem Tlassova krku, čímž ho stejnou měrou zaskočila i přiškrtila.

První náměstkova myšlenka, zrozená ze vzteku, byla, že mu v žádném případě nedá ani vindru, utečenec by ho musel zabít, aby z něj vyrazil nějaké peníze. Druhou byl úžas, kde se v nějakém žebrákovi, který žije jen z odpadků, bere tak zatracená síla?

To už Tlass lapal po dechu, a než vylovil z paměti příslušný chvat neozbrojeného boje, jímž by se zbavil škrticího objetí, a zoufale se pokusil o jeho aplikaci, cítil, jak mu ve spodní části krku vybuchla palčivá bolest. Oslepený její rozpínající se horkostí by byl vykřikl, kdyby v plicích našel dostatek vzduchu. Okamžitě poznal, že to není nůž – ten by mu prořízl hrdlo a po hrudi by mu teď stékala jeho vlastní teplá krev. Myšlenka se mu sotva stačila formulovat v mozku, když mu do svalů na krku vjela ohnivá koule a začala si prorážet cestu do jeho krevního oběhu.

Bolest ho ochromovala, alespoň už však věděl, co to je. Injekční stříkačka s pístem prudce stlačovaným dolů. Vzhledem k okolnostem to byla impozantní ukázka logického uvažování – a navíc zcela přesná. Zmatený a vyděšený Tlass věděl, že musí rychle přivolat pomoc, jenže chemikálie, která se mu náhle vlévala do těla, způsobila, že svaly jeho úst nemohly vyřknout slova, jež mu ječivě zaznívala v hlavě.

Chemický příval dospěl až do údů – s divokým vztekem si uvědomil, že už ho nic nezastaví – a viděl, jak mu klíčky od auta vypadly z rosolu, který býval jeho rukou. Útočníkovy prsty se vymrštily a ještě ve vzduchu je chytily a pohled na ně jako by Tlassovi víc než cokoli jiného potvrdil, že je v rukou opravdového mistra.

Kapitola 15

Tlassovi se podlomila kolena, Saracén ho zachytil, než stačil upadnout, a napůl ho donesl k jeho autu – černému americkému SUV, tomu, jehož čelní sklo tolikrát umýval. Na poloviční cestě k němu se zastavil.

Vlepil Tlassovi důkladný políček a viděl, jak se v zajatcových očích zablesklo bolestí a zuřivostí.

Během plánování celé akce mu jednu z největších starostí dělaly obavy, že by nitrožilně podané sedativum nalezené při pitvě mohlo obsahovat nějaký chemický značkovač, který by umožnil určit konkrétní výrobní sérii. Číslo série by vedlo k regionální nemocnici v Bejrútu, kde pracoval, a důkladným vyšetřovatelům – například týmu syrské tajné policie – by netrvalo dlouho, než by začali procházet seznam zaměstnanců a zjistili, že byl v kritickém období na údajné dovolené.

Po Bejrútu naštěstí jezdila spousta vozů se zapřaženými osly, takže si město vybudovalo velký a neregulovaný trh s veterinárními produkty. Díky tomu sehnal ampulku nevysledovatelného koňského sedativa, které nyní kolovalo v Tlassově těle, a Saracén jen doufal, že správně vypočítal potřebnou dávku – dostatečnou k ochromení jakékoli svalové činnosti, ale ne takovou, aby oběť ztratila vědomí. Kdyby se Tlassovy oči zkalily a pohasly, nebyl by mu ten chlap k ničemu – bez ohledu na všechny ostatní okolnosti musel zajatec zůstat při smyslech.

Plesk! Saracén ho jen pro dobrou míru ještě jednou uhodil do obličeje a táhl ho dál k SUV. Přesně jak to odkoukal, když Tlasse pozoroval při umývání jeho čelního skla, zmáčkl na klíčku tlačítko, jímž se odemykaly dveřní zámky, otevřel zadní dveře a nacpal zajatce na sedadlo.

Vnitřek auta se podobal jeskyni. V celém pásmu vyprahlých a horkých zemí, které se táhne od Středozemního moře až k jižnímu konci Perského zálivu, existuje jeden naprosto spolehlivý způsob, jak zjistit, kdo má wastu a kdo ji nemá. Slangový výraz pro ni zní makfí, což v překladu znamená tónování – například ztmavení oken auta, aby se dovnitř nedostalo tolik slunce. Makfí je zákonem omezené na patnáct procent, ale čím máte větší wastu, tím vyšší tónování vám projde.

Tlass musel mít doopravdy hodně velkou wastu, protože okna jeho cadillaku měla impozantní osmdesátiprocentní tónování – interiér tedy poskytoval téměř dokonalé soukromí, což bylo z hlediska toho, co se v něm mělo odehrávat, přímo ideální. Saracén za svým vězněm zabouchl dveře, posadil se za volant, zasunul klíček do zapalování a nastartoval. Nechystal se nikam jet, potřeboval však, aby klimatizace foukala co možná nejstudenější vzduch. Cvakl spínačem, který ovládal zadní sedadla, a sledoval, jak sjíždějí dolů a rozkládají se, až sebou Tlass škubal na vodorovné plošině jako tuňák na lodní palubě.

Podle stanovené choreografie, kterou celé týdny plánoval, vytáhl z kapsy několik roliček tlusté elektrikářské pásky a přelezl na plošinu. Tlass v němé hrůze sledoval, jak ho mistr popadl za zápěstí a připoutal je páskou k držadlům dveří, přičemž ho roztáhl na záda obličejem nahoru, jako to on sám kdysi provedl s jistou mladou ženou, kterou pak s nesmírným gustem „vyslýchal“ tak dlouho, dokud nebyla tak vyčerpaná, že už nedokázala ani křičet; pak ho zábava omrzela a uškrtil ji.

Mistr pak připoutal Tlassovy nohy, stehna i trup k plošině a ubezpečil se, že se nemůže ani hnout. To, co se dělo pak, však bylo nejpodivnější ze všeho – mistr pevně omotal pásku kolem opěrky a Tlassova čela i brady, takže měl zajatec hlavu nehybnou, jako by vězela v dílenském svěráku. Pokoušel se něco říct, zeptat se, co to sakra znamená – je přece absolutně vyloučené, že by mohl hlavu použít k útěku. Ze slintajících úst mu však odmítalo vyjít jediné slovo.

Saracén s tichým uspokojením sledoval, jak se snaží mluvit, a viděl, jak jeho vyděšené oči těkají sem a tam: teď už nebylo pochyb o tom, že dávku sedativa správně odhadl. Protože si byl zcela jistý, že Tlass roztažený na zádech není schopný pohybu, otevřel zadní dveře, pohledem se přesvědčil, že nablízku nikdo není, vyklouzl z auta a rozběhl se k místu, kde byl utábořený.

Jediným prudkým pohybem strhl plachtu z příchytek, naházel na ni svůj plynový vařič a ostatní majetek a nenechal na místě nic, co by pomohlo kriminologickým analytikům. Svázal plachtu do uzlíku, ten si přehodil přes rameno a zvedl starý chladicí box, který dřív toho dne pečlivě připravil, jako by se chystal na nějaký bizarní piknik.

Poslední věc, kterou do něj uložil, mu od začátku dělala největší starosti – byl to velký sáček ledu. Celé týdny řešil v duchu problém, jak ho získat, nakonec ho však napadlo překvapivě jednoduché řešení – požádal nejpřívětivějšího ze strážných, toho, který mu prozradil, že celý bezpečnostní oddíl na svátek Ídu zmizí, jestli by mu nepomohl vychladit trochu pití pro jeho vlastní prostou oslavu.

„Nemohl bych dostat trochu ledu z chladničky v kuchyni pro zaměstnance?“ zeptal se strážného a ten mu ho jako dobrý muslim skutečně před několika hodinami přinesl.

„Íd mubarak,“ popřáli si vzájemně a Saracén uložil led do chladicího boxu – na dvě malé plastové nádobky, pár zbytků jídla a několik lahví ovocné šťávy, které však ve skutečnosti byly pouhou zástěrkou. Skutečný obsah boxu – zbytek specializovaného vybavení, které potřeboval – byl schovaný ve skrytém prostoru na dně.

S chladicím boxem pod jednou paží a s uzlem na zádech doběhl k SUV. Tlass uslyšel, že se otevírají zadní dveře, a jeho vykulené oči se stočily stranou, takže viděl, jak Palestinec nakládá do vozu svoje věci, pak leze dovnitř za nimi a dveře zase přibuchuje. Mistr zlověstným pohybem natáhl ruku, zmáčkl tlačítko centrálního zámku a oba je v autě zamkl.

Saracén se sklonil a vyprázdnil náměstkovi ředitele kapsy; mobil odložil stranou, rozevřel jeho náprsní tašku, ignoroval peníze i platební karty a našel přesně to, co hledal – Tlassovu bezpečnostní klíčovou kartu.

S každou minutou získával větší sebevědomí, poklekl tedy, pečlivě zaujal postavení těsně u Tlassovy hlavy a sejmul víko chladicího boxu. Vytáhl z něj jídlo a povolil západku, která mu umožnila uvolnit falešné dno. Ze skrytého oddělení vyndal těžký plastový kapsový váček, omotaný a převázaný provazem, a položil ho vedle sebe. Pak začal obě plastové nádoby plnit ledem – a ve všem tomto jeho počínání byla jakási pokojnost a metodičnost, kterou Tlass poznával.

Ten sráč je doktor! vykřikl uvnitř vlastní hlavy, protože to bylo momentálně jediné místo, kde dokázal něco říct. Oči mu horečně přeskakovaly sem a tam: to překvapivé zjištění ho vystrašilo víc, než by kdy považoval za možné.

Co je to za zatraceného úchyla, že s tak náročným studiem za sebou – a s dobrou kariérou před sebou, jen když nebude strkat nos do ničeho, do čeho by neměl – zametá odpadky na parkovišti? ptal se sám sebe.

Někdo, kdo postupuje podle předem připraveného plánu, odpověděl si okamžitě. A podle jeho zkušeností byli muži s připravenými plány obvykle fanatici a ne lidé, s nimiž je možno rozumně diskutovat – i kdybyste dokázali přinutit svaly, aby vyřkly slova, která ze sebe tak zoufale potřebujete vypravit.

Doktor z tajné přihrádky vytáhl pár průhledných plastových rukavic. Ty Tlasse vyděsily ještě někde hlouběji. K čemu mu budou? chtělo se mu zaječet.

Jako by mu chtěl odpovědět, doktor na něj promluvil. Za jiných okolností se lidé o jeho přístupu k pacientům vyjadřovali s obdivem. „Vyoperuju vám oči,“ oznámil.

Kapitola 16

Co to říkal?! zaječel Tlass v hlavě sám pro sebe. Co že to ta svině zasraná říkala o mých očích?!

Saracén sledoval, jak panika ve dvou tmavých očích dosahuje vrcholu – popravdě řečeno necítil žádné nutkání vysvětlovat Tlassovi, co dělá, potřeboval však příliv strachu a adrenalinu, který rozšířil zorničky a způsobil, že se všechny orgány nalily krví. Čím víc v nich bylo krve, tím déle si mohly oči uchovat vnější zdání života i poté, co byly odstraněné z hlavy.

„Vůbec vás neznám,“ řekl Saracén, „takže v tom není nic osobního.“ Ve skutečnosti ho však samozřejmě znal – znal ho v tom smyslu, v jakém si vždy představoval muže, kteří před tolika lety odvedli jeho otce do cely v Džiddě.

Nic osobního? hulákal Tlass uvnitř své hlavy. Měl pravdu, ten chlap je fanatik – tohle tvrzení je přece pro fanatiky typické. Snažil se zmobilizovat všechny skryté rezervy, poslední zbytečky energie, silou vůle přimět svaly, aby se pohnuly a pokusily se ho osvobodit. Saracén viděl, jak se celé jeho tělo rozvlnilo sotva znatelným náznakem pohybu. Byl to vlastně smutný pohled.

Tlassovy oči se zalily slzami – slzami strachu, frustrace a nenávisti. Saracén sáhl pod sebe, uchopil plastový váček a rozvázal provaz, takže se stočená kapsa rozvinula. Byla v ní chirurgická souprava a Saracéna těšilo, že ji Tlass vidí. Doufal, že v něm zvedne další vlnu strachu a adrenalinu. Z jedné vnitřní kapsičky vytáhl nástroj – deseticentimetrový ocelový skalpel.

Tlass se na něj upřeně zadíval – skalpel, zatraceně? Musí něco podniknout! Cokoli! Saracén s uspokojením zaznamenal, že panika znovu dosáhla vrcholu. „Řekl bych, že začneme pravým okem,“ prohlásil.

Vypětím sil každé šlachy ochromeného těla se Tlassovi podařilo promluvit. „Ne,“ zachroptěl přiškrceným šeptem.

Pokud ho Saracén slyšel, nedal to na sobě nijak znát. „Vyjmutí očí je relativně snadná procedura,“ odtušil klidně a sevřel prsty kolem střenky nástroje.

Tlass si připadal přimáčknutý až k zadní stěně hrůzy a beznaděje, když sledoval, jak se skalpel posouvá k orgánu, který mnozí lidé považují za nejzranitelnější část svého těla. Čepel před pravým okem se zdála být přímo ohromná a lékařův palec s ukazováčkem mu držely víčka odtažená od sebe. Pak jediným obratným pohybem začal víčka odřezávat.

„Odborným termínem se téhle operaci říká enukleace,“ vysvětloval ochotným tónem Saracén. Tlasse napadlo, že se nejspíš pozvrací – chtěl se pozvracet, chtěl udělat cokoli, co by toho šílence zastavilo.

Z víček mu vytryskla krev, takže na pravé oko začínal vidět jen napůl. Cítil, jak mu ten blázen zasouvá palec mezi kořen nosu a stranu oční bulvy. Saracén odsouval bulvu stranou, nahmatával očnicové svaly, které ji držely v důlku, a přeřezával jejich šlachy.

Tlass se utápěl ve stoupajících vlnách bolesti, stále však viděl i na oko, které bylo předmětem operace. Chachá, nezabírá to! Pak Saracén našel poslední ukotvení: optický nerv a kolem něj obtočenou cévku s přívodem krve. Obojí přeřízl.

Polovina Tlassova viditelného vesmíru v okamžení zmizela a propadla se do černé díry. Oční bulva vyskočila z důlku.

Saracén teď musel pracovat rychle, podvázat cévku přivádějící do oka krev ligaturou a snažit se udržet v oční bulvě co možná nejvyšší množství tekutin, pak ji rychle zastrčit do ledu a zpomalit tak její rozklad. Ze stejného důvodu měl také naplno spuštěnou klimatizaci. Pak přešel k levému oku – jestliže předtím pracoval rychle, teď se tempo jeho pohybů ještě zdvojnásobilo.

Po několika vteřinách ztratil Tlass i druhou polovinu svého vesmíru a bolest, kterou cítil, byla nyní tak intenzivní, že sotva zůstával při vědomí a téměř si ani neuvědomoval, že je už úplně slepý.

Saracén odemkl zámky cadillaku, vyskočil na parkoviště a tryskem se rozběhl k hlavnímu vchodu institutu. V jedné ruce nesl obě Tlassovy oči, každé bezpečně uložené ve vlastní nádobě s ledem.

Oči však byly jen prvním dílkem skládačky – příštím problémem byla otázka váhy.

Kapitola 17

Kódovaná klíčová karta, kterou Saracén vytáhl z Tlassovy náprsní tašky, okamžitě odvedla svoji práci a přední dveře institutu se rozevřely.

Ačkoli za stolem bezpečnostní služby nikdo neseděl a budova byla opuštěná, detektory kovu stále fungovaly. Saracén jimi bez problému prošel – už před několika hodinami si stáhl z ruky hodinky a vyprázdnil kapsy. Udělal dalších šest kroků a zastavil se.

Před sebou měl úzkou chodbu – představovala jedinou přístupovou cestu do budovy a na opačném konci byla zablokovaná automatickými ocelovými dveřmi. Podlahu mezi ním a dveřmi tvořil dlouhý kovový panel.

Zatímco si zdánlivě užíval prasklého klimatizačního potrubí, přes tabulové sklo okna odhalil jedno z mnoha tajemství bezpečnostního zajištění budovy: v podlaze byla skrytá váha. Ještě než jste na kovový plát vstoupili, museli jste kódovanou kartou projet další čtečku. Počítač pak spojil vaše jméno na kartě s databází, která překontrolovala váhu každého příchozího.

Nebýt tohoto preventivního opatření, byl by Saracén mohl Tlasse popadnout za zátylek a dostrkat ho ke dveřím před sebou. Jenže dva osmdesátikiloví muži stojící na podlaze by spustili alarm a budova by se uzavřela.

Stále ještě v chirurgických rukavicích projel Saracén čtečkou Tlassovu kartu. Když si stoupal na váhu, neměl tušení, s jakou tolerancí chyby systém pracuje, a napůl čekal, že ze stropu spadnou mříže a uvězní ho.

Nestalo se nic – když odhadoval, že Tlass bude mít přibližně stejnou váhu jako on, nezmýlil se. Zbývala už jen poslední překážka: snímač rohovky. Položil nádobky s ledem na římsu vedle sebe, vzal do každé ruky jedno oko a dával při tom pozor, které je levé a které pravé. Držel kluzké bulvy mezi palci a ukazováčky, tvrdě si je přimáčkl k vlastním víčkům a zatlačil je hluboko do kostnatých důlků. Zcela zbavený vlastního zraku, posílený pouze nadějí a modlitbami, se otočil obličejem ke snímači ve zdi.

Věděl, že rukavice mu žádné problémy nenadělají – systém byl koncipovaný tak, že ignoroval plastové i kovové brýlové obroučky, kontaktní čočky, mejkap a všechno ostatní. Zajímal se pouze o jedinou věc – o cévy v membráně v zadní části oka, jejichž uspořádání je unikátní u každého z šesti miliard obyvatel planety včetně těch, kteří se narodili jako identická dvojčata.

Podle tvrzení výrobce nebylo jeho technologii možno oklamat, a byť je pravda, že rohovky zemřelých velice rychle podléhají rozkladu, skutečnou otázkou bylo, zda v očích odebraných živému člověku a uchovávaných necelé tři minuty zůstane dostatek krve, aby to software přístroje přesvědčilo, že před ním doopravdy stojí Bašár Tlass. Saracén nemohl znát odpověď předem a nikdo jiný pravděpodobně také ne – sotva lze předpokládat, že by se někdo k takovému experimentu dobrovolně přihlásil.

Díky svým pozorováním Saracén věděl, že většina lidí před snímačem stojí přibližně dvě vteřiny, přiměl se tedy napočítat do tří a teprve pak se odvrátil. Upustil oči zpátky do ledu a otočil se ke kovovým dveřím na opačném konci chodby. Znovu začal počítat – nikdo, koho viděl čekat, až se otevřou, tam nestál déle, než napočítal do čtyř.

Pomalu dopočítal až do šesti a věděl, že bude muset utéct. Strategii útěku měl stanovenou tak, že prorazí tabulové sklo a proskočí jím ven; počítal totiž s tím, že systém klíčovou kartu i dveře zablokuje. Jakmile by se dostal ven, odjel by v SUV na místo nedaleko smetiště, které si předem vytipoval a prohlédl, zabil by Tlasse a pěšky došel třicet kilometrů na autobusové nádraží. Odtud by odjel prvním autobusem na hranici a doufal by, že ji stačí překročit dřív, než ji uzavřou.

Napočítal do osmi, začal se už otáčet, jeho plány se jako sražené mléko změnily v nenávist k sobě samému a kladivo strachu vtloukalo naléhavost do každého jeho pohybu, když se ocelové dveře náhle otevřely. Byl uvnitř.

Důvod toho zdržení měl zůstat zahalený tajemstvím – možná že nějaké nepatrné změny očí systém zmátly a přinutily ho použít složitější algoritmus, nebo se snad musel nejprve probrat z klidového režimu –, ale to mu bylo jedno. Rázně prošel chodbou i ocelovými dveřmi a ocitl se ve velkém atriu, nesen kupředu pocitem rozjaření nad vlastním úspěchem. Uvnitř však jeho naděje naopak zvadly.

Kvůli vysokým zdem, žiletkovému drátu a bezpečnostním kamerám nikdy z institutu neviděl nic jiného než čelní fasádu. Aniž by o tom přemýšlel, automaticky velikost budovy odhadoval podle ní. Jak se nyní ukázalo, byla to vážná chyba – možná dokonce fatální. Když stál v atriu, viděl, že je to obrovský komplex.

Jen Alláh věděl, jak dlouho by mu trvalo, než by v tak rozlehlém areálu našel to, co hledá, zatímco ve vnějším světě by dřív nebo později, pravděpodobně však velice brzo, Tlasse někdo postrádal. Nebudou-li se s ním přátelé nebo příbuzní moci spojit v kanceláři ani na mobilu, někdo ho nepochybně přijede hledat na parkoviště.

Saracén nebyl schopen odhadnout, kolik mu to dává času – možná už dokonce byli na cestě – bylo mu však teď jasné, že času je málo a jeho úkol je gigantický. Jak říká turecké přísloví, bylo to jako vykopávat studnu jehlou.

Neozbrojený, vydaný absolutně na neexistující milost každému, kdo by se tam objevil, se rozběhl do prvního z pěti širokých koridorů a prudce zabočil doprava, když dorazil na místo, kde se chodby křížily. Zarazil se v polovině kroku: v cestě mu bránilo armované sklo a opuštěný stůl bezpečnostní služby.

Dva strážní, kteří s ním o víkendu těsně poté, co se u institutu objevil, popíjeli čaj, se zmínili o speciálních bezpečnostních opatřeních někde v hloubi budovy, a Saracén podle jejich popisu usoudil, že zahrnují i rentgen se zpětným rozptylem. Nejenže jste kolem něj nemohli nic nepozorovaně propašovat, protože jste v jeho paprscích vypadali jako nazí, ale mohl také kontrolovat obrovskou škálu tělesných rozměrů – délku pravé stehenní kosti, vzdálenost mezi nosem a ušním lalůčkem. Na rozdíl od snímače rohovky jste doopravdy museli být tím, za koho jste se vydávali.

Žádná instituce pokročilé medicíny na světě se nechlubila armovaným sklem a rentgeny se zpětným rozptylem a Saracénovi bylo jasné, že za nimi bezpochyby leží ty nejpříšernější věci, které jsou v institutu skutečným předmětem výzkumu. Nikdy ho ani nenapadlo, že by do té vnitřní pevnosti mohl proniknout, a ani o to neměl zájem. Pokud měl pravdu, nebylo to zapotřebí.

Otočil se a rychle se vrátil ke křižovatce – cizinec v cizí zemi, zoufale se snažící najít něco vzácného, přitom však kupodivu absolutně neškodného – jen krabici malých lahviček používaných k ochraně lidí, kteří tady pracovali.

Když se vnořil do dalšího bludiště chodeb a kanceláří, probíhal jezírky hlubokého stínu a vyhýbal se vysokým siluetám, které mohly skrývat všemožná nebezpečí, náhle se podél podlahových lišt a na stropech chodeb rozzářila světla. Zarazil se a protočil se kolem dokola.

Někdo vešel do budovy a rozsvítil! Zaposlouchal se každou buňkou své bytosti a pátral po něčem, co by mu pomohlo určit jejich polohu. Odněkud zdálky slyšel zvonění telefonu, kapající vodovodní kohoutek, vnější okenici klapající ve větru. Její údery se téměř shodovaly s rytmem jeho bušícího srdce. Snažil se zachytit zvuk kroků, šustot oblečení, cvaknutí vytahované zbraně. Nic.

Pak mu došlo, co se stalo, a strach zalezl zpět do své jeskyně – světla byla ovládaná časovým spínačem a venku se zřejmě setmělo.

Kapitola 18

Na celé ploše opuštěného parkoviště institutu se syčivě probudily k životu sodíkové žárovky veřejného osvětlení. Tlass neviděl jejich žlutavou záři, nikdy v životě už neměl nic vidět, ale slyšel je a srdce mu při tom zvuku zaplesalo: příchod tmy znamenal, že tomu palestinskému parchantovi dochází čas. Monstrózní rudá bolest se mu zavrtávala hlouběji do čela a stále ještě cítil krev, která mu vytékala z očních důlků, účinky sedativa však už začínaly pomíjet, a byť se tím bolest exponenciálně zvyšovala, totéž platilo i pro Tlassovu energii.

Byl to silný chlap a tělesně ve formě, co je to však platné někomu, kdo má zlomeného ducha? Tím, co ho nadnášelo jako padák, tajnou vědomostí, která mu dodávala sílu, byla skutečnost, že měl zpoždění už v okamžiku, kdy odcházel z budovy. Teď už přišla noc a Tlass věděl, že poplašný signál spustí naplno.

Jeho manželka a čtyři dospělé děti, netrpělivě čekající v domě nejstarší dcery, kde se měli všichni sejít k oslavě u bazénu, už určitě zkoušeli volat na všechna čísla, která je napadla. Jeden z jeho urostlých a mohutných synů – oba už si vysloužili ostruhy v někdejším otcově útvaru – nepochybně dokonce vklouzl do domu a nepozorovaně zavolal otcově milence, aby jí případně vyčinil, že ho zdržuje od plnění rodinných povinností.

Když se jim nepodařilo nikde ho najít a venku už padala tma, byl si Tlass jistý, že oba chlapci nasedli do jednoho ze svých aut a rozjeli se po jeho obvyklé trase v obavě, že se zapletl do nějaké autohavárie. Jakožto příslušníci tajné policie chodili oba neustále ozbrojení, takže Tlassovi stačilo jen zůstat naživu a pomoci jim, aby ho co nejrychleji našli. Navzdory svým zraněním, navzdory bolesti a nevolnosti věděl, jak to má udělat.

Škubal obličejem ze strany na stranu a uvolňoval pruhy elektrikářské pásky, které měl omotané kolem hlavy, až ji postupně strhal z vlasů, pokožky i vousů. Byla to nesmírně bolestivá procedura, věděl však, že podaří-li se mu uvolnit hlavu, bude moci zuby rozervat pásku kolem hrudi a osvobodit si paže.

Ještě před tím, než přišel o oči, cítil, jak mu fanatik vytahuje z kapsy mobil, a později slyšel, jak vytrhl z kolébky sluchátko autotelefonu. Chviličku poté slyšel, jak se oba přístroje na asfaltu roztříštily na kousky. Ten idiot však nechal běžet motor pro případ, že by potřeboval rychle zmizet, a protože o luxusních automobilech nic nevěděl, neuvědomoval si, že to znamená, že telefonní hands-free systém stále funguje. Kdyby se Tlassovi podařilo uvolnit si paže a vrhnout se dopředu na sedadlo řidiče, nepotřeboval by oči, aby na volantu nahmatal tlačítko aktivující autotelefon. A rozhodně by nepotřeboval sluchátko.

Naposledy tím telefonem dopoledne volal na mobil svého staršího syna, a kdyby zmáčkl tlačítko na volantu, automaticky by se jeho číslo navolilo znovu. Pak už by mu stačilo mluvit dostatečně hlasitě, aby jeho slova zachytil mikrofon nad hlavou. „Kancelář. Parkoviště,“ zašeptal zkusmo.

Syn jeho hlas pozná, a Alláh pak pomáhej Palestinci, až jeho dva chlapci přijedou. Zoufalé prosby té ženy o milosrdenství těsně před tím, než do ní poprvé vstoupil – a její následné škemrání o rychlou smrt o mnoho hodin později – budou vypadat jako lyrická poezie v porovnání s písničkou, kterou jeho synové a jejich kolegové naučí zpívat toho sráče. Stále ještě opakoval ta dvě slova – silněji a hlasitěji –, když konečně vytrhl čelo i bradu ze zajetí pásky. Vyjekl bolestí a byl by se doopravdy rozplakal, kdyby mu ještě zbývaly nějaké slzní kanálky.

Chvíli zůstal nehybně sedět, aby se vzpamatoval z agonie, a kdyby byl někdo v tu chvíli přimáčkl ruce ke sklu a podíval se kouřovými okny do cadillaku, byl by spatřil muže s prázdnými očními důlky, chomáči vlasů vyrvanými z hlavy a pruhy kůže strženými z obličeje.

Kdyby se byl díval dál, viděl by, jak se muž předklonil a začal zuby škubat za pásku, kterou měl omotanou kolem hrudi, a vzhledem k jeho zuřivému odhodlání by usoudil, že je jen otázkou několika minut, než se osvobodí.

Kapitola 19

Maličký potápěč záchranář neúnavně pracoval na vraku španělské galeony, zatímco pět nádherných klaunů očkatých proplouvalo mezi bublinami unikajícími z jeho helmy.

Přízračná záře z akvária zabírajícího celou jednu stěnu osvětlovala čekárnu luxusně vybaveného manažerského křídla institutu a vrhala Saracénův mihotavý stín na protější stěnu. Když procházel tichým prostorem – byl už blízký zoufalství, protože nevěděl, v které chodbě nebo v kterém výklenku by měl pokračovat se svým pátráním –, při pohledu na pestrobarevné ryby na okamžik zaváhal.

Neviděl je už dvacet nebo více let, věděl však, co jsou zač. „Amphiprion ocellaris,“ zašeptal a samotného ho překvapilo, že si po tak dlouhé době vzpomíná na jejich biologický název. Ze všech tropických druhů měl jeho otec právě tyto ryby v největší oblibě, a když pracoval o víkendech, často svého synka brával do laboratoře na mořském pobřeží a nechával ho tam mezi obrovskými výzkumnými nádržemi. Ta největší z nich byla plná mořských sasanek, nádherných, avšak zrádných květin mořského světa.

„Podívej se na ty ryby,“ říkával mu otec. „Klaun očkatý je jediná ryba, kterou ramena sasanky neotráví a nezabijou. A proč ne? To se právě snažím zjistit.“

Dnes, o tolik let později, když byl sám v zařízení zabývajícím se tajnými zbraněmi, si Saracén uvědomoval, jaká je to ironie osudu. Přesně jako otec se i on plně věnoval pátrání po něčem, co by sloužilo jako ochrana před smrtícím patogenem.

S radostí by se byl u ryb zdržel alespoň o chviličku déle a pokusil se podrobněji si připomenout svoji tehdejší nevinnost, neměl však na to čas. Začal se od nich odvracet – a zjistil, že se dívá přímo do temné chodby, jejíž existence si do té doby vůbec nevšiml. Na jejím protějším konci byly dveře a Saracén nějak věděl, že je to místnost, kterou hledá, ještě než spatřil červený půlměsíc na zdi.

Symbol, který je islámskou verzí Červeného kříže, oznamoval, že za dveřmi je ordinace první pomoci a zdravotní středisko institutu. Původně se o jeho existenci dozvěděl od jedné bývalé podřízené – zdravotní sestry, s níž pracoval v libanonské nemocnici –, byli to však otcovi klauni očkatí, kteří mu k němu ukázali cestu, a to považoval za znamení od Alláha.

Dveře kliniky první pomoci nebyly zamčené, vešel tedy rychle dovnitř, proběhl ošetřovnami a našel skladištní místnosti vzadu. Úkolem střediska bylo léčení všech zdravotních potíží personálu a provádění vstupních prohlídek nových zaměstnanců – bylo tudíž vybaveno elektrokardiografy, běžeckými pásy, defibrilátory, respirátory a spoustou dalšího zařízení, jakým by se pyšnila kterákoli nemocnice.

Uprostřed toho všeho byla výdejna léčiv a Saracén do ní vešel s klidným sebevědomím člověka, který má s prací v nemocnicích dlouholeté zkušenosti. Stěna za přepážkou byla plná krabic s farmaceutiky a polic s lékařskými potřebami. U další stěny stály zamčené skříňky chráněné vepředu ocelovými mřížemi – Saracén věděl, že jsou v nich uskladněná farmaceutika třídy A: narkotika, halucinogeny, amfetaminy a různé opiáty používané jako anestetika.

Ničeho z toho si nevšímal – úplně vzadu byla ještě menší místnost, v níž viděl řady chlazených schránek, které ho přivedly do téhle bohem zapomenuté země a přinutily ho, aby žil jako pes na parkovišti.

V přívalu naděje i nervozity přešel k proskleným chladničkám. Odborným okem zaregistroval váčky s krevními produkty, lahvičky s teplotně senzitivními přípravky i – jako v nemocnicích na celém světě – jídlo a pití zaměstnanců. Neviděl však nic z toho, co potřeboval. S každým krokem v něm narůstal pocit zmaru – možná že všechny ty útržkovité fámy, jež se k němu donesly, a všechny závěry, k nimž na jejich základě dospěl, ve svém výsledku nebyly ničím jiným než velkým sebeklamem. Jako hlupák uvěřil tomu, čemu chtěl uvěřit…

Pak se podíval do poslední skříňky a sklonil hlavu v tiché modlitbě. Na mřížce uvnitř leželo osm kartonových krabic s vyrovnanými řadami malých skleněných lahviček; zepředu byl na krabicích vytištěný složitý technický popis, který mu potvrdil, že obsahují přesně to, kvůli čemu sem přišel.

Otevřel neuzamčenou skříňku a vyndal z poloprázdné krabice šest lahviček. Bezbarvá kapalina, kterou obsahovaly, byla přímým výsledkem experimentu provedeného před dvěma sty lety v jedné malé anglické vesničce a Saracéna napadlo, zatímco je balil do kusu látky a ukládal si je do kapsy, kolik toho už brzy budou mít on i klauni očkatí společného. Stejně jako oni se bude moci pohybovat v krásném, avšak nebezpečném prostředí, chráněný před smrtícím jedem, který v něm bude obsažen. Nelze ani dostatečně zdůraznit, co to pro něj znamenalo: v těch zoufalých měsících, kdy jsem se ho snažil najít, a dokonce i v době, kdy moje pouť vyvrcholila děsivým závodem, jsem objevil pouze dva kousky papíru, které mě přivedly na stopu jeho totožnosti. Oba obsahovaly slovo „klaun“.

Když měl lahvičky bezpečně uložené v kapse, vzal si knihu výdeje léčiv ležící na pultě a zanesl je do ní tím způsobem, že pečlivě pozměnil několik záznamů v průběhu uplynulých tří let; nikdo díky tomu nemohl nikdy zjistit, že jich několik schází. Vrátil knihu na místo, vyšel na chodbu, zavřel dveře a díky chirurgickým rukavicím nenechal na klinice jedinou stopu, která by kriminologům prozradila, že tam někdy byl. Proběhl kolem akvária a utíkal dlouhými tichými chodbami vedoucími k hlavnímu vchodu.

Odhadoval, že za další dvě minuty už bude v bezpečí. Jeho odhad měl jediný háček – vězeň v SUV se ho v cílové rovince chystal předstihnout.

Kapitola 20

Křup! Elektrikářská páska, jíž měl Tlass přelepený hrudník, povolila, když jeho zuby překously poslední její pramínek. Sotva si všímal krve, která mu tekla z přelomeného řezáku, škubnutím vytrhl paže ze zbytků pásky a posadil se.

Když se mu v rukou začal obnovovat krevní oběh, sykl bolestí, předklonil se a začal si osvobozovat stehna a kotníky – několikrát ztratil rovnováhu a svalil se zpátky na záda, pokaždé se však znovu vrhl dopředu a už si představoval, jak jeho ruce nahmatávají volant a tisknou tlačítko telefonu, jak se vzápětí ozve siréna, kterou jeho chlapci spustí, a o několik minut později uslyší, jak s vyjícími pneumatikami zastavují na parkovišti.

Nebyla to záchrana, jejíž chuť začínal cítit na rtech, byla to pomsta. Podařilo se mu vytrhnout z pout jednu nohu a použil podpatek vysoké boty, aby rozerval a odkopl zbytky pásky. Šmátral kolem sebe ve věčné temnotě a vyškrábal se na kolena. Byl volný.

Dvě stě metrů od něj se skleněné dveře institutu rozevřely a Saracén, který mezitím znovu sebral plastové nádoby s očima, vyběhl z budovy a tryskem utíkal po pěšině vedoucí k parkovišti. Ke cadillaku mu zbývalo pouhých dvacet vteřin. Vzhledem k tomu, že motor běžel, stačilo jen zařadit rychlost a mohl z parkoviště vyjet ještě dřív, než elektronické zámky a počítače institutu budovu znovu neprodyšně uzavřou.

Už teď viděl nepřirozenou záři sodíkových světel před sebou. Zabočil doleva, přeběhl přes záhony a ušetřil si tak pár vteřin, vyběhl na asfalt a spatřil černé SUV přímo před sebou. Kabina vozu se kolébala sem a tam. Někdo uvnitř se hýbal…

Tlass – posedlý touhou po pomstě – rychle přelézal sklopená sedadla k volantu a pružiny závěsů se pod ním otřásaly. Ramenem zezadu narazil do sedadla u volantu, vzpamatoval se a nějak se mu podařilo propadnout mezi předními sedadly. Natáhl ruku, aby pád zbrzdil, a šťastnou náhodou se zachytil volantu.

Saracén upustil plastové nádoby s očima a tryskem se hnal k autu. Neměl tušení, o co se Tlass pokouší – jestli chce šlápnout na plyn a auto nabořit, ulomit řadicí páku a znemožnit její použití nebo se v autě zamknout – vytušil však, že veškeré nebezpečí přichází ze sedadla řidiče.

Během těch několika horečných kroků učinil rozhodnutí, na němž závisel zbytek jeho i Tlassova života. Ještě důležitější však bylo, že rozhodl i o osudu celého svého plánu. Někdo lepší než on – muž s manželkou a dětmi, k nimž by upíral své jakkoli skromné sny, muž, který viděl méně zabíjení a víc lásky, řečeno jinými slovy slušný člověk – by byl promarnil trochu času tím, že by nejdřív otevřel dveře auta. Saracén však udělal přesně to, co bych byl na jeho místě udělal já či kterýkoli jiný opravdový zabiják – rozhodl se udeřit pěstí rovnou do tónovaného skla okna u volantu.

S napřaženou paží se ho na okamžik zmocnila panika: co když je okno z neprůstřelného skla? A také by tomu tak bylo, kdyby byl Tlass ještě u tajné policie, jenže cadillac – velký a okázalý – byl jeho soukromým vozidlem. Saracén už tak jako tak neměl čas si to rozmyslet…

Tlass už se mezitím vecpal do sedadla řidiče, našel tlačítko telefonu a zmáčkl ho. Systém začal rychle pípat a vytáčel číslo. Pomoc už byla jen pár cifer daleko. Tři, dvě…

Bílá toyota Land Cruiser – s kvílící sirénou a s červenomodrými světly blikajícími za maskou chladiče, ačkoli ve sváteční podvečer nebyla kolem žádná auta, která by ji zdržovala – se řítila po autostrádě těsně míjející okraj staré oázy a mířila přímo k institutu. Uvnitř Tlassovi dva synové s vojensky krátce zastřiženými vlasy sledovali vozovku před sebou a pátrali po požárních vozech, sanitkách, proražených svodidlech či jakýchkoli jiných známkách dopravní nehody.

Telefon na přístrojové desce toyoty zazvonil a oba bratři se okamžitě podívali na číslo volajícího na displeji. Byl to konečně jejich otec!

Saracénova pěst se objevila ve spršce skla a dopadla Tlassovi přímo na kořen nosu. Byl to zuřivý úder, který by dělal čest každému afghánskému mudžahedínovi – ve spršce krve mu rozdrtil nosní přepážku a napůl ho srazil na vedlejší sedadlo, kde zůstal ležet v přívalu bolesti.

Vyšší z obou Tlassových synů, který v toyotě jel na sedadle spolujezdce, vytáhl telefon z kolébky a řekl do něj jediné naléhavé slovo: „Tati!“ Nikdo mu neodpověděl.

Jeho otec, sténající oslepená lidská troska, ležel zhroucený na středové konzole svého SUV. Stále však byl při vědomí: slyšel, jak na něj syn čím dál naléhavěji volá. Stejně jako umírajícímu, který se na smrtelném loži odhodlá k přijetí víry, stačilo Tlassovi najít dostatek sil a vyřknout těch pár slov, která mu mohla přinést spasení. V jeho konkrétním případě zněla: „Kancelář. Parkoviště.“

Zmatený Saracén – který absolutně nechápal, jak může telefon fungovat bez sluchátka – slyšel neznámý hlas rozčileně se dožadující otce a viděl, jak se Tlass zvedá na jedno rameno a ústa se mu otevírají k odpovědi. Podruhé v rozpětí několika vteřin učinil instinktivní rozhodnutí – nevšímal si Tlasse ani vlastního zmatku, natáhl ruku, otočil klíčkem v zámku zapalování a vytrhl ho ven, čímž vypnul motor, přerušil elektrické obvody a zároveň odpojil telefon.

Tlass, který neviděl, co se děje, se snažil zahnat zpět vlnu bolesti šířící se mu do těla z roztříštěného nosu. Věděl jen, že nedostal šanci říct nahlas ta slova, která ho mohla zachránit, a začal se znovu namáhavě zvedat.

Oba muži v uhánějící toyotě slyšeli, že se spojení přerušilo, a vyšší z nich okamžitě znovu vyťukal číslo otcova auta. Stále ještě neměli tušení, kde by mohl být, a bratr proto pokračoval dál k parkovišti institutu.

Tlass byl nadzdvižený a podpíral se jedním loktem, když zaslechl, že se dveře na pravé straně SUV prudce otevřely. Cítil, jak ho Saracénovy silné ruce popadly za klopy, přetáhly ho přes konzolu a posadily na sedadlo spolujezdce. Pokoušel se jim vzepřít, ale nebylo to nic platné.

Saracén vytáhl celou délku bezpečnostního pásu, několikrát ho omotal kolem vězňova zakrváceného krku a paží, pevně tak vyčerpaného muže spoutal a zároveň ve vzpřímené pozici připoutal k sedadlu. Zaklapl přezku pásu na místo, přesvědčil se, že je Tlass kompletně znehybněný, a vyškrábal se ven z vozu. Rozběhl se přes parkoviště, sebral plastové nádobky s očima a tryskem se vrátil.

Jakmile nastartoval, začal telefon opět zvonit. Saracén by ho byl rád vypnul, protože však o systému vůbec nic nevěděl, rozhodl se, že na něj raději nebude sahat. Prudce s autem zacouval a dbal na to, aby kola rozdrtila sklo z rozbitého okna. Byl by ho raději posbíral, aby nezanechal vůbec žádné stopy, ale nebyl ochoten ztrácet tím čas. Nejprve ten odtělesněný hlas a nyní neodbytné zvonění telefonu mu prozrazovaly, že psi už byli vypuštění po stopě, a byť neměl tušení, jak už jsou mu blízko, zdržel se prohledáváním budovy a pocuchané nervy na něj křičely, že nastal čas k rychlé změně plánu.

Otočil volantem, šlápl na plyn tak prudce, že zadek vozu ustřelil, a vyrazil na příjezdovou cestu. Místo aby najel na autostrádu a zamířil k dlouhodobému parkovišti u letiště, kde měl původně v úmyslu zabít Tlasse a nechat auto stát mezi tisícovkami jiných, se rozhodl přejít na záložní plán a vozidla se zbavit co nejrychleji.

Z tohoto a pouze z tohoto důvodu čekaly nás všechny ostatní tak strašné věci. Saracén pokračoval po příjezdové cestě dál a vyjel z areálu zadní stranou. Tlassovi synové s pistolemi v klíně sjeli z autostrády, vjeli dovnitř hlavní branou a černý cadillac minuli maximálně o deset vteřin.

Deset vteřin – není to skoro nic, ale stačilo to. Ta chvilka znamenala, nikoli poprvé, že životy nesčetných lidí nabraly jiný kurz v důsledku nějaké úplné maličkosti. Kdyby například bomba ve führerově zasedací místnosti nebyla umístěná pod dubovým stolem. Kdyby například ruský car nedal popravit Leninova bratra. Kdyby například – jenže moje vlastní zkušenosti mi říkají, že se na žádný zásah shůry bohužel nemůžete spolehnout a že štěstí přeje právě tak často zloduchům jako hrdinům.

Muži v toyotě dorazili s tím několikavteřinovým zpožděním a otcovo auto neviděli, což znamenalo, že se za ním nerozjeli, Saracéna nedopadli a nikdo nikdy nezjistil, že se ztratilo šest malých skleněných lahviček.

Kapitola 21

Ještě než Tlassovi synové skončili s prohledáváním všech přilehlých parkovišť, našel Saracén silnici, kterou hledal. Zabočil na ni a vypnul reflektory cadillaku, takže ho tma nad dlouhou asfaltovou silnicí plnou výmolů zcela pohltila.

Na jedné její straně byla městská skládka a Saracén opatrně udržoval jen tak nízkou rychlost, aby nevyplašil hejna racků, kteří se na ní živili, a nevystrašil divoké psy, kteří se kolem ní neustále potulovali. Na druhé straně byla neobydlená pustina plná suchých křovin, v níž jedinými orientačními body byly vraky opuštěných automobilů a rákosím zarostlý kanál plný páchnoucí vody.

Saracén zpomalil u drátěného plotu, stočil cadillac do brány visící na vyvrácených pantech a zastavil v opuštěné slepé uličce, jež měla být obslužnou komunikací areálu, který nějaký optimistický realitní makléř kdysi nazval průmyslovým parkem. Poblíž silnice stál chaotický shluk budov, v nichž se nacházel autoservis, kde se pravděpodobně rozebírala na díly kradená auta, nízké skladiště prodávající renovované pračky a pět přestavěných garáží používaných k balení vybraných jehněčích pochoutek. V případě potravin je někdy lepší nic bližšího nevědět.

V důsledku bolestí, bezpečnostního pásu, který měl kolem krku zadrhnutý stejně těsně jako některou ze svých garot, horečky a kvapně se šířící infekce z nesterilizovaného skalpelu upadl Tlass do jakéhosi vyšinutého, psychedelického bezvědomí. Saracén otevřel dveře, povolil pás a vytáhl ho ven do hnilobného ticha. Teplý vzduch, který Tlass nasál do plic, vnesl do jeho horečnatého světa záblesk reality, takže se mu podařilo potácivě se udržet na vlastních nohou.

„S garotou to umíte – to vám říkám jako profík profíkovi,“ zachrčel navzdory zraněnému hrtanu. Po těchto slovech se zhroutil na rozbitý asfalt a útržkovitým šepotem začal nesouvisle blouznit cosi o Bohu a nebeských světlech.

Saracén věděl, odkud se jeho představy berou: stejně jako lidé s amputovanou rukou stále cítí svrbění v prstech, i osoby, které přišly o oči, často vídají pozoruhodné světelné efekty. Saracén ponechal Tlasse jeho soukromé polární záři, sesbíral ze zadních sedadel SUV všechno, co ještě potřeboval, a pak vězně za límec odvlekl k odpadkovému kontejneru plnému zbytků z balírny masa.

Všiml si, že se mezi rákosím a zakrslými keři pohybují stíny provázející lidstvo od dávných dob – sotva víc než skvrny hlubší temnoty – a věděl, že přicházejí divocí psi. Balírna byla místem, kam se ti silnější s oblibou chodili krmit, a nyní zacítili pot a krev – poznali, že má problémy nějaký živý tvor, a to velký.

Saracén Tlasse strčil do odpadkového kontejneru tak, že seděl ve vzpřímené poloze. Vytáhl mrtvé oči z nádob s ledem, vrazil je zpátky do prázdných důlků a obratně mu kolem hlavy uvázal kus roztřepeného hadru. Vypadal jako špinavá páska přes oči, jeho skutečným účelem však bylo držet oči pevně na správném místě.

Když Tlass na rozpáleném těle pocítil náhlý chlad, kaleidoskop světel pohasl a slepec se ve svém šílenství domníval, že mu někdo ošetřuje rány. Samozřejmě by ho byl s radostí zabil, ale jako většina lidí podrobených mučení v tu chvíli pocítil příval vděčnosti i za tu nejdrobnější laskavost. „Díky za ten obvaz,“ zašeptal.

Pomyšlení na nažehlený bílý obvaz mu okamžitě zlepšilo náladu, a obrátil proto pozornost k dusivému zápachu krve, zvratků a výkalů. Díky zkušenostem z práce u tajné policie přesně věděl, kde je – odvlekli ho zpět dolů do cel. Za chviličku někdo přijde, svlékne ho do naha a ostříká ho hadicí. Žalářníci se sami pokálených klientů zásadně nedotýkali, takže to budou dvě z vězněných žen.

Dozorci obvykle ženy přinutili, aby tuto práci vykonávaly nahé, a Tlass myslel na to, že až budou dost blízko, nesmí zapomenout zkusit jednu z nich osahat – tomu se dozorci vždycky chechtali. Uslyšel pronikavé kovové cvaknutí. To ho zarazilo, znělo to totiž povědomě, úplně jako… jako…? Pak mu to přes závoj horečky došlo a rozesmál se – znělo to totiž úplně jako natahovaná pistole. To bylo směšné – v cele nikdy nikoho nezastřelili, nadělalo se při tom příliš mnoho svinstva. A proč by mu ošetřovali rány, kdyby ho vzápětí chtěli popravit? Ne, muselo to být něco jiného.

„Kdo je tam? Je tu někdo?“ zavolal tónem, který považoval za rozhodný, avšak přátelský.

Jediná další přítomná osoba – která se na něj dívala přes hlaveň pistole ještě z afghánské éry, již vytáhla z tajné přihrádky na dně chladicího boxu – slyšela krákavé dotazy, jejichž slova byla silně zkomolená a sotva slyšitelná, a ignorovala je. Saracén stál dva metry od něj, což byla podle jeho odhadu přesně dostatečná vzdálenost, aby ho nezasáhla sprška kostí a krve, a mířil na hadr zakrývající Tlassovo levé oko.

Tlass, který si byl jistý, že je s ním v cele ještě někdo, zůstával s nastraženýma ušima naprosto nehybný. Saracén věděl, že lepší příležitost už se mu nenaskytne. Alláh mu skutečně požehnal. Stiskl spoušť.

Prásk! Tlass pocítil bolest v… a pak už necítil nic. Z týla mu vystříkla fontána jasně rudé krve, úlomků kostí a kousků mozku přesně v okamžiku, kdy za sebou Saracén vycítil nějaký náhlý pohyb a prudce se otočil. Byli to divocí psi prchající do úkrytu.

Saracén se obrátil zpátky, znovu zamířil, vystřelil a tentokrát mrtvého zasáhl do pravé poloviny pásky, čímž zničil – s trochou štěstí – všechny důkazy toho, že byly oči chirurgicky vyjmuté z hlavy. Doufal, že se vyšetřovatelé budou domnívat, že si Tlass v kanceláři něco zapomněl, sám se tam pro to vrátil a byl oloupen a unesen teprve poté, co z institutu odešel podruhé. Taková teorie by znamenala, že by je vůbec nenapadlo, že mohlo být něco z budovy ukradeno.

Bylo zcela zřejmé, že čím méně toho budou vědět, tím lépe, a proto ho potěšilo, když slyšel, že se psi vracejí, přebíhají temnotou a nemohou se dočkat, až svůj díl důkazů sežerou. Mezitím už stačil cadillac zaparkovat v nejtemnějším koutě za autoservisem; byl přesvědčen, že každý náhodný pozorovatel ho bude považovat jen za další vůz čekající na rozebrání. Stále ještě s navlečenými chirurgickými rukavicemi odstranil ze zadních sedadel SUV všechno, co by mohlo zajímat kriminologické experty.

Zvedl chladicí box a zbytek svého majetku a vydal se do pustiny. Kráčel rychle a pistoli držel nataženou v ruce – jen pro případ, že by si někteří ze psů usmysleli, že by si svoji lidskou kořist raději ulovili sami.

Na městské skládce roztloukl chladicí box na kusy a všechno ostatní ze svého tábořiště roztrousil mezi hromady odpadu. Věděl, že do dvou hodin po rozbřesku to sběrači odpadků seberou a odnesou k recyklaci do uprchlických táborů, kam zákon nedosahuje.

Kromě injekční stříkačky, kartonového lístku a několika drobných mincí byla tím jediným, co mu na světě zbývalo, pistole, otcův korán a šest skleněných lahviček. Z jeho hlediska z něj ty titěrné lahvičky dělaly nejbohatšího člověka planety.

Kapitola 22

Saracén celé hodiny pokračoval v chůzi a řídil se pouze mdlým světlem hvězd. Poté, co opustil skládku, se vydal napříč křovinatou pustinou a držel se břehu kanálu, dokud konečně nenašel rozviklanou dřevěnou konstrukci, která sloužila jako most.

Přešel na druhou stranu a další kilometry se plahočil podél rákosím zarostlého břehu, až spatřil to, co potřeboval: zrezivělý podvozek starého terénního automobilu, napůl potopený v kalné páchnoucí vodě.

Vložil do plastových nádobek injekční stříkačku, Tlassovu náprsní tašku a další předměty, zatížil je oblázky a hodil je doprostřed kanálu.

Pocítil záchvěv strašlivé lítosti, když uchopil pistoli a rozpřáhl se – tahle zbraň ho provázela déle než kterýkoli jiný z jeho pozemských statků s výjimkou otcova koránu, byla to však jediná věc, která ho neomylně pojila s Tlassovou vraždou, a byl přesvědčen, že nemá na vybranou. Hod si dobře vyměřil, takže pistole dopadla do vody hned vedle rezavého podvozku. Kdyby se policie po kanálu plavila a prohledávala dno detektorem kovu, pomyslela by si, že je to prostě součást vozidla.

Přidal do kroku a zamířil ke vzdálené světelné záři, která mu ukazovala, kterým směrem leží Damašek.

O čtyři hodiny později, špinavý a s bolavýma nohama, odevzdal kartonový lístek v úschovně zavazadel na autobusovém nádraží a vyzvedl si svůj kufr i lékařský kufřík. Otevřel kódovaný zámek, jímž byl kufr zajištěný, vytáhl malou roličku bankovek, zaplatil za uskladnění a přidal skladníkovi libru za použití maličké umývárny.

Do odjezdu prvního autobusu mířícího k libanonské hranici, odkud mohl pokračovat do Bejrútu, zbývaly dvě hodiny a Saracén toho času využil k tomu, aby si zastřihl vousy a sprchoval se tak dlouho, že si málem sedřel kůži z těla. Z kufru vytáhl levný západní oblek, košili a kravatu, oblékl si to a dvě z ukradených skleněných lahviček, z nichž strhl identifikační nálepky, uložil do lékařského kufříku, kde byly každému na očích schované mezi dalšími lahvičkami a ampulkami s léky. Když vyšel ven se zavazadly a pasem v rukou, vypadal přesně jako ten, za koho se chtěl vydávat, kdyby ho někdo vyslýchal: pravověrný libanonský lékař, který pracoval v uprchlických táborech a teď se vrací domů.

Špinavé oblečení, které pomohlo dotvořit jeho palestinskou legendu, nacpal do plastového pytle a ten cestou k rozhrkanému autobusu hodil do velkého kontejneru určeného pro charitativní dary. Jedinou další zastávku udělal u odpadkového koše, do něhož vyhodil zbytky zakoupené snídaně sestávající z chlebové placky, ovoce a čaje, a byť to každému případnému přihlížejícímu muselo připadat absolutně nevinně, mělo to svůj význam.

Krátce po čtvrté hodině ranní se posadil na jedno ze zadních sedadel autobusu – bylo to téměř přesně hodinu před tím, než Tlassovi synové našli otcovo tělo; dlouho se zdrželi tím, že museli prohledávat okolí ve stále se rozšiřujících kruzích, nakonec je však přilákal zvuk rvačky divokých psů.

Navzdory té nelidské hodině i skutečnosti, že byl jeden z nejvýznamnějších islámských svátků, jako příslušníci tajné policie přesně věděli, komu mají zavolat. Zpráva o tom, co se stalo, byla předána nejvyšším vládním kruhům a za chvilku už byl éter plný telefonátů a textových zpráv na teoreticky bezpečných komunikačních sítích.

Echelon je z nich všechny vysával.

Echelon se nikdy neunaví a nikdy nespí. Patroluje v nekonečné prázdnotě kosmického prostoru a nepotřebuje vzduch, potravu ani komfort, pracuje jako tichý zloděj v hlavních světových uzlech optických vláken a ovládá bezpočet takzvaných radomů – shluků radarových kopulí, které se podobají obřím golfovým míčkům – na vojenských základnách celé zeměkoule. Celkově vzato odposlouchává všechny elektronické komunikace na planetě a jeho obrovská satelitní a počítačová síť je tak utajená, že její existenci oficiálně nikdy nepřiznala ani jedna z pěti anglicky mluvících zemí, které ji v dobách studené války vytvořily.

Miliardy bajtů dat, které každou nanosekundu nashromáždí, se posílají do souboru superpočítačů v sídle Národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade v Marylandu, kde přísně utajovaný software využívá klíčových slov, vybraných frází a – podle několika tajných dokumentů – dokonce i technologie rozpoznávání hlasu k vytřídění všech fragmentů zasluhujících si bližší prošetření.

A v Damašku bylo té noci takových fragmentů víc než dost. Echelon poslouchal, jak jeden z Tlassových synů, zlomený žalem, volá sestře a sděluje jí, že si bezprecedentním způsobem došlápnou na všechny disidenty a nepřátele státu, kteří to pravděpodobně mají na svědomí. „Alláh pomáhej jim i jejich rodinám,“ prohlásil.

Američtí zpravodajští analytikové, kteří odposlouchané hovory vyhodnocovali, došli všichni k podobnému závěru – Tlass měl pověst tak krutého člověka, že musela existovat dlouhá fronta lidí, kteří by jeho mrtvolou s velkou radostí nakrmili psy. Oběť msty ve zkrachovalém arabském státě nemá pro bezpečnost Spojených států valnou důležitost, takže byl incident brzy odložen jako nezajímavý.

To byla strašlivá chyba – a druhou takovou byla skutečnost, že syrská státní bezpečnost v důsledku časné ranní hodiny a svátečního víkendu okamžitě neuzavřela hranice.

Kapitola 23

Starý autobus se s prskáním a pokašláváním kodrcal nocí, pomalu se proplétal uzávěrami provázejícími rozsáhlé opravy na syrské dálnici číslo jedna a navíc byl nucen zastavit na fadžr, modlitbu konanou za svítání.

Když konečně dojel na hranici, nevrlí pasoví a celní úředníci se podívali na Saracénovy dokumenty, prohlédli si ho od hlavy až k patě a začali se k němu chovat alespoň s jakýmsi náznakem zdvořilosti, teprve když zjistili, že je lékař. Kdyby se ho však byli rozhodli prohledat, rozhodně by nenašli čtyři z šesti skleněných lahviček – jejich obsah byl schovaný na místě dalece se vymykajícím jejich pátracím možnostem. Koloval v jeho krevním oběhu.

Poslední, co udělal, než vyšel v Damašku z umývárny, bylo, že vytáhl z lékařského kufříku speciální jehlu se dvěma hroty, namočil ji do obsahu lahviček a bodáním i škrábáním vpravoval roztok do svého nadloktí tak dlouho, až mu z otevřené rány vytékala krev. Věděl, že si dává čtyřnásobek normální dávky, byl však odhodlaný udělat všechno, co bylo v jeho silách, aby si pojistil co možná největší bezpečnostní rozpětí. Pak si paži ovázal, oblékl si košili a prázdné lahvičky rozdrtil k nepoznání. Právě jejich střepy byly tím, co vyhodil do odpadkového koše se zbytky své snídaně.

Když ho na hranici odbavovali, podle předpokladů už cítil horečku, svědivý pot a pronikavou bolest hlavy. Doufal jen, že se dostane do nějakého laciného hotelu v Bejrútu dřív, než se jeho stav neúnosně zhorší. Symptomy se téměř dokonale shodovaly s tím, čím před dvěma sty lety prošel v jedné anglické vesnici jistý mladý chlapec, první osoba, která se podrobila proceduře, již vymyslel místní lékař jménem Edward Jenner. Vědec, který byl průkopníkem očkování.

Přesně to totiž Saracén provedl – riskoval život, vloupal se do vojenské laboratoře a zabil muže, kterého v životě neviděl, jen proto, aby ukradl vakcínu. A tím se dostáváme k opravdu podivné skutečnosti – v umývárně si naočkoval vakcínu proti chorobě, která už neexistovala a nikoho neohrožovala, která byla na celé planetě totálně vymýcená před o něco více než třiceti lety.

Před svým vymýcením to však byla jedna z nejzhoubnějších chorob, jaké lidstvo poznalo, a zanechala za sebou víc mrtvých než kterákoli jiná příčina smrti včetně válek. Ještě v šedesátých letech minulého století zabíjela ročně přes dva miliony lidí – což znamenalo každé tři roky ekvivalent nového holocaustu. Věda tuto chorobu znala pod názvem variola vera a všichni ostatní jako pravé neštovice.

Kompletní vymýcení viru neštovic bylo jedním z důvodů, proč bylo na zemi tak málo míst, kde se vakcína nacházela – kromě výzkumných institucí a tajných vojenských laboratoří už ji nikdo nepotřeboval. Samozřejmě pokud jste – jako Saracén – neměli v úmyslu virus vyrobit synteticky a nebáli jste se, že jediná malá chybička v tom téměř nemožném procesu povede k tomu, že se nakazíte a zemřete. Proto také vyhledal vakcínu špičkové kvality, která byla nepochybně důkladně vyzkoušená a jejíž účinnost byla potvrzená; ta mu nyní umožní udělat tolik chyb, kolik bude třeba.

Ne každé očkování se „ujme“ a ne každá vakcína zabírá na různé lidi stejně. Ve snaze kompenzovat tuto nejednoznačnost a – jak už jsem říkal – zajistit si maximální ochranu, jaká je v lidských možnostech, použil čtyřnásobnou dávku. Nebylo divu, že se cítil mizerně, pro Saracéna však byla horečka příznivým znamením: říkala mu, že bylo jeho tělo napadeno a imunitní systém že se mobilizuje k boji proti vetřelci. Vakcína se „ujala“.

Zatímco jeden z úředníků pasové kontroly čekal, až počítačová obrazovka před ním vyhodnotí Saracénův pas, v nedaleké kanceláři začal vyzvánět telefon. Než někdo stačil zvednout sluchátko a předat dál rozkaz k uzavření hranice, úředník Saracéna odmávl a propustil do Libanonu – muže s falešným jménem, pravým cestovním pasem a narůstající imunitou vůči nejvražednějšímu patogenu světa.

Kapitola 24

Nemohu popřít, že ve mně ten pocit narůstal několik dnů. Nevěřím v osud ani v předurčení, ale nedlouho poté, co jsem odešel od Battleboie a ubíral jsem se potemnělými ulicemi Manhattanu domů, zmocnil se mě zdrcující dojem, že se proti mně valí nějaká živelná přírodní síla.

Vešel jsem do svého malého bytečku s jeho spodním proudem osamělosti a začal jsem prohledávat zavazadla, která jsem si přivezl z Paříže. Ještě jsem se s Battleboiem ani pořádně nerozloučil a už jsem dospěl k rozhodnutí, že jedinou možností, jak vyřešit problém stovek vládních oznámení ohrožujících můj život, bude požádat Bena a Marcii, aby mi předali všechno, co našli oni. Upřímně řečeno jsem nevěřil, že bychom hacker ani já sám měli dostatek času a dovedností, abychom práci těch dvou napodobili. Konečně jsem našel, co jsem hledal: sako, které jsem na sobě měl ten večer v hotelu Plaza Athénée, když jsem se s nimi setkal. V kapse byla zastrčená navštívenka, kterou mi Marcie dala a kterou jsem si tak neochotně vzal.

Bylo už příliš pozdě, abych jim zatelefonoval ještě ten večer, ale časně následujícího večera jsem to zkusil. Telefon vzala Marcie.

„Tady Peter Campbell,“ ohlásil jsem se klidně. „Viděli jsme se v Paříži.“

„To jste nečekal moc dlouho, než zavoláte,“ odpověděla, když překonala překvapení. „Ráda vás slyším. Kde jste?“

„Na chvíli jsem v New Yorku,“ sdělil jsem jí, opatrný jako vždycky. „Napadlo mě, jestli byste s manželem nebyli ochotní předat mi ty výzkumné materiály týkající se Scotta Murdocha, o kterých mi říkal.“

„Ben není doma… ale jistě, nevidím důvod, proč ne.“

„Díky,“ opáčil jsem s úlevou. „Můžu se zastavit a odnést si je?“

„Dnes večer ne – mám s ním schůzku a jdeme do kina a zítra večeříme s přáteli. Co třeba v pátek kolem sedmé?“

Zdržení dvou dnů bylo mnohem delší, než bych si byl přál, ale nebyl jsem v postavení, abych mohl něco namítat. Poděkoval jsem jí, poznamenal jsem si adresu a zavěsil jsem. Vzhledem k tomu, že jsem vysoce zkušený profesionál, kvalifikovaný pro výkon řemesla v tajném světě, člověk vycvičený – jak jsem se už myslím zmínil – k tomu, aby přežil v situacích, v nichž by jiní nejspíš nepřežili, dalo by se logicky předpokládat, že poznám, kdy se na mne chystá přepadení ze zálohy. V mém případě to však neplatilo – středoškolská učitelka vychovaná v Queensu mě nachytala jako zelenáče a já jsem neměl ani sebemenší podezření, dokud jsem nevešel do bytu.

Světla uvnitř byla ztlumená, ze stereosoupravy se linulo „Hey Jude“, místnost byla plná vůní domácí kuchyně a stůl byl prostřený pro tři osoby: byl jsem pozvaný na večeři. Obával jsem se, že se mě budou celý večer snažit přemluvit, abych si to rozmyslel a zúčastnil se Bradleyho semináře, nemohl jsem z toho však nijak vycouvat; nemůžete něco takového udělat, když někdo strávil měsíce shromažďováním informací o vašem životě a vy si teď s prosíkem přicházíte pro získané materiály.

„Neměli jste si se mnou dělat takové starosti,“ prohlásil jsem s nejlepší nápodobou zdvořilého úsměvu.

„To je to úplně nejmenší,“ odpověděla Marcie, „vezmeme-li v úvahu, jaké jsme vám nadělali problémy.“

Objevil se Bradley s nataženou rukou a zeptal se, co si dám k pití. Čirou náhodou jsem právě prodělával jednu ze svých periodických fází zvaných „přestat a znovu nezačít“: rozhodl jsem se, že New York bude novým začátkem, dokonalou příležitostí, jak se zbavit drog, a umínil jsem si, že tentokrát nezůstane jen u slov – zjistil jsem si dokonce program schůzek místních Anonymních narkomanů. Vzhledem ke své snadno návykové povaze jsem však nedokázal nic dělat s mírou – dokonce ani odvykací kúru ne –, a tak jsem se zároveň rozhodl přestat pít všechen alkohol. Čekal mě dlouhý večer.

Bradley se vrátil s mojí evianskou vodou. Zatímco šla Marcie zkontrolovat večeři, dal si Bradley skleničku likéru a zavedl mě do bílé místnosti na konci vesmíru. Až na to, že už to nebyla bílá místnost – na podlaze ležel orientální koberec, záclony byly znovu pověšené a jediným důkazem zoufalého dramatu, jež se v ní odehrálo, bylo fyzioterapeutické zařízení v koutě.

Vedle něj stálo několik tuctů krabic se šanony. Bradley na ně s úsměvem ukázal. „Tady je váš život, pane Murdochu.“

Předklonil jsem se, letmo jsem se probíral jejich obsahem a byl jsem šokován záběrem jejich výzkumu – krabice byly plné počítačových sjetin, disků s uloženými daty a fotokopií všeho možného od ročenek Caulfieldovy akademie až po výroční zprávy různých agentur OSN. Vytáhl jsem namátkou jednu složku – byl to kompletní seznam všech pseudonymů, které jsem kdy používal – a jména ve mně vyvolala příval vzpomínek.

Bradley se díval, jak otáčím stránky. „Bavili jsme se o vás s Marcií,“ poznamenal. „Nebude vám vadit, když vám budeme říkat Scotte?“

„Co se vám nelíbí na Peteru Campbellovi?“ podivil jsem se.

„Jen jsem myslel, že by… alespoň mezi náma bylo snazší používat vaše skutečný jméno. My jsme o vás tak vždycky uvažovali.“

Podíval jsem se na něj. „Problém je v tom, Bene, že ani Scott Murdoch není moje skutečný jméno.“

Ben na mne zíral a v duchu se snažil si spočítat, co to znamená. Lžu a snažím se o jeden, ten poslední, gambit, jímž bych je setřásl ze stopy, kterou tak usilovně sledovali, nebo je to nějaký ubohý pokus o vtip?

Ukázal jsem na seznam pseudonymů. „Je stejný jako všechny ostatní. Jen další falešná totožnost – v jinou dobu, na jiným místě a pod jiným jménem.“ Pokrčil jsem rameny. „Takovej je můj život.“

„Ale… byl jste Scott Murdoch už ve škole… ještě jako kluk… to bylo roky před tím tajným světem,“ mumlal ještě zmateněji.

„Já vím. Nikdo by si nevybral to, co se mi přihodilo – jenže tak to prostě dopadlo.“

Sledoval jsem, jak v jeho vyšetřovatelské mysli víří fakta – dětské jméno, které není skutečným jménem, moje nepřítomnost na obou pohřbech, skutečnost, že jsem zjevně nezdědil nic z bohatství Murdochových. Pohlédl na mne a došlo mu to: byl jsem adoptovaný, Bill a Grace nebyli moji biologičtí rodiče.

Usmál jsem se na něj a byl to jeden z těch úsměvů, v nichž není ani stopa veselosti. „Jsem rád, že jste se nepokoušeli hrabat dál než ke Scottu Murdochovi. Všechno před Greenwichem je moje, Bene – nikdo jinej se na to nemá co dívat.“

Podle mne pochopil, že mu tím dávám varování. Ty tři místnosti na nesprávné straně 8 Mile Road, ženský obličej, který se v mé paměti každým rokem zamlžoval, skutečné jméno, které mi ta žena dala – to tvořilo moji pravou podstatu a bylo to jediné, co bylo neoddiskutovatelně moje.

„Co záleží na jménu?“ vypravil ze sebe konečně Bradley a usmál se. „Pete je docela fajn.“

Marcie na nás zavolala a večer nabral směr, jaký bych nikdy nebyl čekal. Především byla vynikající kuchařka, a jestli vás dobré jídlo nedokáže stejně dobře naladit, znamená to pravděpodobně, že se příliš často přejídáte až k nevolnosti. Navíc se vůbec nezmínili o semináři a musel jsem přiznat, že je zjevně ani nenapadlo chtít mě přemlouvat. Začal jsem se cítit uvolněněji a napadlo mě, že toho o mé minulosti vědí tolik, že asi alespoň jim připadá, jako by večeřeli se starým přítelem.

Bradley měl desítky dotazů ke knize a k případům, o nichž pojednávala, a Marcie se očividně skvěle bavila pozorováním toho, jak se ze mne její chytrý manžel snaží dostat nějaké detaily, které jsem byl nucen držet v tajnosti. Během jedné obzvlášť bouřlivé diskuse se rozesmála a prohlásila, že ho ještě nikdy v životě neviděla tak naštvaného. Pohlédl jsem na ni a musel jsem se rozesmát také.

Když vás někdo rozesměje, když vás pozve k sobě domů a všemožně se snaží, abyste si tam připadali jako vítaní hosté, když vám daruje krabice písemností, které by vám za jistých okolností mohly zachránit život, když vám je pomůže snést na ulici a naložit do taxíku, když s ním stojíte pod pouliční lampou a nečeká vás nic jiného než byt tak chladný, že mu říkáte Camp NoHo, když jste ztracení ve své vlastní zemi a přísliby světa se nijak zvlášť neosvědčily, když máte neodbytný pocit, že vás čeká nějaká pravděpodobně nepříliš příjemná budoucnost, když se na vás usmívají, potřásají vám rukou, děkují, že jste přišel, a stěžují si, že vás nemají jak kontaktovat, máte před sebou těžké dilema.

Váhal jsem a všechny moje řemeslné návyky a zkušenosti mě nabádaly, abych jim napsal falešné telefonní číslo a odjel i s výsledky jejich výzkumu. K čemu jsem je ještě potřeboval? Pomyslel jsem však na to, jak hřejivě mě uvítali, jak se Bradley vyžíval v hudbě, kterou pro ten večer vybral, a je mi líto – nedokázal jsem to. Vytáhl jsem mobil, natáhl jsem na displej jeho číslo a sledoval jsem, jak si ho Marcie zapisuje.

V následujících týdnech mi občas zavolali a zašli jsme spolu do kina nebo do nějakého klubu, kde jsme poslouchali staré bluesmany, které Bradley miloval, a celý večer jsme se těšili jejich hudbou – vždy jen my tři. Díkybohu se nikdy nepokusili přizvat mi nějakou partnerku ani nesjeli úplně mimo trať tím, že by se zmínili o Bradleyho semináři.

Bradley tou dobou prošel náročnou sérií fyzických i psychologických testů a ke své obrovské úlevě byl prohlášen za schopného vrátit se do služby. Stále ještě trochu pokulhával, a dostával proto většinou přidělené lehčí úkoly než normálně, ale občas mi zavolal, obvykle pozdě večer, a zeptal se, jestli se nechci přijet podívat na nějaké místo činu, kde podle něj bylo něco, co by mě mohlo zajímat. Jednoho konkrétního večera mi nechal vzkaz v době, kdy jsem se účastnil svého pravidelného sezení dvanácti kroků. Tou dobou už jsem přešel k Anonymním alkoholikům – jak by možná napsal Tolstoj, všichni narkomani jsou stejní, zatímco každý alkoholik je šílený svým vlastním způsobem. Výsledkem byly zajímavější schůzky a já jsem usoudil, že mám-li zbytek života strávit ve střízlivém stavu, chtěl bych se alespoň trochu pobavit.

Schůzka – konala se v ošumělém kostelním přístavku v Upper West Side – skončila a já jsem nechal své spoluvyvržence hemžit se a diskutovat v předsálí. Zamířil jsem na východ, užíval jsem si na roční dobu neobvykle teplého večera a už jsem před sebou viděl gotické věže Dakoty, když mě napadlo podívat se, jestli nemám na telefonu nějaké vzkazy. Spatřil jsem Bradleyho číslo a napadlo mě, že objevil dalšího ze svých rokenrolových duchů, takže mě překvapilo, když jsem zmáčkl přehrávání a slyšel jsem, jak mě poprvé od doby, kdy jsme se seznámili, žádá o pomoc.

„Mám tady případ vraždy, kterej je náramně divnej,“ vzkázal mi ve zprávě. Nevysvětlil nic víc než to, že jde o mladou ženu, a nadiktoval mi adresu špinavého hotelu, kam chtěl, abych za ním přijel.

Jmenoval se Eastside Inn.

Kapitola 25

Žena zodpovědná za mrtvolu v pokoji číslo 89 využila mých znalostí, mých zkušeností, mého mozku ke spáchání vraždy a to ze mne dělalo – alespoň podle mého vlastního názoru – spolupachatele zločinu.

Něco takového jsem rozhodně nemohl nechat jen tak, takže když koronerovi asistenti zatáhli zip pytle, do něhož uložili Eleanořino tělo, vyšel jsem z pokoje – navztekaný jako už dlouho ne – a zamířil jsem po schodech dolů.

To, co jsem hledal – dveře ředitelovy kanceláře –, jsem našel v malém výklenku nedaleko recepčního pultu. Alvarezová nebo některý z ostatních mladých policistů je zamkl, když odcházeli, o krok jsem tedy ustoupil a tvrdě jsem udeřil podrážkou boty do dřeva těsně pod klikou.

Praskot tříštícího se dveřního panelu přilákal uniformovaného policistu. „Jsem od Bradleyho,“ oznámil jsem tónem neoddiskutovatelné autority. Pokrčil rameny, já jsem kopl ještě jednou a vešel jsem do šmejdova doupěte – plného pachu zpoceného těla a cigaret.

Uprostřed vší špíny stála vysoká kovová registratura, kterou někdo odstrčil od stěny a odhalil tak schovanou skrýš v podlaze. Do vyhloubeného otvoru tam byl zapuštěný masivní sejf. Lupič jakožto odborník zřejmě přesně věděl, kde má hledat, a už se mu podařilo zjistit kombinaci a otevřít dveře sejfu.

Mezi hotovými penězi a různými dokumenty tam byly počítačové sjetiny hotelových účtů, pár laciných pistolí a několik desítek malých, barevně značených sáčků. Sehnul jsem se a hrst jsem jich zvedl na světlo: zeleně označené sáčky obsahovaly kokain, černé krystalky cracku a ledově modré – jak bylo nejspíš přiměřené – metamfetamin. Další barvy znamenaly další produkty – přesně jako v každém správném skladu. Šmejd se minul povoláním – měl dělat vedoucího v supermarketu.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem při pohledu na ten materiál nepocítil pokušení, zvlášť když jsem uviděl perkodan ve žlutě označených sáčcích. Sáhl jsem dovnitř, abych se přesvědčil, kolik jich tam je – znáte to, čistě ze zvědavosti. Kupodivu jsem viděl, jak se moje ruka zastavuje ještě dřív, než se jich dotkla, a pak se pomalu odsouvá stranou. Kdo říká, že programy dvanácti kroků jsou ztráta času?

Vytáhl jsem ze sejfu počítačové sjetiny a další dokumenty a posadil jsem se s nimi k otlučenému stolu. Tam mě také Bradley o třicet minut později našel.

„Co to děláte?“ zeptal se a opřel se o zárubeň dveří; byl tak unavený, že jeho obličej připomínal neustlanou postel.

„Pomáhám.“

Překvapením trochu ožil.

„Myslel jsem, že už jste na odpočinku.“

„To taky jsem, ale myslete si třeba, že jsem staromódní – když někdo zabije mladou ženskou s pomocí knihy, kterou jsem napsal, naštve mě to.“

Vešel dovnitř a opatrně se spustil do jednoho z křesel. Kdysi si mi postěžoval, že ho ta noha už nejspíš bude trápit do konce života, a že když je utahaný, je to ještě horší.

„Měl byste jít domů a odpočinout si,“ poradil jsem mu. „Váš tým už skončil?“

„Ještě tak půl hodiny, už se pakujou. Našel jste něco?“ zeptal se a ukázal na dokumenty rozházené po stole.

„Jo.“ Přistrčil jsem k němu jednu složku. „Tady jsou záznamy za pokoj 89. Vaši detektivové je prošli a měli pravdu – je to něco přes rok, co se nastěhovala, a platila předem. V detailech je ale totální zmatek, nenajdete tam dokonce ani žádný konkrétní datum. Myslím, že je to úmyslně vedený takhle chaoticky…“

„Pro případ, že by berňák chtěl udělat audit?“ přerušil mě Bradley.

„Přesně tak. Tak jsem se podíval na dno toho sejfu s drogama. Našel jsem tam dole počítačový sjetiny skutečnejch účtů. Ty jsou absolutně přesný, všechno je zaúčtovaný do posledního centu.

Musí to tak bejt – to účetnictví je totiž vedený pro čímany, kterejm tahle špeluňka patří, takže si jistě umíte představit, co by asi udělali, kdyby se je ten šmejd pokusil nějak oškubat.“

Ukázal jsem na jednu z položek, které jsem si označil. „Tady se můžete podívat – pachatelka se nastěhovala jedenáctýho září.“

Neustlaná postel se přeskládala ve vrásky překvapení. Předklonil se a pozorně si zápis prohlížel. „Víte to jistě?“

„Jo, datový razítko ukazuje, že se ubytovala kolem pátý hodiny – asi šest hodin po zřícení Dvojčat.

Vy jste byl ještě na operačním sále, Bene, ale počítám, že jste – stejně jako já – později četl všechno, co se o tom dni psalo. Celý okolí připomínalo válečnou zónu, z nebe se sypal popel, lidi utíkali, aby si zachránili život, a všichni se báli, že přijde něco ještě horšího.

Celý hodiny před tím, než se tady ubytovala, bylo ve vzduchu tolik kouře, že to muselo vypadat jako v noci, v ulicích stály opuštěný auta a všude bylo ticho, do kterýho kvílely jenom sirény.

Vzpomínám, jak jsem někde četl, že ulicema procházel kněz a křikem lidi vyzýval, aby přišli k poslední zpovědi.

Vypadalo to jako ve filmech o konci světa, a podle těch počítačovejch sjetin si to uvědomovali i pasáci a štětky v Eastside Innu. Noc předtím bylo obsazenejch devadesát pokojů. V noci z jedenáctýho jich bylo jen šest. Celej hotel – celá okolní čtvrť se přestěhovala jinam.

Naše pachatelka se ale naopak objeví tady. Musela přijít pěšky, najít si sem cestu mezi troskama. Jen si to představte, Bene – celá zašpiněná od spadanýho prachu, patrně úplně k nepoznání, boty málem propálený horkým popelem a možná i s šátkem přes obličej, aby zablokovala štiplavý výpary.

Konečně strčí do hlavních dveří, vejde dovnitř a sundá si šátek – s převlekama začne až druhej den ráno, a to znamená, že ten šmejd je jedinej, kdo ví, jak vypadá, pokud si to ještě pamatuje. Ačkoli už ho stejně nikdy nenajdeme.

Řekne mu, že chce pokoj. Jak jsem říkal, nepatří sem, ale už ví, že tady zůstane – podle sjetin zaplatila na dva měsíce předem.“

Odstrčil jsem podrobnosti účtu stranou. „Proč, Bene?“ zeptal jsem se. „Proč to všechno udělala? Nemohla se ubytovat někde jinde, tohle byl jedinej hotel v New Yorku? Doslova šla po řeřavým uhlí, protože se jí tady tak líbilo?“

Vytáhl camelku z krabičky, která ležela na stole. Občas prostě jen rád držel cigaretu v ruce. V duchu jsem si umínil, že si s ním někdy musím promluvit o užitečnosti programů dvanácti kroků.

„Na tohle všechno jste přišel jen z nějakejch kolonek s číslama?“ zeptal se ohromeně. Nic jsem na to neřekl.

„Nevím, proč to udělala,“ povzdechl si po chvíli. „Nemám tušení.“

„Já taky ne,“ přikývl jsem, „něco se ale stalo. Toho dne se stalo něco, co pro ni všechno změnilo.“

Pokrčil rameny. „Jistě – to se ten den stalo spoustě lidí.“

„Jo, jenže žádnej z nich se neubytoval v Eastside Innu. Byla odhodlaná utajit svoji totožnost a úplně se ztratit z dohledu. Myslím, že se ten den rozhodla – umínila si, že někoho zavraždí. Ubytování v Eastside Innu bylo začátkem jejích příprav.“

Policista na mne hleděl a uvědomoval si, že to je špatná zpráva: jestliže někdo strávil plánováním zločinu tolik času, bylo mnohem méně pravděpodobné, že udělal nějakou chybu. Ramena mu poklesla, když přemýšlel o tom, jak dlouhé vyšetřování ho čeká, a tohle pomyšlení spolu s bolavou nohou stačilo, aby vypadal, jako by se do té neustlané postele chystal zalézt.

Vzhlédl jsem a viděl jsem někoho procházet kolem dveří. „Petersene!“ zavolal jsem. „Máte venku auto?“

„Můžu ho sehnat,“ opáčil.

„Tak si přehoďte šéfa přes rameno,“ doporučil jsem mu, „a odvezte ho domů.“

Bradley začal protestovat, ale uťal jsem ho. „Sám jste říkal, že už pakujou – dnes v noci to nikdo nevyřeší.“

Petersen ještě nikdy neslyšel, že by Bradleyho někdo komandoval, a nedokázal zakrýt potěšení. Sehnul se, jako by mě chtěl poslechnout, šéf ho však odstrčil s pohrůžkou, že u patroly v kanálech se vždycky najde volné místo.

Petersen se na mne usmál. „A co vy – nepotřebujete někam hodit?“

„Není třeba, dostanu se domů sám,“ ujistil jsem ho. Nebyla to ovšem pravda – nevracel jsem se domů, měl jsem namířeno tam, kde toho strašlivého dne vražedkyně začala svoji vlastní pouť. Na Ground Zero.

Kapitola 26

Navštívil jsem mnoho svatých míst, žádné však nebylo tak zvláštní jako oněch šestnáct akrů tvořících Ground Zero. Bylo na nich staveniště.

Za dobu, která uplynula mezi útokem na Dvojčata a Eleanořinou vraždou, se celá oblast proměnila v obrovský výkop, z něhož byly vyvezeny téměř dva miliony tun sutin a který se připravoval na novou zástavbu.

Časem se z té jizvy v zemi zvednou do výše nové věže, na nichž budou plakety se jmény všech mrtvých, a dřív, než by byla většina z nás ochotná uvěřit, budou kolem nich lidé spěšně procházet a sotva si někdo z nich uvědomí, že se nachází na posvátné půdě.

Té tiché nedělní noci na mne však pohled na tu rozbitou plochu zapůsobil jako jedna z nejdojemnějších věcí, jaké jsem kdy viděl: zpustošený stav toho pozemku byl výmluvnějším vyjádřením všeho, co jsme ztratili, než jakýkoli honosný památník. Zadíval jsem se na něj z vyhlídkové plošiny a uvědomil jsem si, že se útok do našich myslí vryl tak pevně, až se ze staveniště stalo nepomalované plátno, prázdná obrazovka, na niž si promítáme své nejhorší vzpomínky.

S pukajícím srdcem jsem znovu viděl zářivě modrou oblohu a hořící budovy, sledoval jsem lidi mávající z rozbitých oken a přivolávající pomoc, která se nikdy nedostavila, viděl jsem raněné prchat ulicemi plnými prachu, slyšel jsem hromový rachot hroutících se budov a viděl jsem, jak si záchranáři píšou na paže svoje jména pro případ, že by byly z trosek vytaženy jejich mrtvoly. Cítil jsem to všechno, prožíval jsem to a pokoušel jsem se několika tichými slovy promluvit k těm sedmadvaceti stovkám duší, které odtud nikdy neměly odejít. Dva tisíce sedm set mrtvých – těla víc než tisícovky z nich se vůbec nenašla.

Považoval jsem za zázrak, že se našla vůbec nějaká. Při teplotě osmi set stupňů Celsia shoří lidské kosti za tři hodiny na popel. Požáry ve Světovém obchodním centru dosahovaly teploty tisíce stupňů a nepodařilo se je uhasit sto dnů.

V koránu se píše, že utracení jediného života zničí celý vesmír, a já jsem měl důkaz přímo před očima – dva tisíce sedm set vesmírů roztříštěných v několika okamžicích. Vesmírů osídlených rodinami, dětmi a přáteli.

V paprscích vycházejícího slunce, které přineslo světlo, ale jen málo tepla, jsem opustil plošinu a vydal jsem se pěšky na cestu. Nevěděl jsem, co hledám – nejspíš to byla inspirace –, ale nepochyboval jsem o tom, že vražedkyně na svoji pouť do Eastside Innu vyrazila z nějakého místa nacházejícího se poblíž trasy, jíž jsem se ubíral.

Jinak se do hotelu ani dostat nemohla – bezprostředně po nárazu prvního letadla uzavřela přístavní správa všechny mosty a tunely vedoucí na Manhattan; autobusy, linky podzemní dráhy i automobily po celém ostrově se buď samy zastavily, nebo uvázly v dopravních zácpách, a o sto minut později nařídil starosta evakuaci celé oblasti jižně od Canal Street. Aby se vůbec dostala do hotelu, musela už být v uzavřené zóně.

Kráčel jsem ulicemi a pokoušel jsem se představit si, co v téhle části města dělala v úterý ráno odhadem někdy kolem deváté hodiny – možná šla do práce, možná to byla turistka mířící k vyhlídkovému ochozu na vrcholu jižní věže, řidička dodávky rozvážející zboží, kriminálnice chystající se na schůzku v některé z právnických firem? Co tady dělala? ptal jsem se znovu a znovu sám sebe. Věděl jsem, že kdybych našel odpověď, byl bych na poloviční cestě k cíli.

A byť jsem skutečně nevěděl, co hledám, rozhodně jsem nebyl připravený na to, co jsem našel.

Byl jsem tak pohroužený do spekulací o jejích pohybech toho dne, že mi trvalo asi minutu, než jsem si všiml malých památníčků, které se začaly objevovat po obou stranách pěšiny. Tisíce lidí, jimž se těla jejich milovaných nikdy nevrátila, zjevně Ground Zero považovaly za náhražku hřbitova. V týdnech bezprostředně po útoku sem přicházeli, aby tu chvíli mlčky postáli – zamysleli se, zavzpomínali a pokusili se pochopit. Když však měsíce ubíhaly a oni sem chodili o výročích a narozeninách, v den Díkůvzdání i o jiných svátcích, zcela přirozeně tu začali nechávat květiny, psané vzkazy a drobné upomínkové předměty. Tyhle památníčky teď byly roztroušené podél plotů a cest.

Téměř přímo vedle mne bylo několik plyšových hraček, které tu pro mrtvého otce nechali tři malí kluci. K drátěnému plotu byla přichycená jejich fotografie a já jsem se zastavil a prohlédl jsem si ji – nejstaršímu z nich mohlo být něco kolem sedmi let. Na snímku vypouštěli balonky, aby je otec podle jejich rukou psaného vzkazu mohl v nebi chytat.

Šel jsem dál a viděl jsem několik památníčků, které vytvořili starší rodiče pro své ztracené děti, četl jsem básně sepsané muži, jimž pukalo srdce, a prohlížel jsem si fotokoláže sestavené ženami, jež stěží zadržovaly vztek.

Byť je to zvláštní, necítil jsem uprostřed tolika žalu depresi. Možná jsem se mýlil, ale měl jsem pocit, jako by tím vším prosvítalo ještě něco jiného – triumf lidského ducha. Všude kolem sebe jsem viděl důkazy toho, že jsou rozbité rodiny odhodlané vydržet, četl jsem o mužích a ženách, kteří riskovali vlastní životy při záchraně zcela cizích lidí, a viděl jsem víc fotografií mrtvých hasičů, než se mi chtělo počítat.

Zastavil jsem se v epicentru, sám mezi tolika podomácku vyrobenými památníky, a sklonil jsem hlavu. Nemodlil jsem se – nejsem nábožensky založený, nejsem tím, komu se říká vyznavač Písma – a ani tolik smrti okolo na mne neudělalo obzvláštní dojem. Byl jsem v Osvětimi, v Natzweiler-Struthofu a v kostnici bitvy u Verdunu a zabíjení v průmyslovém měřítku už mě dávno přestalo udivovat. Pokoru ve mně však vyvolávala ta spousta syré odvahy – možná proto, že o té vlastní mám tak silné pochyby.

Bolest a utrpení jsem do sebe vstřebal ve velice raném věku – abyste pochopili, jako malý kluk jsem byl doma, když tam byla zabita moje matka. Jen aby bylo jasno, nijak zvlášť se nebojím smrti, odjakživa bych si ale jen přál, aby až nastane její čas, přišla rychle a čistě. Už odmalička se hrozně bojím, že mi někdo ublíží jako matce, že nedokážu zastavit bolest – a to je ta tajná hrůza, která na mne číhá v místech, kde končí pouliční osvětlení.

S důkazy statečnosti obyčejných lidí všude kolem sebe a s opětovnou připomínkou toho, že sám jsem z hlediska odvahy partiové zboží, jsem zamířil k domovu. A tehdy jsem to uviděl – bílou tabuli zavěšenou na drátě, napůl skrytou zákrutem pěšiny. Byl bych ji snadno přehlédl nebýt náhodných paprsků vycházejícího slunce, které se odrazily od jejího lesklého povrchu. Pod tabulí ležela větší než obvyklá hromádka kytic, a právě to mě k ní přilákalo.

Na tabuli byla úhledným písmem pečlivě napsaná jména osmi mužů a žen, všechna doprovázená fotografiemi. Text pod nimi oznamoval, že všechny je z hroutící se severní věže vynesl živé jeden muž – newyorský policista. Památníček mu tu zřídila dospívající dívka, jejíž matka byla jednou ze zachráněných, jako výraz milujícího obdivu k jediné osobě. Její doprovodný komentář obsahoval jména lidí, které policista zachránil; byla mezi nimi právnička v elegantním kostýmu, obchodník s obligacemi s dokonale fotogenickou rodinkou, působící dojmem člověka, který se vyzná, muž v kolečkovém křesle…

„Muž v čem?“ zeptal jsem se sám sebe. Oči mi přelétly po tabuli dolů a našly fotografii muže, který je všechny dostal ven. Samozřejmě jsem ho poznal – Ben Bradley. Jak jsem říkal, bylo to to poslední, co jsem čekal, že najdu.

Když mi Ben v Paříži prozradil, že zůstal uvězněný v severní věži Světového obchodního centra, automaticky jsem předpokládal, že byl v budově za nějakou služební pochůzkou, ale mýlil jsem se. Teenagerka věděla, jak to bylo doopravdy. Uváděla, že byl ve Fulton Street, odkud viděl, jak letadlo narazilo a velká část věže se rozprskla po obloze jako gigantická výstupní střelná rána.

V situaci, kdy kolem pršely trosky a všichni se dali na útěk, si připnul služební odznak na límec košile, zahodil sako a tryskem se rozběhl k věži. Stejně jako celé město New York ho čekaly ty nejtemnější a zároveň nejheroičtější okamžiky.

Pětkrát se probojoval do budovy a zase ven, pokaždé se musel prodírat nahoru po nouzovém schodišti proti moři lidí proudících dolů – pokaždé se snažil najít někoho, komu by mohl pomoci, koho by mohl zachránit. V jednom okamžiku, když stál ve výtahovém výklenku třicátého patra – první z dvou set skokanů se právě řítili kolem průčelí budovy k zemi –, si musel omotat kolem úst košili, aby se neudusil. Při té příležitosti ztratil odznak, svůj jediný identifikační prostředek.

Protože se za svoji osobu obával toho nejhoršího, vrazil do jedné z opuštěných kanceláří, našel popisovač a naškrábal si na paži jméno a Marciino telefonní číslo. Podíval se z okna a nevěřil vlastním očím – pětatřicet metrů od něj se řítila k zemi jižní věž. Do té doby vůbec nevěděl, že byla také zasažená.

Rozběhl se do bezpečí k nouzovému schodišti A, kde mu někdo řekl, že vysoko nad nimi je v kolečkovém křesle nějaký chlap, který čeká, až mu někdo pomůže. Z dívčina vyprávění jsem se dozvěděl, že právě Bradley byl tím mužem ve středních letech, který požádal o dobrovolníky, vyvedl své tři společníky nahoru, našel tělesně postiženého a snesl jeho evakuační křeslo o šedesát sedm pater níž.

Dívka zapsala, že týmu se nějak podařilo dostat se až do mezaninu a vynést evakuační křeslo i s jeho uživatelem ven. V hrůze, že se věž také zhroutí, se rozběhli do bezpečí. Jeden ze záchranářů – urostlý chlap, mladý pojišťovací agent – si uvědomil, že ostatní členové týmu už nemohou, položil svůj roh křesla na zem a přehodil si invalidu přes rameno. Křikl na Bradleyho a na zbývající dva – bezpečnostního strážného a dealera devizového trhu –, aby zmizeli.

O dvě minuty později se svět zhroutil – severní věž se odshora dolů zřítila, jako by někdo loupal její slupku. Všechno v těch minutách bylo zcela nahodilé, včetně smrti – pojišťovák s invalidou se schovali ve dveřích, které neskýtaly téměř žádnou ochranu, a unikli padajícím troskám nezranění. O tři metry dál dostal bezpečnostní strážný přímý zásah sprškou sutin a na místě zemřel. Bradley s dealerem skočili pod hasičské auto, které kompletně zasypala hora betonu.

Zůstali uvěznění ve vzduchové kapse a byl to právě dealer devizového trhu – dvaatřicetiletý milionář –, koho k sobě Bradley tiskl a jehož poslední vzkaz se učil nazpaměť, aby ho mohl předat rodině.

O pět hodin později četa hasičů s cvičeným psem Bradleyho vyhrabala, uviděla nápis na jeho paži, zavolala Marcii a řekla jí, aby co nejrychleji přijela na pohotovostní příjem nemocnice.

Dlouho jsem tam tiše stál. Byl to jeden z nejpozoruhodnějších příběhů odvahy, s jakým jsem se kdy setkal, a věděl jsem, že druhý den Bradleymu nabídnu to jediné, co mu můžu dát. Řeknu mu, že si vymyslím jednu poslední legendu a promluvím na tom jeho zatraceném semináři.

Odvrátil jsem se a začal jsem si promýšlet, co povím shromáždění špičkových světových vyšetřovatelů. Napadlo mě, že se budu vydávat za Petera Campbella, bývalého lékaře a dnes manažera investičního fondu. Řeknu jim, že jsem se s Judem Garrettem seznámil ještě za své lékařské praxe, když se mnou konzultoval jistou vraždu, kterou vyšetřoval. Spřátelili jsme se a sotva by se našel případ nebo nějaká z jeho průkopnických vyšetřovacích metod, o nichž by se se mnou nepobavil. Prozradím jim, že jsem to byl já, kdo po jeho smrti našel rukopis knihy, a že jsem ji také připravil k vydání. Přesvědčím je, jak navrhoval Bradley, že jsem byl jeho obdobou Sherlockova doktora Watsona.

Nebylo to dokonalé, ale věřil jsem, že to bude stačit. Sebevědomí mi dodávala zejména skutečnost, že jsem věděl, že Campbellova akademická kvalifikace a spousta dalších detailů, které si budu muset vymyslet, obstojí pod téměř jakýmkoli zkoumáním. V tom jsem se mohl na Battleboie spolehnout.

Jistě, mohl jsem legitimizovat totožnost Petera Campbella, ale jaké bych měl zvolit téma, až k nim budu mluvit? Zvažoval jsem, jestli by bylo možné předestřít takovým elitním vyšetřovatelům nevyřešený případ, provést je podivnými detaily nevyřešeného zločinu – řečeno jinými slovy, jestli bych mohl vyvolat diskusi o vraždě v hotelu Eastside Inn.

Vražda nepochybně měla všechny správné prvky dobré případové studie: ženu, která každý den měnila svůj vzhled, hotelový pokoj vyčištěný průmyslovým antiseptikem, mrtvolu s vytrhanými zuby a pachatelku používající právě knihu Juda Garretta, která mezi přítomnými vyvolala takový rozruch, jako příručku, jíž se krok za krokem řídila.

Byla to však pouze fakta a s těmi samotnými by se posluchači nespokojili. „Dejte nám nějakou teorii,“ žádali by. „Kde je pointa? Proč jedenácté září? Není to první otázka, kterou by si génius jako Jude Garrett položil?“

A měli by samozřejmě pravdu – proč ze všech dnů právě tenhle? Napadlo mě, že kdybych byl Garrett – což jsem naštěstí byl –, řekl bych jim…

Hlavou mi prolétla překvapivá myšlenka. Pod tlakem svého imaginárního řečnického výkonu mě náhle napadlo, proč v situaci, kdy všichni ostatní prchali, pachatelka hledala místo, kde by mohla zůstat.

Řekněme, že existoval někdo, koho chtěla zavraždit, nikdy však nevěděla, jak to udělat, aby ji nechytili. Jen předpokládejme, že pracovala v jednom z Dvojčat a že se to ráno zpozdila. Řekněme, že neseděla za svým stolem, ale stála venku na ulici a dívala se, jak budovy hoří a padají. Pokud byli všichni její kolegové z práce mrtví, kdo mohl vědět, že přežila?

Mohla prostě zmizet. Potřebovala jen najít místo, kde by se schovala, a postarat se, aby ji nikdy nikdo nepoznal. Pak mohla vraždu spáchat, kdykoli se jí zachtělo…

Neexistuje koneckonců lepší alibi než být mrtvý, nemyslíte?

Kapitola 27

Ačkoli jsem s Benem a s Marcií následujícího dne večeřel, nic jsem o své nové teorii Benovi neřekl – chtěl jsem si ji chvíli převracet v hlavě jako nějaký nákladný architektonický model, abych se přesvědčil, že se udrží pohromadě.

Na oplátku za Marciinu domácí stravu jsem je pozval k Nobuovi a někdy mezi krevetami tempura a kranasem jsem jim sdělil, že jsem si to rozmyslel – bude mi potěšením se jejich semináře zúčastnit.

Oba na mne udiveně zírali. První se vzpamatovala Marcie. „Nechte mě hádat, taky jste našel cestu k Ježíšovi?“

Usmál jsem se, ale – chlapi jsou přece jen chlapi – rozhodně jsem neměl v úmyslu uvádět sebe nebo Bradleyho do rozpaků a mluvit o památníku, který jsem viděl na Ground Zero, ani o tom, co jsem cítil, když jsem četl o jeho statečnosti.

„Možná to je tím, že jsem zase doma,“ prohlásil jsem. „Myslím ale, že je načase, abych společnosti něco splatil.“

Bradley se málem udusil svým saké. Vyměnil si s Marcií pohled. „To je báječný,“ utrousil. „Co takhle ještě se přihlásit do občanský hlídky? Jen tak ze zvědavosti – je nějaká šance, že nám povíte skutečnej důvod?“

„To sotva,“ opáčil jsem s úsměvem a mlčky jsem přemýšlel o šedesáti sedmi patrech i o tom, že soudě podle fotografie byl ten chlap v kolečkovém křesle docela při těle.

Mlčení se protahovalo, dokud si Marcie konečně neuvědomila, že jim nehodlám dát žádné bližší vysvětlení, a nepřešla k jinému tématu. „Neuvažujete o tom, že byste se jel podívat na domov svého dětství?“ zeptala se.

Tentokrát bylo překvapení na mé straně. Vyvalil jsem na ni oči, jako by zešílela. „Myslíte do Greenwiche? Jak si to představujete – zazvonit domácím telefonem a požádat toho agresivního podnikatele, jestli se tam smím porozhlédnout?“

„Můžete to zkusit i takhle, jestli chcete, ale já jsem toho chlapa viděla a nemyslím, že by se to osvědčilo,“ odpověděla. „Jen jsem myslela, že jste možná viděl to oznámení v magazínu New York. “

Odložil jsem sklenici s vodou a tázavě jsem se na ni zadíval.

„Tamější zahradnický klub pozemek ukazuje a vstupné dává na charitu,“ vysvětlila mi. „Kdybyste měl zájem, rádi bychom tam s Benem zajeli s vámi.“

Hlavou mi vířily myšlenky – vrátit se do Greenwiche? –, ale neváhal jsem. „Díky za nabídku, ale ne. Je to jen dům, Marcie – vůbec nic pro mě neznamená. Je to už strašně dávno.“

Přirozeně, že jen co jsme se po večeři rozešli, zašel jsem si magazín koupit a druhý den jsem zavolal Connecticutskou zahradnickou společnost a koupil jsem si vstupenku.

Billa by to náramně pobavilo. „Dvě stě dolarů, abych si prohlédl pár stromů? Copak jim nestačí Central Park?“

Bylo překrásné sobotní dopoledne a slunce šplhalo na bezmračnou oblohu, když jsem projížděl alejemi rostoucími kolem connecticutských silniček. Mohl jsem taxikáře požádat, aby mě po příjezdové cestě dovezl až před dům, ale chtěl jsem raději jít pěšky – říkal jsem si, že bude lepší, dám-li vzpomínkám šanci se nadechnout. Obrovská brána z tepaného železa byla otevřená, odevzdal jsem tedy vstupenku staré dámě s rozetou a vkročil jsem do minulosti.

Bylo neuvěřitelné, jak málo se za dvacet let změnilo. Sykomory stále vytvářely baldachýn nad příjezdovou cestou vysypanou drobným tříděným štěrkem, evropské buky dál dodávaly hloubku úbočím kopců a rododendrony na jejich chladných mýtinách byly stejně nádherné jako vždy. V polovině příjezdové cesty byl v zeleni průsek, jehož účelem bylo poskytnout návštěvníkům první pohled na dům. Měl je šokovat a nikdy nezklamal.

Zastavil jsem se a znovu jsem se na Avalon podíval. Tyčil se daleko přede mnou a jeho čelní fasáda se odrážela na hladině širokého ornamentálního jezera. Billův dědeček navštívil ve dvacátých letech minulého století Anglii a bydlel u rodiny Astorových v Clivedenu, jejich úžasném sídle vystavěném v italském stylu na Temži. Vrátil se s několika tucty fotografií, které ukázal svému architektovi a přikázal mu, aby „postavil něco podobného, ale ještě hezčího“.

Dům byl dokončen šest měsíců před krachem na newyorské burze a spolu s Mar-A-Lago Marjorie Merriweatherové Postové v Palm Beach byl posledním z velkých amerických rodinných sídel dvacátého století.

Přejížděl jsem očima po jeho zdech z vápence dovezeného z Indiany, který zářil v ranním světle, a našel jsem tři vysoká okna na severním konci. Moje ložnice – možná si dokážete představit, jak taková místnost působila na kluka pocházejícího z mé části Detroitu. Vzpomínka na ty děsivé dny přitáhla moje oči dolů k jezeru, u něhož jsem strávil tolik času osamělými procházkami.

Pod řadou bahenních dubů jsem spatřil travnatý ostroh, kde mě Bill o několik let později učil plachtit. Jako malý jezdíval na léto do Newportu a tam se zamiloval do dvanáctimetrových jachet soutěžících o Americký pohár. Jednoho dne se vrátil domů s přesnými modely dvou nejúžasnějších lodí, jaké kdy vypluly na vodu. Australia II a Stars and Stripes byly přes půl druhého metru dlouhé, měly dálkově ovládané plachty a kormidla a poháněl je pouze vítr a dovednost manipulátora. Bůh ví, na kolik ho přišly.

Dodnes toho šílence vidím, jak seběhl dolů k jezeru, upravoval nastavení plachet, snažil se mě odstavit od větru a jako první obeplout kolem každé bójky. Teprve když jsem ho třikrát po sobě porazil, vzal mě do průlivu Long Island Sound a naučil mě plachtit v opravdovém dvoumístném člunu.

Nepovažuji se za člověka, který se rád vychloubá, takže mi snad budete věřit, když řeknu, že plachtění bylo jednou z věcí, pro které jsem měl přirozené nadání. Samozřejmě kromě klamu. Vedl jsem si tak dobře, že když jsme jednou v sobotu seděli na převráceném trupu, řekl mi Bill, že mám podle jeho názoru naději dostat se až do olympijské nominace.

Protože věděl, že se vždy držím stranou ostatních, měl tolik rozumu, že pro mne vybral jednu ze sólových tříd – třídu Laser – a každý víkend se mnou tvrdě pracoval. Nakonec to k ničemu nebylo – když jsem si asi v šestnácti letech připadal ztracený a naštvaný na celý život a neměl jsem nic jiného, proti čemu bych se vzbouřil, vzdal jsem to. Řekl jsem mu, že už nikdy plachtit nebudu, a ve své naivitě a krutosti jsem se domníval, že zklamaný výraz v jeho obličeji je jakousi formou vítězství. Nejmíň stokrát jsem musel přemýšlet, jak to vzít zpátky, ale nebyl jsem dost chytrý, abych chápal, že omluva je známkou síly a ne slabosti, a s koncem léta jsem o příležitost k nápravě přišel.

Když jsem teď po tolika letech stál na příjezdové cestě a znovu se díval na jezero, pochopil jsem, proč jsem se vrátil. Byl sice mrtvý, ale chtěl jsem si s ním promluvit.

Vyšel jsem až nahoru ke starému domu. Na trávnících stály stany, v nichž se měl podávat oběd na stříbrném servisu, a vstupní dveře domu byly obehnané provazem – kolem příslušníků bezpečnostní služby směli projít jen členové výboru a VIP hosté s propustkami. Dostat se dovnitř by pravděpodobně dělalo problémy i dobře vycvičenému agentovi, ne však někomu, kdo v domě strávil dětství.

Na zadní straně servisních budov jsem našel dveře zahradnické šatny, které zůstaly nezamčené, rychle jsem šatnou prošel a ocitl jsem se v rozlehlé garáži.

U protější stěny jsem se natáhl nad několik dílenských polic a zmáčkl jsem tlačítko schované pod řadou elektrických zásuvek. Část polic se se skřípotem rozevřela – vedla za nimi podzemní chodba do domu. Vybudoval ji Billův otec údajně proto, aby jí mohl za mrazivého počasí chodit přímo do garáže, její skutečný účel byl však zcela jiný.

Podle naší staré hospodyně se plukovník – poté, co s šestou armádou dobyl Evropu – vrátil domů a podobnou dobyvatelskou kampaň zahájil se služkami. Hlavní stan si zřídil na pohovce ve své pracovně, tedy v místnosti, odkud byl výhled na značnou část příjezdové cesty, což dávalo subjektu, jemuž se ten týden právě věnoval, spoustu času, aby se oblékl a prošel chodbou do garáže dřív, než plukovníkova manželka došla k domovním dveřím. Hospodyně s oblibou prohlašovala, že to byl tak skvělý plán, že by si byl její šéf zasloužil povýšení na generála.

Na konci chodby jsem se zastavil a poslouchal, jestli z pracovny neuslyším nějaký zvuk. Když se nic neozývalo, zmáčkl jsem kliku a prošel jsem dveřmi skrytými ve starožitném obložení místnosti.

Grace by ten pohled přivedl k infarktu. Její anglické starožitnosti a versailleské parkety nedozírné ceny zmizely a nahradily je pohovky s kostkovaným čalouněním a tartanový koberec. Nad starým krbem, koupeným z nějakého šlechtického sídla, kde kdysi visel její nejkrásnější Canaletto, teď byl portrét majitele a jeho rodiny; upírali oči kamsi do dáli, jako by právě objevili Nový svět. Vylepšit by se dal snad jedině tím, že by byl namalovaný na černém sametu.

Ignoroval jsem jejich heroický pohled, přešel jsem místnost a otevřel jsem dveře vedoucí do vstupní haly. Slyšel jsem hlasy – všichni dobří a důležití hosté se shromažďovali ve formálních obývacích pokojích –, ale obě gorily u hlavních dveří stály zády k interiéru, takže mě neviděly, když jsem zamířil po schodech nahoru. Na jejich vrcholku mě čekal jeden z těch zvláštních okamžiků.

Do prvního patra podnikatel svého bytového architekta nevypustil, léta se proto okamžitě vrátila zpět a všude kolem bylo moje dětství. Prošel jsem nádhernou chodbou – myslím, že už jsem říkal, že to byl nejtišší dům, jaký jsem kdy poznal – a otevřel jsem dveře na jejím severním konci.

Uspořádání místností se nezměnilo a váha minulosti byla téměř hmatatelná – velký obývací pokoj, koupelna, šatní přístěnky a ložnice s výhledem do lesa. V domě byly tucty podobných apartmá a bylo zřejmé, že právě tohle podnikatelova rodina nikdy nepoužila.

Tiše jsem stál minutu za minutou, oddával jsem se vzpomínkám, až jsem se konečně posadil na postel a zadíval se na lavici zabudovanou do prostoru před arkýřovým oknem. Pokaždé, když si se mnou Bill přišel promluvit, sedával právě tam s obličejem zarámovaným na pozadí zlatavých buků v lese za oknem. Pomalu jsem nechal svůj pohled rozostřit a přísahám, že jsem měl pocit, jako bych ho znovu viděl.

V srdci jsem mu řekl všechno, co jsem mu nikdy nedokázal říct, dokud byl naživu. Poděkoval jsem mu, že mu na mně záleželo, ačkoli k tomu nebyl vázán žádným pokrevním ani přátelským poutem, a řekl jsem mu, že pokud existuje nebe, podle mého názoru se v něm vždy najde místo pro někoho, kdo se takhle choval k dítěti. Přiznal jsem, že za všechno, co je ve mně dobré, vděčím jemu, zatímco ty hlubiny temnoty jsou jen moje, a ujistil jsem ho, že na něj neustále myslím a že nemine jediný den, kdy bych si nepřál, abych mohl jít znovu plachtit a poskytl mu důvod být na mne pyšný. Požádal jsem ho o odpuštění za to, že jsem nebyl synem, po němž tak zoufale toužil, a pak už jsem jen zůstal nehybně sedět.

Kdyby byl někdo vešel dovnitř a našel mě tam se skloněnou hlavou, myslel by, že se modlím; musel jsem v té pozici zůstat hodně dlouho, protože mě z nehybnosti probraly až tóny houslí. Za dvě stě dolarů si hosté koupili nejen oběd na stříbrném servisu, ale také doprovod komorního souboru, a já jsem si pomyslel, že už všichni míří do stanů. Vstal jsem, naposledy jsem se rozhlédl po své minulosti, a zamířil jsem ke dveřím.

Kapitola 28

Sešel jsem po schodech dolů a byl jsem v polovině vstupní haly, šest metrů od domovních dveří a svobody, když jsem ji uslyšel. „Scotte…? Scotte Murdochu? Jste to vy?“

Hlas mi zněl povědomě, ale nedokázal jsem k němu přiřadit obličej. Šel jsem dál – ještě pár kroků a byl bych v bezpečí, ztracený v houfu lidí blížících se k východu. Už jen čtyři kroky. Tři…

Její ruka mě popadla za loket a zastavila mě. „Scotte – copak jste mě neslyšel?“

Otočil jsem se a poznal jsem ji. Měla purpurovou rozetu členky výboru a já jsem si uvědomil, že jsem ji tady mohl čekat – vždycky milovala zahrady. Byla to jedna z věcí, které měly s Grace společné, a také hlavní důvod, proč se přátelily.

„Dobrý den, paní Corcoranová,“ pozdravil jsem ji s nejlepším úsměvem, jaký jsem svedl. Byla to čirou náhodou matka Desmonda, toho otrapy, který byl spolu se mnou členem caulfieldského squashového týmu, a já jsem v jejím domě přetrpěl bezpočet akcí konaných v zájmu jeho utužení.

„Nechce se mi věřit, že jste to vy. Co tady děláte?“

„Znáte to – jen se trochu rozhlížím… vzpomínám na staré časy,“ odpověděl jsem. Přelétla očima mé sako a nenašla na něm identifikační visačku, která by mi dovolovala přístup do domu. Viděl jsem na ní, že by se hrozně ráda zeptala, jak jsem se dostal přes kontrolu u vchodu, ale rozhodla se nechat to být.

„Doprovoďte mě na oběd,“ vyzvala mě a zavěsila se do mne. „Pěkně si o všem popovídáme a pak vás představím majiteli. Báječný člověk.“ Spiklenecky ztišila hlas. „Není nic, co by nevěděl o trzích.“

Ani jsem se však nepohnul a odpověděl jsem lehce nabroušeným tónem. „Ne, zrovna jsem odcházel, paní Corcoranová – viděl jsem už všechno, co jsem chtěl vidět.“ Zvedla ke mně oči a myslím, že si v tom okamžiku uvědomila, že pro mne návštěva domu znamenala něco důležitého.

Usmála se. „Máte pravdu, jak hloupé ode mne. Zapomeňte na majitele – upřímně řečeno je to příšerný chlap. A jeho manželka je ještě horší, považuje se za skvělou bytovou architektku.“ Vždycky mívala pronikavý smích, jako když se tříští sklo, a na tom se nic nezměnilo.

O krok ustoupila a přejela mě pohledem od hlavy k patě. „Vypadáte dobře, Scotte – léta k vám byla laskavá.“

„To k vám také,“ opáčil jsem a zavrtěl jsem hlavou ve falešném úžasu. „Vůbec jste se nezměnila.“ Nechtělo se mi věřit, že něco takového říkám, ona však potěšeně přikývla – lichotky a iluze byly součástí vzduchu, který dýchala.

Chvíli jsme na sebe rozpačitě hleděli a ani jeden z nás si nebyl zcela jistý, co by měl říct. „Jak se daří Desmondovi?“ zeptal jsem se, jen abych s tím nějak skoncoval.

Pevně napjatou pokožkou obličeje jí přelétl zmatený stín. „To je zvláštní. Grace tvrdila, že vám o tom psala.“

Neměl jsem tušení, co má na mysli. „Nebyli jsme s Grace v kontaktu už několik let. O čem mi měla psát?“

„To byla celá Grace,“ prohlásila a usilovně se pokoušela o úsměv. „Nezajímalo ji nic, co se netýkalo jí. Desmond je mrtvý, Scotte.“

Na okamžik jsem nedokázal přimět kolečka, aby do sebe zapadla: byl to silný kluk – neustále se někomu poškleboval – ale přesto, mrtvý? To bylo trochu extrémní. Protože jsem byl outsider, který se nikdy s nikým nebavil, a jeho všichni nenáviděli, postaral se zbytek squashového týmu vždy o to, aby nás spároval k sobě, a musel jsem tudíž častěji než kdokoli jiný snášet jeho házení raketou i posměšky.

Jeho matka mi hleděla do obličeje a já jsem byl vděčný za to, že nemusím nic předstírat – doopravdy mě to šokovalo. Sama se snažila mrkáním potlačit slzy – což nebylo nic snadného, vezme-li se v úvahu, kolik pokožky jí plastičtí chirurgové v průběhu let odebrali.

„Požádala jsem Grace, aby vám to napsala, protože jsem věděla, jak moc jste se vy dva kamarádili,“ pokračovala. „Vždycky mluvil o tom, jak často jste za ním chodil pro radu, a to nejen na kurtu.“

Co že to Corcoran říkal? To už bych raději šel pro radu za Bartem Simpsonem. Kristepane.

„Teď už můžeme být upřímní, Scotte – vy jste nezapadal do kolektivu, že ne? Desmond říkal, že to byl důvod, proč se vám pokaždé nabídl jako partner – nechtěl, abyste si připadal vyloučený. Odjakživa byl takhle hrozně ohleduplný.“

Tiše jsem přikývl. „To byla jedna Desmondova stránka, kterou spousta lidí neviděla,“ odtušil jsem. Co jiného mi také zbývalo – byl jejím jediným dítětem, proboha. „Co se mu stalo?“

„Utopil se – byl sám v chatě na pláži a šel si jednou večer zaplavat.“

Ten úsek pláže jsem znal – koupání tam bylo nebezpečné i za denního světla a nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, by si tam nešel zaplavat potmě. Z paměti se mi vynořily útržky zvěstí, které jsem kdysi slyšel – vyhodili ho z právnické fakulty, kolovaly nepěkné fámy o jeho pití, léčil se údajně na odvykací klinice v Utahu.

„Samozřejmě se vyskytly různé zlomyslné klepy,“ vzpomínala jeho matka. „Víte, co jsou lidi zač – ale koroner i policie se shodli na tom, že to byla nešťastná náhoda.“

Vzpomněl jsem si, že jeho dědeček býval prominentním soudcem – u Nejvyššího soudu – a pomyslel jsem si, že skutečné okolnosti někdo ututlal. Pokud v domě zanechal dopis, nejspíš ho diskrétně předali rodičům a ti ho zničili.

Na člověka svého věku jsem měl až příliš mnoho zkušeností se smrtí, ani ty ve mně však nemohly vypěstovat imunitu. Vždycky jsem si myslel, že to budu já, ale byl to Corcoran – ten zatracený pitomec –, který jako první z mého školního ročníku odešel z tohoto světa, a při tom pomyšlení se mi pravděpodobně z obličeje vytratila barva.

„Jste nějaký bledý,“ konstatovala paní Corcoranová a dotkla se prsty mé paže, jako by mě chtěla utěšit. „Neměla jsem to říkat tak napřímo, Scotte, ale neznám žádné korektní…“

Ztěžka polykala a obával jsem se, že se rozpláče, ale díkybohu to neudělala. Namísto toho se přinutila k veselejšímu tónu. „A co vy – pořád obchodujete s uměním?“

Žal ji nepřipravil o rozum – to byla legenda, kterou jsem si vymyslel pro přátele a příbuzné, když jsem poprvé za Divizi odjížděl do terénu. Legálně se o existenci agentury nikdo nesměl dozvědět, strávil jsem tedy celé měsíce utvářením své krycí historky, než ji ředitel konečně odsouhlasil a podepsal.

Jednou v neděli jsem se bez ohlášení objevil v Avalonu a u oběda jsem Grace a Billovi oznámil, že už mám Rand Corporation plné zuby a stejně plné zuby že mám i výzkumu a celé psychologie. Řekl jsem, že tím nejlepším, co mi oni dva dali, je zájem o umění a že v důsledku toho od Randu odcházím a založím si vlastní firmu se sídlem v Berlíně, kde budu obchodovat s obrazy evropských malířů z počátku dvacátého století.

Byť to říkám sám, jako legenda to bylo dobře vymyšlené – umožňovalo mi to cestovat po celé Evropě v rámci mé skutečné práce a zároveň mi to dávalo důvod k přerušení kontaktů s bývalými známými na tak dlouho, dokud doslova neupadnu v zapomnění. A zjevně to znělo věrohodně – po tolika letech jsem byl tady a poslouchal jsem ženu, která byla přítelkyní Billa a Grace, jak se vyptává na obchod s uměním.

Usmál jsem se. „Ano, pořád se honím za plátny, paní Corcoranová – zatím mě to stále jakžtakž uživí.“

Přejela očima od mého kašmírového svetru k nákladným vycházkovým botám a já jsem si uvědomil svou chybu – z úcty k Billově památce jsem si na sebe vzal to nejlepší.

„Řekla bych, že to bude víc než jakžtakž,“ poznamenala se zúženýma očima.

Nechtěl jsem, aby si myslela, kdovíjak je moje fiktivní firma úspěšná, protože by jinak mohlo lidem připadat divné, že o ní nikdy neslyšeli, učinil jsem tedy téměř revoluční krok v přiznávání pravdy. „Měl jsem štěstí,“ zamumlal jsem. „Možná už to víte, ale Grace mi nechala trochu peněz.“

Zarazila se. „Byla bych vsadila všechno, co mám, že vám nenechá nic,“ řekla pak tiše.

„Jo, dovedla být dost odměřená,“ připustil jsem, „ale pod povrchem nejspíš něco cítit musela.“

„Povinnost, jestli chcete znát můj názor,“ opáčila jízlivě. „Teď už jsou mrtví, takže na tom už nejspíš nezáleží, ale Grace vás nikdy nechtěla, Scotte, a to od samého začátku.“

Ať jsem měl s nevlastní matkou jakékoli problémy, nikdy jsem nečekal, že to uslyším takhle otevřeně formulované. Napadlo mě, jestli paní Corcoranová nepřehání, a obličejem se mi musely mihnout pochybnosti.

„Nekoukejte tak na mě. Slyšela jsem ji to říkat – asi týden poté, co si vás přivezli z Detroitu. Támhle jsme spolu pili kávu,“ ukázala na trávník u jezera.

„Bill, Grace a já jsme vás sledovali – chůva s vámi byla dole u břehu, myslím, že jste se dívali na labutě.“

Ačkoli jsem byl tak malý, pamatoval jsem se na to – nikdy předtím jsem labutě neviděl a považoval jsem je za to nejkrásnější na světě.

„Bill od vás nemohl odtrhnout oči,“ pokračovala paní Corcoranová. „Mám-li být upřímná, nikdy jsem neviděla chlapa, kterému by dítě tak učarovalo. Grace si toho taky všimla. Pořád se na něj dívala a pak hrozně tiše řekla: ‚Rozmyslela jsem si to, Bille – dítě se k nám dvěma vůbec nehodí.‘

Otočil se k ní. ‚To se mýlíš,‘ prohlásil. ‚Přesně to potřebujeme. Víc dětí, aby tomuhle zatracenému domu dodaly trochu života.‘

Znělo to zcela definitivně, ale Grace se s tím odmítala spokojit, byla odhodlaná prosadit si svou – evidentně měli jen pár dnů na to, aby agentuře řekli, jestli si vás nechají.“

Paní Corcoranová se odmlčela a sledovala moji reakci. Co asi čekala – existuje snad někdo, kdo si nechce myslet, že ho rodiče milovali? „Jo, Grace měla s nákupy velké zkušenosti,“ přitakal jsem. „Všechno si brala na zkoušku s možností vrácení.“

Stařena se zasmála. „Tohle se mi na vás vždycky líbilo, Scotte – nikdy jste ničemu nedovolil, aby vám to ublížilo.“

Jen jsem přikývl.

„Každopádně se hádali čím dál rozčileněji, až se nakonec Grace zcela přestala ovládat. ‚Víš, v čem je tvůj problém, Bille?‘ vyjela na něj. ‚Jsi nosič – jak vidíš někoho se zavazadlem, hned za ním musíš běžet a pomáhat mu.‘

Když tohle dořekla, oznámila mu, že ráno odjedete, a odešla do domu pod záminkou, že musí dohlédnout na přípravu oběda. Nikdo ji po zbytek dne neviděl. Bill dlouho mlčky seděl s očima stále upřenýma na vás a pak prohlásil: ‚Scott v Avalonu zůstane, dokud nepůjde na vysokou, a když bude chtít, tak i potom. Zůstane, protože to říká nosič – a Grace se s tím bude muset smířit.‘

Nevěděla jsem, co na to říct, ještě nikdy jsem tuhle jeho ocelovou stránku neviděla – a nejsem si jistá, jestli ji vůbec někdo viděl. Pak se ke mně otočil a pronesl něco hrozně zvláštního.

Nejspíš víte, že Bill nebyl spirituálně založený – nikdy jsem ho neslyšela mluvit o Bohu –, ale svěřil se mi, že každý večer sedá u vaší postele a dívá se, jak spíte. ‚Myslím, že k nám byl Scott seslán,‘ řekl mi. ‚Mám pocit, že jsem byl vyvolený, abych se o něj staral. Nevím, proč si to myslím, ale věřím, že jednoho dne vykoná něco náramně důležitého.‘“

V tom starém domě a po tolika uplynulých letech se na mne paní Corcoranová usmála. „Udělal jste to, Scotte? Měl Bill pravdu? Vykonal jste něco náramně důležitého?“

Také jsem se usmál a zavrtěl jsem hlavou. „Nevykonal, pokud nepovažujete za důležité nalezení pár ztracených pláten. Bill ale byl dobrý chlap a bylo od něj hezké, že si něco takového myslel.“

Zaslechli jsme, jak venku na trávníku někdo vyvolává jméno paní Corcoranové – pravděpodobně měla pronést nějakou řeč. Poklepala mě po paži a obrátila se k odchodu.

„No, kdo ví,“ dodala ještě. „Nejste nijak starý, ještě je čas, nemyslíte? Sbohem, Scotte.“

Jenže nebyl – myslím čas. Ještě mi nebylo čtyřicet, ale už jsem doběhl do cíle. Jen hlupák by si mohl myslet, že to dopadne jinak. Tak tedy – buď zdráv, hlupáku, říkávám si často, když se za těmi dny ohlížím.

Kapitola 29

Ihned po příjezdu do Afghánistánu Saracén rychle vyrazil na cestu, co nejdéle se držel řídce osídlených údolí a neustále mířil na východ. Uplynulo už téměř patnáct let od té doby, kdy v zemi byl jako mladistvý mudžahedín, denně však dosud narážel na připomínky staré války se Sověty: opuštěná kulometná hnízda, zrezivělé kanony, na padrť rozbombardovanou pasteveckou chýši.

Kotlinami údolí protékaly potoky i řeky, které mu zajišťovaly bezpečí. Na úrodných pásech podél obou břehů vodních toků se pěstoval jen jediný produkt – marihuana – a vysoké rostliny plné vláhy poskytovaly dobrou ochranu před americkými termokamerami.

Nakonec však byl nucen údolí opustit a vyšplhat se do hrozivě vyhlížejícího pohoří Hindúkuše. Na příkrých zalesněných svazích se držel stezek, které tu proklestili těžaři dřeva, a doufal, že bezpilotní průzkumné letouny uvidí karavanu jeho nákladních poníků a budou ho ignorovat jako jen jednoho z mnoha ilegálních dřevorubců. Nad úrovní stromů, v nadmořské výšce, kde každé nadechnutí bylo namáhavým úkonem, už se vůbec neměl kam ukrýt a musel ještě přidat do kroku.

Jednoho pozdního odpoledne měl dojem, že v dáli vidí horské suťoviště, na němž sestřelil svůj první bitevní vrtulník Hind, bylo to však už tak dávno, že si nebyl jistý. Pracně se šplhal ještě výš, přešel úzký horský hřeben a míjel prázdné nábojnice a raketové podvěsy mnohem čerstvějšího původu.

V letech, která uplynula od doby, co zdejší kraj jako teenager naposledy viděl, nepoznali Afghánci prakticky nic jiného než válku: na místo Rusů nastoupili klanoví vůdci, klanové vůdce rozdrtil Tálibán mully Umara, Amerika při honu na Usámu bin Ládina rozprášila Tálibán, klanoví vůdci se vrátili a Spojené státy s koalicí spojenců se nyní snažily zabránit novému vzestupu Tálibánu.

Použitá munice mu prozradila, že už musí být blízko provincii Kunar – kterou Američané nazývali „ústředním nepřítelem“ –, a také tu noc skutečně slyšel, jak v údolí pod ním burácejí vrtulníky Apache následované letounem palebné podpory AC-130, o němž se říkalo, že střílí kulkami velkými jako láhve kokakoly.

V následujících dnech ho mnohokrát zastavili – většinou to byly hlídky americké armády nebo jednotek NATO, dvakrát však narazil na divoce vyhlížející ozbrojence, kteří se označovali za příslušníky antikoaliční milice, v nichž však dobře poznával Tálibánce v jiných turbanech. Všem tvrdil totéž – je pravověrným libanonským lékařem, který od mešit i jednotlivců ve své vlasti získal peníze na humanitární lékařskou misi. Jeho cílem bylo přinést pomoc muslimům v odlehlých oblastech, v nichž nepřetržité války zničily veškerou infrastrukturu, takže tam nezůstaly žádné kliniky a všichni lékaři uprchli.

Vysvětloval, že své zásoby poslal lodí z Bejrútu do Karáčí, kam pak sám odletěl, koupil si nákladní auto, projel Pákistánem do Afghánistánu a na bazaru Shaddle – největším světovém opiovém trhu – vyměnil náklaďák za poníky. To všechno byla pravda, a měl dokonce i laciný digitální fotoaparát, takže mohl předvést snímky, na nichž ošetřoval nemocné a očkoval děti v tuctu zničených vesnic.

Tímto zdůvodněním své mise – doplněným skutečností, že pokaždé, když někdo jeho karavanu prohledal, našel širokou škálu zdravotnického materiálu – rozptyloval obavy obou stran. Jedinými položkami, které vyvolávaly zvědavé dotazy, byla tabule tlustého armovaného skla a několik pytlů nehašeného vápna. Každému, kdo se zeptal, vysvětlil, že sklo používá jako snadno sterilizovatelnou desku, na níž míchá léčivé přípravky. A vápno? Čím jiným by ničil tampony a obvazy, které používá k ošetřování všeho od sněti až po spalničky?

Nikdo si nikdy nedal tu práci, aby se přehraboval obsahem sedlové brašny obsahující jeho oblečení a náhradní sandály. Úplně na dně byla schovaná skládací „helma“ s průhledným plastovým čelním průzorem, krabice jednorázových roušek na obličej vzoru R-700D, černá biologická ochranná kombinéza, vysoké gumové boty, rukavice s kevlarovými vložkami a několik rolí speciální pásky k hermetickému utěsnění všech spojů od helmy až k botám. Kdyby byl někdo toto vybavení našel, vysvětlil by mu, že mezi kopytníky – včetně koz a velbloudů – se zcela běžně vyskytuje nákaza snětí slezinnou a že rozhodně nemá v úmyslu kvůli své práci zemřít. Jako další důkaz by jim byl ukázal lahvičky s antibiotiky, které s sebou vezl, ukradené z libanonské nemocnice, v níž pracoval; byl to standardní přípravek na léčení antraxu. Muži, na něž narazil, však byli vojáci – příslušníci partyzánských nebo pravidelných oddílů –, kteří hledali zbraně a výbušniny, takže se nikdo neptal.

K vyložené lži se uchyloval pouze v jediném případě, a to když se ho zeptali, kam má dál namířeno. Pokrčil vždy rameny, ukázal na svůj majetek a odpověděl, že s sebou ani nevozí mapu.

„Jdu tam, kam Bůh zavede moje kroky.“ Ve skutečnosti však mapu měl – měl ji uloženou v hlavě a přesně věděl, kam jde.

Při třech různých příležitostech mu vojáci jednotek NATO poté, co ho prohledali, pomohli naložit zásoby zpátky na hřbety poníků. Nejobtížnější bylo zvednutí a upevnění čtyř párů těžkých autobaterií určených pro nákladní vozy, s nimiž se pachtila čtyři poslední zvířata v karavaně. Tyto baterie sloužily k napájení malých chladicích boxů a vojáci s úsměvem oceňovali lékařovu vynalézavost. V boxech byly vyrovnané řady malých skleněných lahviček určených pro pomoc nesčetným dětem: vakcíny proti obrně, záškrtu a černému kašli. Skryté mezi nimi, nerozpoznatelné podle ničeho kromě jedné nuly navíc, kterou připsal k číslu výrobní série, byly i dvě lahvičky obsahující něco úplně jiného.

Na celé planetě v té době podle oficiálních předpokladů existovaly pouze dva vzorky viru pravých neštovic. Uchovávaly se pro případné výzkumné účely, přičemž jeden z nich byl uložen v doslova nepřekonatelně zabezpečeném mrazicím boxu Centra pro kontrolu a prevenci nemocí v Atlantě a druhý v utajovaném ruském zařízení zvaném Vektor na Sibiři. Existoval však ještě třetí vzorek. Bez vědomí kohokoli na celém světě s výjimkou samotného Saracéna se nacházel ve dvou skleněných lahvičkách na hřbetě jeho šlachovitého nákladního poníka v hlubinách Hindúkuše.

Saracén ho neukradl, nekoupil ho od žádného roztrpčeného ruského vědce, nepředal mu ho žádný z odpadlických států podobných Severní Koreji, který by ho získal jako výsledek vlastního nelegálního výzkumu. Ne, pozoruhodnou skutečností bylo, že ho Saracén vlastnoručně synteticky vyrobil.

Doma v garáži.

Kapitola 30

Nikdy by se mu to nebylo podařilo, nebýt internetu. Když pátrání po něm začínalo dosahovat čím dál zoufalejších dimenzí, zjistil jsem konečně, že několik let po ukončení studia medicíny přijal Saracén místo v El-Mině, starobylém městě na severu Libanonu.

Sloužil noční směny na pohotovostním příjmu místní nemocnice – byla to těžká a vyčerpávající práce v ústavu trpícím nedostatkem vybavení i personálu. Navzdory neustálé únavě věnoval každý volný okamžik tajnému sledování toho, co považoval za své životní poslání – džihádu proti nepříteli.

Zatímco jiní vojáci Alláhovi marnili čas ve skrytých výcvikových táborech v Pákistánu nebo spřádali fantazie o tom, jak získat víza do Spojených států, Saracén četl všechno, co se mu podařilo získat o zbraních hromadného ničení. A mohl to být pouze internet, který lékaři ze staré nemocnice v městě, o němž nikdo neslyšel, zabezpečil rozsáhlý přístup k výsledkům nejnovějšího výzkumu všech významných biologických vražedných zbraní na světě.

Jedním z oněch nepředvídatelných, avšak smrtících důsledků – jimž by se v hantýrce CIA říkalo „bumerang“ – existence webu je skutečnost, že otevřel Pandořinu skříňku děsivých možností.

Saracén nevyrůstal v podmínkách, v jakých jsou vychovávané děti na západě, takže toho o počítačích mnoho nevěděl, ale to, co věděl, mu stačilo: díky šikovnému použití zástupného serveru se mu podařilo věnovat se svému vytrvalému pátrání v kompletní anonymitě.

Dlouhé měsíce se za pomoci znalostí medicíny a biologie soustředil na prostředky, které považoval za nejsnáze opatřitelné kandidáty vedení biologické války – ricin, antrax, plicní mor, sarin, tabun a soman; ty všechny byly schopné zabít spoustu lidí a vyvolat ještě větší paniku. Všechny však zároveň měly i obrovské nedostatky – většina z nich buď nebyla nakažlivá, nebo byla nejefektivnější, použila-li se v rámci bombardovacích náletů.

Frustrovaný tím, že nedosahuje žádného pokroku, bojoval proti vlnám beznaděje a byl právě uprostřed výzkumu antraxu – ten se alespoň dal sehnat v podobě surových bakterií a byl poměrně rozšířený po celém Blízkém východě včetně Libanonu, přesto by ho však bylo nutno upravit do „zbraňové“ podoby –, když se dočetl něco, co změnilo samotnou povahu světa, v němž žijeme.

Nikdo tomu nevěnoval velkou pozornost.

Na on-line stránkách Análů virologie – měsíčníku, kterého si na regálech sotva kdo všimne – byl zveřejněný popis experimentu provedeného v jisté laboratoři na severu státu New York. Poprvé v zaznamenané historii byl výhradně z běžně nakoupených chemikálií – v celkové ceně pouhých několika set dolarů – vypěstován živý organismus. Bylo pozdní odpoledne a Saracén zcela výjimečně zapomněl při západu slunce pokleknout k magribu, večerní modlitbě. S rostoucím úžasem četl, že se vědcům podařilo zcela z ničeho úspěšně stvořit virus obrny.

Podle článku bylo cílem výzkumníků varovat vládu Spojených států, že by teroristické skupiny mohly vyrábět biologické zbraně, aniž by byly nuceny opatřit si přirozený virus. Byl to dobrý nápad – našel se přinejmenším jeden terorista, kterého nic takového nenapadlo, dokud se o jejich výzkumu nedočetl. Ještě znepokojivější – nebo možná ne, to závisí na míře vašeho cynismu – bylo jméno organizace, která program financovala poskytnutím grantu ve výši tří set tisíc dolarů. Pentagon.

Saracén si ovšem byl jistý, že k této překvapivé události vůbec nedošlo zásluhou ministerstva obrany ani vědců z New Yorku – ti byli pouhými nástroji. Tohle bylo Alláhovo dílo: našel se někdo, kdo synteticky vyrobil virus a otevřel tak dveře pro něj. Na jejich druhé straně byl svatý grál všech bioteroristických zbraní, prudce nakažlivý virus přenosný pouhým aktem dýchání, nejúčinnější zabiják v dějinách planety – pravé neštovice.

V následujících týdnech Saracén zjistil, že výzkumníci využili veřejně dostupného genomu obrny – její genetické mapy – a nakoupili takzvané „párové báze nukleových kyselin“ od jedné z desítek firem dodávajících materiály biotechnickému průmyslu. Tyto párové báze se prodávají za královskou cenu deseti centů za kus a podle jednoho z příspěvků na internetovém diskusním fóru určeném pro biologické nadšence je lze objednat e-mailem. Jak zpráva na fóru uváděla, protože je on-line systém dodavatelské firmy plně automatizovaný, nikdo neověřuje jméno kupujícího a neptá se, k jakému účelu bude materiálu použito.

Poté, co newyorská laboratoř nakoupila mikroskopické stavební prvky, strávili vědci rok tím, že je skládali do správného obrazce, a pak – pomocí jistého vynalézavého, avšak veřejně známého procesu – je spojili. Saracén jakožto lékař s tuctem dostupných příruček molekulární biologie brzy principům procesu porozuměl natolik, že usoudil, že co lze udělat v laboratoři ve státě New York, dokáže pravděpodobně napodobit ve své garáži v El-Mině – pokud se mu podaří sehnat jednu věc.

Někde o tom v minulosti také četl, a dal se tedy do hledání. Po dvou hodinách sezení u internetu to našel – genom neštovic. Kompletní chemická a genetická mapa viru, která kdysi byla jedním z nejpřísněji střežených světových tajemství, padla za oběť explozi znalostí o biologii a celosvětovému šíření složitých vědeckých pojednání po internetu. Neexistovali už žádní strážci a všude jako z krvácejících ran prosakovaly potenciálně smrtící informace – Saracén potřeboval k nalezení genomu dvě hodiny, kdyby však měl s hledáním na webu větší zkušenosti, byl by ho našel na tuctu biologických nebo výzkumných stránek za necelou polovinu té doby. Vím to, protože mně se to podařilo.

Z článku v Análech virologie Saracén věděl, že obrna má ve svém genomu 7741 párových bází neboli písmen. Nyní viděl, že neštovice mají 185578 písmen, což výrazně zvyšovalo nesnadnost jejich umělého vytvoření, nesl se však na vlně znalostí a optimismu a taková maličkost, jako je dalších 178 tisíc písmen, ho nemohla od jeho úmyslu odvrátit.

Brzy dospěl k závěru, že jeho prvním cílem je ochránit sám sebe: pravé neštovice jsou nemilosrdným patogenem a bylo téměř jisté, že někde v průběhu komplikovaného a nestabilního procesu pokusu o jeho syntézu se dopustí nějaké chyby. Pravděpodobně dokonce mnoha chyb, a to, že se nakazil, by se dozvěděl teprve tehdy, až by dostal horečku a až by se zakrátko nato objevila vyrážka mokvajících boláků. Pak už by bylo pozdě: na neštovice nebyl nikdy nalezen žádný lék.

Musel najít vakcínu, a právě při sledování tohoto cíle byl nucen vzít si šest týdnů dovolené. Místo aby zamířil do Bejrútu a odletěl na návštěvu přátel do Káhiry, jak nalhal lékařskému řediteli nemocnice, nasedl do časného ranního autobusu do Damašku. Tam zabil Tlasse, ukradl vakcínu, naočkoval se jehlou se dvěma hroty a vrátil se přes hranice zpět do Libanonu.

Pět dnů zůstal zamčený v hotelovém pokoji a bojoval se strašlivou horečkou, kterou vyvolala obrovská dávka vakcíny, již si vzal. Když horečka opadla a na paži se mu udělal nejprve strup a pak charakteristická jizva, vrátil se do El-Miny. Byť se navenek nic nezměnilo, jeho život přešel do zcela nové fáze: byl připraven začít.

Kapitola 31

První, co udělal, bylo, že se pustil do hermetické izolace garáže pod svým malým bytem a její proměny v improvizovanou uzavřenou biologickou laboratoř.

Při této práci mu pomáhala jedna velká výhoda – měl bezprostředně k dispozici dobrý vzor. Zatímco všechno ostatní se v el- -minské nemocnici rozpadalo, měla dvoulůžkovou infekční izolaci s připojenou laboratoří. Protože antrax byl ve zdejším regionu endemickou chorobou, podařilo se nemocnici využít programu Světové zdravotnické organizace zaměřeného na pomoc rozvojovým zemím v boji proti ní. Ačkoli nemocnici jako takové chybělo některé nejzákladnější vybavení k záchraně životů, ženevská organizace vyčlenila obrovskou částku na vybudování prvotřídního objektu.

Pokud bylo Saracénovi známo, za celých deset let ho použili jen jednou a v současnosti sloužil pouze jako dočasné skladiště. Splnil však funkci vynikajícího modelu jeho vlastní laboratoře a po jejím dokončení navíc poskytl polovinu potřebného praktického vybavení – inkubátory, mikroskop, sklíčka na kultury, pipety, sterilizační komory a spoustu dalších věcí. Jejich zmizení nikdy nikdo neohlásil.

V průběhu následujícího týdne za pomoci počítače a internetové přípojky, kterou si do laboratoře zavedl, sestavil seznam více než šedesáti biotechnických firem z celého světa, schopných poskytnout DNA materiály na méně než sedmdesát písmen, aniž by žádaly o ověření jména či jakékoli další informace.

Když jsem se o tom mnohem později poprvé doslechl, nevěřil jsem tomu. Ke svému zoufalství jsem se připojil k internetu a udělal jsem totéž.

Ještě než však Saracén mohl začít s objednávkami DNA, musel najít dvě životně důležité položky zařízení: syntetizátory genů – přístroje přibližné velikosti slušné počítačové tiskárny. Trvalo mu to hodinu. Závratné pokroky biotechnického průmyslu znamenaly, že trh byl přesycený zařízením, které už nepatřilo k tomu nejrychlejšímu či nejlepšímu, a nabízelo se proto s obrovskými slevami.

Našel dva syntetizátory ve vynikajícím stavu, jeden na eBay a druhý na usedlabequipment.com. Oba dohromady přišly na necelých pět tisíc dolarů a Saracén byl vděčný za to, že jsou lékaři dobře placení a že sám odjakživa vede tak střídmý život. Mohl si jejich koupi ze svých úspor snadno dovolit a za ještě důležitější považoval skutečnost, že prodávající absolutně nezajímá, kdo si je kupuje – chtěli jen číslo platné kreditní karty. Anonymní poukaz platby přes Western Union byl právě tak dobrý.

Pustil se do práce den poté, co dorazil druhý přístroj, a když ten večer surfoval na webu a doplňoval svoji už tak rozsáhlou knihovnu o virech a biologii, podíval se letmo i na nejnovější on-line vydání prestižního periodika Science. Jeden z hlavních článků pojednával o výzkumníkovi, který právě synteticky vyrobil organismus o 300 tisících písmen. V tom krátkém čase, který uplynul od rozhodnutí, kterým směrem se bude jeho práce ubírat, už se 185 tisíc písmen stalo historií. Takovým tempem postupovalo kupředu tehdejší genetické inženýrství.

Když článek dočetl, věděl, že příprava viru neštovic je v jeho silách a jeho schůzka s osudem je potvrzená. Modlil se pozdě do noci – byla to obrovská odpovědnost a on prosil Alláha, aby mu jí pomohl správně využít.

Po šesti měsících, které strávil tím, že spojoval a přepojoval, vracel se, prováděl další výzkumy a znovu se učil – přičemž těžil nejen ze svých znalostí, ale i z ohromné škály levného zařízení, objevujícího se na trhu ve stále větším množství –, svůj úkol dokončil.

Se zapojením všech svých nejlepších schopností pěkně molekulu po molekule znovu vytvořil virus neštovic. Výsledky všech testů, které mohl provést, potvrzovaly, že je identický se svým přirozeně vzniklým ekvivalentem.

V oněch několika tisíciletích, která uplynula od doby, kdy se virus poprvé přenesl z nějaké jiné životní formy na člověka, existovaly dva různé typy neštovic – variola minor, často nazývaná alastrim, která jen zřídka končila smrtí, a její velká sestra variola major, choroba, která se stala metlou lidské populace už od těch časů, kdy se lidé začali shromažďovat ve velkých kmenech. Byl to právě tento virus – s úmrtností kolem třiceti procent –, který Saracén syntetizoval. I v rámci typu variola major ovšem existovalo mnoho různých kmenů, některé mnohem letálnější než jiné.

Protože si toho byl vědom, začal svůj virus rafinovat a napadat, což je dobře známá a osvědčená metoda, jak ho přimět, aby znovu a znovu mutoval; pokoušel se, řečeno slangem některých mikrobiologů, vyvolat proces KFC či fritování a přeměnit ho v doruda rozžhavený kmen něčeho, co už tak bylo nejžhavějším agentem nákazy na zeměkouli.

Když byl přesvědčen, že dosáhl maximálního možného smrtícího účinku, pustil se do modifikace jeho genetické struktury. To byla nejjednodušší, avšak zároveň nejnebezpečnější část celé operace. Byla také nejnezbytnější…

Poté, co byla přirozeně se vyskytující forma neštovic na celé planetě vymýcena, ocitla se Světová zdravotnická organizace v situaci, kdy měla obrovské zásoby nesčetných dávek vakcíny. Po několika letech, když byli všichni přesvědčeni, že už se virus znovu neobjeví, byl tento preventivní rezervoár zničen. Navíc, ačkoli byla velká část lidí – především děti v západním světě – proti neštovicím rutinně očkovaná, Saracén také věděl, že účinky vakcíny začínají po pěti letech slábnout a že tudíž doslova nikdo na celém světě není imunní.

Pro jeho účely to bylo ideální – až na jeden problém. Ve Spojených státech, cíli jeho útoku, se začaly šířit stále rostoucí obavy z bioteroristického napadení a po jedenáctém září bylo rozhodnuto vyrobit a uskladnit přes tři miliony dávek vakcíny, jednu pro každého občana země. Když se o tom Saracén poprvé dočetl, vzbudila v něm ta informace zoufalství. Celou noc strávil studiem materiálů o očkování a dozvěděl se, že minimálně dvacet procent populace zůstane nechráněných: vakcína se u značné části lidí neujímala a nemohla se podávat těhotným ženám, novorozencům, seniorům ani lidem s narušeným imunitním systémem.

I tak jím ovšem zpráva o existenci zásob vakcíny ošklivě otřásla a těsně před svítáním té dlouhé noci dokonce uvažoval o tom, že se svého plánu vzdá a začne hledat jinou zbraň. Opět ho však zachránila současná exploze vědeckých znalostí – nebo Alláh.

Pohroužil se hlouběji do literatury a našel výzkumnou zprávu jisté skupiny australských vědců. Zmíněná skupina, působící v jednom z výzkumných ústavů v australském hlavním městě Canbeře, se pokoušela najít způsob, jak regulovat rozmnožovací cyklus myší. Pracovala s myším poxvirem, vyvolávajícím chorobu blízce příbuznou neštovicím, a obohatila ho o jeden z genů imunitního systému známý jako IL-4. Výsledek byl překvapivý: virus překonal všechny vakcíny, jimiž byly myši naočkované, a pozabíjel je.

Přidání jednoho genu – jednoho jediného – virus proměnilo v beranidlo na vakcíny.

Saracén se s obnovenou nadějí vydal po mlhavé výzkumné stopě. Ve zřídkakdy navštěvovaných koutech webu – kam se často dostal pouze sledováním náhodných vodítek letmo zmíněných na vědeckých fórech – zjistil, že se výsledky uvedeného australského experimentu s větším či menším úspěchem pokoušela napodobit celá řada výzkumníků na celém světě.

Zatímco svět mimo jeho izolovaný zámotek už začínalo zaplavovat denní světlo, pokračoval v práci a narazil na čerstvě zveřejněnou zprávu několika holandských zemědělských vědců pracujících s kravskými neštovicemi. Ti se rozhodli přidat do viru trochu jiný gen, a nejenže vakcínu úspěšně obešli, ale podařilo se jim tento proces vždy znovu opakovat.

Saracén věděl, že si zmíněný gen může snadno opatřit od stejných firem, které mu dodaly párové báze nukleových kyselin. Okamžitě si ho objednal, o dva dny později otevřel malý balíček a vyplul s vědou do nezmapovaných vod.

Věděl, že ani masivní dávka vakcíny, kterou si naočkoval, by ho neochránila, kdyby se mu podařilo zkonstruovat virus neštovic použitelný pro biologickou válku: byl by v takovém případě jako nahý v horké zóně. Ukradl proto z nemocnice kompletní biologickou ochrannou kombinézu, aby se izoloval před nákazou, a pak zamířil na pobřeží. Pomalu projížděl po silnici táhnoucí se kolem moře, až našel obchod s potápěčskými potřebami. Uvnitř zaplatil hotově za čtyři kyslíkové láhve k akvalungu a regulátor vzduchu, všechno naložil dozadu do auta a vrátil se do svého zámotku.

Pokaždé když pracoval na svém vakcínou nezničitelném viru, trvalo mu dvacet minut, než si ochrannou kombinézu oblékl a připojil k ní speciálně modifikovaný dýchací přístroj, samotná vědecká práce však byla snadná. Částečně díky nabytým odborným znalostem a částečně i proto, že nový gen obsahoval jen asi tři stovky písmen, byl s jeho včleněním do viru hotový za necelý měsíc.

Byla to právě tato potenciálně zkázonosná zbraň, která byla obsažená ve dvou skleněných lahvičkách s připsanou nulou, a existoval jednoduchý důvod, proč ji Saracén přivezl do Afghánistánu: všechna jeho pozoruhodná práce by přišla vniveč, kdyby udělal nějakou chybu a virus nefungoval. Byl si velice dobře vědom toho, že se neštovice vyskytují výhradně u lidí – nemohli se jimi nakazit ani naši nejbližší příbuzní, šimpanzové či jiné opice. To znamenalo, že jedinou možností, jak se ubezpečit, že je virus stejně letální jako originál, a zjistit, jestli dokáže překonat vakcínu, bylo otestovat ho na lidech.

A právě hluboko v horách Hindúkuše hodlal najít tři subjekty, které pro svůj neblahý experiment nutně potřeboval.

Provincii Kunar a její americké patroly nechal daleko za sebou a našel vyschlé řečiště, které nyní v důsledku rozkladu afghánské infrastruktury sloužilo jako silnice. Den za dnem po něm kráčel v oblacích prachu zvedaných náklaďáky a všudypřítomnými terénními toyotami, jednoho dopoledne si však ve spalujícím žáru uvědomil, že se blíží k cíli své cesty: na pozadí oblohy před sebou uviděl siluety čtyř mužů, kteří tam na koních stáli na stráži s kalašnikovy v rukou.

Saracén vedl svoji malou karavanu kupředu, zabočil podle ohbí řeky a kus před sebou spatřil městečko z hlíny a kamene, v němž jako by se už od středověku téměř nic nezměnilo. Na protějším břehu hlídala průsmyk vedoucí hlouběji do hor skupinka opevněných budov, zabudovaných přímo do skalní stěny.

Původní britská pevnost z devatenáctého století byla přeměněna v domov, tvrz a sídlo regionálního vládce. Saracén prošel pod pozůstatky silničního mostu, vyšplhal se na rozpraskanou asfaltovou vozovku a zamířil k ní. V polovině pásu, který kdysi býval širokou silnicí, vešel mezi změť obrovských balvanů, a když se z ní na opačné straně vynořil, stál tváří v tvář dvěma z oněch jezdců.

Zahrazovali mu cestu a puškami mu nedbale mířili na prsa. Saracén věděl, že by nijak neváhali zmáčknout spoušť.

„Co jsi zač?“ zeptal se jezdec držící umělecky zlatem vykládanou pažbu své zbraně – zjevně služebně starší z obou mužů.

Saracén už chtěl odpovědět, ale zarazil se, když si uvědomil, že jméno, které používá – a které má i v pase – by nic neznamenalo. Místo toho ukázal na vchod do pevnosti.

„Předejte mu vzkaz, prosím. Vyřiďte mu, že chlapec s raketami Blowpipe se vrátil.“

Kapitola 32

V letech, která uplynula od jejich posledního setkání, získal lord Abdul Mohammad Khan spíše vzhled středověkého obrazu než klanového vůdce. Jeho pleť měla texturu vydělané kůže a na sobě měl chapin – dlouhou tradiční afghánskou róbu – z té nejjemnější látky, u boku zlatou dýku jako symbol autority a na nohou naleštěné vysoké boty z teletiny. Celkový dojem bohužel kazily zlaté hodinky Rolex, velké jako mikrovlnná trouba.

Léta k němu nebyla příliš laskavá – je ovšem třeba dodat, že v Afghánistánu nejsou léta nikdy laskavá k nikomu – mohl se však na rozdíl od většiny svých vrstevníků chlubit jednou věcí: byl dosud naživu. Blížila se mu už sedmdesátka, byl válečnickým otcem svého klanu a vojáci i návštěvníci mu s nefalšovanou úctou ustupovali z cesty, když kulhavě přecházel po kamenné dlažbě svého areálu. Všichni by byli rádi věděli, kdo je ten svalnatý chlap, který se objevil u brány a kterého se lord Khan takovou rychlostí rozběhl přivítat.

Někteří tvrdili, že je to jeho bývalý spolubojovník, mudžahedínský hrdina, zatímco podle jiných to byl lékař, který Khana přijel vyléčit z nějaké strašlivé choroby. Ať však byla cizincova minulost jakákoli, dostalo se mu pocty, jakou se nemohl pochlubit nikdo z ostatních přítomných: velký Khan mu položil ruku na rameno a osobně ho uvedl do své slavnostní audienční komnaty.

Místnost kdysi sloužila jako kancelář britského velitele severozápadní fronty a v důsledku toho se chlubila vysokým stropem, krbem dovezeným z Anglie a zvýšeným pódiem, na němž stával velitelův stůl. To bylo nyní pokryté starožitnými koberci, které by se neztratily v žádném muzeu, a hedvábnými polštáři, jež se sem dostaly přes hranice z paláců v Íránu a Číně. Ve zlatém koši se v koutě pálilo kadidlo, v krbu byly vyrovnané veškeré potřeby k přípravě čaje, mezi vším tím nádherným exotickým vybavením místnosti to však byla stěna proti krbu, která plně upoutala pozornost každého návštěvníka.

Khan přimhouřenýma očima sledoval Saracéna v okamžiku, kdy si všiml masivních betonových bloků, které byly do zdi zapuštěné. Návštěvník se zastavil a prohlížel si basreliéf kmitajících údů a ječících obličejů obou mužů, kteří Khana zradili, navždy zachycený – v krystalizované podobě – okamžik jejich smrti. Z nějakého důvodu si odjakživa představoval, že to byli sotva odrostlí chlapci, nyní však viděl, že šlo o dospělé válečníky – vysoké a po zuby ozbrojené –, a to jejich děsu dodávalo ještě silnější účinek.

Přistoupil blíž. Běh času a kouř propůjčily blokům patinu medového lesku a Saracén s překvapením zjistil, že se nápadně podobají sousoší odlitému z bronzu. Lord Khan se postavil po jeho bok. „Moje socha se ti zalíbila, co? Víš, jak se jmenují?“

Saracén zavrtěl hlavou. Ačkoli tu historku slyšel mnohokrát, o jménech se nikdy nikdo nezmínil.

„Blbý a Blbější,“ a s těmito slovy klanový vůdce propukl v burácivý smích. „Tak je pojmenoval jeden chlap od CIA, když tady před léty byl – a od té doby jim nikdo neřekne jinak.“

Saracén nepatrně ztuhl. „Navštěvuje vás CIA často?“

„Vždycky jednou za pár let,“ pokrčil rameny lord Khan. „Pokaždé se snaží koupit si moji podporu pro frakci, kterou si právě ten měsíc vybrali.“ Došel ke krbu. „Nikdy jsem si jejich peníze nevzal, ale musím přiznat, že se mi líbí jejich smysl pro humor.“

Jakýsi stařec s očima zastřenýma šedým zákalem, který seděl se zkříženýma nohama v příšeří, se zvedl z podlahy a chystal se začít pro svého pána i jeho hosta připravovat čaj. Lord Khan ho zarazil, otočil se k Saracénovi a ukázal na služebnictvo i tucet tělesných strážců roztroušených po místnosti. „Chceš, aby odešli?“

Saracén přikývl – soukromí bylo přesně tím, co potřeboval. Khan se usmál. „Myslel jsem si to. Na společenské návštěvy nikdo do Afghánistánu nejezdí.“

Když se místnost vyprázdnila, začal lžičkou odměřovat do konvice čajové lístky. „Vzpomínáš si, kdy jsem ti naposledy servíroval čaj?“

„Právě skončila válka,“ odpověděl Saracén. „Balili jsme tábor; seděli jsme spolu v kuchyni a kouřili cigarety.“

Khanův obličej změkl – byly to dobré časy, plné kamarádství a odvahy, a on si je rád připomínal. „Já jsem mířil domů a ty jsi vyrážel na mnohem delší cestu.“

Saracén na to nic neřekl, jen vzal z police dva křehké šálky a postavil je k ohni, aby se zahřály.

„Když jsem to naposledy kontroloval,“ pokračoval tiše lord Khan, „klan Saúdů stále měl svoje paláce a svoji moc.“

„Jak dlouho ještě?“ odpověděl Saracén stejně tiše položenou otázkou. „Možná se už brzy dozvíme, jestli budou schopní přežít bez pomoci vzdáleného nepřítele.“

Oba muži si hleděli do očí. „Když jsem se doslechl, že je z tebe potulný lékař,“ ozval se lord Khan, „napadlo mě, jestli ses nezměnil, jestli jsi s přibývajícím věkem nezměkl…“ Hlas se mu vytratil do prázdna. „Takže stále vykonáváš dílo Boží, ano?“

„A vždycky budu. Potřebuji tři lidi, Abdule Mohammade Khane, tři postradatelné lidi. Pokud mi budeš schopen pomoct, jsem si jistý, že Bůh si bude tvého přispění dobře vědomý.“

„Co tím máš přesně na mysli – jak postradatelné?“

Saracén neodpověděl, jen se otočil a pohlédl na Blbého a Blbějšího.

„Ach tak,“ přikývl lord Khan, „takhle postradatelné.“ Potřeboval čas na rozmyšlenou, vyšel tedy na balkon, odkud byl výhled na celý areál, a začal vykřikovat rozkazy na vojáky shromážděné dole. Uvědomoval si, že ať jsou rizika jakákoli, nemá na vybranou: Saracén byl kdysi ochoten položit za Khana a jeho lid život, a to byl dluh, jaký nelze nikdy splatit. Vrátil se, aby dokončil přípravu čaje. „Nějaká speciální přání ohledně těch vězňů?“ zeptal se.

„Židé by byli perfektní,“ odpověděl Saracén.

Lord Khan se jeho žertu zasmál. „Jistě,“ opáčil, „podívám se do místní synagogy.“

Saracén se na něj také zazubil. Oba věděli, že se v Afghánistánu žádný Žid nenachází už několik desetiletí, od té doby, co byli poslední členové jejich kdysi vzkvétající komunity nuceni uprchnout, aby si zachránili život.

„Teď vážně,“ pokračoval Saracén, „musejí být mladí a zdraví – a nesmějí to být muslimové.“

„Ani Američané,“ dodal lord Khan. „Uneseš jednoho z nich a naděláš tím nebetyčné problémy úplně všem.“

Saracén přikývl. „Mají-li být vyloučeni muslimové, znamená to, že to musejí být cizinci – takže to podle mne bude dost velký problém, i když jich nebudu chtít víc.“

Lord Khan si pomyslel, že v jednom ohledu má jeho požadavek obrovskou šanci na úspěch. Afghánistán se přímo hemžil potenciálními oběťmi: byli tam evropští humanitární pracovníci, křesťanští misionáři, anglické rekonstrukční týmy, zahraniční novináři.

Ačkoli nic neřekl, znal také muže, kteří se už léta živili únosy a vymáháním výkupného. Byl to gang tuctu bratrů a bratranců, kteří kdysi bojovali pod jeho velením a nyní žili těsně za íránskou hranicí. Neméně důležité bylo, že by pro Abdula Mohammada Khana zemřeli, kdyby je o to požádal – zachránil kdysi život jejich matce.

„Jedno poslední kritérium,“ uzavřel svůj požadavek Saracén. „Nemusejí to být muži.“

To lorda Khana potěšilo – ženy to podstatně usnadňovaly. Bylo sice obtížnější je unést, ale snáze se ovládaly a skrývaly: žádný ze zahraničních vojáků by se nikdy neodvážil nahlédnout pod černý závoj a dlouhou róbu.

„Můžeš mi dát tři týdny?“ zeptal se Khan. Saracén nevěřil vlastním uším – byl by čekal tři měsíce, kdyby bylo třeba. Neplýtval slovy, jimiž by vyjádřil svůj vděk, natáhl se a vřele starého válečníka objal.

Když uzavřeli tuto záležitost, zatáhl lord Khan za šňůru se zvoncem a přivolal zpátky do místnosti svůj personál. Neřekl to nahlas, ale čím méně času strávil se Saracénem o samotě, tím snazší pro něj bylo popřít, že by cokoli věděl o budoucích událostech.

„A jak se ti jinak daří, příteli?“ zeptal se, když se dveře otevřely a jeho strážci vcházeli dovnitř. „Jsi požehnaný manželkou…?“

Lord Khan chtěl jen nadhodit nezávaznou konverzaci určenou pro uši služebnictva, ze stínu žalu, který přelétl návštěvníkovým obličejem, však pochopil, že je to otázka, kterou měl raději nechat nevyslovenou.

„Byl jsem požehnán,“ odpověděl tiše Saracén. „Ihned po získání lékařského diplomu jsem odjel do Gazy, do uprchlického tábora Džabalia. Věděl jsem, že tam lidé potřebují moje služby nejnaléhavěji.“

Několik strážců a služebných si vyměnilo pohledy – Gaza nebyla něčím, co by bylo možno brát na lehkou váhu. Bylo to pravděpodobně jediné místo na světě, vedle něhož se Afghánistán zdál být bezpečný.

„Slyšel jsem o tamějším táboře v přednášce jedné ženy, když jsem studoval medicínu v Bejrútu; to ona mě seznámila s teorií vzdáleného nepřítele,“ pokračoval Saracén.

„Když jsem tam přijel, znovu jsem ji vyhledal. O dva roky později jsme se vzali, a pak…“ Zaťal ruku v pěst a pokrčil rameny a to prosté gesto o jeho ztrátě vypovědělo víc než jakákoli slova.

„Jak zemřela?“ zeptal se lord Khan. Nikdo v celé místnosti od návštěvníka neodtrhl oči.

„Izraelská raketa – zasáhla auto, které ji vezlo.“

Následovala dlouhá chvíle ticha. Nikdo z posluchačů neměl, co by dodal; všechno, co si o Izraelcích mysleli, už bylo dávno řečeno.

„Šli konkrétně po ní?“ zeptal se konečně lord Khan.

„Tvrdili, že ne – byla jen vedlejší obětí. Víte ale, jak sionisté lžou.“

Khan pokýval hlavou a pak promluvil zbožným hlasem: „Mír s ní. Jak se jmenovala? Budu se za ni modlit.“

„Většina lidí ji znala pod jménem Amína. Amína Ebadiová,“ odpověděl Saracén. „Moje manželka, matka mého jediného dítěte.“

Kapitola 33

Ten večer Saracén rozložil svoji improvizovanou kliniku na verandě domu pro hosty a tam také stál o dva dny později a ošetřoval děcko s tříštivou zlomeninou nohy, když viděl lorda Khana a jeho tělesné strážce odjíždět z pevnosti.

V pevnosti i v městečku se rozšířila zpráva o tom, že se klanový vůdce rozhodl navštívit vzdálené hroby svých pěti mladších bratrů, kteří byli vesměs zabiti v různých válečných konfliktech, ve skutečnosti však rychlým tempem ujížděl k íránské hranici.

Když se po třech týdnech vrátil, byl vyčerpaný a stěžoval si na silné bolesti v levé paži, což ovšem byla pouhá záminka k tomu, aby mohl svého lékařského hosta vytáhnout z postele. Seděli sami v domě pro hosty, opět popíjeli čaj a Saracén pozorně poslouchal, jak mu lord Khan oznamuje, že má být připravený k odjezdu hned po ranních modlitbách.

Khan vytáhl speciální mapu americké armády, ukázal na ní Saracénovi trasu a oznámil mu, že ho čeká šest set padesát kilometrů náročné cesty. Bude se vyhýbat vesnicím, držet se starých mudžahedínských zásobovacích stezek a cestovat sám jedním z nejdrsnějších a nejopuštěnějších území světa. Ve výšce dvou a půl tisíce metrů, v polovině úbočí hory, kterou nikdy nikdo nepojmenoval a označuje se pouze číslem, najde sovětské předsunuté pozorovací stanoviště, které bylo před lety rozbořeno a opuštěno.

Tam se sejde se skupinou mužů a v osamění vysokých horských štítů, daleko od všech známek civilizace, budou jeho modlitby vyslyšeny.

„Už jsou zajatci unesení?“ zeptal se Saracén a srdce mu radostně poskočilo.

„Dnes v noci. Byli sledováni a vybráni – dva muži a jedna žena. Ta žena je těhotná.“

Kapitola 34

Saracén neviděl osm kmenových ozbrojenců, kteří zboží přivezli. Byla noc a oddíl přijel ke starému pozorovacímu stanovišti nehlučně; koně měli kopyta obalená hadry, které ztlumily jejich dusot.

Nebyl to ovšem pouze Saracén, kdo tu podivnou karavanu nikdy nespatřil – v týdnu předcházejícím jejich příjezdu je ani koutkem oka nezahlédl nikdo jiný. Sedm dní ozbrojenci postupovali tak, že se vždy těsně před rozbřeskem utábořili, hodiny denního světla prospali a celou noc pak cestovali tak rychle, jak je byli jejich koně schopní nést.

Vím to, protože o mnoho později – když bylo po událostech onoho neblahého léta – tým složený z příslušníků speciálních jednotek a agentů CIA tajně překročil hranice do Íránu, přepadl opevněnou vesnici těch mužů a podrobil je výslechu s použitím toho, čemu se kdysi říkalo „extrémní přesvědčovací metody“. Jsem si jistý, že ani jeden z těch osmi se z výslechu nikdy úplně nevzpamatoval.

Samozřejmě, ani zmínění ozbrojenci nebyli na hoře číslo 792 dostatečně dlouho, aby na vlastní oči viděli, co přesně Saracén dělal, ale vzhledem k tomu, že jsem viděl všechny tajné důkazní materiály, a jak už jsem se zmínil, vím toho o něm víc než kdokoli jiný na světě, dokážu pravděpodobně nejlépe odhadnout, co se dělo v oněch horských výšinách – na území, které navzdory nepřetržitým Saracénovým rituálním modlitbám muselo dávat zcela nový význam termínu „Bohem zapomenutý kraj“.

Ačkoli ozbrojenci zvuk koňských kopyt účinně utlumili, Saracén si byl jejich přítomnosti vědom. Když před čtyřmi dny dorazil na místo, usadil se ve staré noclehárně pozorovacího stanoviště, zřízené odstřelem hluboko ve skále, a právě spal v této jeskyni, když se s náhlým škubnutím probudil. Byla to buď intuice získaná na bojišti, nebo neklidné přešlapování jeho koní, co mu prozradilo, že už není na horském úbočí sám.

Zůstal nehybně ležet; z toho, že únosci zvolili časnou ranní hodinu bezměsíčné noci a že pečlivě zamaskovali pohyb svých poníků, usoudil, že nechtějí, aby je viděl ani on, a nezvedl se proto, aby vyšel ven a pozdravil se s nimi.

Po třiceti minutách měl dojem, že slyší plesknutí otěží, jako by někdo pobízel koně k rychlejšímu poklusu ze stráně dolů, nebyl si tím však jistý. Počkal dalších dvacet minut a teprve pak vylezl na širokou skalní římsu.

Ozbrojenci – kteří právě v polovině zpáteční cesty dolů zastavili, aby napojili poníky – se ohlédli a spatřili titěrné světélko zasklené lucerny. To bylo vše, co viděli z člověka, který se už velice brzo měl stát nejhledanějším mužem planety.

Únosci nechali všechny tři zajatce připoutané k železným kruhům, které kdysi zajišťovaly komunikační stožár, a tam je také Saracén poprvé uviděl – se spoutanýma rukama i nohama, s roubíky v ústech, ženu napůl překrytou černým hábitem, pod nímž byla schovaná během drsné pouti.

Když se přesvědčil, že jsou bezpečně zajištění, přistoupil k nim Saracén blíž a zvedl ženin hábit, aby si ji mohl důkladněji prohlédnout. Zjistil, že je její bavlněná košile zmačkaná a potrhaná a na džínech jí chybějí knoflíky u poklopce. Nevyvaroval se myšlenek na to, co se s ní asi během cesty dělo – psanci, kteří ji unesli, byli sice pravověrní muslimové, ale byli to také chlapi.

Rozervaná košile jí stěží zakrývala břicho a Saracén jako lékař podle jeho velikosti odhadoval, že je přibližně ve čtvrtém měsíci těhotenství. Na jiného muže – humánnějšího a méně nábožensky založeného – by něco takového možná citově zapůsobilo, ne však na Saracéna: na vězně se nedíval jako na lidi, nýbrž jako na dar Boží.

Otočil se a uviděl, že na ocelovém stojanu, na němž se kdysi otáčel sovětský polní dalekohled, mu ozbrojenci nechali pověšený malý váček, obsahující nejen klíčky k jejich poutům, ale také jejich pasy a náprsní tašky.

Před očima zajatců se zacpanými ústy rozložil dokumenty a dočetl se v nich, že žena je osmadvacetiletá neprovdaná Italka, pracovnice humanitární organizace WorldVision. Pomyslel si, že ji unesli na jedné z jejích výprav do terénu, kde ji pravděpodobně zradili lidé, jimž se snažila pomáhat.

Nalistoval poslední stránku ženina pasu a podíval se na její fotografii. Byť by to nikdo z jejího současného špinavého vzhledu nepoznal, na fotografii byla opravdu hezká: měla dlouhé tmavé vlasy, ochotný úsměv a hluboké zelené oči. Tytéž oči nyní upřeně zíraly na jeho obličej, snažily se komunikovat, prosily, Saracén je však ignoroval a věnoval pozornost mužům.

Mladší z nich byl Japonec. Bylo mu pětadvacet let, měl nagelované ježaté vlasy a kolem jednoho svalnatého nadloktí tetování v podobě ostnatého drátu. Saracén byl z Libanonu dostatečně obeznámený s populární kulturou, aby věděl, že by si někdo takový vysloužil označení „in“ nebo „cool“. Na první pohled se mu znelíbil. Podle dokumentů to byl zvukový technik na volné noze. Vzhledem k nebezpečím hrozícím v Afghánistánu a nenasytné poptávce čtyřiadvacetihodinových zpravodajských kanálů pravděpodobně vydělával spoustu peněz, což vysvětlovalo přítomnost čtyř tisíc dolarů a dvou malých psaníček kokainu zastrčených vzadu v jeho náprsní tašce.

Chlapík připoutaný vedle něj – nejstarší a nejklidnější z těch tří – byl holandský inženýr. Podle pasu mu bylo čtyřicet šest let a fotografie v jeho náprsní tašce ukazovaly, že je to otec tří dospívajících dětí. Víza naznačovala, že si kariéru založil na výjezdech do rizikových teritorií – Nigérie, Iráku, Bosny, Kuvajtu – a všechny je přežil. Tentokrát už inšalláh ne, pomyslel si Saracén.

Znovu si je všechny prohlédl. Ačkoli to na sobě nedával nijak znát, to, co viděl, ho potěšilo: byli tělesně zdatní a jeho lékařské oko mu potvrzovalo, že jsou všichni v dobrém zdravotním stavu. Jestli je jeho podomácku vyrobený virus zabije, dokáže zabít každého.

A ještě jedna věc mu hrála do karet: vzala-li se v úvahu situace, v níž se nacházeli, byli relativně klidní; ozbrojenci jim podle jeho odhadu namluvili, že jsou jen komoditou v mnohokrát obehrané finanční transakci. Kromě pěstování opiových makovic a marihuanového konopí se únosy za účelem výkupného v Afghánistánu staly prakticky jediným růstovým sektorem ekonomiky. Psanci zjevně obětem řekli, že nebudou-li dělat problémy a znají-li jejich zaměstnavatelé pravidla hry, nikdo jim neublíží. Stráví pár týdnů v tvrdých podmínkách a pak se vrátí do svých klimatizovaných kanceláří, jejich zaměstnavatelé budou o několik set tisíc dolarů lehčí a pár vesnic bez tekoucí vody a jakékoli možnosti výdělku bude mít dostatek prostředků na obživu na dalších deset let.

Saracén jim vytáhl roubíky z úst a hodil jim tři čutory s vodou. Sotva se napili, okamžitě se s ním pokusili navázat komunikaci. Protože angličtina byla jediným jazykem, který všichni tři ovládali, zkusili to nejdřív anglicky. Saracén pokrčil rameny a předstíral, že nemá tušení, co se mu snaží říct. Když neuspěli, vyzkoušela žena pár vět v urdštině, národním jazyce Pákistánu, který se naučila, když tam pracovala. Pak přišel na řadu nejběžnější afghánský jazyk darí, výslovnost všech tří zajatců však byla tak mizerná a jejich slovní zásoba tak omezená, že by nedokázali říct nic dalšího, i kdyby jim odpověděl.

Namísto toho na ně promluvil rychlou arabštinou, a tentokrát se pro změnu oni zatvářili nechápavě. Když tak vytvořil zdání, že nemají naději se dorozumět, Saracén se od nich odvrátil a zamířil do noclehárny. Než vyvedl koně, mluvili spolu zajatci tichou angličtinou a jejich rozhovor potvrdil původní Saracénovu domněnku: byli si jistí, že byli uneseni kvůli výkupnému. Ten japonský frajer dokonce navrhoval, aby zkusili zdržovací taktiku a dali tak pátracím letounům či jiným metodám jejich hledání větší šanci je najít.

Holandský inženýr Saracéna pozorně sledoval a nebyl přesvědčený, že je jen obyčejným doprovodným hlídačem. V jeho úsporných pohybech a skryté energii bylo něco, co v něm vyvolávalo dojem, že by nebylo moudré si s ním zahrávat. Tytéž vlastnosti viděl v bitvami zakalených kosovských partyzánech, nejtvrdších chlapech, jaké kdy poznal.

„Myslím, že bychom to měli nechat na vyjednávačích,“ radil. „Máme v Holandsku takové rčení: ‚Když jsi po krk ve sračkách – za žádných okolností nedělej vlny.‘“

Než se stačili o jeho názoru blíž rozhovořit, Saracén na ně křikl. Nerozuměli sice slovům jeho příkazu, jasně si však vyložili smysl prudkého švihu, jímž si přejel rukou před ústy: chtěl, aby zmlkli, a když vytáhl ze sedlové brašny modlitební kobereček, pochopili i důvod. Vycházelo slunce a nastal čas první denní modlitby.

Jen co skončil s modlením, zvedl Saracén svůj kalašnikov, uvolnil pojistku, nastavil selektor na plně automatickou palbu a uvolnil zajatcům pouta na nohou. Jednoho po druhém, s rukama stále spoutanýma, je vysadil na hřbety koní, přičemž tvrdě zmáčkl Japoncovu zraněnou paži – zranění utrpěl, když ho psanci unášeli – a celkově s ním zacházel obzvlášť brutálně. Nehodlal dovolit, aby ho na téhle cestě někdo zdržoval.

První den jízdy byl nejsnazší, přesto však byli při západu slunce všichni tři zajatci vyčerpaní a otlačení ze sedel. Saracén jim nařídil sesednout, připoutal je kusy řetězu k ocelové tyči, kterou zatloukl do země, a začal rozdělávat oheň, zatímco se odšourali za balvany, aby tam vykonali malou i velkou potřebu.

Otočený zády k nim uvařil konvici černého čaje, nasypal do něj spoustu cukru, aby zamaskoval chuť účinného sedativa, které do něj přidal, a rozlil ho do tří hrnečků. Po celý ten strašlivý den jim odmítal poskytnout čutory s vodou, byť ho o to několikrát prosebnými gesty žádali, a všichni tři se proto nyní čaje dlouze a s chutí napili. Saracén rozložil na zemi u ohně přikrývky a během hodiny jeho vězni, stále spoutaní na rukou i na nohou, upadli do hlubokého nepřirozeného spánku.

Saracén přistoupil k ženě, která ležela tváří k zemi, nohy měla roztažené a jedno koleno pokrčené, a poklekl vedle ní. Vzhledem k tomu, že oba muži byli v podstatě v bezvědomí, nehrozilo nebezpečí, že by ho vyrušili, natáhl tedy ruku a povolil jí džíny s utrhanými knoflíky. Pod nimi se objevily bílé spodní kalhotky.

Na okamžik se na ni zadíval, pak přejel rukou po jejím obnaženém zadku a pomalu ji přesouval k hebké pokožce vnitřního stehna. Teprve v posledním možném okamžiku si uvědomil, že je tvorem Božím a lékařem, a zarazil se. Odvrátil se od ní, chraptivě oddechoval a zvedl oči k hvězdami poseté obloze. Tiše odříkal modlitbu za odpuštění, několik minut se vzpamatovával z pokušení a pak rozbalil malou roličku s lékařskými potřebami, kterou předtím vytáhl ze zavazadla neseného jedním z nákladních koní. Uvnitř byla tuba anestetického gelu, jehla se dvěma hroty a zbývající dvě lahvičky vakcíny proti neštovicím, které ukradl ze syrského institutu.

Během dlouhé jízdy toho dne dospěl k rozhodnutí, že bude nejlepší kandidátkou na otestování toho, zda virus dokáže prolomit bariéru vakcíny, a potřeboval ji tudíž co nejdříve imunizovat. Rychle zamítl možnost, že by očkování provedl na paži – nechtěl, aby viděla vpich a začala přemýšlet o tom, co znamená –, a usoudil, že nejlepší bude místo, kde se setkávají obě poloviny její zadnice. Tam si neuvidí a téměř určitě se bude domnívat, že je to otlačenina ze sedla.

Kromě již zmíněné krátké epizody pokušení proběhlo očkování bez dalšího zdržování a ráno následujícího dne se žena probudila s horečkou, úpornou bolestí hlavy a napuchlým bolákem na zadku. Saracén poslouchal, jak muži spekulují o možnosti, že ji v noci něco kouslo, a pak sledoval, jak se otočili k němu a posunky mu naznačovali, že bude mít žena problémy s další jízdou na koni. Podobnou gestikulací jim odpověděl, že je to jen otlačenina od sedla, rozdal jim plné čutory s vodou a přehodil přes ženino sedlo přikrývku navíc, aby seděla na měkkém. Dokonce jí pomohl nasednout.

Šest dalších dnů cestovali ve dne i v noci a zastavovali jen tehdy, když byl Saracén příliš vyčerpaný a nemohl pokračovat; jinak se neustále držel za nimi a provazem s uzly udržoval koně a někdy i jezdce při vědomí a v pohybu.

Během čtyřiadvaceti hodin od očkování začala ženina horečka ustupovat, a ačkoli se o tom Saracén nemohl přesvědčit – byl by jí musel stáhnout džíny a podívat se, jestli se jí udělala jizva –, byl si jistý, že se vakcína ujala.

Každou hodinou stoupali výš a výš, ubírali se dlouhou a klikatou trasou, jež se vyhýbala všem obydleným místům, a mířili hluboko do nejnehostinnějších končin Hindúkuše. Navzdory nepřekonatelné únavě zajatce tempo, které Saracén zvolil, nepřekvapovalo: všichni v Afghánistánu, na straně únosců i unášených, věděli, že jedním ze základních pravidel této branže je okamžitě po zajetí udržovat zboží v neustálém pohybu.

To, že si byli vědomi důvodů Saracénova spěchu, jim však samozřejmě cestování nijak neusnadnilo, a když s nimi dospěl do místa konečného určení, byli zajatci tak vyčerpaní, že se sotva udržovali při vědomí. Zvedli bezvládně pokleslé hlavy – bylo to těsně po půlnoci – a zadívali se na opuštěnou vesnici tak odlehlou a skrytou, že by ji i místní pastevecký horal stěží našel.

Pro Saracéna to však neplatilo – znal ji stejně dobře jako kterékoli jiné místo na světě.

Kapitola 35

Nechal zajatcům pouta na rukou, koním u vjezdu do vesnice svázal nohy, připravil si zbraň k palbě a vrátil se do opojných dnů svého mládí.

Ještě doma ve své libanonské laboratoři dospěl k závěru, že existuje pouze jedno dostatečně odlehlé místo, kde může provést svůj experiment na lidech – zničená vesnice, v níž víc než rok přebýval za sovětské války.

Když nyní kráčel jejími zpustošenými ulicemi – kde poznával každou budovu a každé zčernalé požářiště pro něj bylo plné vzpomínek, – kolem dokola vykřikoval zpěvavý arabský pozdrav. „Allahu akbar,“ vyvolával.

Nemohl vědět, jestli vesnici neobsadil Tálibán, nějaká tlupa válečných utečenců nebo jedna z nesčetných karavan převážejících drogy, a neměl v úmyslu vězně tam přivést, dokud se neujistí, že je tam sám.

„Allahu akbar. “ Bůh je veliký. A jedinou odpovědí, které se mu dostávalo, bylo skučení větru, toho nikdy neustávajícího řezavého vichru, který si tak dobře pamatoval a který vál až do Číny. Když se přesvědčil, že je sám, zabočil kolem staré mešity a vešel do kuchyně, v níž poprvé vykouřil cigaretu s Abdulem Mohammadem Khanem.

Duchové tančili všude kolem něj – téměř viděl vousaté obličeje ostatních mudžahedínů, kteří seděli v půlkruhu a předkládali slavnému klanovému vůdci své poslední požadavky. Byli tehdy všichni tak mladí, tak plní života. Pro Saracéna to byla doba ještě před tím, než se oženil a zplodil vlastní dítě, a nyní se na okamžik rozpomněl, jaké to bylo, když měl tak dlouhou cestu teprve před sebou a skoro žádnou za sebou.

Vytrhl se ze zasnění, rozdělal oheň v krbu, v němž se pravděpodobně netopilo od té doby, co mudžahedínové odtáhli, a zřídil provizorní stáj v přístřešku, kde se kdysi skladovalo obilí. Teprve pak přivezl do vesnice vězně, připoutal je ke starým žlabům, doplnil jim čutory vodou a dal každému dva tvrdé suchary, které byly ode dne únosu jejich jedinou stravou, takže se je naučili upřímně nenávidět.

Mechanicky je spolykali, příliš vyčerpaní na to, aby se starali o to, co jedí, a ani se nenamáhali s rozkládáním přikrývek, jen se prostě schoulili na hromadu staré slámy nakupené v koutě. Pro oba muže to byl poslední nehorečnatý spánek, který kdy měli zažít.

Ráno je všechny tři probudily údery bušícího kladiva. Saracén byl vzhůru už několik hodin a pracoval na obnově jednoho z kamenných skladišť krčících se na okraji skalního útesu nedaleko mešity. Když se tři zajatci podívali skulinami ve zdi, viděli, že už opravil jednu zřícenou část a nyní k ní s pomocí jednoho z koní táhne masivní dveře z tvrdého dřeva, jimiž se chystá nahradit chatrnou dveřní desku vyvrácenou z pantů. Bylo zřejmé, že pro ně vyrábí vězeňskou celu.

Pouze jednou zašel Saracén do kuchyně, to aby z beden s materiálem, který podle toho, co zajatci viděli, obsahoval především zdravotnické potřeby, vytáhl tabuli armovaného skla. Sledovali, jak se vrací na své staveniště, vsazuje sklo do poloviční výše zdi a utěsňuje ho do kamene směsí hlíny a malty. Okno? To je zvláštní, pomysleli si zajatci. Ve skutečnosti to však vůbec nebylo okno – byl to pozorovací panel.

Těsně po poledni je beze slova převedl do kobky, která se měla stát jejich kamennou hrobkou. Vešli dovnitř, rozhlédli se a zjistili, že do jednoho kouta hodil hromadu sedlových přikrývek na spaní, za hrubým závěsem vykopal latrínu a nanosil do cely bednu sucharů, čtyři velké soudky s vodou a kamínka se slušnou zásobou dřeva na topení. Opět se s ním pokusili navázat komunikaci a chtěli vědět, jak dlouho budou v té nevětrané místnosti zavření, Saracén však jen překontroloval řetězy, jež je poutaly ke kruhům ve zdi, a odešel.

Krátce nato zaslechli dusot koňských kopyt na kamenné cestě, a když vylezli na jeden ze soudků s vodou a podívali se pozorovacím panelem ven, viděli, že i se svou karavanou poníků někam odjíždí. Kam mohl mít proboha namířeno? Nejbližší lidské obydlí muselo být vzdálené přinejmenším několik dnů cesty i na rychlém koni a nepřipadalo jim pravděpodobné, že by je tak dlouhou dobu nechal nehlídané.

Přesto se okamžitě pustili do práce a pokoušeli se uvolnit železné kruhy z kamene, do něhož byly zasazené. Byla to trýznivě pomalá a nevděčná dřina – jedinými jejich nástroji byly úlomky z hromady dřeva na topení – a když po čtyřech hodinách uslyšeli, že se koně vracejí, byly výsledky jejich snažení na žule a maltě sotva vidět.

Znovu vyhlédli pozorovacím oknem ven a viděli, jak Saracén okamžitě mizí v labyrintu polorozpadlých uliček a domů, odkud se pak ozývaly zvuky kopání a bušení; v pravidelných intervalech se vracel k nákladním poníkům a sundával jim z hřbetů několik šedých kovových truhlíků a přinejmenším tucet dřevěných sudů. Kde je našel, neměli sebemenší ponětí.

Toho večera se poprvé od chvíle, kdy je tam uvěznil, dveře cely otevřely. Saracén vešel a beze slova položil na podlahu tři talíře čehosi, co vypadalo jako vegetariánské kari, k nimž přidal hromádku kulatých chlebových placek, jimž Afghánci říkají naan. Bylo to první teplé jídlo, které zajatci viděli po téměř dvou týdnech, a všichni se na ně hladově vrhli. Byť to byla docela obyčejná strava, holandský inženýr se smíchem poznamenal, že je to největší pochoutka, jakou kdy okusil.

Během hodiny upadli do zvláštního bezesného spánku. Nebylo divu – do naanu i do kari byl přidaný barbiturát zvaný pentobarbital, působící jako tak účinný uspávací prostředek, že ho doporučuje většina skupin propagujících eutanázii.

Těsně před druhou hodinou ranní Saracén znovu vešel do cely. Byl vybavený malým kufříkem s lékařským vybavením a benzinovou svítilnou. Vypadal hrůzostrašně, protože na sobě měl kompletní černou biologickou ochrannou kombinézu, rukavice s kevlarovými vložkami a helmu s průhledným plastovým průzorem. Na zádech měl kyslíkovou láhev, která přes regulátor dodávala vzduch do jeho páskou přelepeného a vzduchotěsně zapečetěného záchranného člunu.

Rychle se pustil do práce, protože chtěl ušetřit co možná nejvíc kyslíku, přiklekl k ženě, stáhl jí džíny, odtáhl stranou zapáchající spodní kalhotky a zkontroloval místo, kde provedl očkování. S tichým uspokojením si prohlédl plochou jizvu, která mu potvrdila, že se vakcína dokonale ujala. Dostalo se jí té nejlepší ochrany, jakou jí moderní věda mohla proti neštovicím poskytnout.

Znovu ji oblékl a dal se do práce nejprve na zvukovém technikovi. Vykasal mu rukáv trička a zadíval se na tetování v podobě ostnatého drátu. Všechna tetování nenáviděl, a právě proto si je vybral jako vhodné místo.

Vytáhl injekční stříkačku a průhledným plastovým průzorem si prohlédl její píst. Když se ujistil, že je v pořádku, sáhl do kufříku a vyndal jednu ze dvou lahviček, jež měly u čísla výrobní série připsanou nulu. Byla uzavřená speciální gumovou punčoškou a Saracén se stříkačkou v jedné kevlarovou rukavicí chráněné ruce propíchl jehlu gumou a prostrčil ji do lahvičky.

Za zvukového doprovodu vlastního rychlého dechu chrastícího v kyslíkovém regulátoru vtlačil do lahvičky trochu vzduchu, pak zatáhl za píst a naplnil stříkačku potenciálně nejletálnějším patogenem na celé planetě. Čas mu to měl potvrdit.

V tlumeném osvětlení lucerny – bez nadsázky připomínajícím scénu z vnitřního kruhu pekla – se muž v černé biologické ochranné kombinéze sklonil k zajatci a s poslední modlitbou k Alláhovi pomalu zapíchl jehlu do obrazce ostnatého drátu.

Saracén byl zručný lékař s dlouholetými zkušenostmi s nitrožilním podáváním léčiv a mladý japonský elegán se v narkotickém spánku sotva zavrtěl, když jehla zajela hlouběji a našla žílu. Saracén pomalu stlačoval píst a sledoval, jak hladina průhledné kapaliny klesá, zatímco se obsah stříkačky vlévá do krevního oběhu oběti. Po deseti vteřinách bylo po všem a mladík tiše vzdechl a přetočil se ve spánku na druhý bok.

Saracén okamžitě lahvičku i stříkačku odložil do speciální červeně označené nádoby na nebezpečný biologický odpad, kterou předem naplnil účinným dezinfekčním prostředkem na bázi lyzolu.

Poté obrátil pozornost k holandskému inženýrovi, zopakoval celou proceduru na jeho stehně a přerušil ji – na pouhý okamžik – jedině ve chvíli, kdy se mu zdálo, že spáče první vbodnutí jehly probudilo. Mýlil se však, pevně proto sevřel stříkačku, zmáčkl píst a doufal, že tím muže od manželky a tří dětí odloučí stejně definitivně, jako kdyby mu přiložil ke spánku ústí svého kalašnikovu a zmáčkl spoušť.

Když byl jeho experiment kompletní, sebral lékařský kufřík, nádobu s bioodpadem i lucernu.

V tichosti – měl dojem, jako by se vytratil i zvuk kyslíkového regulátoru – zamířil ke dveřím a usilovně se modlil, aby byl jeho virus dostatečně fritovaný a aby z něj přidaný gen vytvořil bojově využitelné beranidlo na vakcíny.

Kapitola 36

Předpokládám, že neexistuje mnoho dobrých způsobů, jak zemřít, znám však jeden z těch nejhorších: daleko od domova a od rodiny, připoutaný jako pes ve vylidněné vesnici, když se vaše tělo hroutí pod náporem neštovic a vaše volání o pomoc slyší jen vousatá tvář za neprodyšně uzavřeným skleněným oknem.

Všichni tři zajatci se druhý den ráno probudili pozdě s tepající bolestí hlavy, která se jim do mozku šířila ze spodní poloviny lebky. Uvažovali o tom, jestli je to reakce na jídlo, ani na okamžik je však nenapadlo, že mohli být uspaní nějakou drogou. Proč by to kdo dělal? Nemohli přece utéct – byli připoutaní k železným kruhům v kamenné cele.

Když se oba muži konečně přinutili vstát, aby se opláchli u malého umyvadla, oba na sobě objevili znamínko, které připomínalo drobné kousnutí: zarudlou skvrnku na tetovaném bicepsu jednoho z nich a na stehnu druhého. První, na co pomysleli, byli škorpioni nebo pavouci, takže s pomocí petrolejky bezvýsledně prohledali každou píď cely.

V následujících hodinách a v průběhu dalších dvanácti dnů se jich zmocňovala neustále rostoucí horečka a čím dál intenzivnější noční pocení. Bylo tedy na ženě, aby se o ně pokoušela v dusné cele pečovat. Měnila jim přikrývky, nosila jim jídlo, otírala jejich žhnoucí těla a prala jim potřísněné oblečení. Celou dobu byla obklopená jejich potem, dechem a slinami – byť si toho nebyla vědoma, plavala v neviditelném oceánu uprostřed miliard infikovaných molekul, v prostředí doslova prosyceném doběla rozžhaveným patogenem.

Při jedné příležitosti, když zoufale zatoužila po tom, aby do cely dostala trochu čerstvého vzduchu, se postavila na sud s vodou, vyhlédla z okna a pokoušela se přilákat Saracénovu pozornost. To, co uviděla, ji vyděsilo víc než všechno ostatní během jejich dlouhého strádání, ačkoli sama nedokázala říct proč. Stál třicet metrů od ní a vzrušeně mluvil do satelitního telefonu. Až do té chvíle předpokládala, že je jen najatou silou na tuto konkrétní část celého projektu, teď ji však napadlo, že možná přece jen není pouhou cvičenou opicí – možná je sám hlavním flašinetářem. Držel při volání telefon tak, že mu zřetelně viděla do obličeje, a podle pohybu jeho rtů i podle těch několika slov, která z nich dokázala odečíst, usoudila, že mluví anglicky. Domluvil, otočil se a spatřil ji u skla. Obličejem mu přelétl výraz překvapení následovaný divokým vztekem a jí bylo okamžitě jasné, že byla svědkem něčeho, co nikdy neměla vidět.

Nebylo jí to však nic platné.

Toho odpoledne všechny symptomy, které se u obou mužů trvale zhoršovaly, dosáhly vrcholu – horečka vylétla do závratných výšin, puchýřky, které se jim začaly tvořit na končetinách, se rozlezly i po všech jejich viditelných částech a nalily se hnisem, noci byly plné halucinačních snů, žíly a vlásečnice jim začaly praskat, takže jim pokožka černala podkožními hematomy nutícími maso, aby se odtrhovalo od kostry, jejich těla začala vydávat podivné pachy a bolesti se natolik vystupňovaly, že dva dny neustále křičeli, až nakonec zemřeli pravděpodobně právě tak vyčerpáním jako působením všech ostatních faktorů.

U okna se v několikahodinových intervalech objevoval obličej Saracéna, který kontroloval postup svého výtvoru. To, co ke své potěše viděl, byly výsledky působení skutečně „horkého“ viru, a byť si tím nemohl být stoprocentně jistý, zdálo se, že je to variola major typu zvaného krvácivé neštovice. Mezi výzkumníky má tento typ přezdívku „perlík“, vyvolává katastrofální krvácení největšího tělesného orgánu – kůže – a má stoprocentně smrtící účinky. Stoprocentně.

Když muži zemřeli, žena už také trpěla vysokými horečkami a děsivým nočním pocením, bylo jí tudíž jasné, že se i ona rychle blíží kritické fázi. V pozdních hodinách jednoho večera Saracén s uspokojením sledoval, jak vrávoravě došla k umyvadlu, aby si ochladila rozpálený obličej, a objevila na hřbetě ruky první puchýřky. V tom okamžiku věděl, že nejen syntetizoval vysoce nakažlivý horký virus, ale přidáním dalšího genu mu rovněž umožnil překonat i nejlepší špičkovou vakcínu. Bez jakýchkoli pochyb a bez možnosti spásy to byla teroristická zbraň, vedle níž všechny ostatní vypadají jako dětské hračky.

Protože viděla budoucnost jak pro sebe, tak i pro nenarozené dítě, do něhož už se stačila zamilovat, nesla to ještě hůř než oba muži a Saracén se uchýlil k tomu, že se na tu pozoruhodnou scénu díval s ušima ucpanýma vatou a odříkával korán, aby přehlušil její výkřiky.

Když konečně vykrvácela, nepohnul se. Chtěl si ten moment vychutnat: tři mrtvoly dokazovaly, že se ocitl na dosah události, kterou odborníci na terorismus považují za tak hrůzostrašnou, že jí dali speciální jméno. Nazývají ji „soft kill“ neboli „jemné zabití“ Ameriky.

Kapitola 37

Toto je čirá pravda: bez účinné vakcíny by žádná země na světě nedokázala přežít organizovaný útok s použitím neštovic, dokonce ani země s 310 miliony obyvatel, která se více než padesáti procenty podílí na světovém bohatství, má dostatek jaderné výzbroje, aby stokrát zničila celou planetu, a vyprodukovala víc nositelů Nobelovy ceny za vědu a medicínu než kterákoli jiná země světa. Tváří v tvář variole major by byla stejně bezmocná jako tři zajatci, kteří teď v kamenné hrobce leželi mrtví ve vlastních tělesných tekutinách.

Jenže jen jeden muž, jen jeden virus – bylo to skutečně proveditelné? Saracén věděl, že ano, a kupodivu si toho byl vědom i Washington.

Říkali tomu Temná zima.

To byl název bioteroristické simulace, provedené na Andrewsově základně vojenského letectva na jaře roku 2001. O několik let později, když pracoval v Libanonu, si Saracén na internetu přečetl zprávu o výsledcích zmíněného experimentu. I kdyby ho do té doby nenapadlo použít neštovice jako zbraň, původně tajná zpráva by ho byla bezpochyby orientovala správným směrem.

Temná zima postulovala útok na Spojené státy, při němž jedna osoba infikovaná neštovicemi navštívila nákupní středisko v Oklahoma City. Pak mapovala rozšíření choroby a prognózovala počet obětí. Třináct dnů poté, co do střediska vstoupil jediný nakažený, se virus rozšířil po pětadvaceti státech, nakazil statisíce lidí, třetinu jich zabil, přehltil celý systém zdravotní péče, uvrhl ekonomiku do volného pádu a způsobil víceméně absolutní kolaps společenského systému. Přirozeně si nevybíral v tom, koho napadá, a policisté, hasiči či pracovníci zdravotnických služeb mu podléhali stejně rychle jako zbytek populace – pravděpodobně dokonce rychleji – takže propukalo nekontrolovatelné rabování a požáry. Nemocnice byly nuceny zamknout a zabarikádovat dveře. Experiment byl předčasně ukončen: nikdo už se nepotřeboval dozvědět nic víc.

Všechny, kdo tuto zprávu četli nebo se podíleli na jejím vypracování, pravděpodobně napadlo totéž – šlo o jednu nakaženou osobu v nákupním středisku v Oklahoma City, nesoucí v sobě nepříliš virulentní kmen neštovic. Představte si newyorské metro, průvod pořádaný obchodním domem Macy’s o Dni Díkůvzdání nebo finále fotbalového superpoháru.

A byť vláda nakonec objednala výrobu a uskladnění vakcíny, žádné opravdové peníze nebyly vyčleněny na nalezení léku proti neštovicím – tedy na jediný spolehlivý způsob, jak s nimi definitivně skoncovat a vyřadit je ze seznamu potenciálních zbraní. Jak už konstatovali mnozí lidé: generálové vždy bojují minulou válku a ne tu příští.

A co kdyby se objevilo dvacet, sto, tisíc nakažených jedinců? Ačkoli se o tom zpráva o Temné zimě nikde konkrétně nezmiňovala, všichni analytikové CIA, odborníci na biologickou obranu a epidemiologové se svými nekonečnými počítačovými simulacemi vycházeli z předpokladu, že onou osobou v Oklahoma City byl sebevražedný přenašeč viru – někdo, kdo se jím úmyslně nakazil a pak ho vypustil v Americe.

Saracén však použití sebevražedných přenašečů – mezi patology známých jako vektorů – považoval za nesmysl. V uprchlickém táboře v Gaze bylo sice možné najít mladé mučedníky, kteří byli ochotní vejít do restaurace opásaní bombami, jenže vyhodit se do povětří jedním okázalým výbuchem bylo něco úplně jiného než umírat pomalou agonií neštovic. Ze zkušeností, které nashromáždil, když v táborech pracoval s manželkou, Saracén věděl, že žádný potenciální válečník by neviděl nic hrdinského na puchýřích nalitých hnisem – i kdyby je ve světě po jedenáctém září nějak mohl dostat přes hraniční kontroly Spojených států.

Ne, vymyslel něco mnohem účinnějšího než všechny scénáře předvídané americkými odborníky. Podle jeho odhadu měl jeho plán zabezpečit přinejmenším deset tisíc vektorů rozptýlených po celé šířce i délce území vzdáleného nepřítele.

Opravdu jemné zabití Ameriky.

Kapitola 38

Saracén si vytáhl vatu z uší a zamířil k vesnici. Na jejím okraji se zastavil u malé kamenné mohyly, kterou tam sám navršil, a když znovu vyrazil, počítal každý krok. Po devíti krocích prudce zabočil doleva a vyhnul se zakopané nášlapné mině.

Celá vesnice byla podminovaná – postaral se o to, jakmile měl vězně bezpečně uzavřené v jejich kamenné hrobce. Vzal nákladní koně a vypravil se do labyrintu strmých stezek vedoucích ještě výš do mohutných hor. Po několika nesprávných odbočeních v místech, která mu už vypadla z paměti, našel – mezi chaotickou změtí větrem ošlehaných balvanů – vchod do jeskynního komplexu.

Hory byly podobných skrýší plné – některé byly přirozeného původu a jiné vyhloubené dynamitem, všechny je však využívali mudžahedínové za své dlouhé války se Sověty. Tuhle, která sloužila jako muniční sklad, vybudoval Saracén a jeho spolubojovníci a opustili ji dne, kdy válka skončila.

V záři kapesní svítilny prolezl až do nejhlubšího zákoutí jeskyně. Světlo přejíždělo po stěnách a odhalovalo bedny s minami, granáty, minomety a dalším vojenským materiálem, který tu ležel nedotčený tolik let. Téměř všechen pocházel z dodávek CIA, takže šlo o kvalitní zboží – žádný sovětský nebo pákistánský brak –, a řídký horský vzduch ho uchoval lépe než jakýkoli podzemní bunkr.

Saracén našel vše, co potřeboval, naskládal to do šedých truhlíků od munice a tuctu dřevěných sudů a vrátil se do vesnice. Celé odpoledne a pozdě do noci vyráběl improvizovaná výbušná zařízení a líčil je jako pasti do uliček i všech zničených budov. Důvod byl prostý: na rozdíl od svého názoru na Sověty, na ozbrojené síly Spojených států a mnoha jejich spojenců hleděl s respektem.

Od chvíle, kdy vymyslel svůj experiment na lidech, věděl, že jednotky OSN budou po zajatcích pátrat – s rostoucí úporností, nedostanou-li žádný požadavek výkupného – a byť byl přesvědčený, že do tak odlehlé a zničené vesnice určitě nepřijdou, rozhodně nehodlal nic riskovat.

Teď, když bylo jeho poslání téměř u konce, musel bedlivě sledovat svá tajná znamení, aby nezakopl o neviděný drát nebo neotevřel nesprávné dveře. Stačil jediný omyl a připojil by se k Italce a jejím dvěma přátelům v neviditelném chóru.

Dostal se zpátky do kuchyně, nakrmil koně, uvařil si večeři a vyspal se lépe než za několik předchozích měsíců. Probudil se za svítání a po rituálním omytí a modlitbách se začal připravovat k odjezdu. Za domem vesnického náčelníka měl už vykopanou velkou jámu a tu nyní zasypal pytli nehašeného vápna, které s sebou přivezl konkrétně za tímto účelem. Chemikálie zničí mrtvoly a natolik rozloží i všechen další materiál vhozený do jámy, že žádný kriminologický specialista na světě nenajde jedinou stopu, podle níž by poznal, co se na tom osamělém a zlém místě stalo.

Oblečený ve své ochranné biologické kombinéze, s jednou z posledních lahví kyslíku připnutou na zádech, vyvrtal ručním nebozezem do masivních dřevěných dveří malý otvor. Otvorem prostrčil plastovou hadičku s malou tryskou na konci, druhý konec ponořil do velké nádoby s lyzolem a pomocí šlapacího čerpadla nastříkal na těla a vnitřek cely několik litrů dezinfekce. Když usoudil, že dezinfikoval všechno, co mohl, nahradil nádobu s lyzolem starým vojenským kanystrem plným benzinu. Nastříkal hořlavinu dovnitř, rozlil ji po tělech, po slámě, dřevěných trámech i samotných kamenech. Vytáhl hadičku, nacpal do otvoru hadr nasáklý benzinem, přiložil k němu zápalku a rychle couvl do bezpečné vzdálenosti.

Nebyl si zcela jistý, jestli by měl celu vypálit, aby ji důkladně sterilizoval, protože se bál, že by kouř mohl přilákat něčí pozornost, byl však jasný a slunečný den a Saracén byl přesvědčen, že dřevo uvnitř je tak staré, že shoří rychle a čistě. V tom měl pravdu, zuřivost požáru ho však přesto udivila – jako by byla sama příroda pohoršená tím, co se v oněch zdech událo.

Když plameny dohořely, uhasil doutnající uhlíky dalším lyzolem a pořád ještě v ochranné kombinéze s pomocí koní, několika kotoučů lana a řeznických háků odtáhl spálená těla do jámy. Hned za nimi následovalo všechno ostatní, čeho se kdokoli z nich během svého zdejšího pobytu dotkl nebo s čím manipuloval – talíře, příbory, injekční stříkačky, spálené pozůstatky sedlových přikrývek. Stále v kombinéze se postříkal dezinfekcí, pak se svlékl do naha, znovu se osprchoval lyzolem, oblékl se a kombinézu hodil do vápna.

Stmívalo se a on už měl jámu téměř zaházenou, když se vrátil do kuchyně pro poslední dva pytle vápna, jimiž chtěl posypat povrch jámy, aby od ní odpudil divokou zvěř.

Uvnitř čekali koně připravení k osedlání; osamělost a tichost vysokohorského prostředí působila téměř skličujícím pocitem. Dokonce i vítr se ztišil v pouhý šepot.

Neslyšel vůbec nic a nic by ho také nebylo varovalo před tím svinstvem, které se k němu blížilo rychlostí více než tří set kilometrů za hodinu – nebýt koní.

Kapitola 39

Začali s tím Sověti a jednotky OSN i Spojených států jejich příklad následovaly: všechny bitevní vrtulníky v Afghánistánu byly vybavené tlumiči rotorů a motorů. To znamenalo, že jste je neslyšeli, dokud jste je neměli přímo nad hlavou.

Nebo je přinejmenším neslyšeli lidé. Mudžahedínové však věděli, že koně jsou na tom jinak, a už dávno se naučili počínání svých poníků interpretovat, jako by na tom závisely jejich životy.

Saracén, který si právě zvedal pytle s vápnem na ramena, zaslechl zafrkání dvou poníků, otočil se a podíval se na ně. Byla to už léta, co naposledy viděl koně takto si počínat, ale právě tak to mohlo být včera. Přilétaly vrtulníky!

Upustil pytle, popadl svůj kalašnikov, sebral batoh, v němž měl pas, peníze a zdravotnické potřeby, odvázal koně, pleskl je přes zadek a poslal je cvalem do houstnoucího soumraku. Věděl, že se bezpečně dostanou dolů do údolí, kde vesničané, kteří najdou osm drahocenných horských poníků – v ekvivalentní hodnotě jednoho velkého náklaďáku Hino – určitě tak šťastný nález neohrozí tím, že by ho někomu ohlásili.

O dvě minuty později přistály u vesnice tři vrtulníky OSN s oddílem dvaceti australských vojáků – zalarmovaných hlášením satelitu, který používal termovizi k prohledávání odlehlých oblastí a pátráním po unesených. Paradoxně to byl virus a nikoli požár, který vedl k rozsvícení varovného červeného světla. V důsledku vysoké horečky, která je průvodním jevem neštovic, si analytikové vyhodnocující satelitní snímky prohlédli tepelnou stopu zachycenou předchozího dne a vůbec nepovažovali za možné, že ji mohli zanechat jen tři lidé. Vypadalo to spíš tak na osm, což zhruba odpovídalo velikosti skupiny, kterou hledali. Nikoho – analytiky, agenty CIA na stanici Alec, kteří pátrací operaci řídili, ani nikoho dalšího v agentuře – ve snu nenapadlo, že by mohl tři zajatce hlídat jen jediný muž. Tak únosci nepracovali.

Když tedy australští vojáci vyskákali z vrtulníků, očekávali, že najdou malý oddíl Tálibánu nebo karavanu pašeráků drog, a počítali přinejmenším s pěti potenciálními protivníky. Možnost křížové palby je podstatně zpomalila. A stejný účinek mělo i první improvizované výbušné zařízení.

Když dva vojíni dodržující předepsaný postup dorazili ke dveřím domu na okraji vesnice, postavili se každý na jednu jejich stranu a rozkopli je dokořán, čímž aktivovali dvě velké nášlapné miny, jež k nim byly připevněné z druhé strany. Jejich výbuch přetrhl drát natažený přes uličku, který byl zamaskovaný jako stará prádelní šňůra, a odpálil dělostřeleckou minu za jejich zády. Ti dva našli svoji křížovou palbu – a neměli sebemenší šanci.

Důstojník, který jim stál nejblíž – poručík jménem Pete Keating – nemarnil čas poradou se svým velícím důstojníkem, kapitánem postávajícím o několik set metrů dál, mužem, jehož většina oddílu považovala ne-li přímo za nebezpečného, pak přinejmenším za idiota. Keating stáhl všechny zpátky a nařídil rozvinout kordon kolem celé vesnice – něco, co měli udělat ihned po přistání, co však kapitán nepovažoval za nutné.

„Co myslíte, že košiláči udělaj – pokusej se seběhnout z hory dolů?“ ptal se. „Pokud tam někdo je, dáme mu šanci, aby se vzdal. Prostě na ně zařveme: ‚Hej, hoši, dneska je velký prádlo a my jsme přivezli pračku,‘“ prohlásil a jen tím svým mužům potvrdil, jaký je rasistický blb.

Keating se ho znovu pokusil přesvědčit, aby nechal vesnici obklíčit, byl odmítnut a musel opatrně vyslat muže kupředu. Teď se zoufale snažil zachránit, co se dalo. Čtyřem mužům nařídil, aby prověřili stav obou vojínů – ne že by si snad dělal nějaké naděje –, a zbytek roztáhl do dvou širokých oblouků, aby vesnici konečně zabezpečili.

Tři sta metrů od něj Saracén tryskem uháněl, kličkoval a počítal každý krok – mířil k vesnické studni a příkrému svahu za ní, který vedl k sotva viditelné stezce a dál ke svobodnému pohybu v horách.

Kdyby si Keating počínal méně rozhodně a svůj rozkaz třeba jen o minutu zpozdil, byl by Saracén kordonu unikl. Poručík však jako skvělý voják vůbec nezaváhal a Saracén, který už byl téměř na dohled stezky, musel padnout k zemi a přikrčit se za studnou, aby se vyhnul čtveřici blížících se pěšáků.

Teď byl uzavřený v železném kruhu a věděl, že tihle mladí vojáci dávají světu nejlepší šanci na to, aby se vyhnul tak dlouho připravované katastrofě. Přikrčený k zemi přeběhl k nízké sypané zídce. Dostal se k ní nepozorovaně a ocitl se znovu v uličkách, kde ho jediný mylný krok, jediný špatně zapamatovaný drát mohl připravit o život.

Vojáci se pohybovali pomalu, prohlíželi každou budovu, odpalovali nastražená výbušná zařízení, která tam nacházeli, a postupovali ve stále se zužujících kruzích. Saracén tryskem proběhl zatáčející uličku, proběhl starým kozím chlívkem a musel rychle ustoupit, protože málem vrazil do dalších vojáků. Vrátil se zpět kolem náčelníkova domu a vyběhl na troskami posetou ulici.

V panice, která se ho zmocňovala, se dopustil vážné chyby: cesta před ním byla zatarasená hromadou zdiva. Zpátky se vrátit nemohl: kruh vojáků byl tak těsně za ním, že slyšel, jak se domlouvají osobními komunikátory. Shodil z ramene kalašnikov – je lepší zemřít jako pravý mudžahedín než být přinucen klečet jako pes – a zvedl oči k nebi pro radu.

Dostalo se mu jí: střechy. Kdyby se mu podařilo vylézt na ně, nebyly tam nastražené žádné z jeho pastí, takže by se mohl pohybovat mnohem rychleji. Vsadil všechno na jednu kartu – rozběhl se k přicházejícím vojákům, protože se chtěl dostat ke kamenné vodní nádrži dřív, než projdou zatáčkou a uvidí ho.

Doběhl k nádrži, vyskočil na její plochý vrcholek a použil ho jako mezistupeň, z něhož se vyškrábal na střechu staré mešity. O chviličku později už ležel přimáčknutý k ní, snažil se ovládnout přerývaný dech a vojáci procházeli pod ním. Pak se zastavili a snažili se zachytit zvuky svědčící o tom, že se mezi domy před nimi někdo pohybuje.

Neozval se jediný zvuk, na horské výšině panovalo tak hluboké ticho, že poručík Keating – který na okraji vesnice řídil své muže vysílačkou – začal přemýšlet o tom, jestli není vesnice opuštěná. Možná v ní všechny ty nástrahy zanechali už před léty odcházející mudžahedínové. Jenže proč by to dělali? Jedinými lidmi, kteří mohli zdejší domy znovu obsadit, byly chudé afghánské rodiny nebo kočovní pastevci koz. Ne, pravděpodobnějším vysvětlením bylo, že narazili na nějaký velice cenný cíl a nepřátelé že se někde skrývali a pozorovali je. V důsledku toho bylo panující ticho nejspíš tím nejnebezpečnějším, co kdy Keating slyšel, a tiše proto svůj oddíl oslovil vysílačkou. „Pomalu,“ varoval je. „Pěkně pomalu.“

Saracén se přinutil nehybně ležet, než pomalu napočítal do sedmi. Pak si vyzul sandály z měkké kůže a v tlustých vlněných ponožkách se neslyšně rozběhl po starých hliněných taškách. Přeskočil úzkou uličku, málem se zřítil do díry v místě, kde se tašky propadly, a položil se za nízký parapet. Pak spatřil svoji příležitost.

Když vyhlédl úzkou mezerou ve zdi, v níž byl neviditelný i pro Australany s brýlemi nočního vidění, uviděl vojáky blížící se k němu třemi různými uličkami. To byla ta stahující se smyčka, kterou musel ohnout nebo proříznout, aby mohl utéct. Znovu si obul sandály, zapřel se bradou do zdiva tak tvrdě, že začal krvácet, přimáčkl si útočnou pušku pevně k rameni a děkoval Alláhovi, že je vybavená tlumičem ohně i zvuku.

Méně zkušený bojovník, někdo, kdo nikdy neprošel partyzánskou válkou, by střílel tak, aby protivníky zabil. Saracén se však ve své práci vyznal – v průměru je třeba sedmi mužů, aby ošetřili a evakuovali těžce raněného vojáka. Mrtví nikoho nepotřebují.

V každé ze tří uliček si vybral po jednom cíli. Kdyby neměl tlumič zvuku, slyšeli by první výstřel a rozprchli by se do úkrytů, a kdyby neměl tlumič ohně, viděli by, kde je, a rozstříleli by jeho i parapet na kusy automatickou palbou.

Vypálil. Vojáci tři drobná prásknutí přes statickou elektřinu ve svých sluchátkách vůbec neslyšeli. Jeden dostal zásah do stehna – kdyby rychle nedostal tlakový obvaz, za chviličku by zemřel. Druhému prolétla střela krkem a pravděpodobně už mu nebylo pomoci. Poslední měl roztříštěné předloktí, což bylo dostatečně bolavé zranění. Všichni tři zaječeli a padli k zemi, zatímco jejich společníci skokem zaujímali obranná postavení a snažili se navzájem si krýt záda.

Dobře vycvičení a disciplinovaní vojáci – a tohle byli navzdory svému kapitánovi velice dobře vycvičení vojáci – udělají pro své raněné cokoli. V chaosu, v němž se pod tlakem temnoty a strachu z přestřelky snažili pomoci zasaženým soudruhům a zároveň lokalizovat nepřítele, byly jejich skupinky nuceny přelézt z hromad trosek do otevřených dveří kolem sebe.

Saracén z úkrytu za parapetem sledoval, jak se smyčka deformuje – a pak praská. Nebyla to velká prasklina a pravděpodobně neměla vydržet dlouho, ale s trochou štěstí mohla stačit. Nepřikrčil se – prostě se jen skutálel po šikmé střeše, batoh a pušku si tiskl k hrudi, a přepadl přes okraj. Sledoval zeď budovy, kolem níž padal – Alláh mu pomáhej, jestli si zlomí nohu – přetočil se ve vzduchu a tvrdě dopadl na bok. Málem omdlel bolestí, ale vyskočil na nohy a rozběhl se. Tohle nebyla vhodná chvíle, aby starý mudžahedín naříkal nebo kulhal: byl veteránem jedné z nejkrutějších válek, jaké byly v posledních desetiletích vedeny, a nehodlal se teď rozbrečet jako nějaký křesťan.

Tryskem se rozběhl ke křivolaké uličce, která ho měla provést prolomeným kordonem, momentálně mimo dohled skupiny vojáků díky nakloněnému průčelí zříceného domu. Kdyby se vojáci pohnuli tři metry tím či oním směrem…

Podařilo se mu ze smyčky vyváznout. Minul srpek měsíce, který vyškrábal do jedněch dřevěných dveří, pomodlil se k Bohu, aby se dobře pamatoval, a začal počítat. Uběhl pětadvacet kroků dopředu, pak tři doleva, úspěšně se vyhnul zakopané nášlapné mině a přímo před sebou už viděl bezpečí hor.

Zezadu slyšel, jak jeden z vojáků křičí na svoje společníky, aby padli k zemi. Očekával, že uslyší ohlušující rachot pušek a ztratí veškerou kontrolu nad vlastníma nohama, až ho kulky udeří do nekrytých zad a přetnou mu páteř. Místo toho našel voják nastražený drát vedoucí ke dvěma granátům skrytým v hromadě starých naftových barelů. Když se jeho společníci schovali, voják za drát škubl.

Granáty explodovaly a poručík Keating – který se hnal kupředu, aby zaplnil mezeru v kordonu – v jejich jasné záři uviděl Saracéna: byl už mimo smyčku a uháněl do bezpečí skupinky zhroucených zdí. Keating padl na jedno koleno, přirazil si pažbu pušky k rameni a začal střílet. Byl vycvičený u speciálních jednotek, takže věděl, co dělá: nastavil kadenci na dávky po třech ranách a rychle přejížděl hlavní zleva doprava a zase zpátky.

Pár centimetrů tím či oním směrem – byla by dokonce stačila jedna šťastná rána – a všechno by se bylo vyvíjelo úplně jinak. To však té noci nebylo psáno ve hvězdách – rychlopalné střely rozprskávaly kameny a hlínu všude kolem Saracéna, žádná ho však nesložila. Keating proklínal infračervené brýle a nevyhnutelný nesoulad mezi okem a spouští. Saracén přirozeně děkoval ruce Alláhově.

V plném tempu oběhl kolem rohu tří sesutých zdí, uskočil doleva, pak prudce zabočil doprava a s batohem i puškou stále pevně přitisknutými k tělu sklouzl a skutálel se po příkrém svahu do všeobjímající tmy kamenité strže.

Mladý australský důstojník ho na zlomek vteřiny zahlédl v záblesku granátu. Byla to jediná příležitost, kdy Saracéna viděl někdo z jeho civilních i vojenských pronásledovatelů. Samozřejmě dokud jsem se s ním nesetkal já.

Kapitola 40

Australané Saracéna nepronásledovali, což byla chyba, jejich úkolem však bylo najít tři unesené civilisty a ne honit se za osamělým povstalcem. Jak se však ukázalo, v té noci plné smůly se přece jen našel alespoň jeden střípek neuvěřitelně šťastné náhody: tím mužem, který dostal zásah do stehna, byl australský kapitán, což znamenalo, že velení se po něm ujal poručík Keating.

Bylo mu teprve šestadvacet let, už za sebou však měl jeden služební turnus v Afghánistánu, takže i v tom věku se mu v obličeji zřetelně zračila prožitá léta. Pocházel z městečka jménem Cunnamulla – tak daleko na západě je to většinou obilnářská půda na okraji toho, čemu Australané přezdívají „nikdy-nikdy“, kde vládnou taková vedra, že místní obyvatelé prohlašují za úchyla každého, kdo dává přednost ženám před pivem –, někteří z jeho sousedů však chovali pár ovcí, takže si Keating z epidemie slintavky a kulhavky pamatoval, k čemu se používá nehašené vápno.

To byl důvod, proč když se konečně dostali až do kuchyně a Keating uviděl na podlaze ležet dva odhozené pytle, měl okamžitě pocit, jako by se pod ním propadala země. Nehašené vápno bylo v téhle části světa něčím zcela cizorodým, tak proč by někdo podstupoval takovou námahu a vynášel ho až sem? Únosci by to určitě nedělali. Stále byl přesvědčený, že improvizované výbušné nálože naznačují, že bylo ve vesnici chráněno něco nesmírně cenného, už si však nebyl jistý tím, že je to ještě naživu. Okamžitě svým mužům přikázal, aby vytáhli kapesní svítilny a začali hledat hrob nebo pohřební jámu.

Nejprve našli zuhelnatělé pozůstatky kamenného skladiště, a zatímco se Keating snažil najít nějaké vysvětlení toho, co se v něm odehrálo, zazněl naléhavý výkřik.

Byl to jeden z mladých nováčků. Nezdržoval se komunikátorem v přilbě ani předepsaným postupem a zahulákal na ostatní: „Našel jsem to – přineste mi lopatu!“

Keating ho slyšel a spolu s několika dalšími muži se k němu rozběhl – opatrně, protože stále hrozilo nebezpečí nevybuchlých náloží – do prostoru za náčelníkovým domem. Stačil jeden pohled na čerstvě zrytou hlínu – dostatečně širokou a hlubokou, aby mohla obsahovat bůhvíco, se zbytky vápna rozsypanými kolem – a Keating rozhodně neměl v úmyslu vystavovat se nějakému riziku.

„Všichni zpátky! Okamžitě se vraťte do přistávací zóny! Pohyb!“

Jeden ze seržantů – který o nic víc než všichni ostatní netušil, o co jde – se k němu otočil. „A co prohledání těch zbývajících domů, šéfe? Mohli by tam bejt další parchanti.“

Keating zavrtěl hlavou. Množství nastražených náloží a skutečnost, že se nikdo nepokusil oddíl přepadnout ze zálohy, to všechno ho utvrzovalo v přesvědčení, že jediný obyvatel vesnice zmizel do noci. „Ne, seržante – ať tady schovávali cokoliv, myslím, že už jsme to našli.“

V přistávací zóně – kde probíhalo ošetřování raněných a jediný zdravotník oddílu se právě snažil zavést kapitánovi do paže nitrožilní výživu – Keating okamžitě prostřednictvím zabezpečené komunikační sítě zavolal na základnu.

Zdravotnické evakuační vrtulníky už byly na cestě, aby naložily raněné, a operátor, který na tři sta padesát kilometrů vzdálené základně seděl v klimatizované pevnůstce, předpokládal, že důstojník volá, aby jejich přílet uspíšil, a brzy že si začne stěžovat na to, že jsou v přední linii a nepotřebujou nic než trochu podpory, zatraceně. Jako vždycky.

Keating však jeho znuděnou informaci o vyslaných vrtulnících rázně uťal a sdělil mu, že tam na horské úbočí potřebují vyslat jednotku protichemické ochrany, a to hned teď. Vzhledem k tomu, že byli v armádě – samozřejmě –, to vyvolalo spoustu otázek, žádostí o zplnomocnění a zmatků ve velitelských pravomocích. Keating věděl, že by to mohlo trvat celé hodiny, zařval tedy na nešťastného operátora: „Možná jsme byli něčím zasažení – posloucháte mě? Co já vím, může to bejt něco nukleárního. Rozhodně něco vážnýho.“

Stejně jako operátora ohromilo toto sdělení i Keatingovy muže – včetně kapitána, který se sotva udržoval při vědomí. Ticho jako by na okamžik pohltilo i hukot zvedajícího se větru. Pak operátor začal rychle mluvit a požádal ho, aby zůstal na příjmu, než aktivuje několik dalších komunikačních kanálů, aby se Keating co nejrychleji dostal na co nejvyšší úroveň velení.

Keating zavěsil – věděl, že ztráta spojení je vybičuje k ještě horečnější aktivitě; v armádě – právě jako v životě – musíte někdy vyvolat krizi, abyste upoutali potřebnou pozornost. Nevěřil, že jde o jadernou zbraň, intuice mu však napovídala, že narazili na něco hodně ošklivého, a neznal žádný jiný způsob, jak dát najevo naléhavost celé záležitosti. Dospěl už k přesvědčení, že bude náležitě potrestán za přehnanou reakci, ale co jiného mohl dělat?

Zatímco štábní důstojníky na základně pohltil vír aktivity, nikdo z nich si neuvědomil, že kdyby kapitán nebyl postřelen, kdyby Keating vyrůstal někde jinde než na australském západě, kdyby nevěděl, jak vypadá a k čemu se používá nehašené vápno – nebýt všech těchto věcí a spousty dalších faktorů –, tým mužů ve skafandrech s nafukovací stříbrnou kupolí a stožáry s uhlíkovými obloukovými lampami by určitě nebyl dorazil včas.

Takto se však stalo, že letka jejich vrtulníků Chinook přistála s rezervou necelé jedné hodiny – jakékoli zpoždění by bývalo znamenalo, že by vápno odvedlo svoji práci a už nikdy by se nebyl našel cíp jedné sedlové přikrývky.

Kapitola 41

V době, kdy vrtulníky přistávaly, byl už Saracén pod prvním ze srázných svahů a měl za sebou polovinu úzké, větrem bičované náhorní planiny. Jestliže měl západní svět štěstí v tom, že se velení na vrcholu hory ujal Keating, Saracén si svůj díl štěstí také vybral. Seděl totiž na koni.

Sestup po úbočí mu vzhledem k naraženému boku působil čím dál větší potíže. Zkušenosti lékaře mu říkaly, že nemá nic zlomeného, ale ať byly konkrétní způsobené škody jakékoli, další chůze pro něj byla stále obtížnější.

Věděl, že bez berly nebo nějaké pořádné hole, o kterou by se mohl opírat, si už brzy bude muset najít nějakou jeskyni nebo díru v zemi, přinejmenším na několik hodin do ní zalézt a pokusit se trochu si odpočinout. Jenže právě v okamžiku, kdy vyrážel přes planinu, uviděl koně.

Byl to jeden z jeho nákladních poníků, který se nějak oddělil od svých společníků a ve světle hvězd vypadal ztraceně a opuštěně. Poznal jeho hlas, a jako by se těšil právě tak na společnost jako na nějaký pamlsek, poslušně k němu přiklusal. Saracén chytil provaz, který dřív toho večera sám přeřízl, použil ho jako provizorní ohlávku a vyšplhal se zvířeti na hřbet.

Pobídl ho do cvalu, rychlým tempem přejel planinu, našel stezku, kterou v létě používali pastevci koz k přístupu na vysoko položenou pastvinu, a nechal poníka, aby si další cestu hledal sám. Poník pocházející z horského plemene ho jistým krokem snášel po drolící se stezce, instinktivně se vyhýbal suťovým polím uvolněného štěrku a nikdy neztrácel hlavu, ani když měl pod kopyty sráz vysoký tři sta nebo více metrů.

Když přišlo svítání, americké vrtulníky i vrtulníky jednotek OSN kroužily nad úzkou planinou a pátraly po něm, domnívaly se však, že hledají jednoho opěšalého muže, a tomuto předpokladu přizpůsobily všechny své pátrací oblouky a rastry. Protože byl terén posetý skalními průrvami a jeskyněmi přirozeného i umělého původu, byla to pro piloty i jejich pozorovatele pomalá a náročná práce.

Vnější obvod pátrání se neustále posouval, kůň však Saracéna stačil odnést daleko mimo jeho rozšiřující se dosah a během dvou dnů ho dopravil až ke kmeni kočovných pastevců, s nimiž za dne jel a mezi jejichž stany v noci přespával.

Časně jednoho rána, když postupovali po linii vysokého horského hřbetu, spatřil starou transafghánskou dálnici, která půlila údolí pod nimi. Rozloučil se s nomády a zamířil k ní.

O dvě hodiny později se připojil k proudu otřískaných náklaďáků, rychle uhánějících pickupů Toyota a přeplněných autobusů a zmizel v chaosu soudobého Afghánistánu.

Kapitola 42

Muži v bílých ochranných kombinézách – protiradiačních, protibakteriologických a protichemických oblecích – metodicky pracovali ve své průsvitné stříbřité kopuli. Mobilní generátory a důmyslné filtry odnášely pach vlhké hlíny a nehašeného vápna a nahrazovaly ho přečištěným vzduchem o neměnné teplotě dvaceti stupňů Celsia.

Navzdory pomalému postupu trvalo technikům a jejich vedoucím pouhých pár hodin, než dospěli k závěru, že se na horském vrcholu nenacházejí žádné jaderné materiály.

Zmíněné zjištění nikterak nepomohlo Keatingově reputaci – ani jeho kariérní perspektivě. „Panikář“ bylo to nejlaskavější označení, které pro něj byl kdokoli z nadřízených složek ochoten použít, ještě než všichni o probíhající exhumaci prakticky ztratili veškerý zájem. Mezi příslušníky protichemické jednotky panovalo všeobecné přesvědčení, že se nějaký pašerák drog rozhodl zakopat tady pár koní – buď svých vlastních, nebo, což bylo pravděpodobnější, patřících některému z jeho rivalů. Všichni se shodovali na tom, že pokud jde o kmenové sváry, představují Afghánci zcela bezkonkurenční extraligu.

Byla tu však jedna maličkost, kterou nemohli odbýt pouhým pohrdlivým odfrknutím, a tou bylo to nehašené vápno. To také pomáhalo přečkat ony těžké dny Keatingovi – to a jeho nezdolná víra, že se v tom chaotickém shluku budov nachází něco strašlivě nedobrého, něco hluboce zlověstného. Když k tomuto pocitu přidal odloučenost vesnice a velkolepý rozhled, který se z ní nabízel, dal jí dokonce jméno: nazval ji hotelem Na Chmurné vyhlídce.

Pak muži v kopuli našli první zuhelnatělou mrtvolu. Nebo alespoň to, co z ní ještě zbývalo. Určili, že šlo o ženu, a byť neměli žádné důkazy, byli si jistí, že ve větší hloubce najdou dvě další těla – jedno japonské a jedno holandské. Co to bylo za únosce, který hodil své oběti do jámy plné vápna, aniž by se alespoň pokusil získat výkupné?

Vedle mrtvoly, hluboko v chemikáliemi prosyceném bahně, našli zbytek – čtvereček o straně sotva pěti centimetrů – něčeho, co vypadalo jako sedlová přikrývka. Nemohli to vědět, ale poslední noci svého života si ji žena přimáčkla k obličeji a pokusila se s ní zadusit, aby zastavila neúprosný příliv bolesti. V důsledku toho útržek obsahoval její sliny, krev, vlákna jejích tkání a kompletní panel genetického materiálu z puchýřů, které jí naskákaly v ústech a v krku.

Přikrývka byla stále schovaná v její částečně spálené ruce, která ji uchránila před nejhoršími plameny a udržela ji, i když Saracén s pomocí koní odtáhl ženu k jámě. Ještě hodina a vápno by ji bylo kompletně zničilo.

Protichemický tým a jeho nadřízení, vedení teď už skutečnými obavami a nucení přiznat, že možná přece jen nešlo o obyčejný únos – čímž zároveň okamžitě rehabilitovali Keatingovu reputaci i jeho kariérní perspektivy –, výrazně zrychlili tempo práce. Prvním jejich úkolem bylo zjistit, s čím přesně mají tu čest, uzavřeli tedy malý čtvereček přikrývky do vzduchotěsné nádoby na biologicky nebezpečné vzorky, tu vložili do dalšího olověného obalu a odeslali nejprve vrtulníkem a pak speciálním nočním proudovým letounem do Fort Detricku v Marylandu.

Kapitola 43

Fort Detrick, součást velitelství zdravotnického sboru armády Spojených států, je tvořen souborem budov a výzkumných komplexů nacházejících se na přísně střeženém pozemku o rozloze dvanácti set akrů v těsné blízkosti města Fredericku.

Jeden z nejrozsáhlejších komplexů je sídlem nejvýznamnější americké instituce zabývající se biologickou válkou – Výzkumného ústavu nakažlivých chorob, organizace tak utajené, že podle mnoha konspiračních teoretiků to byly právě její laboratoře, v nichž vláda vytvořila virus HIV.

Kdyby měli pravdu, možná by dlouhá nízká budova nedaleko objektu, který byl kdysi známý pod přízviskem Antraxová věž, byla rovněž místem, kde NASA zinscenovala přistání na Měsíci. Nikdo to neví jistě, protože se do tamějších prostor za celou dobu její existence dostalo jen velice málo lidí, dokonce i takových, kteří mají bezpečnostní prověrku tak vysokého stupně jako já.

Právě do jedné ze zabezpečených biologických laboratoří této instituce dorazila jistého nedělního dopoledne zapečetěná zásilka z Afghánistánu. Protože nikdo v hotelu Na Chmurné vyhlídce nevěděl, s čím má tu čest, nebyla označená jako subjekt nejvyšší priority.

Z toho důvodu čekala, až na ni přijde řada, a otevření se dočkala až po deváté hodině večerní. Jediným mikrobiologem, který byl tou dobou ve službě, byl pětačtyřicátník jménem Walter Drax – malicherný a roztrpčený človíček, který rád sloužil noční směny, protože při nich nemusel přicházet do styku s lidmi, jimž říkal kreténi a pablbové. V jeho pojetí tvořili K&P obrovskou skupinu populace, do níž patřila většina jeho spolupracovníků a nepochybně celé vedení ústavu – lidé, kteří mu podle jeho přesvědčení zablokovali každou možnost povýšení a následného přidání na platu.

Pracoval zcela sám v podmínkách zvaných biobezpečnost čtvrtého stupně, v laboratoři, kde se udržoval mírný podtlak vzduchu, v kombinéze nikoli nepodobné té Saracénově, se vzduchovým regulátorem napojeným na stropní přívod. Rozpečetil nádobu ve speciální schránce, vytáhl z ní drobný útržek sedlové přikrývky a připravil ho na analýzu.

Když se podíval na displej svého elektronového mikroskopu, nevěřil vlastním očím. S divoce bušícím srdcem a zbrocený potem pod ochranným oblekem si výsledek třikrát překontroloval – vyzkoušel dokonce jiný mikroskop a vrátil se ke svému pracovnímu stolu, aby se podíval do příslušné literatury i do utajených příruček ústavu –, než byl definitivně přesvědčen.

Měl před sebou variolu major. Instinktivně poznal, že je to velice horký kmen, doopravdy ho však vyděsilo to, co spatřil, když se podíval hluboko do uzlu DNA v jeho středu: byl geneticky upravený. Nebylo pochyb o tom, že jde o zvláštní kmen patogenu, určený pro vojenské použití – jako ničím neomezovaná zbraň hromadného ničení.

Když rozpletl uzel DNA a porovnal ilustrace z příruček s tím, co viděl pod mikroskopem, rychle zjistil, že do ní někdo přidal jakýsi konkrétní gen. Napadal ho jen jediný důvod, proč by někdo chtěl něco takového udělat: virus byl komponovaný tak, aby na něj nezabírala vakcína.

Pokud to fungovalo – a Drax neviděl důvod, proč by to fungovat nemělo –, nikdo na světě, dokonce ani nacisté se svými dobytčáky a kanystry Cyklonu B, nikdy neměl k dispozici účinnějšího zabijáka.

Normální postup v případě takovéto události – pokud se totiž za daných okolností dalo něco považovat za normální – vyžadoval, aby Drax zavolal svému bezprostřednímu nadřízenému domů a informoval ho o tom, co zjistil. To však Drax udělat nechtěl. Radši by se byl propadl, než aby někomu z K&P zajistil místo v ústavní síni slávy – ten status celebrity, který vojensky využitelný virus neštovic svému objeviteli nepochybně přinese.

Jen si vzpomeň, připomněl si v duchu, jak všichni dodnes mluví o těch chlapech, co v nějaké pitomé opici našli virus Eboly.

Namísto toho se rozhodl, že je všechny obejde a promluví si se svou sestřenicí. Ani tu neměl právě v oblibě, byla však provdaná za zvláštního asistenta Rady národní bezpečnosti – za muže, jehož Drax osobně označoval přezdívkou Vazelína podle toho, jak hladce lezl svým nadřízeným do zadku.

Když ho dostal k telefonu, prohlásil – aniž by vysvětloval cokoli ohledně malého čtverečku sedlové přikrývky –, že potřebuje mluvit s nejvýš postaveným představitelem zpravodajské komunity Spojených států, jakého může takhle pozdě v neděli večer kontaktovat. Vazelína se zasmál a odpověděl, že takhle to řešit nejde a že by mu měl raději povědět, o co vlastně jde. Zeptal se také, k čemu má Drax vlastní nadřízené, a projevil přesvědčení, že mají nějaký oficiálně stanovený postup pro případ, že…

Drax neměl náladu na nějaké zdržování. „Promiň,“ přerušil ho, „ale asi by ti měl někdo vysvětlit, kudy se jde do baru Pod Pokličkou. Přímo do laboratoře máme zavedenou bezpečnou linku. Tak sebou hoď – sežeň někoho, kdo mi zavolá, jde o ohrožení národní bezpečnosti.“

Zavěsil, než stačil Vazelína odpovědět, pak se posadil a čekal. Byla to už léta, co se naposledy cítil tak skvěle.

Byla to fráze „ohrožení národní bezpečnosti“ a skutečnost, že Drax pracuje v nejvýznamnější laboratoři biologické obrany, co Vazelínu přesvědčilo, aby zavolal náměstkovi ředitele národních zpravodajských služeb, muži, kterého dobře znal, protože jejich dospívající synové hráli baseball za stejný tým.

V důsledku toho to byl náměstek ředitele, kdo Draxovi zavolal a s lavinovitě narůstajícím zděšením poslouchal, co mu technik sděloval o kousku látky, který přišel z Afghánistánu, a o různých typech neštovic.

„Vzhledem k panice, jakou by takováhle zpráva vyvolala, jsem chtěl, aby o tom vědělo co nejméně lidí – považoval jsem za nejlepší pokusit se obrátit přímo na nejvyšší místa,“ vysvětloval Drax.

Náměstek ředitele mu pogratuloval k předvídavosti, nařídil mu, aby s nikým nemluvil a počkal, dokud mu nezavolá znovu. Musel však řešit jeden bezprostřední a nesmírně závažný problém: mluví Drax pravdu? Nebyl to snad vědec ze stejného ústavu ve Fort Detricku, kterého tehdy podezřívali, že vyrobil antrax a rozeslal ho poštou několika senátorům Spojených států? Na druhé straně, byť ten chlap, s nímž po bezpečné lince mluvil, připomínal něco z noční můry, nemuselo to nezbytně znamenat, že je to další z fortdetrických cvoků.

Zavolal šéfovi ústavu, vysokému armádnímu důstojníkovi a zároveň i všeobecně uznávanému vědci, zavázal ho přísným utajením, vysvětlil mu, co se dozvěděl, a požádal ho – ne, nařídil mu –, aby okamžitě zajel do laboratoře, potvrdil původ vzorku a přezkoumal správnost Draxových zjištění.

O čtyřicet minut později už šéf ústavu seděl před Draxovým elektronovým mikroskopem a volal zpátky, aby podal hlášení, na které náměstek ředitele s takovou hrůzou čekal. Pak už se státní mašinerie a s ní i pocit paniky rozběhly na plné otáčky. To vše se odehrálo v situaci, kdy pouze dva lidé v obrovském institutu biologické obrany s celonárodní působností – tedy v organizaci, která měla být v epicentru událostí – alespoň tušili, co se doopravdy děje. Z hlediska následného konečného vývoje to bylo vskutku pozoruhodné.

Pro nás všechny ostatní to byla příznivá souhra okolností – znamenalo to, že vláda měla přinejmenším šanci udržet celou situaci v tajnosti. Kdyby se byl Saracén dozvěděl, že po něm bylo vyhlášeno pátrání, byl by se buď okamžitě někam ukryl, nebo by byl svoje plány urychlil. Zachování utajení bylo životně důležité a několik následujících hodin mělo mít v tomto ohledu kritický význam…

Kapitola 44

Tajemství zůstalo tajemstvím. Když onen nedělní večer dospěl k půlnoci, znalo pravdu – kromě Saracéna – pouze devět lidí na celém světě. O něco málo později, byť jsem svůj služební odznak už dávno odevzdal, jsem se stal desátým já.

První dva zasvěcenci – Drax a jeho šéf – čekali v armádním Výzkumném ústavu nakažlivých chorob. Třetím byl náměstek ředitele národních zpravodajských služeb. Jakmile se mu dostalo potvrzení pravdivosti původní informace, naléhavě zavolal vedoucímu svého úřadu – a ředitel národních zpravodajských služeb se stal čtvrtým.

Ředitel nebyl žádný kancelářský byrokrat a byl naopak dobře obeznámen s historií a praxí rozsáhlé zpravodajské komunity: sám svoji kariéru začínal u Agentury pro národní bezpečnost, kde analyzoval fotografie sovětských vojenských instalací pořízené při přeletech průzkumných letounů Lockheed U2, a pak přešel k tajným operacím u CIA. V důsledku své temné historie cíleného zabíjení v této sekci a skutečnosti, že ze všech lidí pracujících ve Washingtonu mluvil nejtišším a nejměkčím hlasem, dostal přezdívku, která se s ním táhla po celý zbytek kariéry. Říkalo se mu Šeptavá smrt.

Zatelefonoval prezidentovi, který spal ve své ložnici v rodinných prostorách druhého patra Bílého domu, a chvíli čekal, dokud si nejvyšší velitel ozbrojených sil nevytřásl spánek z hlavy a nepřešel do vedlejší pracovny.

Prezident byl už sedm let vdovec a do vedlejší místnosti nepřešel proto, že by měl strach, aby někoho nevzbudil; od manželčiny smrti vedl klášterní život a spal sám. Ne, chtěl jen získat trochu času a hodit na sebe župan, který měl pověšený zezadu na dveřích. Podle doby telefonátu i podle tónu hlasu Šeptavé smrti usuzoval, že jde o nějakou událost obrovského významu, a nechtěl, aby ty zatracené New York Times napsaly, že ležel v posteli ve spodním prádle, když se o ní doslechl.

Posadil se ke svému pracovnímu stolu a vyposlechl si všechno, co mu Šeptal pověděl o živém vzorku neštovic, který byl nalezen v nějaké opuštěné vesničce v Afghánistánu, o tom, že nejde jen o obyčejné neštovice, ale zjevně o kmen geneticky upravený tak, aby překonal ochranu vakcínou, přičemž genetická analýza naznačuje, že byl vyroben z jednotlivých komponentů běžně dostupných po celém světě, že zřejmě prošel tajnými klinickými zkouškami v horách Hindúkuše, tři nevinní lidé že jsou mrtví a jediný podezřelý, osoba, o níž nikdo neví nic bližšího, že uprchl a nepochybně se ztratil v některé ze sousedních arabských zemí, které ve svém souhrnu čítají přibližně čtyři sta milionů obyvatel. Krátce řečeno, že čelí potenciální katastrofě.

Za těchto okolností se tedy prezident – který byl velice rád, že si oblékl župan – stal pátou osobou, jež se tajemství dozvěděla.

Prezident ani ředitel zpravodajských služeb vůbec nepochybovali – tehdy ani v žádném z následujících týdnů – o tom, že cílem je Amerika. S pokleslou myslí a narůstajícím hněvem se prezident ředitele zeptal, kolik jim podle jeho názoru zbývá času do zahájení útoku.

„To nevím,“ odpověděl Šeptal. „Mohu vám jen říct, že někdo – nebo nějaká skupina – ten virus zjevně synteticky vyrobil a nyní má důvod věřit, že funguje. Tak proč by to odkládali?“

„To chápu,“ opáčil chladně prezident, „ale vy jste ředitel národních zpravodajských služeb a já od vás potřebuji nějaký časový rámec – nejlepší možný odhad, cokoli.“

„Jak to mám vědět? Zatraceně brzo, víc vám neřeknu.“ Bylo drobným požehnáním, že záznamový systém Bílého domu zahrnoval i prezidentovu soukromou pracovnu – znamenalo to, že nyní existoval historický záznam jediného případu, kdy se ukázalo, že i Šeptavá smrt umí zvýšit hlas.

Oznámil prezidentovi, že si zavolá auto a do dvaceti minut bude v Bílém domě. Zavěsil a chvíli zůstal zamyšleně sedět. V dlouhém tichu svého strachu se neubránil myšlence, že Fort Detrick zase jednou dostál své přezdívce – Fort Doom neboli Pevnost zkázy.

Kapitola 45

Vládní automobil se hnal opuštěnými ulicemi k Bílému domu, muž zvaný Šeptavá smrt seděl v bezpečném kokonu zadních sedadel, tlustou skleněnou přepážku, která mu zaručovala soukromí, měl zdviženou a telefonoval několika lidem. Nejdřív ze všeho nařídil okamžité zatčení Waltera Draxe. Stačilo jen zcela zběžně nahlédnout do osobní složky toho chlapa a bylo zřejmé, že je to člověk příliš překypující zlobou, neřízená střela, jaké rozhodně nelze věřit, že nebude mluvit a vychloubat se.

O několik minut později vjelo šest mužů ve třech černých SUV do areálu výzkumného ústavu, kde se setkali s několika členy tamější bezpečnostní služby a nechali se jimi doprovodit do Draxovy laboratoře. S pistolemi zřetelně viditelnými pod saky nařídili řediteli ústavu, aby se vrátil do své kanceláře, mávli Draxovi před očima něčím, co mohly, ale také nemusely být opravdové služební odznaky FBI, a sdělili mu, že je zatčen pro podezření ze špionáže. Drax, který byl naprosto vyvedený z míry, protestoval, že vůbec nemá tušení, o čem mluví – je loajální Američan a vždycky jím byl. Ignorovali ho, přerecitovali mu jeho práva, a když požádal o právního zástupce, ujistili ho, že to zařídí, jen co proti němu bude vzneseno formální obvinění. Samozřejmě nic takového neměli v úmyslu – namísto toho ho odvezli na letiště nacházející se hned na opačném konci Fredericku, odkud je čekající vládní proudové letadlo přepravilo na soukromé polní letiště v pohoří Black Hills v Jižní Dakotě. Odtamtud je další vládní SUV převezly k izolovanému ranči a bezútěšným místnostem, jež tvořily jeho interiér.

Paradoxně, díky jedné z těch podivných shod okolností, které nám život občas připravuje, to byl tentýž dům, kam odvezli mne poté, co jsem zabil Modrého jezdce – po rozpuštění Divize objekt převzaly a používaly k podobným účelům jiné složky zpravodajské komunity. Stejně jako já před tolika lety teď Drax i se svým tajemstvím zmizel ze světa.

Druhý hovor, který Šeptal uskutečnil – tedy, vlastně to byly tři hovory –, byl určen velvyslancům Itálie, Japonska a Nizozemska. S hlubokým politováním jim sdělil, že se právě dozvěděl, že jsou jejich státní příslušníci mrtví; únosci je zabili, když zjistili, že se kolem nich stahují vojáci. „Učinili spěšný pokus o pohřbení těl a my právě na místě provádíme jejich exhumaci,“ informoval je. „Forenzní testy a formální identifikace budou pochopitelně nějakou dobu trvat.“ Vysvětlil, že z operačních důvodů je tuto informaci třeba udržet v tajnosti, a ačkoli to výslovně neřekl, naznačil, že dosud trvá usilovné pronásledování únosců.

Jako poslednímu zavolal řediteli CIA. Aniž by nabídl nějaké vysvětlení, což ve stínovém světě nebylo ničím neobvyklým, požádal ho, ať zařídí, aby byli příslušníci protichemické jednotky v hotelu Na Chmurné vyhlídce informováni, že výsledky všech testů byly negativní. Protože už jich dál nebylo na místě třeba, měli se okamžitě vrátit na základnu. Teprve po jejich odjezdu měli vesnici obsadit agenti CIA, jámu neprodyšně uzavřít a její okolí kompletně zabezpečit.

Když dotelefonoval – a ucpal tak nejpravděpodobnější kanály, jimiž mohlo tajemství uniknout –, vjel do brány Bílého domu.

Kapitola 46

Překvapivým faktem ohledně Jamese Grosvenora bylo, že to byl vysoce inteligentní, sympatický a skromný člověk – jinak řečeno muž diametrálně se lišící od obvyklého politika. Nikdo, a ze všech nejméně on sám, nikdy nepočítal s tím, že by se někdy mohl stát prezidentem Spojených států.

Téměř celý svůj pracovní život působil jako podnikatel a převážnou jeho část věnoval tomu, že skupoval krachem ohrožené výrobní podniky a měnil je v prosperující firmy. Někdo by ho možná označil za starosvětského, ale věřil v americký průmysl, v dovednost amerických dělníků a v to, že poctivě pracující muži i ženy si zaslouží odpovídající mzdu a slušné zdravotní zabezpečení. Jednou z věcí, v něž nevěřil, byly odbory – pokud si kapitál počíná tak, jak má, nejsou žádné odbory zapotřebí. Není ani třeba říkat, že mu zaměstnanci opláceli loajalitou a jejich produktivita vždy patřila k nejvyšším v celé zemi.

Úspěchy – a bohatství –, které mu jeho přístup přinesl, mu umožňovaly přebírat vedení stále větších korporací a v médiích mu vysloužily pověst člověka angažovaného pro záchranu domácí průmyslové základny. Segment televizních 60 minut, věnovaný jeho osobě, dostal název „Znovuzrozený Fénix“. Krátce po jeho uvedení mu nabídli funkci ministra obchodu, a protože měl dost peněz a nová výzva se mu docela zamlouvala, nabídku přijal. Pro člověka, který se sám vypracoval, byla státní správa se svou bezmeznou byrokracií objevem nového světa, nebyl však člověkem, který by se nechal snadno odradit, a dosáhl ve své funkci takových úspěchů, že když korupční skandál smetl ministra zdravotnictví, vystřídal ministerstva a nastoupil na jeho místo.

Jeho manželka zemřela na rakovinu prsu a Grosvenor na ministerstvo přinesl tak zapálenou angažovanost pro svoji práci, jakou zatuchlá budova na Independence Avenue už léta neviděla. Všeobecně byl považován za zastánce práv obyčejných občanů – ke značné nevoli mocné zdravotnické lobby –, což jeho profil na veřejnosti ještě vylepšilo. O dva roky později ho požádali, aby v příštích prezidentských volbách kandidoval na funkci viceprezidenta. Hlavní kandidátkou byla žena – první, která se kdy o nejvyšší státní funkci ucházela za jednu z obou hlavních stran – a Grosvenor věděl, že byl vybrán, aby kandidátku vyvážil z pozice silné mužské osobnosti.

Žádný z jeho přátel nečekal, že nabídku přijme, neměli však s Anne děti a přicházelo mu stále více zatěžko zaplnit nějak prázdnotu vzniklou po jejím odchodu. Reagoval tím, že pracoval ještě usilovněji a kladl si ještě náročnější cíle. Za energickým zevnějškem se skrýval člověk plný smutku – a navíc slušný člověk.

Po dvou dnech důkladného zvažování situace nabídku přijal, v soukromých zákoutích vlastní mysli však sobě ani hlavní kandidátce nedával příliš velké šance na vítězství. Nedávaly jim je ani předvolební průzkumy. Země už si zvolila černošského prezidenta, ale akceptovat ženu jako vrchní velitelku ozbrojených sil se v této fázi vývoje země zdálo prostě být příliš vzdáleným mostem.

A pak, na předvolebním shromáždění v Iowě konaném deset týdnů před volbami, utrpěla kandidátka mozkové aneuryzma. Jestliže byly záběry, na nichž se zhroutila na pódium a zmítala se v obrovských křečovitých bolestech, hodně zlé, následující čtyři dny, kdy přežívala na přístrojích s rodinou shromážděnou kolem jejího lůžka, byly ještě horší.

Po celou tu dobu se Grosvenor nejen držel vlastního programu, ale převzal i většinu jejích závazků, takže doslova vlastnoručně udržoval volební kampaň v běhu. Při každé příležitosti mluvil o tom, jak se musel vyrovnávat s nemocí vlastní manželky, a připomínal posluchačům, co je v jejich životech doopravdy důležité – zdraví, dlouhý život a láska ostatních lidí. Na součást politické kampaně to znělo mimořádně upřímně.

Odjakživa to byl vtipný, svým způsobem jiskrný a pohledný muž a předvolební průzkumy se začaly vyrovnávat. Skutečný bod obratu však přišel toho večera, kdy se rodina rozhodla odpojit kandidátku od přístrojů. Grosvenor byl v nemocnici, a když bylo po všem, vyšel postranními dveřmi ven, aby se nadýchal trochy čerstvého vzduchu. O chviličku později se k němu připojil kandidátčin manžel, přičemž se oba domnívali, že jsou úplně sami.

Někdo se na ně však díval – pravděpodobně některý ze zaměstnanců nemocnice – a tento někdo celou scénu zaznamenal kamerou v mobilním telefonu. Zrnité záběry natočené ze značné vzdálenosti byly poněkud nezřetelné, rozhodně však natolik jasné, aby bylo vidět, že se kandidátčin manžel poddal žalu a rozplakal se. Po chvíli, když bylo zřejmé, že své emoce nezvládá, se k němu Grosvenor natáhl, objal ho a několik minut ho k sobě pevně tiskl.

Dva muži, oba v pokročilém věku, stojící před nemocnicí, jeden z nich kandidát na viceprezidenta poskytující druhému oporu v čase jeho žalu, představovali tak lidský a žádným scénářem nepřipravený okamžik, že pouhé minuty poté, co anonymní filmař umístil video na internet, začalo se šířit lavinovitou rychlostí. Po dobu trvání klipu voliči nahlédli za oponu výmyslů a iluzí, a já se domnívám, že to, co viděli v muži, který nyní na kandidátce postoupil na první místo, byla osoba, jež se příliš nelišila od nich samých.

Prvního listopadového úterý to sice nebylo žádné drtivé vítězství, ale Grosvenor – možná ten nejnepravděpodobnější kandidát v moderní americké politice – získal dostatek hlasů, aby byl zvolen. „Jsem jako Lyndon Johnson – jen bez atentátu,“ řekl přátelům těsně před inaugurací.

Jedinou otázkou, na niž nikdo nedokázal odpovědět – otázkou, kterou jeho oponent během kampaně mnohokrát zdůraznil –, však zůstávalo, zda v sobě má James Balthazar Grosvenor dostatek oceli, potřebné k překonání nějaké opravdové krize.

Teď jsme to my všichni – národ, svět i on sám – měli zjistit.

Kapitola 47

Šeptavá smrt vešel do Oválné pracovny a zjistil, že byli povoláni i ministr zahraničí, obrany a ministryně vnitřní bezpečnosti a že už všichni tři sedí před Lincolnovým stolem. Šéf kanceláře prezidenta Grosvenora si dělal poznámky a vše, co bylo řečeno, si nahrával na malou empétrojku – nikdo si zjevně nebyl zcela jistý, jestli tak činí pro potomstvo, pro sepsání autobiografie nebo jen na pomoc vlastní paměti.

Prezident už ministry a ministryni obeznámil se základními fakty nastalé situace, což znamenalo, že momentálně je do tajemství zasvěceno celkem devět lidí. Grosvenor shromážděnému jádru své vlády vysvětlil, že neexistuje žádný horší akt velezrady než možnost, že by některý z nich vyzradil nebezpečí, jež nyní národu hrozí – a to komukoli včetně jejich manželek, dětí, milenek, milenců a každého jiného, na koho by si snad mohli vzpomenout.

Všichni vážně přikyvovali a Grosvenor jen doufal, že svůj souhlas myslí vážně. Právě se chystal zahájit jednání podle spěšně rukou naškrábaného programu, když ho přerušil ministr obrany. „Ve světle toho, co už víme, nepřipadá vám jako dobrý nápad, abychom začali přečtením něčeho z bible nebo krátkou modlitbou?“

Grosvenor si povšiml, jak Šeptavá smrt a ministr zahraničí zvedli oči k nebesům, a uvědomil si, že má ve svém užším kabinetu přinejmenším dva ateisty.

„To je skvělý nápad, Hale,“ odpověděl bez zaváhání ministrovi obrany, „a já nepochybuji o tom, že všichni budeme osobně žádat o veškerou duchovní podporu, jakou budeme v dalším průběhu dnešní noci potřebovat. Teď se ale dejme do práce, ano?“

Byla to dobrá diplomatická odpověď, která zjevně uspokojila jak ministra obrany Hala Enderbyho, tak i ateisty sedící za ním. Prezident se obrátil na Šeptala.

„Za prvé, víme jistě, že je ten virus koncipovaný tak, aby se pokusil prorazit ochranu vakcínou?“

„Ano,“ přikývl Šeptal. „Obsahuje jeden gen – zřejmě související s imunitním systémem –, který byl naroubovaný na jeho DNA. Nepřipadá v úvahu, že by k tomu mohlo dojít náhodou.“

„Bude to fungovat? Dokáže si s vakcínou poradit?“ vyptával se prezident. „Je to přece něco úplně nového, ne – nikdy dřív to nikdo neudělal?“

„To bohužel není pravda, pane,“ odpověděl Šeptal, rozhlédl se kolem dokola a dal všem pohledem najevo, že to, co se jim chystá říct, je přísně utajovaná skutečnost. „Koncem osmdesátých let měli Sověti přinejmenším deset tun viru neštovic, který vyvinuli k použití v hlavicích raket typu MIRV.

Podle jistého našeho vysoce situovaného zdroje šlo o geneticky upravený materiál, proti kterému neměla vakcína účinkovat. Myslím, že máme všechny důvody k přesvědčení, že to možné je.“

Po této informaci z úst nejvyššího špiona země zavládlo v místnosti hrobové ticho, které přerušila až jediná žena, jež se porady účastnila – ministryně vnitřní bezpečnosti.

„To ale ještě neznamená, že funguje i tahle verze. Rusové jsou jedna věc a teroristé něco úplně jiného. Jistě to vědět nemůžeme, nemyslíte?“ prohlásila.

„Myslím, že můžeme,“ povzdechl si prezident Grosvenor. „Ten muž v Hundúkuši měl tři zajatce – neumím si představit, že by v rámci svého experimentu jednoho z nich nenaočkoval vakcínou a nevyzkoušel si, jestli ji virus překoná.“

„Tak to vidím i já,“ přidal se Šeptal. „A evidentně měl úspěch – všichni tři vězňové jsou mrtví.“

„To znamená, že nemáme žádnou obrannou linii,“ konstatoval prezident. „Tři sta milionů dávek vakcíny je k ničemu.“ Spoře osvětlenou místnost zaplnilo mlčení. „Měli jsme vyvinout protivirový prostředek – tedy lék. To bylo jediné skutečně bezpečné řešení,“ uvažoval Grosvenor téměř sám pro sebe.

„Tyhle dveře už jsou zavřené. Na to teď není čas,“ opáčil ministr zahraničí, starší muž, který už nyní vypadal vyčerpaně.

Grosvenor přikývl a otočil se k Šeptalovi. „A patří to k těm virům, kterým se říká ‚horké‘?“

„Zatraceně horké,“ potvrdil Šeptal. „Myslím, že i to byl úmysl. Čím je daný kmen žhavější, tím rychleji vyhoří.

Virus není v pravém slova smyslu živý,“ pokračoval, „rozhodně ale není mrtvý. Nemůže žít mimo hostitele – v tomto případě mimo lidské tělo.

Čím rychleji svého hostitele zničí, tím rychleji epidemie opadne. Nemyslím, že ten, kdo virus vyvinul, chce zničit svět – jenom nás.“

„To se mi ulevilo,“ poznamenal ironicky prezident. „Dobrá – ten chlap, co utekl. Jak ho najdeme?“ Otočil se k šéfovi své kanceláře. „Echelon?“

Během pěti minut vyřídil šéf kanceláře Bílého domu telefonáty potřebné k tomu, aby bylo do Oválné pracovny doručeno všechno, co Echelon vyslechl. Aby se tak obrovské množství materiálu vůbec dalo zvládnout, navrhl Šeptal omezit počáteční „zátah“ jen na široký kruh bezprostředního okolí příslušného horského vrcholu Hindúkuše za posledních dvanáct dnů. Věděl, že i tak bude objem dat ohromující.

V oblasti samozřejmě nebyly žádné pevné linky a mobilní telefony měly signál pouze v Kábulu a několika málo dalších větších městech, znamenalo to tedy satelitní telefony. Ačkoli je Echelon miloval – z hlediska odposlouchávání to byly jedny z nejjednodušších signálů na světě –, problém byl v tom, že veškerá zbývající komunikace v Afghánistánu byla na úrovni doby kamenné, a měl je proto úplně každý. Satelitními telefony byli vybavení pěstitelé drog, pašeráci zbraní, kmenoví náčelníci, velitelé Tálibánu, pracovníci humanitárních organizací, novináři, vesničtí pohlavárové, lékaři i cestující vládní činitelé.

Přidejte k tomu deset různých místních jazyků a přes čtyřicet dialektů – nemluvě o všemožných kódech a šifrách od těch nejzákladnějších až po vysoce propracované – a dospějete ke zdrcujícímu množství materiálu.

Pokud ovšem ten osamělý muž, kterého poručík Keating na horském vrcholu zahlédl, někde v blízkosti vesnice satelitní telefon použil, Echelon ho určitě slyšel a hovor zaznamenal. Prezident samozřejmě věděl, že nemá žádnou záruku, že muž vůbec satelitní telefon měl, jenže za daných okolností neměl prakticky na vybranou – nemáte-li nic jiného, musíte pracovat s tím, co máte.

V reakci na přímý příkaz prezidenta začaly vodou chlazené počítače IBM Roadrunner ve Fort Meade – jeden z nejrychlejších klastrových serverů na světě – okamžitě prohledávat své databáze.

Pokud by při prvním zátahu nic nenašli, okruh pátrání by se kilometr po kilometru rozšiřoval, až by pokrýval nejen celé státy, ale subkontinenty. Hledali doslova jediný hlas mezi desítkami milionů.

Kapitola 48

Společnost pěti mužů a jedné ženy, rozsazená kolem Lincolnova stolu, se mezitím snažila vypracovat nástin nějakého plánu. Téměř okamžitě mezi nimi vypukly nesváry.

Jediné, na čem se všichni shodli, bylo, že by se neměl měnit oficiální stupeň národního ohrožení: ten byl momentálně na minimální úrovni, a aby se vyvarovali paniky a nežádoucích otázek, musel tam i zůstat. V následujících dvou hodinách si ovšem ateisté a pámbíčkáři vyjížděli po krku prakticky ve všech otázkách, pak se v několika dalších náhle všichni spojili proti prezidentovi, rozštěpili se, vytvářeli vratké aliance se svými bývalými oponenty, vraceli se k přirozeným spojenectvím a při několika příležitostech se dokonce stavěli do role osamělých pistolníků.

„Je to horší než zasedání lója džirgy,“ komentoval to tiše šéf kanceláře do své empétrojky. Lója džirga je velké shromáždění všech afghánských starších. Tak neobvyklého termínu použil proto, že výrazem „bordel na kolečkách“ už by se opakoval.

Už se jich pomalu začínalo zmocňovat vyčerpání, když se všichni seskupili proti Šeptalovi, o němž byli v duchu jednomyslně přesvědčení, že je tím největším paličákem, jakého kdy poznali. „Tak už si sakra přestaňte honit péro!“ vyjela na něj v jednom okamžiku rozčileně ministryně vnitřní bezpečnosti. Byl to výraz natolik se nesrovnávající s dobře vychovanou křesťanskou dámou, že jeho použití šokovalo i ji samotnou. Šeptal to však přijal dobře, rozesmál se a za okamžik se k němu přidali i všichni ostatní.

V důsledku toho měli vesměs lepší náladu, když Šeptal náhle přišel s prvním doopravdy dobrým nápadem. Byl to on, kdo pomyslel na polonium 210.

Důvodem, proč ho všichni považovali za tak tvrdohlavého, byla skutečnost, že odmítal o kterémkoli z navrhovaných opatření dál diskutovat, dokud mu někdo nevysvětlí, jak po někom můžete zahájit celosvětové pátrání, aniž byste prozradili, proč ho hledáte.

„Takže půjdeme za Pákistánci a řekneme jim, že zoufale potřebujeme, aby nám pomohli, ale pardon, důvod jim nepovíme,“ předestřel situaci. „Nejenže je tím urazíme, ale dáme tím podnět ke spekulacím, a zkušenosti mi říkají, že když spekuluje dost lidí, někdo vždycky uhodne pravdu.“

Později, když se všichni dostatečně zasmáli mozkovému zkratu ministryně vnitřní bezpečnosti, je Šeptal znovu prováděl celým problémem: „Mluvíme o využití prostředků celé zpravodajské komunity Spojených států i jejich spojenců. To je přes sto tisíc lidí pronásledujících jednoho muže. Všichni budou předpokládat, že jde o teroristu, a co jim povíme…“

Hlas mu odezněl do prázdna, zatímco mysl, která před ním měla velký náskok, najela na neviděnou rampu a vystřelila do čistého vzduchu.

Prezident na něj pohlédl. „Co se děje?“

Šeptal se na ně usmál. „Řekneme jim, že máme vysoce věrohodné informace, že únos těch cizinců byl součástí mnohem rozsáhlejšího komplotu.

Šlo o pokus získat finanční prostředky, které by jim umožnily obstarat si jeden gram polonia 210.“

„Jaderné rozbušky?“ ozval se ministr zahraničí.

„Přesně tak,“ přisvědčil Šeptal. „Řekneme, že ten muž nebo organizace, k níž patří, je ve finálních fázích výroby kufříkové jaderné bomby.“

Jak ostatním začal docházet potenciál jeho nápadu, tvářili se jako jeskynní lidé, kteří právě objevili oheň. „Všichni nám pomůžou,“ mínil ministr obrany. „Na světě neexistuje jediná země – ani mezi extrémistickou frakcí –, která by chtěla, aby na jejím zadním dvorku někdo vyrobil špinavou bombu.“

„Dá nám to důvod k vyhlášení největší štvanice na člověka v dějinách,“ odpověděl Šeptal. „Je to tak vážné obvinění, že o něm nikdo nebude pochybovat – kdo by si něco takového vymyslel? Samozřejmě si budeme počínat zdráhavě i při přiznání tohohle faktu…“

„Ale sami ho vypustíme do světa,“ dořekla ministryně vnitřní bezpečnosti. „Přes někoho seriózního – Times nebo Post.“

Šeptavá smrt se usmál – už to začínali chápat.

„Vyvolá to paniku,“ podotkl šéf kanceláře a dal si záležet na tom, aby byla jeho praktická připomínka dostatečně hlasitá pro záznam.

„To jistě – ale ne tak velkou jako neštovice,“ opáčil Šeptal. O reakci veřejnosti už přemýšlel a nedomníval se, že by celý plán znemožnila. „Je to jen jedna bomba, jedno město. Prezident může veřejnost ubezpečit, že máme dostatečné zdroje, abychom tomu zabránili.“

Všichni se otočili k nejvyššímu veliteli, aby viděli jeho reakci, a s překvapením zjistili, že smutek v jeho obličeji je ještě výraznější než obvykle.

„Vypovídá to o naší době něco strašlivého,“ povzdechl si, „jestliže je kufříková jaderná bomba snesitelnější než pravda.“

Nebyli to hloupí lidé, ani jeden z nich, a všechny to přimělo k tomu, aby se zarazili a zamysleli. Kdy to všechno začalo? museli se ptát v duchu. Jak se mohlo stát, že svět dospěl k takovému šílenství?

Šeptavá smrt však byl praktický člověk, tvrdší než všichni ostatní, a nedomníval se, že by něčemu prospělo, kdyby strávili příliš času filozofickými úvahami o animozitě lidí vůči lidem.

„Znamená to, že můžeme na letištích a hraničních přechodech rozmístit agenty a vybavit je skenovacím zařízením. Nezáleží na tom, jak mu budeme říkat – Geigerovy čítače nebo jakkoli jinak –, hlavně musí být schopné snímat tělesnou teplotu.

To je jeden z prvních příznaků nákazy neštovicemi. Přirozeně budeme obzvláštní pozornost věnovat muslimům nebo Arabům – k čertu s tím, že jde o profilování! Každého, kdo bude mít zvýšenou teplotu, pošlou na druhou prohlídku a v případě nutnosti do karantény.“

Do hovoru se vložil ministr zahraničí. „Považujete to za nejpravděpodobnější metodu útoku, lidi, kteří se úmyslně…“

„Sebevražedné přenašeče,“ dořekl za něj Šeptal. „Před několika lety jsme pořádali cvičení zvané Temná zima, a to byla u všech nejběžnější hypotéza.

Pokud najdeme jeden z vektorů a vysledujeme ho zpátky – zjistíme zpětně jeho pohyby –, najdeme lidi, kteří jsou za to zodpovědní.“

Znovu se rozhostilo ticho, Šeptal však věděl, že je to ticho úspěchu, nikoli zklamání. Trvalo to hodiny, ale konečně měli použitelnou strategii. Za daných okolností to byl vynikající plán, a nebylo jim proto možno mít za zlé, že se jim obličeje nepatrně rozjasnily nadějí a sebedůvěrou.

Byla jen smůla, že zmíněný plán neměl naději na úspěch.

Za prvé, i kdyby na případ nasadili bůhvíkolik agentů, existovala jen hrstka lidí, kteří znali Saracénovy pohyby, a ti rozhodně neměli v úmyslu nikomu pomáhat. Když se lord Abdul Mohammad Khan doslechl, že vypuklo pravé peklo a že Pákistánci, Afghánci a – u božího lejna – dokonce i íránská vláda pátrají po muži, který cestoval Hindúkušem a údajně se pokoušel získat jadernou rozbušku, nemohl si být jistý, že to nějak souvisí s lékařem, co se kdysi tak přátelil s raketami Blowpipe. Pro všechny případy však vyslal posla – jednoho z vlastních vnuků, takže mu mohl stoprocentně věřit – s ústním vzkazem pro íránské únosce. Obsah byl jednoduchý: vzkázal jim, že při životě jejich matky očekává, že nikomu neřeknou ani slovo o tom, co pro něj udělali, když zajali ty tři cizince. Jejich odpověď byla stejně jednoduchá. Při životě jejich matky jsou jejich rty zapečetěné.

Druhý problém spočíval v tom, že lidé v Bílém domě věřili v účinnost masového nasazení, věřili v agenty na každém letišti, věřili ve skenery a zvýšenou tělesnou teplotu. Základním stavebním kamenem jejich víry bylo použití sebevražedných přenašečů jako vektorů. Saracén ovšem v přenašeče nevěřil, a vzhledem k tomu, že neštovicemi disponoval on, byl to kriticky důležitý rozdíl.

Obzor se začínal rozjasňovat svítáním a ministr zahraničí se právě ptal, jestli by si nemohli nechat přinést něco k jídlu, když se jim ozval Echelon.

Kapitola 49

Dva telefonáty. První zátah z Echelonu přinesl dva telefonáty a oba dva odpovídaly pátracím kritériím mnohem lépe, než mohl kdokoli očekávat.

Hovory se uskutečnily v rozmezí tří dnů, oba spadaly přesně doprostřed vymezeného časového rámce, a přestože byly oba rušené poměrně velkou atmosférickou interferencí – pravděpodobně se Hindúkušem proháněla další bouře, nebo to byl ten zatracený vítr, který fičel až do Číny – analytikové Národní bezpečnostní agentury NSA, kteří prioritní pátrání pro Bílý dům zabezpečovali, si byli jistí, že volající byl v okruhu několika kilometrů od zničené vesnice.

Bylo docela dobře možné, že byl přímo ve vesnici, taková přesnost ovšem musela počkat, až se Roadrunnery IBM pokusí interferenci odfiltrovat a určit tak přesné souřadnice.

Oba lidé na lince – muž v Hindúkuši a žena ve veřejné telefonní budce v jižním Turecku – spolu navíc mluvili anglicky, ačkoli to nebyl jejich rodný jazyk.

Prezident a Šeptal poslouchali zprávu, kterou jim šéf kanceláře předčítal, pohlédli na sebe a jejich výrazy jako by vyjadřovaly totéž, co si v duchu říkali i všichni tři přítomní členové vlády: lepší už to snad ani být nemůže.

Pak je však štěstí opustilo.

Ti dva na telefonu spolu sice mluvili anglicky, nebylo to ale moc platné. Při prvním telefonátu muž skoro nic neříkal, spíš to vypadalo, jako by si jen chtěl poslechnout hlášení. Skoro všechno mluvení obstarávala žena, byla však velice chytrá – měla své hlášení předem nahrané, pravděpodobně na mobilním telefonu. Obsah jejího sdělení byl sestavený z komentářů moderátorů BBC, CNN, MSNBC a několika dalších anglicky mluvících televizních zpravodajských kanálů. Ačkoli záznam několikrát přerušila, zřejmě aby ho doplnila dodatečnými informacemi, nebylo možné odhadnout její věk, úroveň vzdělání či cokoli jiného, co by snad mohli ve své práci použít profiláři FBI.

Samotný obsah této prazvláštní konverzace byl ještě záhadnější. Polovina byla vedená šifrovanými slovy, která zjevně neodpovídala obsahu zbývající části. Odborní analytikové, kteří si hovor vyslechli, soudili, že žena podává informace o nějakém lékařském problému, i to však nejspíš byl kód pro něco úplně jiného.

Druhý hovor byl ještě kratší. Opět ho měla nahraný předem a zdálo se, že jde o něco jako aktualizaci předchozích informací. Muž jí poděkoval a i přes odstup času a obrovské vzdálenosti v jeho hlase zřetelně zaznívala úleva. Mluvil šest nepřetržitých vteřin a pak zavěsil.

Posluchači v Oválné pracovně byli zcela vyvedení z míry. To, co před několika minutami tak slibně začínalo, se nyní proměnilo v labyrint problémů.

Šéf kanceláře znovu nahlédl do hlášení, které obdržel e-mailem, a sdělil jim, že Echelon prohledal celou svoji databázi za posledních šest let, aby zjistil, zda byl příslušný satelitní telefon použit jako původce nebo příjemce nějakých dalších hovorů. Nenašel vůbec nic – jen tyto dva hovory jako jednotlivé atomy vznášející se v kyberprostoru, samy o sobě doslova nesrozumitelné.

A přece, dokonce i v téhle směsici šifer a hlasů vypůjčených ze zpravodajských programů se našly určité stopy. Čtyři slova, která žena v jednom okamžiku omylem vyřkla, byla v arabštině; muž ji okamžitě stejným jazykem drsně přerušil a za jeho použití ji vyplísnil. Byli to tedy Arabové; také to ovšem mohl být úmyslný, předem domluvený omyl, který měl příslušného posluchače vést k jednoznačnému – a nesprávnému – závěru.

A byla tu ještě jedna stopa: v pozadí na turecké straně rozhovoru hukot hlasitého dopravního ruchu téměř přehlušoval náladovou hudbu z nějakého obchodu, rozhlasové vysílání nebo něco podobného. Nepřehlušil ji ale úplně – něco, co znělo jako hudba, slyšet bylo a analytikové se domnívali, že to telefonní linka zachytila současně se vzkazem, který žena přehrávala do sluchátka. Co přesně to však bylo, to nedokázali říct. Zpráva uváděla, že budou muset několik týdnů tvrdě pracovat a pokusit se získat odpověď z toho, co se jim podaří z nahrávky vytáhnout.

Za normálních okolností by takové zvuky z pozadí nebyly důležité – Echelon by byl schopen během několika okamžiků určit přesné místo, kde se telefonní budka nachází. Jenže turecký telefonní systém ani zdaleka nebyl normální. Ten, kdo pro Echelon navrhoval software plnící funkci zloděje v oblastních telefonních uzlech každé země, nepočítal s fušerskou řemeslnou prací, ilegálními přípojkami, nezdokumentovanými opravami, záhadnými změnami propojení, jejichž cílem bylo vyhnout se platbám za uskutečněné hovory, epidemickou korupcí a neustálými technickými poruchami. Echelon dokázal nalezenou lokalitu pouze zúžit na centrum jednoho z menších měst: ve zprávě se uvádělo, že žena oba hovory přijala někde v okruhu o poloměru osmi kilometrů, kde byl čilý dopravní ruch a kde v pozadí hrála nějaká hudba.

„Co rozeznávání hlasu?“ zeptal se prezident s odvoláním na nejutajovanější schopnost Echelonu. Hlas měl ještě unavenější než výraz v obličeji.

„Ta ženská nemluvila nepřetržitě dostatečně dlouho, aby to poskytlo potřebný vzorek,“ odpověděl šéf kanceláře a dál přejížděl očima zprávu. Otočil se ke třem členům vlády, protože věděl, že ti dosud nejstřeženější tajemství Echelonu neznají…

„Systém potřebuje přinejmenším šest vteřin. Pak porovná jednotlivé prvky hlasu s více než dvěma sty miliony dalšími hlasy – teroristů, zločinců, partyzánských bojovníků – z informací shromážděných v databázích celého světa,“ vysvětloval s narůstajícím zaujetím pro věc. Technologie byla odjakživa jeho koníčkem.

„To je ovšem jen začátek. Faktorem, který úplně mění situaci, je to, že umí každou samohlásku a souhlásku rozložit na digitální…“

„To by stačilo,“ přerušil ho Šeptal a dal mu očima jasně najevo, že ještě jedno slovo a poskytne mu záminku, aby podle ustanovení Zákona o národní bezpečnosti vstal a uškrtil ho.

„Co ten chlap?“ zeptal se. „Získali šest vteřin jeho hlasu?“

„Jo, od něj dostali dostatečný vzorek,“ přisvědčil šéf kanceláře, stále ještě dotčený skutečností, že ho ředitel národních zpravodajských služeb takhle okřikl. „Nenašli ale nic, co by se s ním shodovalo – dokonce ani podskupinu podobných hlasů – v angličtině ani v arabštině. Píše se tady: hlas absolutně neznámý všem zpravodajským i policejním databázím.“

Tahle novinka Šeptala hluboce vyděsila. Nesvěřil se se svými obavami prezidentovi ani ostatním, ale jednou z věcí, s nimiž si žádná zpravodajská agentura na světě neví rady, je člověk s absolutně čistým štítem. Od čeho začnete, hledáte-li někoho, kdo nemá žádnou historii, žádnou podobu, žádný záznam? Šeptal osobně na nikoho takového – alespoň ne opravdového – v životě nenarazil a ani na něj narazit nechtěl.

Ostatní si všimli napětí v jeho zachmuřeném obličeji a v krátké chvilce rozpačitého mlčení, která následovala, si uvědomili, že další štěstí už mít nebudou.

Prezident byl první, kdo se vzpamatoval a uplatnil tolik potřebné vedoucí schopnosti. Vysvětlil jim, že i po všech těch hodinách frustrace a zklamaných nadějí jim zbývá jeden neoddiskutovatelný fakt: v jižním Turecku je nějaká žena, která zná totožnost toho muže a mluvila s ním. Předala mu informace, které zjevně byly nesmírně důležité. Proč by se jinak obtěžoval a volal jí uprostřed testování viru, který se mu podařilo – a byl to pozoruhodný úspěch – synteticky vyrobit? A ne jednou, ale dokonce dvakrát. Každému, kdo byl dostatečně inteligentní, aby sestrojil smrtící virus, muselo být jasné, že existuje riziko odposlechu. Proč to tedy dělal? Co bylo tak důležité? A především – kdo je ta žena?

„Takže… vyrazíme do Turecka,“ uzavřel svoji řeč. „Jak?“

Představitelé ministerstev obrany, vnitřní bezpečnosti a zahraničí – Gang tří, jak jim Šeptal začal v duchu říkat – byli samozřejmě pro vyslání páté armády a celé středomořské flotily a pro výsadek na tureckých plážích. K tomu, co měli na mysli, by nestačilo sto tisíc agentů. Prezident je zklidnil.

„Někoho jsme jen na okamžik zahlédli,“ prohlásil. „Když tam vpadneme a celou zónu zaplavíme, ta ženská se vyleká, uteče do Sýrie, Saúdské Arábie, Jemenu – kamkoli – a zaleze do nějaké díry, odkud ji už nikdy nevyhrabeme.“

Četl o tom, jakého omylu se dopustil George Bush, když při pronásledování Usámy bin Ládina nechal zaplavit celou zónu zvanou Tora Bora. Počet lidí v terénu a intenzita meziagenturní řevnivosti vedly k tomu, že operace skončila naprostým fiaskem. Nakonec ho dostali díky staré dobré výzvědné rutině. „Co vy na to, Šeptale?“

„Máte úplnou pravdu. Efektivnost každé operace je nepřímo úměrná počtu lidí, kteří jsou do ní zapojení,“ odpověděl Šeptal a byl připraven rozdat si to s Gangem tří, kdyby bylo zapotřebí. „Je to úkol jako dělaný pro tajné agenty, nebo alespoň pro ty nejlepší z nich. Pošleme tam průzkumníka, a bude-li dostatečně dobrý a přikloní-li se k nám znovu štěstí, zjistí toho dost, aby posvítil na cestu nám ostatním.“

Gang tří na to nic neřekl; pravděpodobně ještě snili o masivních bombardovacích náletech a o úvodních scénách filmu Zachraňte vojína Ryana. „Koho tam pošleme?“ zeptal se prezident.

„Nevím,“ odpověděl Šeptal, a to byl důvod, proč si ho prezident tak vážil: byl ve Washingtonu jedním z mála lidí ochotných přiznat, že něco nevědí. „Spojím se s vámi.“

Všem se jim hlavami honily stejné myšlenky. Jeden muž a nic víc, osamocený průzkumník v cizí zemi. Nebyl to úkol pro muže, který by měl strach, že selže, pro někoho, kdo se nikdy nenaučil tančit.

Šest lidí v Oválné pracovně dospělo k závěru, že během čekání na Šeptala nemohou dělat prakticky nic dalšího. Sám Šeptal vstal a obratným hmatem sebral kopii hlášení Echelonu, kterou náčelník kanceláře odložil na konferenční stolek – nechtěl, aby se někde zůstala válet. Když nositelé velkého tajemství zamířili ke dveřím, prezident si ještě na něco vzpomněl a zavolal za Šeptalem: „O kterém konkrétním místě v Turecku se vlastně bavíme?“

Šeptal zalistoval v hlášení Echelonu. „O provincii jménem Muğla,“ odpověděl. „A to město se jmenuje Bodrum.“

Kapitola 50

Šeptal se neosprchoval, nenasnídal, neodpočinul si. Zavolal z auta a nařídil svým lidem, aby stáhli všechny aktuální vládní soubory týkající se jižního Turecka a připravili mu je do počítače, ještě než dojede do kanceláře. Chtěl se o dané oblasti dozvědět co nejvíc, ještě než začne uvažovat o tom, kterou agenturu – natož pak kterého konkrétního agenta – by měl vybrat jako hledaného průzkumníka.

Okamžitě po příjezdu z Bílého domu se tudíž uchýlil do své velké kanceláře, kde strávil celé dopoledne za zataženými žaluziemi a zamčenými dveřmi, shrbený nad monitorem počítače.

Právě dočetl analýzu současné turecké politické situace z ministerstva zahraničí – dalších deset stran onanie, pomyslel si – a zvedl tenkou složku s kopií zprávy, která byla zaslána velvyslanectví Spojených států v Ankaře, hlavním městě Turecka.

Poslal ji detektiv z oddělení vražd newyorské policie a žádal v ní o pomoc při zjištění jmen všech občanek Spojených států, které si v posledních šesti měsících podaly žádost o turecké vízum. Šeptal to nemohl vědět, ale Bradley přišel s nápadem – a to dobrým nápadem – že někdo s tureckým telefonním číslem a drahým kalendářem zobrazujícím velkolepé římské památky se za nimi možná chystá vypravit.

Šeptal viděl, že se žádost týká jakési vraždy spáchané v hotelu jménem Eastside Inn – pokud mohl soudit podle fotografií přiložených k policejnímu hlášení, nebyl to podnik, v jakém by byl v dohledné době ochoten strávit noc –, a chystal se ji odložit.

Pak se zarazil. Pozornost vůči detailům, kterou si vypracoval, když jako mladík analyzoval špionážní snímky sovětských vojenských objektů, ho nikdy neopustila. Vždycky si důkladně prohlížel pozadí každého snímku a nyní se díval na muže, který byl ve stínech místa vraždy sotva viditelný.

Šeptal ho znal. I na fotografii vypadal jako někdo nezúčastněný, kdo jen přihlíží – čímž nejspíš strávil polovinu života.

Šeptal si moji podobu dlouhou chvíli zamyšleně prohlížel a pak zmáčkl na stole tlačítko, jímž přivolával svého zvláštního asistenta. Asistent, ještě ne třicetiletý ambiciózní muž v dobře padnoucím obleku, vešel téměř okamžitě.

„Chci, abyste našel tohohle muže,“ nařídil mu Šeptal. „Nevím, jaké teď používá jméno, ale dlouhou dobu si říkal Scott Murdoch.“

Zvláštní asistent se podíval na fotografii, kterou k němu Šeptal přistrčil přes stůl a na níž pečlivě zakroužkoval obličej v pozadí. „Kdo to je?“ zeptal se.

„Před léty byl známý jako Modrý jezdec. Byl to pravděpodobně nejlepší zpravodajský agent, jaký kdy existoval.“

Zvláštní asistent se usmál. „Myslel jsem, že tím jste byl vy.“

„To já taky,“ odpověděl Šeptal, „dokud jsem nepotkal jeho.“

Kapitola 51

Lidé začali přicházet brzy, proudili do největší posluchárny v kampusu Newyorské univerzity. Upřímně řečeno jsem si myslel, že místnost nebude dostatečně velká, aby se do ní všichni vešli. Byl první den dlouho plánovaného sympozia Bena Bradleyho – Davoského fóra pro vyšetřovatele a techniky, kteří tvořili jejich servisní týmy.

Sjeli se z dvaceti různých zemí – byla tam dokonce delegace dvou mužů z bosenského policejního sboru, kteří neuměli anglicky, přesvědčili však někoho ze svých nadřízených, že by tam měli jet. Nepokrytě si pobyt v New Yorku náramně užívali a nad ranní kávou se jim podařilo dát Bradleymu najevo, že by se mělo sympozium konat pravidelně každý rok. Navrhovali, aby se to příští uspořádalo ve Vegas.

Úvodní Bradleyho projev, v němž zopakoval část vlastních zkušeností z jedenáctého září včetně dramatického osudu muže na invalidním vozíku – přičemž skromně zamlčel vlastní podíl na jeho záchraně –, byl odměněn dlouhotrvajícím potleskem. Ihned poté posluchačům představil dosud neznámého kolegu, který asistoval Judu Garrettovi při vyšetřování mnoha jeho případů. Jinými slovy předal slovo mně.

Díky Battleboiovi a databázím, které zmanipuloval, už ze mne zase byl Peter Campbell. Když jsem ho navštívil ve Starém Japonsku a požádal o pomoc s novou identitou, zeptal jsem se, jestli jí vzhledem k omezenému času, který jsme měli k dispozici, dokáže dát dostatečnou přesvědčivost.

Přikývl. „Máme jednu obrovskou výhodu – lidi totiž údajům, který v databázích najdou, věřej. Pořád ještě se nepoučili o nejdůležitějším pravidle kyberprostoru – počítače nelžou, ale lháři uměj s počítačema pracovat.“

Zasmál jsem se. „Proto jste tak dobrej – že umíte lhát, jako když tiskne?“

„V jistým smyslu. Dalo by se říct, že věřím v alternativní reality. Jen se podívejte kolem sebe. V jedný takový žiju. Nejspíš to je jedna velká lež.

Nikdy jsem to ještě nikomu neřekl,“ pokračoval, „ale ve férovým souboji jsem lepší než vaši kamarádi z FBI i všichni ti chlapi od tajnejch služeb.

Chápejte, pro ně jsou alternativní reality nebo kyberprostor prostě jen součástí práce. Já jsem nepřitažlivej kolohnát, takže pro mě je to jiný – skutečnej svět se mi moc nelíbí.“ Ukázal na řady pevných disků. „Tohle je můj život.“

„Zvláštní,“ odpověděl jsem. „Nikdy jsem o vás nepřemejšlel jako o nepřitažlivým kolohnátovi. Pro mě jste prostě Japonec.“

Z výrazu jeho obličeje jsem poznal, jak moc to pro něj znamená. „Máte ale nejspíš pravdu,“ pokračoval jsem, „když říkáte, že jste nejlepší. Něco vám povím – kdybych se někdy dostal do kouta a potřeboval počítačovou pomoc, zavolal bych vám.“

Zasmál se a dopil zbytek čaje v šálku. „Začneme?“

Když jsem od něj odcházel, byl Peter Campbell absolventem Chicagské univerzity, který následně na Harvardu vystudoval medicínu a několik let strávil tím, že Garrettovi pomáhal s jeho výzkumem. Jak jsem už dříve naplánoval, byl to právě Campbell, kdo našel rukopis Garrettovy pozoruhodné knihy, a protože jsem měl přístup k jeho metodicky vedeným záznamům, požádal mě nakladatel, abych ji připravil k vydání. Měl jsem tudíž encyklopedické znalosti všech jeho případů – chci tím říct, že to téměř bylo, jako bych je vyšetřoval já sám.

Když jsem tedy coby Peter Campbell stanul před shromážděním svých kolegů, začal jsem nervózně, ale brzy jsem našel svoji parketu. Pohovořil jsem o Garrettově samotářské povaze, o tom, že jsem byl jedním z mála jeho přátel, i o skutečnosti, že v zásadě žil dvojím životem: zatímco všichni věděli, že je agentem FBI, většinu práce odváděl pro instituce, jež jsem zdrženlivě označil jako „agentury zpravodajské sféry“.

O několika zmíněných vyšetřováních – šlo o případy, které v knize sehrály nejdůležitější roli – jsem pohovořil podrobněji, a když jsem usoudil, že jsem dostatečně upoutal jejich pozornost, vyzval jsem přítomné k diskusi a dotazům. Posluchárna explodovala. Musím přiznat, že jsem si to svým způsobem začal užívat – je to zvláštní pocit, stát na pódiu a poslouchat, jak vás vaši kolegové napadají, analyzují a chválí. Trochu jako číst vlastní nekrolog.

V přední řadě seděla nějaká žena v tyrkysové košili, která se postavila do čela útoku – rozpitvávala důkazy, analyzovala motivy a kladla kousavé dotazy. Měla logickou mysl a ještě atraktivnější obličej – přirozeně vlnité vlasy, vysoké lícní kosti a oči, které jako by měly neustále blízko k smíchu. V jedné chvíli poznamenala: „Všimla jsem si v textu několika věcí – řekla bych, že neměl moc rád ženy, co vy na to?“

Jak na to přišla? Osobně jsem se domníval, že mám ženy velice rád. „Naopak,“ odpověděl jsem. „Navíc když se občas někam vypravil, ženy ho zjevně považovaly za neobyčejně okouzlujícího a – nemyslím, že se dopouštím nějaké indiskrétnosti – velice sexuálně přitažlivého muže.“

Ani nemrkla. „Okouzlující, chytrý – a k tomu sexy? Bože, to je mi líto, že jsem ho neznala!“ prohlásila a vyvolala tak bouři potlesku a souhlasných výkřiků.

Zazubil jsem se na ni a uvědomil jsem si, že všechny ty měsíce úsilí o návrat k normálnímu životu přece jen možná nesou své ovoce; líbila se mi natolik, až jsem doufal, že později toho dne najdu příležitost, abych si s ní promluvil o samotě a požádal ji o telefonní číslo.

Prozatím jsem přešel na jiné téma. Pověděl jsem jim o případu, který by Jude – kdyby byl ještě naživu – pravděpodobně považoval za nejzajímavější ze všech. Pověděl jsem jim o dni, kdy spadla Dvojčata, a o vraždě v Eastside Innu.

„Ben Bradley přede mnou mluvil o muži na invalidním vozíku,“ připomněl jsem jim. „Neřekl vám ale jednu věc – že to byl on, kdo vedl tu skupinku, která ho snesla dolů.“

V auditoriu následoval okamžik šokovaného ticha, po němž se zvedla obrovská vlna potlesku pro něj. Ben a Marcie – ta seděla vedle něj – na mne překvapeně zírali. Až dosud netušili, že vím o Benově statečnosti, myslím však, že v té chvíli pochopili, proč jsem se uvolil k vystoupení.

„Přece jen nenašel cestu k Ježíšovi,“ pošeptala Marcie manželovi s předstíraným překvapením.

„Ne, měli jsme si ale uvědomit, že zjistí pravdu – je to vyšetřovatel, zatraceně,“ odpověděl Bradley, který se v duchu proklínal, ale vstal a úklonou přítomným poděkoval.

Když potlesk utichl, pokračoval jsem. „Byl to však den plný pozoruhodných událostí. Ben byl jen jednou z nich. Už dřív toho dopoledne přicházela jistá mladá žena se zpožděním do práce. Když se blížila k Dvojčatům, byla svědkem nárazu prvního letadla a uvědomila si, že – pokud je okolnímu světu známo – sedí už u svého pracovního stolu a je v podstatě mrtvá.“

Podruhé za necelou minutu se Bradley zatvářil zaraženě. Doposud jsem se s ním o svoji teorii nepodělil, takže nyní zvedl ruce, jako by se ptal: Kam tohle sakra směřuje?

Tak jsem mu to pověděl – a všem ostatním také. „Chápejte, tahle žena, které vlastní zpozdilost právě zachránila život, chce někoho zabít, a nyní má dokonalé alibi: je mrtvá.

Prochází tedy chaosem a strachem, dokud nenajde místo, kde může žít mimo pozornost oficiálních míst a kde ji nikdo nenajde. Tím místem je hotel Eastside Inn.

Kdykoli jde ven, změní svoji podobu, a na jedné z těchto výprav si vypůjčí učebnici – pravděpodobně nejlepší návod k tomu, jak někoho zavraždit a uniknout trestu. Všichni tu knihu známe – bylo to dílo Juda Garretta.“

To vyvolalo šum v sále a řady delegátů se zavlnily. Bradley zachytil můj pohled a nehlučně zatleskal – jo, říkal mi, tohle je fakt paráda.

„Pozve do Eastside Innu ženu – mladou a nejspíš i přitažlivou,“ pokračoval jsem.

„Trocha drog, trocha sexu. Potom svoji partnerku zabije – přesně podle kuchařky, dalo by se říct – a zmizí.

Když na místo dorazí newyorská policie, najde oběť bez tváře, bez otisků a bez zubů. To je tedy situace, v níž se policie nachází – oběť, kterou nikdo nedokáže identifikovat, a vražedkyně, kterou nikdo nepodezírá, protože je mrtvá. Proč došlo k vraždě? Co je to za lidi? Kde je motiv? Co to znamená?“

Odmlčel jsem se a rozhlédl se kolem sebe. Lidé kroutili hlavami v tichém obdivu ke spáchanému zločinu. „Ano,“ přikývl jsem. „Máte pravdu – je to impozantní. Jude měl pro podobné případy svůj termín. Říkal jim oblbováky. “

Několik lidí se zasmálo a pomalu se začaly objevovat první poznámky a nápady, které se však brzy rozrostly v lavinu. To už jsem ovšem sotva poslouchal – viděl jsem, jak vzadu do posluchárny vešli tři muži a beze slova se usadili v poslední řadě.

Tak se stalo, že když ta přitažlivá žena v tyrkysové košili přišla s geniálním návrhem, sotva jsem to zaregistroval. Ačkoli jsem si na to, co řekla, po několika týdnech vzpomněl, sám sebe jsem proklínal, že jsem tomu nevěnoval pozornost ihned.

Na svoji omluvu mohu uvést jedině to, že se vyznám v tajném světě a věděl jsem, proč se ti muži vzadu objevili. Přišli si pro mě.

Část Třetí

Kapitola 1

Sklípkanec jedovatý, původem z Austrálie, je téměř určitě nejjedovatějším pavoukem na světě; je ještě horší než brazilský banánový pavouk – a bůh ví, že ten je dost strašný.

Kdysi dávno jsem vyšetřoval případ, v němž bylo neurotoxinu ze sklípkance použito k zabití amerického technika, zdroje informací jedné z našich tajných služeb působící v Rumunsku. V rámci šetření mi jistý biolog ukázal jednoho z těch černých tvorů s kulatým tělem – sydneyského samce, nejjedovatějšího a nejagresivnějšího příslušníka svého druhu.

Ujišťuji vás, že i kdybyste v životě žádného pavouka neviděli – i kdybyste o těchto tvorech vůbec nic nevěděli – při prvním pohledu na sklípkance by vám bylo jasné, že se díváte na něco smrtícího. A muži toho typu – či dokonce i několik žen – existují i v tajném světě. Okamžitě vycítíte, že jsou zcela nedotčení člověčenstvím, které se nachází ve většině lidí. To je jeden z důvodů, proč mě těšilo, že jsem se s jejich prostředím rozloučil a hodlal jsem zkusit štěstí na slunci.

Tři takoví jedinci čekali v zadní části posluchárny, až zasedání fóra skončí. Jen co delegáti odešli na oběd, takže jsme v sále zůstali jen já s Bradleyem vepředu a oba bosenští policisté, kteří vyspávali kocovinu nedaleko ozvučovacího zařízení, vstali a zamířili k nám.

Bradley si jich všiml už dřív. „Vy je znáte?“

„V jistém smyslu,“ odpověděl jsem.

„Co jsou zač?“

„Radši se neptejte, Bene.“

Jako policista vycítil nebezpečí, jež z nich čišelo, a rozhodně se mu nezamlouval způsob, jakým se pohybovali, položil jsem mu však ruku na paži. „Už radši běžte,“ vybídl jsem ho tiše.

Nepřesvědčilo ho to. Byl jsem jeho kolega, a kdybych měl mít nějaké problémy, chtěl mi být po ruce a přispět mi na pomoc. Jenže já jsem věděl, proč byli na daný úkol vybráni muži toho typu – někdo mi posílal vzkaz: žádné vyjednávání nemá smysl, prostě udělej, co ti řeknou. „Běžte, Bene,“ opakoval jsem.

Neochotně zamířil ke dveřím a ohlížel se přes rameno. Pavouci se zastavili přede mnou.

„Scott Murdoch?“ zeptal se nejvyšší z nich, který jim evidentně velel.

Scott Murdoch, pomyslel jsem si v duchu – takže jde o něco z takhle hluboké minulosti. „Ano, to je zrovna tak dobré jméno jako kterékoli jiné,“ odpověděl jsem.

„Jste připraven, pane doktore Murdochu?“

Sehnul jsem se a zvedl jsem kufřík z jemné kůže – sám jsem si ho dal darem, když jsem přijel do New Yorku a pomýleně jsem se domníval, že svůj druhý život můžu nechat za sebou.

Nemělo smysl ptát se těch mužů, kam jdeme – věděl jsem, že by mi neřekli pravdu, a na všechny ty lži jsem ještě nebyl připravený. Pomyslel jsem si, že bych si zasloužil jen ještě chvilku na slunci.

Kapitola 2

Odvezli mě nejprve k řece East River. Na heliportu už čekal vrtulník, který nás odnesl na letiště v Jersey, odkud se vznesl do vzduchu malý proudový letoun, jen co jsme nastoupili na palubu.

Hodinu před západem slunce jsem spatřil, jak se na pozadí tmavnoucí oblohy rýsují siluety washingtonských památníků. Přistáli jsme na Andrewsově základně vojenského letectva, kde na nás čekaly tři SUV s chlapíky v oblecích za volanty. Odhadoval jsem, že budou od FBI nebo od tajné služby, ale mýlil jsem se – byli to mnohem výš postavení lidé.

Řidič prvního vozu zapnul světelnou houkačku a slušnou rychlostí jsme se prodírali dopravní špičkou. Zabočili jsme na 17. ulici, dojeli jsme ke staré Eisenhowerově budově, projeli jsme bezpečnostní kontrolou a zamířili po rampě dolů do parkovací garáže.

Tam skončila cesta pro pavouky – předali mě čtyřem mužům v oblecích, kteří mě provedli recepcí a chodbou bez oken k výtahu. Jezdil pouze dolů. Z kabiny jsme vystoupili do podzemního prostoru střeženého ozbrojenými strážemi. Kapsy jsem si vyprazdňovat nemusel – strčili mě do rentgenu se zpětným rozptylem, který viděl všechno, kov i biologické materiály, v intimních podrobnostech.

Prosvícení a schválení jsme se posadili do golfového vozíku a projížděli několika širokými chodbami. Bylo to sice matoucí, to však na mé situaci nebylo to nejpodivnější. Měl jsem pocit, že si mě nikdo nevšímá, jako by všichni dostali rozkaz, že se mají dívat jinam.

Dojeli jsme k dalšímu výtahu – tentokrát s námi stoupal podle mého odhadu asi šest pater – a čtyři muži v oblecích mě předali nějakému staršímu kolegovi, lépe oblečenému s šedivějícími vlasy. „Pojďte se mnou, prosím, pane Jacksone,“ vyzval mě.

Nejmenoval jsem se Jackson, o žádném Jacksonovi jsem v životě neslyšel a mezi mými četnými falešnými jmény také žádný Jackson nebyl. V tom okamžiku mi došlo, že jsem duch, pouhý stín bez hmotné existence a bez jména. Pokud jsem si do té doby neuvědomoval, jak je to vážné, teď už ano.

Stříbrný lišák mě provedl místností bez oken kolem několika pracovních stanic, opět se však nikdo nepodíval mým směrem. Prošli jsme malou kuchyňkou a ocitli jsme se v mnohem prostornější kanceláři. Bylo tam alespoň pár oken, ale soumrak za nimi a zkreslení způsobené tím, co jsem si domyslel, že je neprůstřelné sklo, mi znemožňovaly zorientovat se a poznat, kde jsme.

Stříbrný lišák tiše promluvil do mikrofonu na klopě, počkal na odpověď a pak otevřel dveře. Pokynul mi a já jsem vešel dovnitř.

Kapitola 3

První, čeho si při příchodu do Oválné pracovny všimnete, je skutečnost, že je mnohem menší, než se zdá být v televizi. Prezident mi naproti tomu připadal mnohem větší.

Sto osmdesát osm centimetrů vysoký, se svlečeným sakem a těžkými váčky pod očima vstal od stolu, podal mi ruku a gestem naznačil, že bychom se měli přesunout k pohovkám v koutě. Když jsem se k nim otočil, zjistil jsem, že nejsme sami: v přítmí tam seděl ještě jeden muž. Mělo mě to samozřejmě napadnout – byl to on, kdo za mnou poslal pavouky, protože se chtěl ujistit, že pochopím, že o svém předvolání nemohu diskutovat.

„Ahoj, Scotte,“ pozdravil.

„Ahoj, Šeptale,“ odpověděl jsem.

Kdysi před lety jsme se několikrát setkali. Jako člověk o dvacet let starší než já už si tehdy klestil cestu na nejvyšší stupně zpravodajské pyramidy, zatímco já jsem byl rychle stoupající hvězdou v Divizi. Pak padla Dvojčata a já jsem se vydal odlišnou stopou. Říká se, že toho odpoledne – a až do pozdních hodin jedenáctého září – sepisoval dlouhou a ohromující kritickou analýzu celé zpravodajské komunity Spojených států včetně komplexního seznamu jejích nedostatků.

Ačkoli ji nikdo z lidí, které znám, nikdy nečetl, byla zjevně tak drsně otevřená v hodnocení jednotlivců – včetně jeho samotného – a tak nemilosrdná v kritice FBI a CIA, že jakmile ji předal prezidentovi a čtyřem nejvyšším představitelům Kongresu, neměla jeho další kariéra sebemenší šanci. Protože to byl inteligentní člověk, muselo mu být jasné, jaký bude nevyhnutelný výsledek: věděl, že páchá profesionální sebevraždu.

Namísto toho, když začal být zjevný plný rozsah katastrofické události, tehdejší prezident usoudil, že je jediným člověkem, který je zřejmě odhodlaný být za každou cenu upřímný a nesnaží se jen si krýt vlastní záda. Nevím, jak zní latinský překlad výrazu „od hněvu k vítězství“, ale mělo by to být Šeptalovo motto; během roku byl jmenován ředitelem národních zpravodajských služeb.

Nemohu tvrdit, že jsme si při svých profesionálních setkáních příliš padli do oka, ale vždy byl mezi námi cítit jakýsi obezřetný obdiv, asi jako kdyby se velký bílý žralok ocitl tváří v tvář mořskému krokodýlovi. „Máme drobný problém,“ konstatoval Šeptal, když jsme se posadili. „Jde o neštovice.“

Byl jsem teď desátou osobou, která se o nich dozvěděla.

Prezident seděl po mé pravici a já jsem cítil, že mě pozoruje a snaží se vyhodnotit moji reakci. Šeptal také. Žádná se však nedostavila – myslím žádná reakce, alespoň v konvenčním smyslu toho slova. Jistě, cítil jsem zoufalství, ne však překvapení. Jediná moje skutečná myšlenka se týkala muže, s nímž jsem se kdysi setkal v Berlíně, tohle ovšem nebyly přesně ty správné okolnosti, za nichž bych se o něm měl zmiňovat, takže jsem jen přikývl. „Pokračujte,“ zamumlal jsem.

„Zdá se, že nějaký Arab…“ začal znovu Šeptal.

„Nevíme, jestli je to Arab,“ skočil mu do řeči prezident.

„Pan prezident má pravdu,“ připustil Šeptal. „Mohl to být pokus o dezinformaci. Řekněme, že nějaký muž v Afghánistánu, který řekl pár slov arabsky, synteticky vyrobil virus neštovic. V posledních několika dnech ho vyzkoušel na lidech – byla to jeho verze klinických testů.“

Znovu se na mne dívali a čekali na reakci. Pokrčil jsem rameny – připadalo mi logické, že pokud si někdo dal tu práci a vytvořil ho, chtěl ho nejspíš také vyzkoušet. „Fungoval?“ zeptal jsem se.

„Zatraceně, samozřejmě že fungoval!“ odsekl Šeptal, podrážděný mou zdánlivou vyrovnaností. „Nesedíme tady kvůli tomu, že selhal.“ Na minutku to vypadalo, že zvýší hlas, nakonec to však neudělal.

„Navíc se zdá, že je virus upravený tak, aby ho nezastavila ani vakcína,“ dodal.

Prezident ze mne nespouštěl oči. Když jsem ani teď nic neřekl, zavrtěl hlavou a pokusil se o cosi podobného úsměvu. „Jedno vám musím přiznat – jen tak něco vás nevyleká.“

Poděkoval jsem a pohlédl jsem mu do očí. Nebylo snadné neoblíbit si ho. Jak už jsem říkal, měl k normálním politikům hodně daleko.

„Co ještě máte?“ zeptal jsem se.

Šeptal sáhl do složky s dokumenty a podal mi kopii hlášení Echelonu. Když jsem se do něj začetl, viděl jsem, že nic nebylo začerněné ani vystřižené – dostal jsem syrová, nedezinfikovaná zpravodajská data a to mi říkalo, jaká je zachvátila panika. Když se dnes dívám zpátky, myslím, že jak se odpoledne schylovalo k večeru a noci, doopravdy se domnívali, že je celá země odsouzená k zániku.

„Dva telefonáty,“ shrnul to Šeptal, když jsem hlášení odložil. „Tři dny od sebe.“

„Jo,“ přitakal jsem a přemýšlel jsem o nich. „Při prvním volal ten chlap z Afghánistánu. Zavolal do veřejný telefonní budky v Turecku a ta ženská už na hovor čekala. Strávila hodiny tím, že zprávu šifrovala, takže určitě věděla, že zavolá. Jak to věděla?“

„Domluvili se předem,“ prohlásil Šeptal. „Víte, jak to chodí. Ve stanovený den a ve stanovenou dobu zavolá…“

„Zprostřed Hindúkuše? V době, kdy zároveň testuje tak pozoruhodnou bioteroristickou zbraň? To si nemyslím, něco takovýho by neriskoval. Podle mě je mnohem pravděpodobnější, že se něco stalo a ona s ním urgentně potřebovala mluvit. To znamená,“ pokračoval jsem, „že má nějakou možnost dát mu vědět, že jí musí zavolat.“

Prezident i Šeptal tiše seděli a přemýšleli o tom.

„Dobrá,“ připustil prezident, „kontaktovala ho. Proč to Echelon neslyšel?“

„Možností je spousta,“ opáčil jsem. „Třeba to bylo mimo oblast pátrání, třeba mu poslala vzkaz několik dní předem na neznámej mobil, osobně mu její zprávu doručil kurýr. Mohlo to bejt cokoli. Já osobně bych to tipoval na nevinnou zprávičku na nějakým obskurním internetovým fóru.“

„To by znělo logicky,“ uznal Šeptal. „Chlap by dostal automatické textové upozornění, že ten a ten vyvěsil nový profil nebo něco.“

„Jo, a jakmile by to upozornění viděl, věděl by, co doopravdy znamená – že jí má zavolat. Takže to při první příležitosti udělá z úplně jinýho telefonu. Vyslechne si její šifrovanej vzkaz, kterej mu předá určitý informace. Taky mu řekne, aby za tři dny zavolal znova. Udělá to, a to je ten druhej hovor.“

„Dva telefonáty a nějaké upozornění nebo zpráva, kterou nemůžeme identifikovat,“ povzdechl si prezident. „Není to mnoho, ale je to asi všechno, co máme.“

Pohlédl přímo na mne. „Šeptal říká, že jste ten nejlepší, kdo by měl jet do Turecka a tu ženu najít.“

„Sám?“ zeptal jsem se zcela bezvýrazně.

„Ano,“ přikývl Šeptal.

No jasně, pomyslel jsem si. Sám bych na jejich místě také použil průzkumníka: někoho, kdo by se tam vypravil v hlubokém utajení, osobu, která si dokáže po hmatu najít cestu podél zdí v temné uličce, muže, který seskočí na nepřátelské území, aby posvítil na cestu útočným oddílům, které ho budou následovat. Věděl jsem také, že většina průzkumníků se netěší tomu, čemu zpravodajští odborníci říkají „dlouhověkost“.

„Co turecká výzvědná služba?“ otázal jsem se. „Budou mi schopní nějak pomoct?“

„Ti pomůžou leda sami sobě,“ ušklíbl se Šeptal. „Pokud dostanou nějakou informaci, dal bych jim tak hodinu, než ji nechají utéct do poloviny světa – nebo ji tam spíš prodají.“

Když Šeptal řekl, že chce, aby šel někdo do akce „sám“, myslel tím skutečně sám. Tiše jsem seděl, přemýšlel jsem o Turecku a o mnoha dalších věcech.

„Netváříte se právě nadšeně,“ poznamenal konečně prezident při pohledu na napětí v mém obličeji. „Co nám povíte?“

Zazvonil telefon a já jsem si pomyslel, že vzhledem k významu věci, o níž jsme diskutovali, to musí být něco důležitého – Severní Korea nejspíš právě zahájila jaderný útok, aby tak korunovala jinak dokonalý den.

Zatímco prezident odpovídal – otočil se k nám zády, aby měl alespoň trochu soukromí –, Šeptal otevřel svůj mobil, aby si překontroloval zprávy. Podíval jsem se z okna – každý den se vám nenaskytne příležitost obdivovat se výhledu z Oválné pracovny –, ale popravdě řečeno jsem vůbec nic neviděl.

Přemýšlel jsem o zmařených snech, o pokusu o návrat k normálnímu životu a o atraktivní ženě v New Yorku, jejíž telefonní číslo se nikdy nedozvím. Přemýšlel jsem o čtvrtém červenci, o dnech strávených na pláži a o všech věcech, o které tak snadno přijdete při požáru. Především jsem však přemýšlel o tom, jak vás tajný svět nikdy neopustí – stále čeká ve tmě, připravený povolat svoje děti znovu zpět.

A pak se mě náhle zmocnil neblahý pocit ohledně toho, co mě čeká, a něco jsem viděl. Viděl jsem to tak zřetelně, jako bych byl na opačné straně skla. Plavil jsem se na staré jachtě se záplatovanými plachtami, vítr mě nemilosrdně hnal po neznámém moři a jen hvězdy nade mnou mi v temnotě ukazovaly cestu. Všude panovalo absolutní ticho, ticho tak hlasité, až ječelo, a viděl jsem, jak se loď a s ní i já sám neustále zmenšujeme. Když jsem sledoval, jak mizím na hladině černé nekonečné vody, zmocnil se mě strach, strach ležící jako kámen v žaludku, strach z konce všeho.

Za všechny roky strašlivých nebezpečí to bylo poprvé, co jsem si kdy představil nebo pocítil něco takového. Nepotřebujete doktorát psychologie z Harvardu, aby vám bylo jasné, že to byla vize smrti.

Ošklivě otřesený jsem slyšel, jak prezident zavěsil, a otočil jsem se k němu. „Chystal jste se nám něco říct,“ poznamenal. „Pojedete do Turecka?“

„Kdy odjíždím?“ kontroval jsem otázkou. Nemělo smysl se dohadovat, nemělo smysl si stěžovat.

Bez ohledu na všechny temné předzvěsti nás život umí zahnat do kouta. Člověk se tomu buď postaví, nebo ne.

„Hned ráno,“ odpověděl Šeptal. „Vypravíte se tam v přísném utajení. Jen my tři budeme vědět, kdo jste a jaké je vaše poslání.“

„Budeme potřebovat nějaké jméno, něco, podle čeho vás poznáme,“ dodal prezident. „Máte nějaký návrh?“

Jachta a oceán musely být stále ještě pevně vryté do mé mysli, protože mi ze rtů splynulo zcela nepozvané slovo. „Poutník,“ odpověděl jsem tiše.

Šeptal a prezident se po sobě podívali, aby se ujistili, že nejsou žádné námitky. „Souhlasím,“ přikývl Šeptal.

„Jo, to zní docela případně,“ odpověděl prezident. „Tak to je všechno… Poutníku.“

Kapitola 4

Když jsem opouštěl Bílý dům, bylo už tak pozdě, že večerní provoz trochu zřídl. Seděli jsme se Šeptalem na zadních sedadlech jeho služebního auta a mířili jsme na opačnou stranu města. Ředitel vypadal příšerně; každá hodina bez odpočinku si vybírala svoji daň, a po dvaadvaceti hodinách strávených řešením krize byl v obličeji šedivý jako náhrobní kámen.

Ještě horší bylo, že večer pro něj ani zdaleka neskončil.

Protože jsme byli jedinými třemi osobami, které znaly skutečný účel mého poslání – a nikdo neměl v úmyslu tento počet dobrovolně rozšiřovat –, Šeptal se už nabídl, že mi bude dělat řídícího důstojníka. Já jsem měl být agentem v terénu a jeho úkolem bylo „dohlížet“ na mne. Jako každý slídil a jeho dohlížitel jsme měli miliony drobností, na nichž jsme se potřebovali dohodnout, předpokládal jsem tedy, že jedeme do jeho kanceláře, abychom s tím začali. Za necelých dvanáct hodin už jsem měl sedět na pravidelné lince do Turecka.

O něco dříve, když si se mnou prezident potřásl rukou a vyzval mě, abych si vybral jeden ze dvou suvenýrů, buď jeho zarámovanou fotografii, nebo sadu golfových míčků s logem Bílého domu – musím říct, že za daných okolností projevil docela slušný smysl pro humor –, se s ním Šeptal ještě chvíli zdržel v rozhovoru mezi čtyřma očima. Stříbrný lišák mě zatím posadil do karantény v nějaké prázdné kanceláři, po pěti minutách se ředitel znovu objevil a odvedl mě dolů do garáží Bílého domu. Ve snaze maximálně omezit počet lidí, kteří mě viděli, jsme šli po schodech, a sotva jsme udělali tucet kroků, začal Šeptal funět. Měl silně přes váhu a bylo zřejmé, že cvičení je pro něj činností přinejlepším vzdáleně povědomou.

Doufal jsem, že čas strávený v autě budeme moci věnovat práci na mé legendě, jenže jen co mumlavě předal příslušné instrukce řidiči a vytočil nahoru skleněnou přepážku zajišťující soukromí, zkontroloval si znovu vzkazy na mobilu a pak vytáhl z kufříku bateriový přístroj na měření krevního tlaku.

Vykasal si rukáv košile, navlékl si manžetu na nadloktí a napumpoval ji vzduchem. Když splaskla, podíval se na digitální číslice na maličkém displeji. Podíval jsem se také.

„Ježíši,“ vyhrkl jsem. „Sto šedesát pět na devadesát – vždyť vy umřete.“

„Ne, ne – není to tak zlé,“ ujistil mě. „Jen si představte, kolik bych měl, kdybych mluvil jako normální člověk.“

Šeptal neměl pověst vtipálka a já jsem si jeho vynaloženého úsilí cenil. Odložil přístroj a zabořil se hlouběji do sedadla. Pomyslel jsem si, že potřebuje pár okamžiků, aby potlačil únavu, a překvapilo mě tudíž, když se zadíval z okna a začal mluvit.

„Víte, budu zrovna slavit výročí – zítra to bude třicet let, co jsem nastoupil k agentuře. Třicet let bez jediného dne klidu. Tak to v naší branži chodí, nemám pravdu? Věčně jsme s nějakým zatraceným hajzlem ve válce.“

Viděl jsem ve skle odraz jeho obličeje. Vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl, a myslím, že navzdory hranému klidu si dělal starosti s krevním tlakem a s tím, kolik dalšího zneužívání jeho tělo vydrží.

„Tři manželství, čtyři děti, které sotva znám,“ pokračoval. „Přesto je to v porovnání se spoustou jiných chlapů uspokojivý život. Člověk by ale byl hlupák, kdyby si nekladl otázku: Dosáhl jsem někdy něčeho doopravdy důležitého? Vy tenhle problém mít nebudete, co?“ otočil se a pohlédl na mne. „Když zvládnete tuhle práci, bude se o Poutníkovi mluvit ještě za padesát let.“

Možná mi něco chybí, ale tyhle věci pro mne prostě nejsou nijak zvlášť důležité. Nikdy nebyly. Tak jsem jen pokrčil rameny.

Otočil se zase k oknu. „Vy to nehrajete, že ne? Vám na tom vážně ani za mák nezáleží, viďte? Závidím vám ale – chtěl bych být o dvacet let mladší. Byl bych ocenil aspoň jednu zatracenou šanci udělat něco, co se počítá.“

„Můžete mít tuhle, Dave,“ opáčil jsem tiše. „Přenechám vám ji zadarmo.“ Jmenoval se Dave, to už si ale dnes sotva kdo pamatoval. „Jsem podělanej strachy.“

Tlumeně se zasmál. „V tom případě to sakra dobře schováváte. Zůstal jsem s prezidentem, abych zjistil, co na vás říká.“

„To jsem si domyslel.“

„Udělal jste na něj dojem, říkal, že jste ten nejchladnokrevnější parchant, jakého kdy viděl.“

„Tak to by měl víc chodit mezi lidi,“ utrousil jsem.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Šeptal. „Díval jsem se vám do obličeje, když jsem vám říkal o těch neštovicích. Možná se blíží apokalypsa – čtyři jezdci už mají osedlané koně a vyrážejí na cestu – a vy jste nedal najevo žádné emoce, žádnou paniku, dokonce ani překvapení ne.“

„To máte pravdu – alespoň s tím překvapením. Nepřekvapilo mě to.“

„Ne, ne. Každého to musí…“

Začínal jsem být rozčilený, štvalo mě, že mě zavlekli do života, s nímž jsem v podstatě nechtěl mít nic společného.

„Nepřekvapilo mě to,“ opakoval jsem ostře, „protože na rozdíl od všech takzvaných washingtonských expertů jsem poslouchal.“

„Co jste poslouchal?“ chtěl vědět.

Pohlédl jsem dopředu a viděl jsem, že zpomalujeme, protože se před námi vytvořila dlouhá kolona.

„Byl jste někdy v Berlíně, Dave?“

„V Berlíně? Jak s tím souvisí Berlín?“

Kapitola 5

Šeptal sice nevěděl, kam mám namířeno, rozhodl se však nechat mě, abych se tam dostal po svém. „Jo, byl jsem v Berlíně v osmdesátých letech, těsně před tím, než zbourali zeď,“ potvrdil.

Měl jsem si na to samozřejmě vzpomenout – pracoval tehdy pro CIA, byl náčelníkem stanice na nejexponovanější křižovatce studené války, ve městě, které bylo tehdejší metropolí špionáže.

„Vzpomínáte si na Bebelplatz – velký veřejně přístupný náměstí před katedrálou?“

„Ne, to bylo ve Východním Berlíně. Chlapi v mé funkci moc často zeď nepřelézali.“ Usmál se a já jsem měl pocit, že rád vzpomíná na ty staré časy, kdy byli nepřítelem Sověti a všichni věděli, podle jakých pravidel se hraje.

„Když jsem já poprvé vyrazil do terénu,“ pokračoval jsem, „vyslali mě do berlínský kanceláře Divize. Právě odtamtud jsem jel do Moskvy a setkal jsem se tam s Modrým jezdcem…“

Zavrtal se do mne dlouhým pohledem a já jsem si uvědomil, že jsme o tom spolu nikdy nemluvili. „To byla úžasná věc,“ poznamenal. „Ještě ke všemu uprostřed Moskvy. Vždycky jsem si říkal, že to chtělo plnou fůru kuráže.“

„Díky,“ hlesl jsem tiše. A myslel jsem to vážně – od člověka s jeho služebním záznamem to doopravdy něco znamenalo.

„Než se tohle všechno odehrálo,“ mluvil jsem dál, „často jsem si v neděli zašel na Bebelplatz. Nebyla to žádná vznosná architektura, která mě tam přiváděla – bylo to zlo, který z toho místa čišelo.“

„Jaké zlo?“ zeptal se.

„Jednoho večera v květnu roku 1933 přivedli nacisti na náměstí dav se zapálenejma pochodněma a vybrakovali knihovnu přilehlý Univerzity Friedricha Wilhelma. Čtyřicet tisíc lidí hlasitě jásalo, když tam spálili přes dvacet tisíc knih židovskejch autorů.

O mnoho let později tam byl do země zasazenej skleněnej panel, kterej označuje místo, kde hranice hořela. Je to okno, a když se nad něj nakloníte, vidíte do místnosti pod ním. Je bíle vymalovaná a od podlahy až ke stropu lemovaná prázdnejma regálama…“

„Prázdná knihovna?“ podivil se Šeptal.

„Přesně tak,“ přitakal jsem. „Ukazuje, v jakým světě bychom žili, kdyby fanatikové vyhráli.“

„To je dobrý památník,“ přikývl. „Lepší než nějaká pitomá socha.“

Podíval jsem se čelním sklem dopředu. Kolona se začínala rozjíždět.

„Po několika návštěvách toho náměstí,“ pokračoval jsem, „jsem si uvědomil, že prázdná knihovna není jeho jedinou zajímavostí. Jistej starej městskej počišťovač s uslzenejma očima, chlápek, co tam každou neděli zametal, nebyl tím, za koho se vydával.“

„Jak jste to poznal?“ zajímal se Šeptal; zaujalo to jeho profesionální zvědavost.

„Jeho legenda stoprocentně neodpovídala realitě. Přistupoval ke svý práci až příliš důkladně a šedivou pracovní kombinézu měl až trochu moc elegantně střiženou.

Každopádně jsem se ho jednoho dne zeptal, proč tam na náměstí zametá. Prohlásil, že je mu sedmdesát let, že je těžký najít si nějakou práci a chlap si přitom musí vydělávat na poctivý živobytí – a pak uviděl, jak se tvářím, a přestal se mi snažit něco nalhat.

Posadil se, vyhrnul si rukáv a ukázal mi sedm zašlejch čísel vytetovanejch na zápěstí. Byl to Žid a ukazoval mi skupinky staříků svý vlastní generace, který se v nedělních šatech vyhřívali na sluníčku na nedalekejch lavičkách.

Vysvětlil mi, že jsou to Němci – ale jako spousta jinejch Němců se nezměnili, jen prohráli. V srdcích, jak říkal, pořád zpívaj stejný písně.

Pověděl mi, že chodí na náměstí zametat, aby ho viděli a něco si uvědomili: někdo z Židů přežil, jeho rasa žije dál, jeho lidi válku přečkali. To náměstí bylo jeho pomstou.

Jako malej kluk si tam chodíval hrát – říkal, že tam byl i ten večer, co přišli nacisti. Nevěřil jsem mu – co by na takovým místě dělal sedmiletej židovskej kluk?

Pak ukázal na starou univerzitu a řekl mi, že tam jeho otec dělal knihovníka a rodina že bydlela v bytě za jeho kanceláří.

Několik let po tý hořící hranici si podobnej dav přišel pro něj a pro jeho rodinu. Jak říkal, je to vždycky stejný – začne to pálením knih a skončí to upalováním lidí. Z rodičů a pěti dětí byl jedinej, kdo přežil.

Za pět let prošel celkem tři tábory, vesměs vyhlazovací včetně Osvětimi. Protože jsem jeho přežití považoval za hotovej zázrak, zeptal jsem se ho, co se z toho všeho naučil.

Rozesmál se. Nic, co byste považoval za originální, ujistil mě. Smrt je strašlivá a utrpení je ještě horší; jako obvykle tvořej většinu lidí kreténi, a to na obou stranách drátu.

Potom se na okamžik zamyslel. Jedno poučení si z těch zkušeností přece jen odnesl. Prohlásil, že už ví, že když vám miliony lidí, celej politickej systém, nesčetný zástupy bohabojnejch občanů vyhrožujou smrtí – měli byste je poslouchat. “

Šeptal se otočil a pohlédl na mne. „Takže tohle jste tím myslel, ano? Poslouchal jste muslimské fundamentalisty?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „A slyšel jsem vybuchovat bomby na našich velvyslanectvích, chátru volající po krvi, mulláhy vynášející rozsudky smrti, takzvaný vůdce požadující džihád. Už dlouho pálej knihy, Dave – teplota nenávisti v některejch částech islámskýho světa je tak vysoká, že sálá až k Plutu. A já je všechny poslouchám.“

„A myslíte si, že my – tady ve Washingtonu – je neposloucháme?“ Bylo to řečeno beze zloby. Býval jsem svého času předním zpravodajským agentem a myslím, že chtěl doopravdy znát můj názor.

„Možná ušima. Ale ne srdcem.“

Otočil se a zadíval se z okna. Začínalo pršet. Dlouhou dobu mlčel a já jsem si začal dělat starosti, jestli mu znovu nestoupl krevní tlak.

„Myslím, že máte pravdu,“ ozval se konečně. „Myslím, že stejně jako Židé jsme věřili v základní lidskou dobrotu a vůbec nás nenapadlo, že by se to doopravdy mohlo stát. Jenže zatraceně, tentokrát si vážně vysloužili naši pozornost.“

Projeli jsme elektrifikovanou bránou a zastavili jsme u malé strážní budky. Nejeli jsme do Šeptalovy kanceláře, byli jsme u něj doma.

Kapitola 6

Závěsy na oknech Šeptalovy pracovny byly zatažené, ale po několika hodinách jsem úzkou mezerou viděl, že přestalo pršet a na obloze se objevil krvavě rudý měsíc. Považoval jsem to za špatné znamení.

Za normálních okolností jsem byl příliš racionálně založený, abych podobným předzvěstem přisuzoval nějaký význam, ale vidina té staré jachty na zpěněném moři mnou ošklivě otřásla. Bylo to, jako by se nadzvedl růžek vesmíru a odhalil pohled na dráhu přede mnou. Vlastně ne na dráhu, opravil jsem se – na slepou kolej.

Naštěstí mě čekalo tolik práce, že jsem o tom nemohl příliš přemýšlet. Šeptal mě odvezl k sobě domů, protože věděl, že v každé utajované operaci je pro vás největším nebezpečím vaše vlastní strana. V důsledku klepů, spekulací a bezděčně pronesených poznámek jsme přišli o víc agentů než z jakéhokoli jiného důvodu, takže se Šeptal rozhodl vyhnout se zmíněnému riziku po svém – vůbec jsme se kanceláři a nevyhnutelným komentářům nepřiblížili.

Dům zdědil po otci, investičním bankéři a pozdějším senátorovi; byl to nádherný rozlehlý objekt, který se dostal až na Seznam národních kulturních památek. V důsledku toho jsme si hlavní stan zřídili v pracovně domu, jenž kdysi patřil příbuznému Marthy Washingtonové.

Vzhledem k Šeptalovu postavení ve vládní hierarchii bylo jeho komunikační vybavení skoro stejně bezpečné jako v Bílém domě: všechno se neustále monitorovalo na přítomnost štěnic i dalších způsobů elektronického narušení a dům byl vybaven internetovou přípojkou, jež byla součástí maximálně bezpečné vládní sítě.

Jen co jsme vešli do pracovny, svlékl si Šeptal sako, naládoval kávu do kávovaru a zahájil sérii dechových cvičení. Vysvětlil mi, že jejich účelem je udržet pod kontrolou krevní tlak, tomu jsem ovšem nevěřil; ten starý válečník ze sebe shazoval zrezivělý povlak minulosti a připravoval se k použití svalů, které už léta zahálely. David James McKinley – neúspěšný manžel, nepřítomný otec, ředitel zpravodajských služeb Spojených států amerických, muž zarmoucený tím, že nenašel svoje místo v panteonu – jako by se znovu ocitl v Berlíně. Přešel do operačního režimu.

Okamžitě povolal do služby sekretářky, zvláštní asistenty, výkonné pobočníky a dvě telefonní operátorky – celkem tucet lidí – a instaloval je do různých částí domu. Jasně jim dal najevo, že do pracovny mají všichni zakázaný přístup, a nejúžasnější na tom všem bylo, že nikdo ani nevěděl, že jsem v budově.

S takto vybudovanou náhradní kanceláří jsme se s Šeptalem dali do práce a snažili se zvládnout milion detailů, faktorů, na nichž může záviset rozdíl mezi životem a smrtí, když se honíte za teroristy v jižním Turecku, v zemi na hranici nepřátelského území, necelý den jízdy od Iráku a Sýrie. Ačkoli jsme o tom nahlas nemluvili, oba jsme věděli, co ve skutečnosti děláme: vysílali jsme špiona do mrazivé zóny, kde mu nebude pomoci.

Každých několik minut si Šeptal odskočil dozadu do kanceláře, aby si přinesl nějaké papíry a rozdělil úkoly. Personál si byl samozřejmě vědom toho, že se účastní něčeho velkého, takže šéf začal trousit chytré náznaky. Výsledkem bylo, že když pronikla na veřejnost zpráva o jaderné rozbušce, lidé nejblíž vyšetřování automaticky usoudili, že pomáhali při pátrání po teroristovi, který se ji snažil koupit. Dave McKinley nevěřil nikomu a není divu, že ho všichni považovali za nejlepšího řídícího důstojníka své generace.

Já osobně jsem mezitím v pracovně s dřevěným ostěním dospěl k závěru, že nejlepším místem, kde s pátráním začít, budou veřejné telefonní budky v centru Bodrumu. Vzhledem k tomu, z čeho jsme vycházeli, to bylo prakticky jediné místo, odkud jsem mohl začít. Turecké Telco samozřejmě nemělo žádnou jejich spolehlivou mapu, dohodli jsme se tedy s Šeptalem, že budu muset příslušných třináct čtverečných kilometrů projít pěšky.

Šeptal zavolal řediteli NSA a požádal, aby byla do jeho domu okamžitě e-mailem zaslána satelitní fotografie městského centra. Zatímco jsme na ni čekali, zašel do jídelny, kde se usadili jeho výkonní asistenti. Uložil jednomu z nich, aby zavolal CIA a řekl jim, že mají šest hodin na dodání chytrého telefonu se speciálně vylepšeným digitálním fotoaparátem. Ten zase měl být propojený s interním systémem GPS.

Plán zněl, že dodaným mobilním telefonem pořídím vysoce kvalitní snímky všech telefonních budek v Bodrumu, přičemž se budu vydávat za turistu fotografujícího pouliční scény na starém městě.

Snímky se pak automaticky nahrají na plán města, takže budu mít kompletní záznam vzhledu a přesné polohy každé telefonní budky v cílové oblasti.

Někde mezi nimi bude i ta, kterou hledáme. Věděli jsme, že do ní v konkrétní dny vešla nějaká žena, v obou případech to bylo v časný podvečer, a mluvila s mužem, kterého jsme museli chytit. V pozadí se ozýval hluk dopravního ruchu, takže jsme mohli vyloučit telefony v případných pěších zónách. Byla rovněž slyšet hudba. Neměli jsme ponětí, co je to za hudbu – čekali jsme, až se ji NSA pokusí izolovat, zvýraznit a identifikovat.

Jako plán vyšetřování nebylo zaměření na telefonní budky nic úžasného, to rozhodně ne – kdyby šlo o pacienta, museli byste říct, že je v kritickém stavu na přístrojích –, v jistém směru to však stačilo. Moje pouť začala.

Když byl takto určen první krok vyšetřování, dali jsme se s Šeptalem do práce na mé legendě. Vzhledem k tomu, jak málo času jsme měli na její přípravu, jsme se rozhodli, že do Turecka pojedu jako zvláštní agent FBI pracující na vraždě v Eastside Innu.

Byly s tím spojené jisté velké problémy – proč FBI vyšetřuje newyorskou vraždu a proč jí trvalo tak dlouho, než se do pátrání zapojila? Navíc jsem nemohl do Turecka jet bez pozvání – potřebovali jsme souhlas tamější vlády – a obávali jsme se, že i za příznivě naladěného dne bude souvislost mezi vraždou a Bodrumem, několik cifer telefonního čísla, vypadat značně chabě.

Pak nám pomohla šťastná náhoda – nebo to tak alespoň vypadalo. Měli jsme samozřejmě vědět, že skutečnost je jiná.

Kapitola 7

Byli jsme právě uprostřed snahy o vylepšení mé chatrné legendy, když Šeptalovi zavolali z obývacího pokoje. Tam si zřídili stanoviště jeho dva zvláštní asistenti – oba s bezpečnostní prověrkou tak vysokého stupně, že měli přístup k většině vládních dokumentů.

Šeptal si s nimi odešel promluvit a po několika minutách se vrátil se složkou, která právě dorazila z ministerstva zahraničí. Obsahovala hlášení o deseti odstavcích – stručné, povrchní a frustrující – týkající se jistého amerického občana, který před několika dny v Bodrumu zemřel.

Oním zemřelým byl mladý chlapík a já musím přiznat, že byť šlo o pochmurnou zprávu, z našeho hlediska se zdála být příznivá – úmrtí tohoto typu mohlo vyvolat zcela legitimní zájem FBI.

Šeptal mi složku podal, a přestože hned nahoře bylo plné jméno oběti, nezaregistroval jsem ho. Moji pozornost upoutal jeden z dalších odstavců, kde se psalo, že muž měl mezi přáteli a známými přezdívku Dodge.

„Dodge? Proč Dodge?“ zeptal jsem se Šeptala.

„Podle toho auta,“ poučil mě. „Bylo mu osmadvacet let a byl to dědic obrovského automobilového koncernu – miliardář. Počítám, že mu kamarádi mohli říkat buď Dodge nebo Šťastlivec.“

„Takový štěstí zase neměl,“ podotkl jsem a četl jsem dál. Podle toho, co tam stálo, byli s manželkou ubytovaní v jednom z honosných sídel na útesech nad Bodrumem – známém pod jménem Francouzský dům – kde buď uklouzl, skočil, nebo ho někdo shodil na skály o třicet metrů níž. Člunům a potápěčům trvalo přes dvě hodiny, než z rozbouřeného moře vytáhli tělo.

„Na pohřeb v otevřené rakvi to nejspíš nebude,“ poznamenal Šeptal, když jsem si doprohlédl přiložené fotografie a složku jsem odložil.

Nic tomu nenasvědčovalo a možná jsem měl sklon hledat souvislosti tam, kde žádné neexistovaly – připouštím, že dobrou konspirační teorii si vychutnám právě tak jako každý –, ale neubránil jsem se myšlenkám na to, jestli není nějaké spojení mezi kouskem papíru nalezeným v odpadním potrubí Eastside Innu a rozbitým tělem miliardáře.

„Na co byste vsadil?“ zeptal jsem se, když jsem se otáčel. „Na náhodu, nebo na to, že má Dodge něco společnýho s vraždou tý ženský na Manhattanu?“

Když jsme pracovali na mé legendě, přečetl si Šeptal spis o ženině případu, takže měl nárok na stejně kvalifikovaný názor jako kdokoli jiný.

„Skoro určitě má – ale je mi to jedno,“ odpověděl. „Zajímá mě jedině to, že pokud jde o vaši legendu, ještě před půl hodinou jsme leštili mosaz a říkali jsme jí zlato. Teď máme amerického miliardáře, který zemřel za pochybných okolností. Amerického miliardáře s vlivnými konexemi…“

„Jak víte, že měl vlivný konexe?“

„Ukažte mi rodinu s tolika penězi, která je nemá.“

„Žádná rodina není, jen manželka; píše se to v tom hlášení,“ namítl jsem, jen abych si zahrál na ďáblova advokáta.

„No a? Tak budou tetičky, kmotříčci, právníci, správce majetku. Řeknu v kanceláři, aby začali hledat, ale s miliardou dolarů se někdo určitě najde.“

Měl samozřejmě pravdu – jako člověk, který vyrůstal u Billa a Grace, jsem to věděl. „No dobrá, tak se tedy správce majetku nebo nějakej právník doslechnou, že je Dodge mrtvej. Co dál?“

„Požádám ministerstvo zahraničí, aby mu zavolali. Řeknou, že v nich jisté okolnosti jeho smrti vyvolávají znepokojení, že však potřebují někoho zplnomocněného, kdo by vládu požádal o pomoc. Právník nebo správce majetku se uvolí…“

„Jo, tohle beru – je to jeho povinnost,“ dodal jsem.

„Ministerstvo zahraničí navrhne, aby zavolal do Bílého domu a podal formální žádost,“ pokračoval Šeptal. „Hovor vezme šéf kanceláře. Potvrdí, že chápe, o co jde – správce chce, aby ta věc byla řádně vyšetřena. Došlo k tomu v zahraničí, mohlo se tam stát cokoli. A co udělá Bílý dům?“

„Požádá FBI, aby vyslala zvláštního agenta, kterej bude vyšetřování monitorovat.“

„Přesně tak,“ přitakal Šeptal. „A teď to nejlepší. Grosvenor může osobně zavolat tureckému prezidentovi a zorganizovat to. Miliarda dolarů a jméno slavné automobilové rodiny – dá se uvěřit, že by to udělal.“

Oběma nám to bylo jasné: od toho okamžiku jsem byl zvláštním agentem FBI. „Jak se chcete jmenovat?“ zeptal se Šeptal.

„Brodie Wilson,“ odpověděl jsem.

„Kdo to je?“ zajímal se Šeptal. Znal předepsaný postup – chtěl se ujistit, že kdyby mě náhodou hodně brzo někdo podrobil skutečně drsnému výslechu, nepropadnu v otázce vlastního jména žádným zmatkům.

„Už je po smrti. Byl to jachtařskej partner mýho nevlastního táty. Bill tvrdil, že nikdy nepotkal nikoho, kdo by to líp uměl se spinakrem.“ Znenadání – nedokázal bych vysvětlit proč – jsem cítil, jak mě zalévá obrovská vlna smutku.

Šeptal si ničeho nevšiml, příliš se soustředil na roli řídícího důstojníka. „Dobrá, narodil jste se na Long Islandu, každý víkend jste chodil plachtit, datum narození je stejné jako vaše, nejbližší žijící příbuzná je vaše ovdovělá matka – sedí?“

Přikývl jsem a vše jsem si vryl do paměti. Byly to informace pro vystavení pasu – starého a ohmataného, se spoustou razítek, který musela CIA vyhotovit během několika příštích hodin. Šeptal už zvedal telefon – konferenční hovor s obývacím pokojem, kuchyní a jídelnou – a začínal zařizovat nejen pas, ale i hromadu dalších maličkostí, které měly falešné jméno proměnit v reálnou identitu.

Využil jsem příležitost k zamyšlení: až budu v Turecku, budu potřebovat nějakého prostředníka, který mi umožní komunikovat s Šeptalem. Tomu nebudu moci volat přímo – jakožto agent FBI budu terčem zájmu turecké obdoby Echelonu, takže budou skoro jistě odposlouchávat každý můj hovor. Když ale budu prošetřovat spojení mezi Dodgeovou smrtí a vraždou v Eastside Innu, můžu legitimně mluvit s detektivem newyorského oddělení vražd, který má případ na starosti.

Napadlo mě, že by Ben Bradley mohl fungovat jako naše poštovní schránka – přijímat a předávat dál šifrované zprávy mezi námi dvěma. Jen co Šeptal dotelefonoval, vysvětlil jsem mu to. Nebyl si jistý.

„Jak že se ten chlap jmenuje?“ zeptal se.

„Bradley. Ben Bradley,“ opakoval jsem.

„Dá se mu věřit?“

Šeptal byl už někde daleko za hranicemi vyčerpání, přesto jeho obličej ožil, když jsem mu pověděl o Dvojčatech a o tom, co Bradley udělal pro muže v kolečkovém křesle. „Je to vlastenec,“ dodal jsem.

„Šedesát sedm pater?“ opáčil Šeptal. „Tak to není vlastenec, je to zatracenej olympionik.“ Zvedl telefon a zařídil, aby pro něj FBI dojela domů.

Kapitola 8

Bradley spal, když mu zazvonil telefon. Dvakrát ho nechal zvonit, dokud nepřešel na záznamník, když však zabzučel domácí telefon u bytových dveří, usoudil, že mu nezbývá než se ohlásit. Nějaký neznámý hlas u hlavního vchodu do budovy ho vyzval, aby sakra okamžitě zvedl telefon.

S Marcií po boku Bradley zvedl sluchátko a dozvěděl se, že na něj venku čeká auto. Okamžitě se měl dostavit na ředitelství FBI v centru města. Snažil se zjistit, o co jde, muž na opačném konci linky mu to však odmítl prozradit.

Poté, co si oblékl džíny a mikinu – byly dvě hodiny ráno –, odvezli ho do stejné nenápadné budovy, kterou jsem před několika měsíci navštívil i já, a doprovodili ho do jedenáctého patra. Agent, který měl noční službu, ho uvedl do zvukotěsné místnosti, kde nebylo nic kromě zabezpečeného telefonu a jednoho křesla, nechal ho tam samotného a zamkl za sebou dveře. Telefon zazvonil, Bradley ho zvedl a na druhém konci uslyšel můj hlas.

Řekl jsem mu, že nemáme mnoho času, takže musí pozorně poslouchat. „Jmenuju se Brodie Wilson a jsem zvláštní agent FBI. Rozumíte?“ Jedno musím Benovi přiznat – vůbec ho to nerozhodilo.

Sdělil jsem mu, že za několik hodin odlétám do Bodrumu, a podal jsem mu stručnou informaci o Dodgeově smrti. Hned se začal vyptávat na možnou souvislost s ženou v Eastside Innu, ale uťal jsem ho – tohle vyšetřování nebylo naším prioritním cílem. Vysvětlil jsem mu, že mu budu volat z Turecka a jeho úkolem že bude pozorně poslouchat a předat všechno, co mu povím, na deseticiferné telefonní číslo, které mu teď dám.

„Rozhodně se nikdy nesnažte moje sdělení nahrávat – za žádnejch okolností. Musíte se spoléhat jen na paměť a poznámky,“ pokračoval jsem drsněji, než bylo nutné, ale dělal jsem si starosti. Turecká verze Echelonu by poznala, že používá nějaké nahrávací zařízení, a to by rozsvítilo celý kaleidoskop varovných signálů.

„Může se stát, že bude třeba, abyste poslal nějakou zprávu zpátky mně. Budete postupovat úplně stejně, ano? Tady je to deseticiferný číslo…“

Byl jsem v polovině, když mě zarazil. „Tam je chyba,“ upozornil mě.

„Žádná chyba,“ ohradil jsem se nabručeně. I já už jsem toho měl plné zuby.

„Určitě to není správně, Scotte – chci říct Brodie – žádná taková telefonní předvolba neexistuje.“

„Ale existuje.“

„Ne, říkám vám…“ Chtěl se dohadovat, ale okřikl jsem ho. „Je to telefonní předvolba, Bene! Jen o ní prostě nikdo neví, jasný? Vůbec nikdo.“

„Ach tak,“ zahučel a já jsem mu nadiktoval zbytek čísla. Neřekl jsem mu to, ale znal teď číslo maximálně zabezpečeného mobilního telefonu ředitele amerických zpravodajských služeb – číslo, které znalo jen pět dalších lidí, mezi nimi i prezident.

Aniž by to věděl, kvalifikoval se Ben do nejvyšší ligy.

Kapitola 9

Šeptal mezitím také seděl u telefonu. Než jsem domluvil s Benem, zařídil neskutečné množství dalších drobností – všechno od letenky a kreditních karet až po různé nesmysly, které by se našly v kapsách Brodieho Wilsona.

Přední místo mezi všemi materiály, které měly moje jméno proměnit v uvěřitelnou legendu, zaujímal čtyři roky starý laptop se spoustou najetých kilometrů pod kapotou. Měl obsahovat e-mailový program se stovkami starých zpráv pracovního i soukromého charakteru, jakož i dokumenty a soubory stažené z předchozích případů.

„Budete si to všechno muset v letadle projít a pokusit se s těmi hovadinami obeznámit,“ sdělil mi Šeptal.

„Soustřeďte se na soubor s rodinnými fotografiemi. Jste rozvedený, ale máte dvě nebo tři děti – už si přesně nevzpomínám, kolik jsem jim řekl. Můžete se občas splést v něčem, co se týká dřívějších vyšetřování, ale v rodinných záležitostech samozřejmě ne. Říkal jsem jim, že děti nesmírně milujete.“

„Je něco z toho zašifrovaný?“

„Něco je chráněné heslem a je tam i pár jednoduchých šifer, všechno by ale snadno rozluštili. Kdybychom to ochránili až moc důkladně, jen bychom tím podle mě vyvolali zbytečně moc zvědavých dotazů.

Taky do toho přidají iTunes a dostanete přehrávač MP3. Varuju vás ale – ajťáci v agentuře mají v oblibě příšernou muziku.“

„Díky – nejspíš se ze mě bude muset stát příznivec rapu,“ odpověděl jsem. Uslyšel jsem skřípot kol na štěrkové příjezdové cestě a domyslel jsem si, že osazenstvo provizorní kanceláře skončilo s prací a odjíždí. „Kdy bude všechno připravený?“ zeptal jsem se.

„V šest ráno. Oblečení, pas i laptop přivezou k bezpečnostní kontrole a strážný vám to donese do kuchyně.“

Dohodli jsme se už, že dostanu k dispozici ložnici pro hosty, což znamenalo, že stihnu dvě hodiny spánku, než budu muset zase vyrazit. Díky bohu za adrenalin, pomyslel jsem si.

„Taxík přijede těsně před sedmou,“ pokračoval Šeptal. „Zařídil jsem pro vás ještě jednu schůzku, než sednete do letadla. Podrobnosti najdete u ostatního vybavení.“

Vypadal příšerně a oba jsme věděli, že než budu odjíždět, určitě nebude vzhůru. Zbývalo už jen dát si sbohem.

Shromáždil všechny naše poznámkové bloky a USB disky, hodil je do krbu a přiložil k nim zápalku. V manuálu tohle určitě nebylo, myslím v kapitole o likvidaci utajovaných materiálů, ale oheň alespoň místnosti vdechl útulnou atmosféru a zahnal chlad z našich pocitů ohledně toho, co nás čeká.

„Moc rád bych tam byl s vámi a kryl vám záda,“ řekl upřímně. „Zvlášť když je budete mít přimáčknutá ke zdi. Jenže nebudu.“

„Nikdo tam nebude,“ odpověděl jsem.

„To máte pravdu – budete na to sám.“

Naše pohledy se setkaly a já jsem čekal, že natáhne ruku, podá mi ji a popřeje mi štěstí, ale neudělal to.

„Nejste jako já; nejste jako žádný agent, jakého jsem kdy znal, Scotte. Vaším problémem je vaše srdce,“ prohlásil.

Na okamžik jsem se nad tím zamyslel. Mým problémem že je moje srdce? Nikdo mi to ještě nikdy neřekl, ale znělo to věrohodně.

„Berete si různé věci k srdci víc, než byste asi měl,“ pokračoval. „Existují okolnosti, za nichž vám to může nesmírně zkomplikovat situaci.“

Otočil se a rozhrábl oheň. Neposlouchalo se to moc příjemně, měl ale právo to říct – byl to můj řídící důstojník.

„Kdyby z nějakého důvodu všechno šlo k čertu a vy jste si byl jistý, že si vás vezmou do parády, nečekejte zbytečně dlouho – včas se katapultujte.“

„Myslíte zabít se?“

Neodpověděl, alespoň ne přímo. „Byl jste někdy v Afghánistánu?“ chtěl vědět.

„Ne, tam ne,“ odpověděl jsem.

„To jste šťastlivec. Já jsem si odkroutil pár let v Kábulu – dvakrát. Britové tam byli tři sta let před námi, ale moc se to tam od té doby nezměnilo. Zpívávali si tehdy jednu písničku:

Když ležíš zraněný na afghánské pláni

a domorodá žena se nad tebou sklání,

popadni pušku a přilož si ji k skráni,

ať předstoupíš před Boha jako voják.“

Pokrčil rameny, jako by se to snažil trochu zlehčit. „Takže jo, jak říkali ti angličtí vojáci – ‚přiložte si pušku k skráni.‘ Nemá smysl trpět, Scotte. Nemá smysl to prodlužovat.“

V tom okamžiku už jsem to věděl. Věděl jsem bez sebemenších pochybností, že si zašel do archivu a přečetl si moji složku.

Kapitola 10

Nedalo se tomu říkat opravdový spánek – po několika neklidných hodinách, které jsem strávil na přikrývce v Šeptalově ložnici pro hosty, jsem s prvním ranním úsvitem vstal. Už chvíli předtím jsem slyšel, jak se zadní dveře domu otevřely, takže mě nepřekvapilo, když jsem na lavici v kuchyni našel fiktivní propriety svého nového života.

Otevřel jsem otlučený kufr – Samsonite, s nímž jsem údajně už léta jezdil na rodinné dovolené i na pracovní cesty –, naskládal do něj všechno ostatní a vrátil jsem se do ložnice.

Když jsem se vysprchoval, prohlédl jsem si oblečení, které mi dodali, a s uspokojením jsem konstatoval, že na většině jsou cedulky z newyorských obchodů. Někdo se ve své práci vyznal. Vybral jsem si garderobu, kterou by si oblékl zvláštní agent FBI cestující do nějaké exotické destinace. Jinak řečeno jsem se vystrojil, jako bych šel do kanceláře, ale neuvázal jsem si kravatu. Zkontroloval jsem koženou náprsní tašku s kreditními kartami, zastrčil jsem ji do saka a podíval jsem se do pasu.

V jedné fázi včerejšího večera jsme s Šeptalem pořídili moji fotografii na pozadí bílé zdi a Šeptal ji e-mailem poslal na CIA do Langley. Teď jsem se podíval na snímek nalepený do značně opotřebené knížečky a musel jsem uznat, že technici se svou nadupanou verzí Photoshopu odvedli skvělou práci. Účes byl odlišný a kolem očí jsem měl méně vrásek. Byl jsem to já, jen o pět let mladší.

Naposledy jsem zkontroloval svoje vybavení, přibalil jsem do kufru oblečení a toaletní potřeby a věnoval jsem se příručnímu kufříku, který mi přinesli. Uložil jsem do něj cestovní dokumenty, pas, laptop a rozečtený výtisk knihy, kterou mi dali do letadla. Pohlédl jsem na obálku a usmál jsem se.

Někdo se zřejmě důkladně zamyslel nad tím, co by si asi zvláštní agent FBI vybral, aby se zabavil na dlouhém letu, a dospěl k závěru, že ideální by bylo nějaké vážné pojednání o vědeckém přístupu k vyšetřování. Byla to moje kniha. Musím říct, že mě to potěšilo – ne z ješitnosti, ale protože to znamenalo, že se nebudu muset začíst do nějakého románu jen kvůli nepravděpodobné šanci, že se mě někdo při hraniční kontrole zeptá na jeho obsah.

Na knihu jsem položil devítimilimetrovou pistoli značky Beretta – standardní výzbroj FBI – v pouzdru a krabici nábojů, kterou mi k ní přidali. Tu jsem musel vytáhnout ze všeho nejdřív a ukázat ji letištní bezpečnosti spolu s dokumentem z náprsní tašky, který mě opravňoval k jejímu nošení „za všech podmínek a okolností“.

Tiše jsem zavřel dveře a v oblečení někoho jiného jsem opustil dům v onom matném polosvětle mezi svítáním a ránem. Prošel jsem kolem strážného v budce, ten však pouze krátce pohlédl mým směrem a zase se odvrátil. Taxík čekal na druhé straně elektronických vrat, hodil jsem tedy kufr i příruční kufřík na zadní sedadlo a nasedl jsem.

Šeptal zařídil, aby mě taxík odvezl na sjednanou schůzku, já jsem se však už předem rozhodl, že to udělám jinak. Požádal jsem taxikáře, aby mě odvezl na nádraží Union Station a vysadil mě u půjčoven automobilů. Chtěl jsem si vyzkoušet pas, řidičský průkaz, kreditní karty a co možná nejvíc dalších dokumentů z náprsní tašky Brodieho Wilsona. Bylo lepší zjistit, že někdo něco podělal, dokud jsem byl ještě ve Washingtonu, než pod dohledem na letišti v Istanbulu.

Všechno proběhlo hladce a po několika minutách už jsem zapisoval adresu své schůzky do navigačního systému vypůjčeného auta a vyjížděl jsem do ranní dopravní špičky.

O dalších čtyřicet minut později jsem zabočil do vrat virginské koňské farmy, projel jsem po dlouhé příjezdové cestě a zastavil před nádhernou venkovskou budovou. Téměř okamžitě z ní vyšel muž, aby mě uvítal. Bylo mu něco málo přes osmdesát let, žil na celé rozlehlé farmě úplně sám – manželka mu zemřela před deseti lety a koně se tu už dávno nechovali – a s velkým potěšením byl připraven strávit několik hodin tím, že si se mnou popovídá o svém celoživotním díle.

Jako nositel Nobelovy ceny býval kdysi jedním z předních světových virologů a členem týmu, který před dávnou dobou plánoval úplné vyhlazení neštovic. Řekli mu, že jsem výzkumník FBI, který zpracovává analýzu hrozby biologických zbraní. Pravda byla taková, že mě Šeptal chtěl vybavit maximem možných znalostí, protože doufal, že se nějaká bezvýznamná maličkost, pouhý fragment informace, někdy později ukáže být klíčově důležitým faktorem. Byl to buď velice dobrý nápad, nebo důkaz jeho zoufalství – můžete si vybrat.

Stařík vytáhl z knihovny vázané ročníky vědeckých časopisů a vybledlé zápisníky obsahující jeho vlastní výzkumné poznámky. Zatímco jsem se pročítal informacemi, jimiž mě zahrnul, zeptal jsem se ho, jestli někdy někdo objevil něco, co by se alespoň trochu podobalo léku účinnému proti některému druhu neštovic.

Rozesmál se – tím suchým chraplavým smíchem typickým pro některé staré lidi, jimž už nezbývá mnoho života. „Když byl virus vymýcený, ztratila věda zájem – všechny peníze a výzkumné kapacity se věnovaly na AIDS, tam bylo možno získat slávu.

Za neštovice se neudílely žádné ceny, protože neexistovala akutní potřeba, a nevyvíjely se žádné léky, protože neprobíhal žádný výzkum,“ vysvětloval.

„Takže potřebujeme jen půl tuctu sebevražednejch přenašečů a máme na krku katastrofu?“ ujišťoval jsem se.

Pohlédl na mne jako na šílence. „Co se děje?“ podivil jsem se.

„Lidské vektory?“ zamračil se. „To se snažíte říct? A povězte mi, jak se sem ti sebevražední přenašeči dostanou – na kárách s kamennými koly?“

„Jak to myslíte?“ nechápal jsem.

„Před čtyřmi tisíci lety vysílali Chetité lidi nakažené morem do měst svých nepřátel. Pokud je mi známo, bylo to naposledy, co někdo v biologické válce použil lidské vektory.“

Získal možná Nobelovu cenu, ale znalosti dějin měl podle mého značně chatrné. „Ne, všechny vládní studie vycházejí z toho, že budou do země vysláni lidé…“

Začal rozzlobeně kroutit hlavou, podobnou lebce. „To proto, že vlády vědí totální hovno,“ prohlásil. „Dokonce i britské vojáky – což rozhodně nebyli žádní vědečtí géniové – napadlo použít k vyhubení domorodých Američanů nakaženého zboží.“

„Myslíte přikrývky…?“

„Samozřejmě že myslím přikrývky – čerstvě vzaté z oddělení neštovic. To už je skoro tři sta let a věci od té doby prošly dalším dlouhým vývojem. Nečtete noviny? Každý týden je v nich nějaká zpráva o tom, jak se z trhu stahuje jedovaté žrádlo pro domácí zvířata z Číny, o zdravotně závadné zubní pastě zadržené v přístavu, o dovážené kojenecké výživě obsahující melamin. A to jsou jen nehody. Představte si, jak snadné by bylo udělat to úmyslně.“

Vzhlédl, aby se přesvědčil, že ho sleduji. Měl jsem pocit, že tluče na buben už léta, nikdo se však zatím nevydal na pochod.

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho.

Mluvil už klidněji, nebylo to však únavou ani pokročilým věkem: byl to projev rezignace. „Víte, všechno už v téhle zemi nakupujeme zvenčí. Vyrábíme ještě vůbec něco sami? Když jste v takové míře závislý na dovozu, nemáte zajištěnou bezpečnost. Alespoň opravdovou bezpečnost ne. Tak kdo by se sakra namáhal s vektory?

Nejsem panikář, jsem vědec a tvrdím, že na vektory můžete zapomenout. Bude to nákaza. Najděte něco obyčejného a pošlete sem svůj patogen ze zahraničí – jako novodobou verzi přikrývky. Tak by to udělal moderní inteligentní nepřítel.“

Přejel si rukou po místech, kde kdysi míval vlasy. „Jsem starý a unavený, ale dojde k tomu, a dojde k tomu tak, jak jsem vám vysvětlil. Spisovatel jménem Robert Louis Stevenson kdysi napsal, že ‚dříve nebo později všichni zasedneme k banketu následků‘.

Měl pravdu – a tak vám říkám, přitáhněte si židli, vezměte si vidličku, přichází čas, kdy budeme všichni jíst.“

Kapitola 11

Ještě když jsem dorazil na koňskou farmu, měl jsem víru. Věřil jsem v rokenrol, v západní sen a v lidskou rovnost. Ze všeho nejvíc jsem však věřil v účinnost celosvětového pátrání po arabském uprchlíkovi a byl jsem přesvědčen, že kontroly tělesné teploty na každém hraničním přechodu zabrání vytažení pojistky z granátu.

Když jsem odtamtud odjížděl, stále jsem věřil v rokenrol, jinak už ale nejspíš v nic. Ten stařec s průsvitnou kůží a nedůtklivým chováním mě přesvědčil, že protivníka, kterého nazýval „moderním inteligentním nepřítelem“, nikdy nedopadneme prošetřováním obvyklých podezřelých. A že nebudou ani žádné sebevražedné vektory.

Když jsem opouštěl jeho alejí lemovanou příjezdovou cestu a nabíral kurz k národnímu letišti, uvědomoval jsem si, že pronásledujeme teroristu nového typu. Nahlédl jsem do budoucnosti a pochopil jsem, že doby fundamentalistů a fanatiků už minuly. Místo nich se objevovala nová generace a muž s virem neštovic – vysoce vzdělaný a zběhlý v technologii – byl pravděpodobně jejím prvním reprezentantem. Jeskynní primitivové se svými bombami v opascích a linkovými letadly proměněnými v řízené střely v porovnání s ním vypadali jako vytáčené připojení přes telefon v porovnání s vysokorychlostním širokopásmovým internetem. A předpokládáme-li, že pracoval sám? Pokud to skutečně dokázal bez cizí pomoci, byl to ještě úžasnější výkon.

Nikomu se nezamlouvá představa, že by mohl narazit na protivníka stejně dobrého, jako je on sám, zejména pak ne zpravodajskému agentovi vybranému a vycvičenému k tomu, aby byl na bojišti nejlepší, přesně toho jsem se však v hloubi duše bál, když jsem dojížděl na letiště. A musím přiznat, že když jsme v následujících týdnech se Saracénem kroužili stále blíž sobě, nenašel jsem nic, co by ve mně ten pocit dokázalo potlačit. Byl by platil za génia v kterékoli oblasti, jíž by se rozhodl věnovat.

Byl jsem tudíž ve značně pochmurném duševním rozpoložení, když jsem odevzdal vypůjčené auto, prošel bezpečnostní kontrolou a nastoupil do letadla mířícího na newyorské letiště La Guardia. Odtamtud jsem přejel taxíkem na Kennedyho letiště – byl jsem už aktivovaným agentem a dorazil jsem tam přesně stejně jako kterýkoli opravdový federální agent z kanceláře na Manhattanu – a se sotva dvacetiminutovou rezervou jsem chytil let do Istanbulu.

Následujících šest hodin jsem měl hlavu ponořenou v e-mailech, fotografiích a případových složkách tvořících kostru života Brodieho Wilsona. Teprve když jsem kosti obalil masem – pojmenoval svoje děti, přiřadil jim data narození, která bych si zapamatoval i pod nátlakem, a vyslechl si něco ohavné hudby z empétrojky –, zaklapl jsem počítač a sklopil si sedadlo dozadu.

Nechystal jsem se k spánku. Chtěl jsem popřemýšlet o jedné další věci, která mi dělala starosti: o obsahu své složky.

Kapitola 12

Viděl jsem už muže tak vystrašené, že se pokáleli. Viděl jsem erekci u mužů, kteří se nacházeli na prahu smrti. V životě jsem však viděl jen jednoho muže vyděšeného natolik, že se mu přihodilo obojí současně.

Byl to jeden z vězňů držených v Doi Sam Muanu, v tajné věznici CIA skryté v džungli na thajsko-barmské hranici, kde neplatily žádné zákony. Jak už jsem se zmínil, jel jsem tam jako mladý začátečník, protože jeden z dozorců zemřel za podezřelých okolností, a vzhledem k povaze temných praktik, jež se v jejích zdech uplatňovaly, a k velké důležitosti zadržovaných bylo třeba každou neobvyklou smrt prošetřit. To byl můj úkol, byť jsem byl ještě neotrkaný a nezkušený.

Ten vojenský dozorce, který zemřel – Američan lotyšského původu známý pod přezdívkou Čmoudil Joe – byl hodně nepříjemný chlapík toho typu, který vám zlomí ruku a pak vás ještě srazí k zemi za to, že jste předpisově nezasalutovali. Našli ho plavat na hladině slepého meandru burácející řeky, a byť si někdo dal náramně záležet, aby to vypadalo, že spadl ze zchátralého provazového mostu pro pěší, já jsem o tom přesvědčený nebyl.

Vybral jsem si z personálu věznice jednoho z vyšetřovatelů CIA, protože byl přibližně stejně velký jako Čmoudil Joe, a aniž bych mu prozradil důvod, požádal jsem ho, aby mě doprovodil k mostu. Šel tam s námi přibližně tucet jeho kolegů a ještě početnější skupinka dozorců, přičemž všichni očekávali, že jim vysvětlím svoji teorii toho, co vlastně se tam asi stalo. Místo toho jsem s sebou vzal dlouhý kus pružného lana. Agent CIA měl příliš velké obavy, aby před kolegy nevypadal jako zbabělec, takže ani zvlášť neprotestoval, když jsem mu lano uvázal kolem kotníku, druhý konec jsem pevně přivázal k tlustému dřevěnému trámu a nařídil jsem mu, aby skočil.

Pětkrát skok buď zopakoval, nebo jsme nasimulovali situaci, kdy ho někdo shodil, a brzy jsme zjistili dvě věci: za daných okolností nebylo možné, aby po sobě Čmoudil Joe zanechal krvavou šmouhu, kterou jsem našel na balvanu na poloviční cestě dolů, a – za druhé – vyšetřovatel neměl na improvizovaný bungee jumping žaludek.

Ta krvavá skvrna znamenala, že dozorcem musel někdo z můstku hodit jako oštěpem, a to vzhledem k jeho velikosti vyžadovalo dva muže. Nebylo obtížné okruh podezřelých zúžit – po můstku chodili pouze vězeňští dozorci, když si šli koupit lacinou kořalku do pašeráckého tábora u nedaleké hranice, nebo přepravci opia, kteří se vyhýbali vojenským hlídkám na silnici. Osobně jsem se klonil k přepravcům opia.

O několik dnů později jsem se krčil pod skalním převisem nedaleko můstku s šesti příslušníky speciálních jednotek přidělenými k CIA. Blížil se už soumrak, když jsme zaslechli, že někdo přichází – nějaký drsně vyhlížející chlap, který v sobě podle rysů obličeje měl značnou část krve místních horských kmenů. Neměl boty ani košili a přes žebra se mu táhla dlouhá jizva, která byla zřejmě památkou na ránu mačetou. Přes rameno měl přehozenou starou útočnou pušku M 16 a na zádech nesl špinavý ruksak s obrázkem Myšáka Mickeyho. V ruksaku byly nepochybně cihličky opia číslo 2, zabalené v hadrech a zahajující dlouhou pouť na americké a evropské ulice.

Mezi skvrnitými zuby si pohvizdoval píseň Eltona Johna, když po něm mládenci od speciální jednotky skočili. „Crocodile Rock“ mu uvázl v hrdle, puška spadla na zem a neměl ani čas vytasit mačetu s dlouhou čepelí; stál tedy a hleděl na mne se směsicí vzdoru a nenávisti. Stačilo mi dvě minuty naslouchat jeho ležérně podané historce o tom, že po stezce chodí jen zcela výjimečně a minulý týden byl v Chiang Mai, a bylo mi jasné, že lže.

Rozhodl jsem se odvést ho zpátky do věznice ze škvárobetonových tvárnic, protože jsem se domníval, že pár dnů strávených v pekelném vedru jedné ze samotek by ho mohlo přimět k ochotnější spolupráci. Hoši od CIA, kteří většinou měli Čmoudila Joea v oblibě pro jeho ochotu bez velkého pobízení vězně mlátit, to ovšem viděli jinak. Nechtělo se jim marnit čas jeho výslechem ani žádat nějakého zelenáče z Divize, jestli se mohou ujmout vyšetřování sami.

Rozhodli se použít postupu, který jejich pracovní příručky diskrétně nazývaly „intenzivní výslechové metody“, a naplnili velkou betonovou vanu v jednom koutě vězeňské nemocnice. Teprve když voda dosahovala téměř k hornímu okraji, přivleklo pár dozorců pašeráka – měl zavázané oči a želízka na rukou i na nohou.

Téměř okamžitě jsem zalitoval, že jsem hochům od agentury nezdůraznil, že je to můj případ, a nenařídil jim, aby koukali zalézt zpátky do klecí. Jistě, můžete sami sebe přesvědčit, že v životě platí jiná pravidla, když pracujete na ochraně národních zájmů, tohle s tím však ani vzdáleně nesouviselo. Když na to dnes vzpomínám, myslím, že jsem buď měl strach, nebo jsem prostě chtěl být součástí týmu – odborníci tomu říkají psychologie malých skupin. Ať tak či onak, ke své hanbě jsem nic neřekl.

Svlečený do prořídlých spodků a se zavázanýma očima neměl pašerák tušení, kde je a co se s ním děje, takže už neměl daleko k panice, když ho obličejem vzhůru přivázali k dlouhému prknu a zvedli ho z podlahy.

Čtyři agenti – zjevně měli metodu dobře nacvičenou – odnesli prkno k vaně a tam ho naklonili dozadu, takže měl celou hlavu kromě úst a nosu pod vodou. Pokoušel se vzpouzet – zcela bezvýsledně – a z jeho přerývaného dechu bylo zřejmé, že je přesvědčený, že ho každým okamžikem spustí o dalších pár centimetrů níž a utopí.

Dva další vyšetřovatelé zaujali postavení po obou stranách zmítajícího se těla. Jeden přimáčkl vězni k ústům a k nosu ručník, a když ho pevně držel na místě, druhý na něj vychrstl vodu z velkého vědra.

Chvíli trvalo, než voda prosákla látkou ručníku a pokračovala přímo dál do pašerákova nakloněného hrdla. Voda v průdušnici v kombinaci s pocitem, že ho do obličeje udeřila vlna, ho přesvědčila, že ho potopili pod hladinu a že se topí. Následoval neovladatelný dávivý reflex, který měl zabránit tomu, aby se voda dostala do plic…

Voda přitékala dál. Pocit tonutí kulminoval v ještě větší hrůzu a dávení se změnilo v ochromující sérii křečí. Ty pokračovaly tak dlouho, až se dostavila erekce, jasně viditelná skrz spodky, a pak se vykálel do vody.

Agenti se rozchechtali, já jsem na něj však jen upřeně hleděl – připadal jsem si ostudně a zahanbeně, prožíval jsem každou křeč, jako bych to byl já, kdo byl tak bezmocně připoutaný k tomu prknu. Někteří lidé tvrdí, že soucit je ta nejčistší forma lásky, protože nic neočekává ani nevyžaduje na oplátku. Nevím, jestli to, co jsem onoho dne k thajskému pašerákovi drog cítil, byl soucit, ale s jistotou mohu říct, že jsem ještě nikdy neviděl takový děs. Nedokázal jsem myslet na nic jiného než na to, že je to pravděpodobně lepší chlap než většina jiných – moje vyprahlá ústa, panicky uhánějící tep a potem zalité tělo mi říkaly, že bych nevydržel ani polovinu toho, co vydržel on. Bylo mi z toho nanic.

Agenti přestali. Sundali mu ručník z obličeje, oči mu nechali zavázané a zeptali se ho, jestli chce mluvit. Příliš vystresovaný, aby dokázal formulovat slova, zoufale bojoval o každé nadechnutí, křečovitě se škubajícíma rukama se pokoušel přetrhnout pouta, nic však neřekl. Služebně nejstarší agent CIA dal podřízeným pokyn, aby vrátili ručník na místo a pokračovali.

V tu chvíli jsem našel hlas.

„Okamžitě toho nechte, nebo vás všechny nahlásím,“ zarazil jsem je a ze všech sil jsem se snažil, aby to vyznělo co nejchladněji a nejbezohledněji. Otočili se ke mně a pohledem mě odhadovali. To už jsem neměl na vybranou – musel jsem buď vyhrát, nebo se po ubohý zbytek své kariéry proměnit v eunucha.

„Jestli chcete, můžu vyhlásit vyšetřování kritickýho incidentu. Chcete zkusit vysvětlovat, co má tenhle maník společnýho s národní bezpečností? Kramere, chcete bejt první na řadě?“

Po chvíli, která mi připadala jako celý rok, jim služebně nejstarší agent – Kramer – nařídil, aby ručník odložili a sejmuli muži pásku z očí. Pašerák drog ke mně vzhlédl – tenhle tvrdý chlap s jizvami po mačetě, který se nejspíš domníval, že mu nedělá problémy vyrovnat se s bolestí – a bylo až žalostné vidět, jak je mi vděčný. „Jste připravenej nám povědět, co se stalo?“ zeptal jsem se ho.

Přikývl, ale nedokázal přimět ruce, aby se mu přestaly třást – zlomili ho, o tom nebylo pochyb. O několik let později CIA podrobila vodnímu výslechu Chálida Šajcha Mohammeda – vojenského velitele al-Káidy – a ten vytvořil nový světový rekord, když mu odolával dvě a půl minuty. Pašerák vydržel devětadvacet vteřin, což byla přibližně průměrná doba.

Když ho odvázali od prkna a ležel natažený na podlaze, řekl nám, že byl na mostě se svými dvěma bratry. Ti v horách provozovali opiovou laboratoř, kde se droga vyráběla, a byli to také oni, kteří se rozhodli proměnit Čmoudila Joea v lidský oštěp. Pašerák tvrdil, že on sám se ho ani nedotkl, a já jsem měl pocit, že mluví pravdu.

Vysvětlil nám, že si dozorce vytvořil příjemný zdroj drobných příjmů tím, že si nechával platit od pašeráků přepravujících drogy přes říční roklinu: proměnil zchátralý pěší most v první thajskou silnici s výběrem mýta. Zpočátku se uspokojoval tím, že zboží vybalil a z cihličky si odřízl pár tenkých plátků – obrazně řečeno proštípl lístek. Odříznuté plátky pak v pašeráckém táboře měnil za kořalku, kterou následně prodával ve věznici. Samozřejmě začal být chamtivý a tenké odříznuté plátky se změnily ve velké odkrojené kusy – tak velké, až bratři nakonec usoudili, že existence mýtné silnice se tak docela neshoduje s ekonomickými zájmy severního Thajska.

Dostali jsme svoji odpověď, a ačkoli jsem nesepsal žádnou zprávu o kritickém incidentu, všichni jsme museli nadřízeným předložit vlastní verzi případu. Nepochybuji o tom, že podle hlášení CIA bylo použito pouze přiměřených přesvědčovacích metod, zatímco moje hlášení přirozeně tvrdilo pravý opak. Tím by bylo všechno skončilo – koho ve zpravodajské komunitě by také zajímal thajský pašerák drog? – až na to, že v hlášení pro CIA byla jedna pasáž, kterou jsem nemohl zpochybnit.

Kramer určitě napsal, že v mém obličeji viděl strach, že jsem s vyslýchaným zjevně natolik soucítil, až mi celé tělo ztuhlo a byl jsem promáčený potem. Možná dokonce zapochyboval o mé odvaze a zpochybnil moji vhodnost pro službu v přední linii. Svým způsobem nejspíš říkal, že mým problémem je moje srdce.

Bylo to právě tohle hlášení, které si Šeptal nepochybně přečetl, když si nechal z archivu poslat moji složku. Na úvahy o vlastních nedostatcích jsem měl mnoho let a musím říct, že v tom, co mi Šeptal řekl těsně před odchodem, měl nejspíš pravdu – utrpení pro mne nemělo smysl. Lepší bylo rychle to skoncovat.

Podíval jsem se z okna a spatřil jsem širokou hladinu Bosporu a kupole velkolepých istanbulských mešit. Kola dosedla na přistávací dráhu a rozjela se po ní. Byl jsem v Turecku.

Kapitola 13

Stará osobní proudová letadla s ohlušujícím duněním pojížděla po asfaltu na jiném letišti – pro změnu v Islámábádu. Saracén putoval po transafghánské dálnici až do Kábulu a ocitl se tak ve vnějším kruhu pekla – afghánské hlavní město bylo plné amerických a koaličních vojáků a vznášela se nad ním neustálá hrozba sebevražedných atentátníků.

Po dni stráveném modlitbami a neklidným odpočinkem se vydal po frekventované invazní trase až k pákistánským hranicím, spolu s davem dalších cestujících přešel na pákistánské území a pokračoval přes Péšávár do Islámábádu.

Let do Bejrútu měl zpoždění – všechny spoje odlétající z Pákistánu měly zpoždění –, ale to mu nevadilo. Byl v bezpečí. Kdyby se bylo Američanům, Australanům, nebo kdo ho to téměř chytil ve zničené vesnici, podařilo zjistit jeho totožnost, byli by ho zatkli v okamžiku, kdy u odbavení letu vytáhl pas.

Namísto toho všechno proběhlo zcela normálně – zběžný pohled do pasu, kontrola letenky a pak nezbytný nezávazný hovor, jímž úředník u přepážky vyplňoval čekání na „spropitné“, které mělo zajistit, že odbavený kufr bude skutečně odeslán do Bejrútu a ne do Moskvy. Zaplatil patřičný úplatek a zamířil k nástupu do letadla. Všude byla spousta po zuby ozbrojených mužů v uniformách, nic však nezaručovalo skutečnou bezpečnost: jako obvykle tu bylo zbytečně mnoho zbraní a příliš málo mozkových závitů.

Nastoupil do letadla, odletěl do Bejrútu, vrátil se do svého neutěšeného bytu v El-Mině a okamžitě se dal do práce. V místní nemocnici dal už před několika měsíci výpověď, ještě před odchodem však vybrakoval její chaotický sklad a odnesl si dvě bílé kombinézy chránící před biologickým nebezpečím i se vzduchovými regulátory, krabice s deseti tisíci malými skleněnými ampulkami, které objednal speciálně pro své vlastní účely, a svazek formulářů oficiálních nemocničních dodacích listů.

Všechno to měl uložené v garáži. V jednom z ochranných oděvů vybaveném kyslíkovou bombou se pustil do výroby co největšího množství svého superviru. Možná mu pomáhaly pozoruhodné výsledky, které viděl v Hindúkuši, možná to bylo dáno jeho rostoucími odbornými dovednostmi, ale práce mu šla od ruky mnohem rychleji, než sám očekával.

Den po dni pracoval s velkými farmaceutickými nádržemi, z nichž sestrojil jakýsi improvizovaný bioreaktor, přenášel smrtící virus do skleněných ampulek, utěsňoval jejich gumové uzávěry speciálním strojem, který si za tím účelem opatřil, a ukládal je do velkokapacitních chladicích boxů, které v Bejrútu koupil z druhé ruky.

Když se blížil ke konci své výrobní série, vybral si den volna, odjel do Bejrútu, vystál dvouhodinovou frontu a koupil nový model mobilního telefonu, který byl právě uveden na trh a po němž díky propagaci v nějakém hollywoodském filmu zjevně toužila všechna dospívající mládež. Zaplatil za něj v hotovosti, pak ušel pěšky několik kilometrů a koupil předplacenou SIM kartu, která mu zajišťovala neomezený roční provoz. Pak už zbývalo jen hezky ho zabalit.

Následující pátek po modlitbách ho věnoval jako dárek jinému členovi kongregace – teenagerovi, s nímž se spřátelil krátce po příjezdu do města. Mladík Saracénovi hodně připomínal jeho samotného ve stejném věku – neměl otce, byl hluboce nábožensky založený a plný vášnivých snů o nezadržitelném vzestupu islámu.

Byl tak chudý, že když strhl balicí papír a spatřil dárek, vykulil oči a nechtělo se mu věřit, že skutečně patří jemu. Saracén mu vysvětlil, že odjíždí z El-Miny a hodlá si najít práci a nový život v některé z rychle se rozrůstajících muslimských komunit v Evropě. Telefon mu dával darem, aby na něj měl nějakou památku, a na oplátku nechtěl nic víc, než aby mu mladík prokázal jednu jednoduchou laskavost.

„Až si najdu nějaké bydlení, zavolám ti na tenhle nový telefon, zařídím, aby ti poslali klíč, a požádám tě, abys otevřel moji garáž pro spediční službu z Bejrútu, která tam naloží pár beden. Rozumíš?“

Mladík přikývl a naprosto přesně instrukce zopakoval. Muži – a to včetně mladých mužů – v muslimském světě berou závazky vůči svým přátelům mnohem vážněji než jejich protějšky v západních zemích a Saracén vůbec nepochyboval, že teenager jeho požadavek do puntíku splní. Se slzami v očích a bez sebemenšího tušení o plánu, jehož součástí se nyní stal, mladík rozpřáhl paže a Saracéna – muže, kterého si natolik oblíbil, že si mnohokrát přál, aby byl jeho skutečným otcem – objal.

Saracén odešel, aniž se po něm ohlédl. S bejrútským speditérem už mluvil – jeho chladírenské nákladní auto dvakrát týdně přijíždělo do nemocnice a odváželo nebo přiváželo krev a léky. Saracén mu sdělil, že má v garáži nějaké zdravotnické materiály, které bude potřebovat poslat, a požádal ho, aby byl připravený to na telefonickou výzvu udělat.

Se všemi přípravami již téměř dokončenými se Saracén vrátil do bytu a zamířil do garáže. Syntetizátory genů, ochranné biologické kombinézy a ostatní vybavení, to všechno už bylo pryč, rozbité a spálené v neidentifikovatelnou drť, kterou v kufru svého auta vyvezl na místní skládku. Zapečetěné ampulky s virem naskládal do beden, připojil k nim oficiální nemocniční dodací listy a do příslušné kolonky napsal „expirovaná vakcína“. Přesná adresa, na kterou měly být zaslány, musela počkat – ještě ji neznal –, mohl se však spolehnout, že ji chlapec s mobilem správně doplní, až přijde čas.

Uložil bedny do chladicích boxů, zamkl garáž a vyšel nahoru do bytu. Zalitý potem sbalil jediné další věci, na nichž mu doopravdy záleželo – fotografie a pár drobností, které mu zbyly jako památka na manželku a syna –, do bedny, již se chystal uložit do skladovacího boxu, který si pronajal v Bejrútu. Byl skoro hotový, když dorazili s pickupem tři muži z místní charity, aby naložili a odvezli jeho postel, psací stůl a další vybavení domácnosti. Když všechno vynosili ven, zůstal stát v prázdném bytě.

Naposledy se rozhlédl po těch dvou místnostech – byla to dobrá, produktivní léta. A také osamělá. Byly chvíle, kdy se mu po manželce a synovi tak stýskalo, že cítil téměř fyzickou bolest, když se však ohlížel dozadu, měl pocit, že to nakonec možná dopadlo, jak nejlépe mohlo. Ne, rozhodně to lépe ani dopadnout nemohlo. Byla to Alláhova vůle.

Byť o tom zatím věděl jen on, stanovil si už datum pro jemné zabití Ameriky, den, který bude v dějinách žít ještě dlouho poté, co on tady už nebude. Tím datem byl 12. říjen, o němž věděl, že se slaví jako Kolumbův den – den, kdy Evropané objevili Ameriku a kdy začaly všechny opravdové problémy světa.

Jak příhodné, pomyslel si potěšeně, že budou příští generace totéž datum znát jako počátek úpadku vzdáleného nepřítele.

Pracoval tvrdě, pokud však chtěl vytyčený termín dodržet, stále neměl času nazbyt. Vyšel ze dveří, otočil klíčem v zámku a zamířil do Německa.

Kapitola 14

Tureckou pasovou kontrolou jsem prošel bez problémů, a když jsem dorazil k výdeji zavazadel, můj Samsonite už kroužil na karuselu. Zamířil jsem k němu, všiml jsem si, že se zatím neobjevila žádná další zavazadla z mého letu, a bylo mi jasné, co se stalo – můj kufr vyložili jako první a poslali ho do místní kanceláře MIT, turecké zpravodajské služby, aby ho tam zkontrolovali a vyfotografovali.

Nevadilo mi to: teoreticky jsem byl oficiálním agentem cizí mocnosti, a bylo tudíž pochopitelné, že se o mne budou zajímat, ale – prokristapána – nemohli to alespoň udělat profesionálně a poslat ho na karusel s ostatními zavazadly z mého letu? Rozhlédl jsem se po celním prostoru, ale neviděl jsem nikoho, kdo by se o mě viditelně nějak zvlášť zajímal. Byli nejspíš v nějaké kanceláři nahoře a sledovali mě některou ze svých bezpečnostních kamer.

Celní kontrolou jsem prošel, aniž by po mně někdo něco chtěl, vnořil jsem se do chaosu taxikářských klaksonů a našel jsem kyvadlový autobus, který mě převezl na terminál vnitrostátních letů. Ten v porovnání se svým mezinárodním protějškem působil opuštěně – byli tam muži s velkými mosaznými termosovými nádobami na zádech, kteří nabízeli šálky jablečného čaje, provizorní stánky s přeslazeným pečivem a prodavači kaštanů pečených nad koši s dřevěným uhlím. Vůbec nezáleželo na tom, že se teplota blížila čtyřicítce, horko na vás padalo jako kamenná zeď a hasičům by trvalo týden, než by se tam dopravní zácpou promotali.

Postavil jsem se do fronty na odbavení u přepážky Turkish Airlines a pomalým šouravým postupem jsem se konečně dostal až k dívce s těžkými zlatými šperky, příliš výrazným nalíčením a nažehleným šátkem překrývajícím její vlasy – podle islámu korunní ozdobou každé ženy. Vzala si ode mne kufr, místo letenky mi dala palubní vstupenku a ukázala směrem k nástupu do letadla.

Fronta před bezpečnostní kontrolou přesahovala délku domovního bloku, podařilo se mi jí však vyhnout tím, že jsem oslovil jednoho z kontrolorů a anglicky s pomocí několika tureckých slov, která jsem znal, jsem mu sdělil, že u sebe mám pistoli. Rychle mě odvedli do kanceláře bez oken, kde pět mužů, všichni v oblecích a s neustále zapálenou cigaretou, prozkoumalo můj pas, služební odznak a další dokumenty včetně kopie dopisu, v němž Bílý dům děkoval tureckému prezidentovi za pomoc poskytnutou FBI „v této smutné a politováníhodné záležitosti“.

Byl to právě tento dokument, který prorazil ledy; dva z nich přivolali golfový vozík a nechali mě odvézt do odletové čekárny linky mířící na bodrumské letiště Milas. Byl jsem prvním cestujícím, který tam dorazil, a protože do odletu zbývala ještě víc než hodina, počítal jsem s tím, že si znovu otevřu laptop a budu pokračovat ve studiu svých minulých případů. Na to však nedošlo.

Sotva jsem se posadil, zvedl jsem oči k televizní obrazovce, která byla zavěšená pod stropem. Televize byla naladěná na turecký zpravodajský kanál, na němž právě ukazovali archivní záběry z nějakých afghánských hor. Domníval jsem se, že jde jen o další reportáž z té nekonečné války, a už jsem se chtěl odvrátit, když scénu vystřídal diagram kufříku a prvků potřebných k výrobě špinavé bomby.

Okamžitě jsem pochopil, že Šeptal nechal na veřejnost uniknout historku o tom, že se Saracén pokouší nakoupit polonium 210, a přestože jsem neměl žádné přímé důkazy, byl jsem si jistý, že to schválně udělal tak, aby se zpráva časově kryla s mým příletem do Turecka. Nebylo divu, že si agenti MIT na mezinárodních příletech počínali s mým kufrem tak amatérsky – jejich pozornost rozptýlila právě zachycená informace o nejvýznamnější události na poli mezinárodního terorismu za posledních několik let. Usmál jsem se s tichým obdivem: to byla vizitka dobrého řídícího důstojníka – zorganizovat dokonalou akci na rozptýlení pozornosti a uvolnit tak tlak vyvíjený na jeho svěřence.

Vstal jsem a požádal jsem ženu u služebního stolu, aby mi půjčila dálkové ovládání televizoru. V následující hodině, zatímco se čekárna plnila mými spolucestujícími, jsem surfoval po kanálech BBC, CNN, MSNBC, Al Jazeera, SkyNews, Bloomberg a po půl tuctu dalších anglicky mluvících zpravodajských stanic a skládal jsem si dohromady historku o jaderné rozbušce. Jako obvykle to většinou byla tatáž malá hrstka donekonečna opakovaných informací, tu a tam se však vyskytla nějaká nová špetka, kterou mohli komentátoři a experti přežvykovat: do Afghánistánu a Pákistánu měly být vyslány víc než dvě tisícovky zpravodajských agentů, vlády Saúdské Arábie, Íránu a Jemenu slíbily spolupráci, Bílý dům ohlásil, že prezident promluví k národu.

Těšil jsem se, že uslyším, čím k nastalé situaci Grosvenor přispěje, ale právě v okamžiku, kdy zástupci tisku povstali a Grosvenor přicházel k řečnickému pultu, zazněla poslední výzva k nástupu do mého letadla.

Vrátil jsem dálkové ovládání, prošel jsem nástupním tunelem, našel jsem svoje sedadlo a o padesát minut později už jsem zahlédl tyrkysové vody Egejského moře – pravděpodobně nejkrásnější vodní plochy na světě –, když jsme opsali široký okruh a zamířili na přistání na letišti Milas. To leží asi čtyřicet kilometrů od Bodrumu směrem do vnitrozemí, a když jsem znovu absolvoval rituál vyzdvižení Samsonitu – tentokrát bez neviděné asistence MIT –, našel jsem cestu k pultu půjčovny aut.

Trvalo to celou věčnost. Počítače zřejmě ještě nepřekročily tureckou hranici – všechny papíry bylo třeba vypsat ručně a jejich kopie rozdělit mezi různá pracoviště. Konečně přijeli před kancelář s čtyřdveřovým fiatem, a poté, co se mi za pomoci dvou zaměstnanců půjčovny podařilo přepnout navigaci do angličtiny, jsem opustil letiště a najel na silnici do Bodrumu. Vzhledem k hustému provozu jsem postupoval jen pomalu, a když jsem se konečně vyšplhal na vrcholek hřbetu před sebou, spatřil jsem příčinu – jel před námi konvoj křiklavě pomalovaných osmnáctikolových tahačů s návěsy a podvalníky. Do města přijížděl cirkus – doslova.

A nebyla to žádná druhořadá šmíra – byl to Turecký státní cirkus čítající podle plakátu na boku jednoho z tahačů „sto akrobatů, osmdesát provazolezců a čtyři zaříkávače hadů“. Na okraji Milasu naštěstí zabočili na přilehlé výstaviště, kde se chystali postavit šapitó, zácpa se uvolnila a mohl jsem šlápnout na plyn.

O několik kilometrů dál jsem spustil okénko a vpustil jsem dovnitř horký vítr, který mě ovanul vůní borových lesů a příslibem další smrtelně nebezpečné mise. Ano, byl jsem už dávno na odpočinku a měl jsem strach. Ano, byl jsem sám a moje identita byla komplikovanou lží. Jakási moje část však byla tak intenzivně naživu, že to působilo téměř opojně.

Kapitola 15

Kilometrovníky rychle ubíhaly podél okraje silnice. Projížděl jsem kolem olivových hájů a malých vesniček s kubistickými bílými domky, na vzdálených pahorcích jsem viděl zchátralé větrné mlýny, v nichž venkované kdysi mleli mouku, ať jsem se však jakkoli snažil, nikde jsem neviděl tu jedinou věc, kterou jsem potřeboval.

Hledal jsem nějakou záminku k tomu, abych mohl zastavit a nevzbudil podezření, nějaké místo, kde by si agent FBI, který právě přiletěl, udělal přestávku, užil si slunce a podíval se do telefonu na případné vzkazy. Několik kilometrů za větší vesnicí s malou mešitou a rušným zemědělským trhem – který působil dojmem, že se na něm celá staletí nic nezměnilo – jsem projel zatáčkou a viděl jsem vpravo před sebou restauraci s panoramatickým výhledem. Dojel jsem na pobřeží.

Zajel jsem na parkoviště u restaurace, zastavil jsem co nejdál od jejích venkovních teras a výhledu jsem si nevšímal. Vystoupil jsem z auta, rozevřel jsem mobil, a zatímco jsem se díval na displej a předstíral, že kontroluji přijaté zprávy, roztěkaně jsem přecházel kolem fiatu. Celé to bylo jen divadlo, představení sehrané pro případnou posádku auta, které by mě sledovalo. Věděl jsem, že žádné zprávy mít nebudu – skutečným smyslem mé činnosti bylo použití programu, který do softwaru telefonu nahráli technici v Langley. Poblíž zadní části auta začal telefon pípat, a když jsem přistoupil ještě blíž, pípání zesílilo. Někde v blatníku pravého zadního kola – pravděpodobně s přístupem přes zavazadlový prostor – se nacházela sledovací vysílačka, kterou tam nepochybně nainstalovali moji kolegové od MIT. Chtěli mít přehled o tom, kde se nacházím – to nebylo žádné překvapení – způsob, který k tomu zvolili, mě však naplnil tichým potěšením. Jak vám potvrdí každý zkušený agent, je mnohem snazší zbavit se auta než někoho, kdo vás sleduje.

Když jsem se ujistil, že cestuji bez doprovodu, vypnul jsem telefon, vytáhl jsem z něj baterii, obojí jsem strčil do kapsy a otočil jsem se k výhledu. Nebylo divu, že bylo v restauraci nabito: skalnaté pahorky spadaly až k vodám Egejského moře a celý Bodrum přede mnou ležel jako na dlani. Bylo pozdní odpoledne, sluneční paprsky ozařovaly několik přístavišť i dvě zátoky, mezi nimiž se město rozprostíralo, a zvýrazňovaly stěny velkolepého hradu, který na výspě pevniny mezi nimi postavili v patnáctém století křižáci. Vzpomněl jsem si, že se jmenuje hrad svatého Petra.

Uplynulo už víc než deset let od té doby, co jsem město naposledy viděl, rozrostlo se mezitím a změnilo, to ovšem nezabránilo vzpomínkám, aby se mi vyrojily z paměti. Na okamžik jsem byl znovu mladým agentem, který se díval, jak na vodě tančí světla exkluzivních hotelů, a poslouchal, jak se noční vzduch plní hudbou z nesčetných tanečních klubů. Jak mohla mise, která tak slibně začínala, skončit takovou katastrofou?

Pokusil jsem se tu vzpomínku setřást a přešel jsem k jednomu z několika velkých dalekohledů, které tu na trojnohých stojanech čekaly na turisty s několika lirami nazbyt. Zastrčil jsem mince do zdířky a v úžasném detailu jsem si prohlížel luxusní vily nalepené na útesy a početnou flotilu pozoruhodných jachet, vesměs příliš velkých pro jakékoli přístaviště ve Středozemním nebo Egejském moři, zakotvených v uctivé vzdálenosti od břehu. Přejel jsem kolem nich, naklonil jsem dalekohled výš a našel jsem sídlo, které stálo na mysu vyčnívajícím do moře, osamocené uprostřed několika akrů zahrad.

Byla to budova postavená před více než padesáti lety, která díky vysokému sloupořadí, lodžiím pokrytým popínavou révou a kaskádovitým terasám působila lehce římským dojmem. Měla zavřené okenice a v podvečer, kdy mys ztrácel odpolední sluneční světlo, jako by seděla v zachmuřeném stínu. Byla to nesporně impozantní stavba, přesto se mi nelíbila: i z té vzdálenosti jako by na ní bylo něco zlověstného. Nevěděl jsem o ní nic konkrétního, ale byl jsem si jistý, že je to Francouzský dům a že právě z okraje jeho rozlehlého trávníku se Dodge zřítil vstříc smrti.

Vrátil jsem se k autu, zamířil jsem dolů do Bodrumu a vracel jsem se do vlastní minulosti.

Kapitola 16

Hotel, kde jsem měl rezervované ubytování, měl daleko k tomu, aby ho někdo označil za oblíbený – chci tím říct, že nikdo neprobourával díry do jeho zdí, aby se dostal dovnitř. Podniky toho typu byly dole na nábřeží a chlubily se bary, v nichž čtyřiadvacet hodin denně teklo šampaňské, venkovními tanečními parkety a ukrajinskými modelkami předvádějícími spodní prádlo na soukromých plážích.

Můj hotel stál ve vedlejší uličce mezi autoservisem na jedné straně a prodejnou použitého nábytku na druhé. Byla to stavba z betonových tvárnic natřených světle modrou barvou; „omšelá“ byl pravděpodobně nejlaskavější výraz, který bylo možno použít k jejímu popisu. Když jsem k ní dojel a zastavil, byl jsem nucen uznat, že osazenstvo Šeptalovy provizorní domácí kanceláře odvedlo vynikající práci – byl to přesně hotel toho typu, v jakém byste hledali agenta FBI cestujícího na státní útraty.

Už když jsem stoupal po schodech před vchodem, věděl jsem, co najdu uvnitř: vyrudlé závěsy, výběr oschlých či zplihlých potravin k snídani a pár sotva přežívajících palem v kořenáčích. Stejně jako samotný hotel pamatoval i muž, který stál za recepčním pultem, lepší časy. Působil dojmem, že celý jeho obličej byl postupem let vystavený drsnému otloukání, při němž dostával pořádně zabrat. Později jsem se dozvěděl, že byl kdysi nejúspěšnějším tureckým amatérským boxerem střední váhy. Pokud takhle vypadal vítěz, rozhodně jsem nechtěl vidět poraženého. Přitom však, když se usmál – a jen co jsem vešel do dveří, roztáhl ústa v širokém úsměvu –, byl jeho výraz tak plný vitality a dobré vůle, že nebylo možné si ho neoblíbit. Potřásl mi rukou, představil se jako manažer a majitel hotelu, vytáhl registrační kartu, do níž jsem musel vyplnit své jméno, číslo pasu a domovskou adresu, a udělal si fotokopii mých tří kreditních karet. „Jen pro všechny případy jistoty,“ vysvětlil mi zvesela.

Řekněme, že jeho angličtina byla poněkud osobitá.

„Je obrovská smůly škoda, že jste tady nebyl v sobotu večer, pane Brodie Davide Wilsone,“ pokračoval. Z nějakého důvodu kdysi usoudil, že všechny anglicky mluvící hosty je třeba oslovovat plnými jmény uvedenými v jejich pasech.

„Ohňostroj byl takového druhu, jaký je málokdy pro někoho k vidění.“

„Ohňostroj?“ podivil jsem se.

„Zafir Bajrámi,“ opáčil.

Neměl jsem ponětí, o čem mluví. Možná to bylo nějaké místní požehnání. „Zafir Bajrámi?“ opakoval jsem po něm.

„Den vítězství. Všichni lidé světa o tomto datu vědí – národ velikého Turecka tehdy zakroutil krky nepřátelům, kteří pocházeli většinou z řad Řeků.“

„Aha,“ přikývl jsem. „Tak to už se nedivím, že jste měli ohňostroj.“ Turci a Řekové si šli po krku už celá staletí.

„Vyšel jsem na sledování toho pohledu na střechu. Nad jižním mysem vybuchla bomba obrovské velikosti plná fosforu. Lidi z Řecka nejspíš mysleli, že znova konáme útok.“ Posoudil to jako báječný vtip a hlasitě se rozchechtal.

„Ten jižní mys,“ zeptal jsem se, „nestojí zrovna tam Francouzskej dům?“

Obličejem mu přelétl stín. „Ano.“

„A tam někdo v sobotu večer zemřel, že ano?“

„Neštěstí nevyššího stupně, byl to člověk v tak mladých letech. Hrůza,“ zahučel a zarmouceně kroutil hlavou. Podle mého názoru natolik miloval život, že ho rozesmutnila smrt prakticky kohokoli. Tedy možná pokud to nebyl Řek.

„Proto jste k nám přijel – kvůli vyšetření té smrti, pane Brodie Davide Wilsone?“

„Jo,“ přisvědčil jsem. „Kdo vám to řekl?“

„Policie,“ odpověděl, jako by to bylo naprosto normální. „Byli tady dnes dopoledne, přišli dva. Ta žena tady pro vás zanechala zprávu.“

Podal mi obálku a přivolal poslíčka.

Kapitola 17

Pokoj v podstatě odpovídal tomu, co jsem čekal, a to včetně zašlých záclon a malé hromádky časopisů s kávovými skvrnami na obálkách.

Sotva jsem stačil vejít dovnitř a už poslíček, téměř třicetiletý chlapík, který se sem zatoulal z Albánie, začal otevírat a zavírat dveře skříní veden odvěkým přesvědčením, že čím projeví větší aktivitu, tím vyšší dostane spropitné. Nevěnoval jsem mu příliš velkou pozornost; chtěl jsem se dozvědět, co je nového v záležitosti jaderné rozbušky, a poslechnout si, co řekl prezident, aby uklidnil národ.

Našel jsem dálkové ovládání a zapnul jsem televizi v koutě. Objevila se Al Jazeera, kde to byla hlavní zpráva dne, podařilo se jim však prezentovat ji z vlastního hlediska – tvrdili svým převážně arabským divákům, že události uplynulých dvanácti hodin vyvolají explozi rasového profilování na letištích a všech cestovních terminálech celého světa. Pro jednou – byť skutečného důvodu si nebyli vědomí – měli stoprocentní pravdu.

Začal jsem surfovat po kanálech a našel jsem dvě místní zpravodajské stanice, nějakou ženskou talk show, několik podivných mýdlových oper, které byly vesměs tak přesvětlené, že z toho bolely oči, a pak už jsem byl zase zpátky na Al Jazeeře. To přece nebylo možné – kde byly BBC, CNN a všechny ostatní? Začal jsem mačkat tlačítka, jenže zatímco s pistolemi jsem to uměl, dálkové ovládání nepatřilo k mým silným stránkám.

Vysvětlil jsem poslíčkovi – částečně mimikou, částečně turgličtinou –, že chci sledovat anglické kabelové zpravodajské kanály. Dokonce jsem mu i jména některých z nich napsal, abych se ujistil, že mi rozumí.

„Ne, ne – tady ne,“ opakoval několikrát, ukazoval na Al Jazeeru a dával tak jasně najevo, že pokud chci zprávy v angličtině, je tohle moje jediná možnost. Byl natolik přesvědčivý, že jsem byl nucen jeho tvrzení akceptovat – pokud šlo o Bodrum, nebyl žádný z anglicky mluvících kanálů k dispozici.

Když odešel, zhroutil jsem se do křesla. Situace byla vážná z jednoho prostého důvodu: zprávy, které žena z Bodrumu posílala muži do Hindúkuše, byly kompletně složené z fragmentů vysílání anglicky mluvících zpravodajských kanálů.

Z analýzy záznamů, kterou provedla CIA, jsme věděli, že zvuková kvalita zpravodajských programů byla tak vysoká, že nemohly být stažené z počítače: byly nahrané v těsné blízkosti reproduktorů televizoru a já jsem v hlavě nosil představu ženy, která materiály pečlivě zaznamenávala a sestřihávala.

Pokud ovšem v téhle části Turecka nemohla zmíněné stanice naladit, musela svůj materiál nahrávat někde jinde a k telefonní budce v Bodrumu jezdit jen proto, aby zprávy odeslala. To znamenalo, že mohla přijíždět z nějakého místa vzdáleného stovky kilometrů – z Iráku, Libanonu, zkrátka odkudkoli, prokristapána.

Pročísl jsem si rukou vlasy. Tou dobou jsem byl v Bodrumu deset minut a oblast hledání ženiny potenciální základny už se stačila exponenciálně rozšířit. Utahaný jako pes jsem se rozhodl nechat tenhle problém na později a držet se svého původního plánu. Tím bylo dát si sprchu, popadnout mobil a začít – za pomoci plánu centrálního Bodrumu, který jsem si vryl do paměti – s lokalizací a fotografováním veřejných telefonů. Dopadlo to trochu jinak.

Když jsem se probudil, byly tři hodiny ráno a já jsem stále ještě seděl v křesle. Pomyslel jsem si, že člověk, který by v tuhle hodinu bloumal po ulicích a fotografoval – byť v některých částech Bodrumu večer ještě neskončil –, by budil přesně takovou pozornost, jaké jsem se chtěl vyvarovat.

Protože mi ani nic jiného nezbývalo, rozhodl jsem se, že se alespoň jednou v noci pořádně vyspím, a chystal jsem se zalézt do postele, když mi pohled padl na obálku od bodrumské policie. Ta obsahovala ještě horší zprávu.

Policie mě několika krátkými řádky – naštěstí napsanými slušnou angličtinou – informovala, že se mě snažila kontaktovat ještě před odletem z Ameriky, aby mi ušetřila cestu. Podle jejího sdělení byly důkazy v případě Dodgeovy smrti jasné a přesvědčivé: byla to tragická nehoda a vyšetřování bylo z toho důvodu zastaveno.

Kapitola 18

Bez vyšetřování nebylo třeba, aby se agent Brodie Wilson v Bodrumu zdržoval.

Jen pěkně pomalu, ještě jsme neskončili, říkal jsem si v duchu, když jsem následujícího dne úderem deváté hodiny ranní dorazil na policejní ředitelství.

To byla hodina, kterou policistka, jež dopis podepsala, navrhla jako vhodnou chvíli k tomu, abych se u ní zastavil a promluvil si s ní.

„Bez problémů budete moci chytit odpolední linku odlétající z Bodrumu,“ napsala. „Na to, abych vám sdělila všechny novinky, by mělo stačit maximálně dvacet minut.“

Když jsem vešel do budovy, předali mě do péče mladému policistovi v nádherně nažehlené uniformě a v těch nejnaleštěnějších vysokých botách, jaké jsem kdy viděl na nohou někoho jiného než příslušníků čestné stráže námořní pěchoty. Nemohlo mu být víc než šestnáct let. Vyvedl mě zadem ven a vyšel se mnou po schodech do změti kanceláří, v nichž sídlili detektivové. Na konci jedné z chodeb jsme vešli do místnosti se dvěma psacími stoly a výhledem do dvora vedlejšího domu. Vápnem obílená budova se rozpadala, omítka se odlupovala od zdí, na střeše se válely zpřelámané tašky, na ničem z toho však nezáleželo. Nic ji nemohlo připravit o krásu, kterou jí dodávaly dvě staré plumerie na jejím dvoře.

Pouze jeden z psacích stolů byl obsazený. Seděla u něj mladá žena s dlouhými tmavými vlasy – zjevně sekretářka –, která držela u ucha telefon a zároveň něco psala na počítači tak starém, že ho pravděpodobně dodávali s předinstalovaným Packmanem.

Sekretářka patřila k tomu typu žen, u nichž úplně všechno působí extravagantně – gesta, ňadra napínající vypasovanou blůzu, nalíčení i zadek v úzké přiléhavé sukni. Pohled na ni dával tušit, že extravagantní budou i její nálady. Zatímco jsem čekal, až domluví, napadlo mě, že v mnoha směrech ztělesňuje protiklady moderního Turecka – byla mladá v kultuře pevně zakotvené v minulosti, nezakrytě ženská ve společnosti, v níž dominují muži, bez náboženského přesvědčení a západního vzhledu v zemi, která je jednou tváří neustále obrácená na východ k islámu.

A byl tu samozřejmě – pro hluboce konzervativně založený národ – ještě jeden poslední protiklad, největší ze všech. Drogy. Turecko se stalo kriticky důležitým spojovacím článkem na nejlukrativnější pašerácké trase světa, moderní Hedvábné stezce, po níž se přepravuje opium, částečně rafinovaný heroin a vysoce jakostní hašiš z Pákistánu a Afghánistánu do západní Evropy, přes hranice do Libanonu nebo přes pohoří Kavkaz do Ruska. Kdyby byly drogy jen další moderní zbožovou komoditou – jako ropa přečerpávaná prostřednictvím nadnárodních potrubních systémů –, stalo by se Turecko největším překladištěm světa.

Věděl jsem o tom díky Christosi Nikolaidesovi, řeckému drogovému dealerovi, jehož smrt jsem nařídil na Santorini. Při jeho pronásledování jsem od DEA neboli Národního úřadu pro kontrolu obchodu s drogami zjistil, že Patros Nikolaides a šest dalších významných kartelů mají pevné vazby na Turecko – zejména pak na zdejší část Turecka – a že navzdory odhodlanému nasazení některých skvělých tureckých policistů se tam rozbujela korupce a zisky dosáhly ještě pozoruhodnější výše.

Nic nenasvědčovalo tomu, že by se sekretářka chystala hovor ukončit, přitáhl jsem si tedy křeslo a ponořil jsem se do úvah o Patrosovi a jeho albánských gorilách. Když jsem se vrátil do bezpečí Ameriky, úplně jsem na toho člověka přestal myslet, musel jsem však přiznat, že je skutečnou ironií osudu, jak jsem byl pod tlakem krize, jíž jsme momentálně čelili, přinucen vrátit se právě do toho koutu světa, v němž se tak dobře vyznal. Byl bych rád věděl, kde asi je – a doufal jsem, že se stále skrývá za čtyřmetrovými zdmi v Soluni, pečuje o své levandule a truchlí nad ztrátou syna.

Udělal jsem chybu – obrovskou chybu –, když jsem se nad tím nezamyslel důkladněji, žena však konečně zavěsila, otočila se ke mně s příslušně extravagantním úsměvem, uhladila si blůzu pro případ, že bych si snad ještě nevšiml toho, co považovala za svoje dvě největší aktiva, a zeptala se, jestli jsem Brodie Wilson.

Když jsem přikývl, sdělila mi, že její šéfová bude mít patnáct minut zpoždění. „Chodí se svištěm každý ráno do parku na rohu. A dneska jí auto prostě škytlo a chcíplo. Je to italská mrcha – myslím to auto – což vysvětluje, proč je to takovej mizernej šmejd.“

Usoudil jsem z toho, že má za sebou zřejmě poměr s nějakým Italem. Zdálo se také, že většinu angličtiny se přiučila z moderní americké hudby, letních filmových kasovních trháků a chatování na internetu.

„Se svištěm?“ zeptal jsem se.

„Se svým synem.“

„Její manžel je taky polda? V naší branži to tak obvykle chodí.“ Nijak zvlášť mě to nezajímalo, prostě jsem jen tak klábosil – znáte to, říkáte, co vám slina na jazyk přinese.

„Ne, je rozvedená.“

„Kolik je synovi?“

„Svišťovi je šest.“ Ten výraz se jí evidentně líbil; nejspíš se domnívala, že je stejně „cool“ jako jakákoli návštěva z Ameriky.

„To je makačka, starat se sama o kluka v tomhle věku.“

Pokrčila rameny – řekl bych, že o tom nejspíš nikdy nepřemýšlela. Jako blesk z čistého nebe udeřila katastrofa a pokusila se potřást si se mnou rukou. „Vy máte děti, pane Wilsone?“

„Ne, žádný sviště,“ odpověděl jsem nesoustředěně a zcela mimoděk jsem řekl pravdu – tedy alespoň pravdu o své skutečné osobě, která však byla v přímém rozporu s mou legendou. Okamžitě jsem si svůj omyl uvědomil, napadlo mě vzít ta slova zpátky, ale rychle jsem ten pitomý nápad zahnal. Nějak se mi podařilo zachovat klid.

„Aspoň s nimi nežiju,“ pokračoval jsem s úsměvem. „Jsem taky rozvedenej, a právě proto vím, jak je to těžký – moje bejvalka mi to v jednom kuse připomíná.“

Zasmála se a zjevně si nevšimla ničeho nepatřičného. Dobře jsi to zachránil, pomyslel jsem si, dlaně jsem však měl vlhké a vrazil jsem si metaforickou facku, abych se probudil. „To je vaše šéfová?“ zeptal jsem se ve snaze změnit téma a ukázal jsem na fotografii na druhém stole.

Byla na něm usměvavá žena v montérkách a s šátkem na hlavě; stála v polovině žebříku a bílila vápenným mlékem boční zeď malého bodrumského domku. Snímek byl zjevně pořízený ve starém přístavu – na velké budově hned vedle byl v angličtině i turečtině nápis: GUL & SONS, PŘÍSTAVIŠTĚ A STAVBA LODÍ.

„Jo,“ přisvědčila sekretářka a přešla na moji stranu stolu. „Tohle bylo před pár lety, brzo po tom, co k nám přišla.“ Podíval jsem se pozorněji – byla to překrásná žena něco po třicítce poněkud exotického vzhledu: měla vysoké lícní kosti a velké mandlové oči.

„Je náramně atraktivní,“ poznamenal jsem.

„Děkuji vám,“ ozval se za mnou ledově ženský hlas. „Lidé říkají, že jsem to zdědila po matce.“

Otočil jsem se a samozřejmě to byla ta policistka. Odložila si kabelku a mobil a otočila se k sekretářce. „Vraťte se prosím ke svému stolu, Hajrunniso.“

Hajrunnise to nebylo třeba říkat dvakrát. Policistka měla na hlavě šátek s cípy zastrčenými pod bundu s vysokým límcem, která jí spadala až ke kolenům. Pod bundou měla oblečenou blůzu s dlouhými rukávy a kalhoty s širokými nohavicemi, které dole sahaly přesně ke střevíčkům na vysokém podpatku. Všechno její oblečení bylo kvalitní – a navíc i elegantní –, neodhalovalo však jediný čtverečný centimetr její kůže kromě obličeje a rukou. Tady byla druhá strana Turecka – konzervativní, islámská, hledící na Západ a jeho hodnoty s hlubokým podezřením.

„Jmenuji se Lejla Cumaliová,“ představila se. Nenabídla mi ruku a nemusel jsem být detektivem, abych poznal, že se jí nelíbím. Možná byla důvodem skutečnost, že jsem byl vyšetřovatel pletoucí se jí pod nohy v jejím rajonu, možná to, že jsem byl Američan. Pomyslel jsem si, že nejspíš obojí. V Turecku zřejmě stačilo dvakrát promáchnout, abyste se vyautovali.

„Je to smůla, že jste vážil tak dlouhou cestu pro tak málo,“ pokračovala a posadila se ke svému stolu. „Jak jsem vám napsala v tom vzkazu, smrt toho mladého muže byla zjevně nešťastnou náhodou.“

„Kdy to máte v úmyslu uzavřít?“ zeptal jsem se.

„Dnes. Ještě během dopoledne předám spis případu nadřízeným. Ti ho za předpokladu, že bude všechno v pořádku, postoupí šéfovi sekce v Ankaře, který ho uzavře a zapečetí. To už je formalita.“

„Obávám se, že to budete muset odložit,“ řekl jsem. „Musím průběh vyšetřování přezkoumat a vyhodnotit, a teprve pak přijmout rozhodnutí.“ Obvykle nebývám tak strohý, ale nemohl jsem dovolit, aby se mi to vymklo z rukou; tak či onak jsem potřeboval získat trochu času.

Pokoušela se to zamaskovat, ale okamžitě ji to naštvalo – viděl jsem jí to na těch mandlových očích. Upřela je na mne a snažila se mě přimět k nějakému smířlivému gestu, v životě už jsem však čelil podobným pohledům lepších lidí, než byla ona.

„Nemyslím, že by bylo zapotřebí něco odkládat,“ prohlásila konečně. „Jak jsem vám psala, můžu vás se vším seznámit za dvacet minut. A spíš ještě dřív. Je to totiž absolutně jednoznačná záležitost.“

Otevřela zásuvku registratury, vytáhla hromádku složek a našla fotografii trávníku za Francouzským domem. S hlasitým plesknutím ji položila na stůl.

„Tady odtud spadl,“ ukázala na třicet metrů hlubokou propast pod kolmo spadající skalní stěnou.

Drobící se okraj srázu byl zabezpečený dřevěnou ohradou s dvojitým prkenným zábradlím, která se táhla kolem celého soukromého pozemku na výběžku u moře a končila u nádherného altánku na špičce výspy.

„Čtyři metry severně od altánku buď vylezl na ohradu, nebo ji přelezl,“ sdělila mi Cumaliová. „Známe přesné místo, protože jeden z členů mého kriminologického týmu našel na třísce zachycené vlákno z kalhot, které měl na sobě.“

Mluvila téměř dokonalou angličtinou, na slovo „kriminologického“ však dala trochu příliš silný důraz – ještě pořád pěnila a dávala mi najevo, že není z žádného Balíkova a že svoji práci odvedli důkladně a v moderním stylu. Chtěl jsem se na něco zeptat, ale nepustila mě ke slovu.

„Chtěl jste to přezkoumat a vyhodnotit, tak mě nechte domluvit. Ten mladý Američan zemřel v jedenadvacet hodin a třicet šest minut. Víme to, protože měl v kapse mobil a hodiny se zastavily, když dopadl na skály. Bylo to šest minut poté, co nad mysem vybuchla velká fosforová hvězda, která odstartovala slavnostní ohňostroj. Vám to nejspíš nic neříká, ale v sobotu večer jsme slavili…“

„Zafir Bajrámi,“ dořekl jsem za ni.

To ji překvapilo. „Gratuluji,“ opáčila. „Možná nejste takový ignorant jako většina vašich spoluobčanů.“

Nechal jsem to bez komentáře – k čemu by to bylo? Čekaly mě mnohem obtížnější problémy než její postoj ke mně.

„Oběť – pan Dodge – seděla v knihovně vily, popíjela alkohol a brala drogy – vyplývá to z toxikologické zprávy –, když explodovala ta fosforová hvězda na znamení, že začínají večerní oslavy.

Dodge si vzal dalekohled – našli jsme ho ležet těsně před zábradlím – a sešel po trávníku dolů, odkud chtěl pozorovat ohňostroj.“

Zmínka o dalekohledu mi v hlavě spustila poplašnou sirénu – můj radar mě varoval, že něco není v pořádku –, neměl jsem však čas, abych o tom přemýšlel: chtěl jsem se soustředit na to, co říká, a policistka pokračovala nadsvětelnou rychlostí.

„Aby na ohňostroj lépe viděl, buď se vyšplhal nahoru na zábradlí, nebo ho přelezl. Byl dezorientovaný tím koktejlem drog a alkoholu, v neznámém prostředí, možná i zmatený neustálými světelnými explozemi, takže mu na drolícím se okraji útesu uklouzla noha a ztratil rovnováhu. Spadl. Stačíte mě sledovat, agente Wilsone?“

Přikývl jsem.

„Provedli jsme rekonstrukci té scény s figurínou jeho přesné velikosti a váhy. Jednu celou a osm desetin vteřiny po pádu prolétl několika keři, které tam na útesu rostou. Jsou vidět zlámané větve a mezi listím jsme našli několik chomáčů vlasů. Tohle by vás mohlo zajímat: trajektorie jeho pádu stoprocentně odpovídala uklouznutí.

Tady jsou výsledky provedených testů.“ Přistrčila ke mně přes stůl malou hromádku technických grafů.

„Myslíme, že se pokusil některé z větví zachytit – na jedné ruce se našly tržné rány –, dál však padal, dokud nenarazil na skály dvaatřicet metrů pod sebou. To je výška desetipatrové budovy. Mezi mnoha dalšími zraněními si na dvou místech zlomil páteř a byl na místě mrtvý.“

Přikývl jsem – stejnou příčinu smrti uváděly i papíry od ministerstva zahraničí. Musel jsem přiznat, že ona sama i její kriminologický tým odvedli vynikající práci. Bůh nám pomáhej, pomyslel jsem si. Nezbývalo mi než pokračovat v útoku.

„Na pozemku byli členové ochranky,“ začal jsem. „Spousta lidí byla na člunech na vodě. Alespoň pár se jich muselo nacházet blízko mysu. Kdo ho slyšel křičet?“ Jen jsem to naslepo zkoušel.

„Nikdo. I kdyby křičel, ztratilo by se to v rachotu toho ohňostroje. To je ta otázka, kterou jste mi chtěl položit?“

„Ne, to zrovna ne,“ odsekl jsem podrážděně. „Chtěl jsem se zeptat na přesnej seznam dalších osob, který ten večer byly na pozemku.“

„To je zvláštní,“ odpověděla Cumaliová hlasem přetékajícím ironií, „úplně stejná otázka napadla i nás. Kromě členů ochranky tam nebyl nikdo. Dodge byl sám.“

„Jak to můžete vědět tak jistě?“ zapochyboval jsem. „Je to obrovskej areál.“

Probodla mě spalujícím pohledem. „Šest celých devět desetin akru celkové plochy,“ upřesnila, otevřela jinou složku a vytáhla z ní další fotografie. K těm byla připojená i sada výkresů.

„To sídlo si pronajímají jen samí obrovští boháči – díky tomu je tam sto osm kamer, které monitorují a zaznamenávají celý perimetr. Systém tam nainstalovala jedna z předních světových korporací dodávajících bezpečnostní zařízení – jistě rád uslyšíte, že americká – a je nemožné do areálu proniknout, aniž by vás některá z kamer viděla a natočila.“

Podala mi snímky zobrazující tucty různých kamer – upevněných na stožárech, na bočních stěnách budov, skrytých mezi listím. Některé byly pevné a jiné otáčivé a všechny byly vybavené infračerveným zařízením pro noční vidění. Když jsem je zhodnotil okem odborníka, bylo mi jasné, že musely stát malé jmění.

Přidala k snímkům i několik výkresů. „Tady máte technická data systému – jak vidíte, na perimetru není jediný milimetr, který by nebyl pokrytý.“

Následovala série hlášení, která potvrzovala, že všechny kamery fungovaly bez jediné poruchy. Nedíval jsem se do nich – nepochyboval jsem o tom, že má pravdu. Situace se každou vteřinou zhoršovala. Mohl jsem ji snad o pár dnů zdržet, ale pak… no, začínalo to vypadat beznadějně. „Co ten skalní útes?“ zeptal jsem se. „Co mohlo někomu zabránit, aby se po něm vyšplhal nahoru?“

Povzdechla si. „Na jednom konci je malá pláž – říká se jí Německá pláž –, kde je přístavní molo, bazén se slanou vodou a přístřešek pro člun. Pláž je součástí areálu a je na ní malá strážnice.

Ve strážnici byli dva muži a monitory čtyř kamer, které sledují schody vedoucí nahoru na pozemek i celou skalní stěnu. Chcete vědět, jak jsou tyhle pohybem aktivované kamery dobré? Na jedné z nich jsme našli nepatrnou šmouhu, která zaujala naši pozornost – a pak jsem si uvědomila, že zachytila tělo oběti, které kolem ní prolétlo. Měla na to patnáctinu vteřiny, přesto to ale stihla.“

Zadíval jsem se ven na obě plumerie, získával jsem trochu času a snažil jsem se soustředit myšlenky na další útok. „Tak vy tvrdíte, že byl Dodge sám – až na to, že samozřejmě nebyl,“ zabručel jsem. „Byla tam jeho ochranka. Co by někomu z nich zabránilo, aby k němu zezadu přistoupil a shodil ho na věčnost?“

Sotva pohlédla na svoje poznámky, mohla mi to odrecitovat se zavázanýma očima. „Ten večer mělo službu osmnáct mužů.“ Rozložila na stůl policejní snímky všech osmnácti – bylo mezi nimi víc než jen pár goril.

„Jak tomu bývá u mnoha lidí v jejich branži, někteří z nich nejsou dobří chlapi, na tom ale nezáleží: neměli povolení k tomu, aby patrolovali v areálu. Byli povinní zůstávat na svých přidělených stanovištích, monitorovat televizní obrazovky a pouze v případě, že by došlo k narušení perimetru, vyrážet ve skupinách po šesti pod velením nadřízeného důstojníka.

Všechna stanoviště byla pod dohledem kamer,“ pokračovala. „Záznamy ukazují, že z žádného z nich nikdo neodešel v intervalu jedné hodiny před smrtí i po smrti pana Dodge. Mrzí mě, že vás zklamu, ale členové ochranky jsou čistí.“

„Nezklamala jste mě,“ zalhal jsem. „Jen se snažím dobrat pravdy. Jistě, strážný jsou možná čistý – pokud ovšem pásky nebo disky někdo neupravil.“ Chytal jsem se každého stébla, na které jsem dosáhl, snažil jsem se to však dělat s jistým šmrncem.

„Jsou to disky,“ upřesnila Cumaliová a nedala se mou snahou ani ničím jiným vyvést z míry. „Nechali jsme je zkontrolovat. Všechny mají zabudovaný kód, což znamená, že když je někdo edituje, okamžitě se to ukáže. Slyšela jsem, že stejný systém se používá i u vás v Bílém domě.“

V tom měla pravdu, a krása preventivních bezpečnostních opatření ve Francouzském domě spočívala v tom, že boháči, kteří v něm přebývali, se těšili absolutní svobodě. Nebyli pod nepřetržitým dohledem – což pravděpodobně hodně znamenalo pro zazobané diletanty užívající drogy –, přitom se však na pozemek nikdo nemohl dostat, aniž by byl viděn a zastaven. Obyvatelé nejspíš nemohli být bezpečnější nikde jinde na celém světě.

„A co motiv?“ zeptal jsem se a snažil jsem se nedat najevo, že je to jen další otočení karty, další vrh kostkami.

„Manželka, samozřejmě. Ten mrtvý neměl sourozence, rodiče jsou už po smrti a manželka byla jedinou dědičkou. Jmenuje se Cameron.“ Přistrčila ke mně přes stůl fotografii.

Cameron – zachycená z většího odstupu s obličejem otočeným do objektivu – měla všechno, co si mohla přát. Bylo jí kolem pětadvaceti let – vysoká a elegantní, s onou chladnou povýšeností, kterou najdete obvykle jen u modelek a skutečně krásných žen. Podle informace z ministerstva zahraničí pracovala jako „osobní asistentka“ v prodejně Prada na Páté avenue, když se s ním seznámila. To souhlasilo – kde jinde by se děvče odnikud mohlo setkat s mladým miliardářem? V laundromatu?

„Jak dlouho byli svoji?“ zeptal jsem se a stále jsem se díval Cameron do obličeje. Prostě na vás tak působila.

„Osm měsíců.“

Na okamžik jsem se pro změnu zahleděl na Cumaliovou. „Osm měsíců a shrábne miliardu dolarů – to je tedy podle mě motiv jako hrom.“

Policistka zavrtěla hlavou. Proč mě to nepřekvapilo? „Od osmi hodin večer byla v manželově vrtulníku se čtyřmi dalšími flamendry – vystřídali několik klubů podél pobřeží. Ve všech jsme se podívali na záznamy z bezpečnostních kamer – máme podchycenou každou minutu jejího času.“

Uměl jsem si to představit – ostatní hýřilové přijížděli do tanečních klubů ve vozech značek Porsche, BMW a možná i v několika ferrari. Pak se objeví ona se svou suitou ve vrtulníku Bell JetRanger. Přetrumfnout miliardu dolarů, to není jen tak.

„No dobrá – řekněme, že je čistá,“ teoretizoval jsem. „Tak si najala někoho, kdo to udělal za ni.“

„Koho? Znali se s pár lidmi – s jinými bohatými páry, které sem připluly z Monaka a ze Saint Tropez – a s několika dalšími cizinci se seznámili tady. V podstatě jde o náhodné známosti. Všechny jsme je vyslechli, ale nebyl mezi nimi nikdo, kdo by byl alespoň vzdáleně podezřelý, že jednal z jejího pověření.“

„Najatá síla,“ kontroval jsem. „Placenej zabiják.“

Zasmála se – ne však proto, že by ji to pobavilo. „Jak někoho takového najdete?“ chtěla vědět. „Ne nějakého třetiřadého kriminálního břídila, ale špičkového prvotřídního vraha? Někoho, kdo prostě neshrábne zálohu a nezmizí? Navíc tu pořád máte ten problém, že byl na pozemku sám.“

„Jenže miliarda dolarů,“ uvažoval jsem spíš sám pro sebe než pro ni, „to je zatracená spousta peněz.“

„Co je to s vámi Američany?“ vyjela na mne pohrdavě. „Proč vždycky automaticky myslíte na vraždu? Pokud chtěla peníze – pár milionů by jí bylo stačilo –, tak proč se s ním prostě nerozvedla?“

Byl jsem unavený, frustrovaný, vedený zoufalými obavami jsem se snažil napumpovat trochu vzduchu do neustále splaskávajícího vyšetřování. Především jsem však už měl plné zuby té ženy a jejího postoje vůči mně i mé zemi. Měl jsem sto chutí pustit se s ní do křížku, poukázat na její vlastní nedostatky, přeptat se jí na obchod s drogami, na novou Hedvábnou stezku, na genocidu Kurdů a na cokoli dalšího, co by mě ještě napadlo, ale zarazil jsem se – musel jsem se zarazit pro větší dobro a všechno to ostatní.

„Měli předsvatební smlouvu?“ zeptal jsem se unaveně.

To ji však nezajímalo. „Neptala jsem se,“ odsekla. „K čemu by mi to bylo? Jak už jsem říkala, nikdo na pozemku nebyl, jediná osoba s nějakým motivem byla třicet kilometrů daleko, počínání pana Dodge bylo jasné a jednoznačné, kriminologické důkazy jsou nevyvratitelné. Byla to nehoda.“

Začala sbírat fotografie a hlášení, aby mohla všechno uložit zpátky do registratury. „To bylo vaše přezkoumání, pane Wilsone. Myslím, že i FBI uzná, že turecká policie odvedla důkladnou a profesionální práci.“

„Budu potřebovat ty složky, výchozí data a všechno ostatní, detektive,“ prohlásil jsem a ukázal jsem na hromadu materiálů. Čekal jsem výbuch a nezklamal jsem se.

„Cože?“ opáčila.

Všiml jsem si, jak nás Hajrunnisa pozoruje a náramně si to užívá.

„Říkal jsem vám, že potřebuju provést svoje vlastní přezkoumání,“ odpověděl jsem klidně.

„Ne,“ odsekla Cumaliová. Zdůraznila své odmítnutí tím, že ho zopakovala turecky.

„Mám za sebou dlouhou cestu, detektive Cumaliová. Moje návštěva byla dohodnutá na nejvyšší vládní úrovni. Chcete, abych někam zavolal a oznámil, že se mi nedostává potřebný spolupráce?“

Nepohnula se. Sekretářka také ne – pravděpodobně ještě nikdy neslyšela, že by někdo její šéfové vyhrožoval protitankovou střelou. Natáhl jsem ruku pro papíry, ale Cumaliová zavrtěla hlavou.

„To jsou originály. Navíc jsou většinou v turečtině,“ varovala mě.

„Velká část byla jistě přeložená pro vdovu,“ namítl jsem, stále se však neměla k tomu, aby mi je předala. „Prosím, detektive,“ dodal jsem, „nekomplikujme si to.“

Neodtrhla ode mne oči – a pak jako by to náhle vzdala. „Na jak dlouho je budete potřebovat?“ zeptala se.

„Tak na tři dny, možná čtyři,“ odpověděl jsem. Nebylo to mnoho, ale počítal jsem, že víc by mi neprošlo.

Pohlédla na sekretářku, stále ještě plná vzteku – a to mě mělo varovat, že má něco za lubem. Promluvila drsnou turečtinou, jednomu slovu jsem však rozuměl, protože znělo skoro stejně jako v angličtině: fotokopi.

„Děkuji vám,“ řekl jsem zdvořile.

„Tady v Bodrumu pro vás nic není, agente Wilsone,“ utrousila po chvíli. „Vůbec nic.“

S těmito slovy se ke mně otočila zády a začala procházet svoji agendu a poštu. Nevzhlédla, ani když se Hajrunnisa vrátila s ofotografovanými dokumenty. Dokonce ani když jsem si je uložil do tlumoku a vyšel z kanceláře.

Kapitola 19

Ze všech úmrtí všech lidí na celém světě… jsme si museli vybrat právě to Dodgeovo. To, co zpočátku vypadalo jako šťastná náhoda, se ukázalo být strašlivým omylem.

V situaci, kdy se z jeho smrti vyklubala tak jednoznačná nehoda, nebylo co vyšetřovat, a nebylo-li co vyšetřovat, mohl Brodie Wilson rovnou sednout do letadla a vrátit se domů. Detektiv Lejla Cumaliová měla v tom ohledu plnou pravdu.

Zajistil jsem si pár dnů, to ovšem ani zdaleka nestačilo. Když jsem odcházel z policejní stanice, znovu jsem přemýšlel o tom, že jsou to předpoklady, předem učiněné a nezpochybňované předpoklady, které vás pokaždé přivedou do maléru. Měli jsme s Šeptalem provést hlubší analýzu a položit si otázku, co přesně budu vyšetřovat. V zájmu objektivity je třeba přiznat, že jsme byli unavení a zoufalí, když jsme k tomu rozhodnutí dospěli, a že za většiny normálních okolností by na smrti osmadvacetiletého muže na skalách omývaných mořskými vlnami bylo alespoň něco, co by stálo za prošetření. Jenže výmluvy nám nebyly nic platné, přitloukli jsme svoji vlajku ke stožáru a – jako mnozí piráti – zaplatili jsme za to, když se loď potopila.

Otázka zněla: co jsem s tím teď měl dělat? Odpověď byla stručná: neměl jsem tušení. Mám však vlastní metodu, jak se vyrovnat se stresem – buď se vydám na pěší procházku, nebo se pustím do práce. Bodrum mi nabízel příležitost k obojímu a já jsem si připomněl, že mým hlavním úkolem – nebo přinejmenším prvním krokem k jeho splnění – je identifikace telefonních budek na starém městě.

Vytáhl jsem tedy z tlumoku mobilní telefon se speciálně modifikovaným fotoaparátem, znovu jsem do něj zasunul baterii a na konci ulice jsem zabočil doprava. Řídil jsem se mapou, kterou jsem nosil v hlavě, a po pěti minutách rychlé chůze, po níž jsem cítil, že moje nervozita konečně klesá na zvládnutelnou úroveň, jsem dorazil na kraj oblasti, kterou jsem potřeboval prohledat.

V duchu jsem si ji rozdělil na několik sektorů a výrazně jsem nyní zpomalil, protože jsem nechtěl dovolit, aby některý z potenciálních cílů unikl mé pozornosti nebo mému objektivu. Nebylo to snadné. Bodrum je po většinu roku ospalé městečko, v němž žije asi padesát tisíc lidí, v létě však počet jeho obyvatel naroste na půl milionu, a byť se už blížil konec sezony, ulice byly nabité turisty a rekreanty i obrovským vesmírem dalších lidí, kteří se na nich přiživují.

Míjel jsem nesčetné krámky nabízející turecké kožené sandály i vzácné perské koberce, přičemž obojí sem bylo téměř ve všech případech dopraveno dlouhou cestou z nějaké továrny v Číně. Každých sto metrů byly voňavé hospůdky specializované na to, čemu by se ve Španělsku říkalo tapas, co je však na celém Blízkém východě známé pod názvem mézé, v nichž je bez ohledu na denní či noční dobu neustále nabito.

Pokaždé, když jsem uviděl telefonní budku, vyfotografoval jsem ji a spoléhal se na to, že ji software v telefonu přehraje na mapu a zaznamená její přesnou polohu. Někde cestou jsem si koupil kebab zabalený v chlebové placce a posadil jsem se na lavičku pod jacarandou, abych si ho snědl. Teprve po několika minutách jsem se podíval do výlohy krámku vedle sebe. Byla v ní vystavená skvělá sbírka saxofonů a klasických elektrických kytar. Došel jsem ke dveřím a nakoukl jsem do temné jeskyně za nimi.

Byl to jeden z těch obchodů – obchodů podle mého gusta –, které už dnes skoro nevidíte. Jedna strana jeskyně byla plná hromad notových listů, regálů s vinylovými gramodeskami, krabic s cédéčky, a kdyby mi někdo řekl, že vzadu jsou kartony s osmistopými kazetami, věřil bych mu. Druhá strana byla věnovaná hudebním nástrojům – byl tam dostatek gibsonek a Fenderových Stratocasterů, že by to donutilo k úsměvu i toho nejpesimističtějšího milovníka rokenrolu, a hromada tureckých lidových instrumentů, které jsem neuměl ani pojmenovat, natož abych věděl, jak se na ně hraje.

Chlapík, který seděl za pultem a kouřil – bylo mu něco přes čtyřicet a soudě podle sepraných džínů a zasněných očí to byl muzikant –, mě mávnutím zval, abych vešel dovnitř. V jinou dobu a v jiném životě bych tam byl strávil celé hodiny, takhle jsem však jen rozpřáhl ruce v němé omluvě a pokračoval jsem v plnění svého bezprostředního úkolu.

V následujících hodinách jsem pořídil tolik snímků telefonních budek stojících před turistickými krámky a na nárožích různých tržnic, že by to každému vystačilo na celý život, celou věčnost jsem čekal, abych mohl přejít jednu z hlavních tříd a vyfotografovat budku deset metrů od čerpací stanice BP, a našel jsem přinejmenším šest budek, které vypadaly, jako by je někdo dovezl ze zahraničí a ilegálně připojil k vedení nataženému nad ulicí. Nebylo divu, že v záznamech tureckého Telecomu vůbec nefigurovaly.

Bylo už pozdní odpoledne, když jsem se s bolavýma nohama a vyschlým hrdlem ocitl na malém veřejném náměstíčku. Posadil jsem se do venkovní restaurace a nejdřív mě napadlo, že si objednám pivo značky Efes, naštěstí však disponuji jistou mírou sebereflexe, takže mi bylo jasné, že v rozpoložení plném vzteku a zoufalství bych nemusel skončit jen u jednoho. Objednal jsem si raději kávu a pustil se do úkolu, jemuž jsem se celý den vyhýbal: otevřel jsem tlumok, vytáhl jsem spisy týkající se Dodgeovy smrti a začal jsem zkoumat tu katastrofu, do níž jsme se s Šeptalem připletli.

O dvacet minut později jsem si byl jistý, že se policejní vyšetřování v něčem ošklivě mýlí. Klíč nebyl ve výsleších, v kriminologických ohledáních ani v analýze bezpečnostních záznamů. Byl v toxikologické zprávě.

Spolu s mnoha dalšími dokumenty byla i zpráva kvůli Cameron přeložená do angličtiny a detektiv Cumaliová měla pravdu, vyplývalo z ní, že se v jeho těle našly drogy, pochybuji však, že dokázala posoudit, co jejich zjištěné úrovně doopravdy znamenají. Na poslední straně totiž zpráva pouze konstatovala, že jejich množství bylo dostatečné k tomu, aby vážně narušilo úsudek a rovnováhu oběti.

„Vážně narušilo?“ Kristepane, ten mladý miliardář byl nadupaný jako jaderná bomba. Ze svých lékařských studií a vlastních temných zkušeností jsem věděl, že si takovou dávku drog nemohl do krve vpravit za pouhých několik hodin – určitě ne, aniž by se předávkoval. Dodge za sebou měl nějaký kolosální flám: odhadoval jsem to na tři nebo čtyři dny.

Na rozdíl od Cumaliové – jakož i členů jejího kriminologického týmu – mi moje pestrá minulost poskytovala možnost odborného odhadu skutečných účinků, jimiž na něj drogy musely působit. Byla mezi nimi samozřejmě metina – v dnešní době jste vždycky našli metinu –, její věrný malý kumpán GHB neboli „snadnej šuk“, který měl utlumit náhlé zvraty nálady, a také pořádná dávka extáze ke zklidnění duše. Jedním z hlavních nepřátel každého pořádného tripu je vždy spánek, a proto tam byly silné stopy kokainu: ten ho měl udržet vzhůru. Byl jsem si jistý, že nikoho, kdo byl na čtyřdenním drogovém dýchánku a měl v sobě koktejl těchhle přípravků, nemohl zajímat žádný ohňostroj. Ten byl pouhou nedělní školou v porovnání se světelnou show, která se odehrávala v jeho vlastní hlavě a v genitáliích.

Pak jsem si vzpomněl na alarm, který mi spustil v hlavě při zmínce o dalekohledu. Uvědomil jsem si, v čem je můj problém: kdo by si bral dalekohled, aby se podíval na ohňostroj, který mu práská téměř přímo nad hlavou? Leda někdo, kdo by chtěl přijít o zrak. A proč chodit až na kraj pozemku a stoupat si na hranu útesu – nenabízel by se mu stejně dobrý pohled z trávníku nebo z teras? I ti nejchroničtější feťáci mají alespoň nějaký pud sebezáchovy. Ne, muselo to být něco jiného, co ho ve stavu tak těžké drogové intoxikace přimělo, aby popadl dalekohled a zamířil dolů k okraji té skalní výspy.

Nevěděl jsem, co to bylo – neznal jsem odpověď na spoustu otázek –, věděl jsem však, že situace není tak neutěšená, jak se zdálo v kanceláři detektiva Cumaliové, kde jsem se utápěl v jejím opovržení a ve vůni plumerií.

Znovu jsem zauvažoval o té láhvi Efesu. Raději ne, usoudil jsem: naděje je ještě nebezpečnější než zoufalství.

Tím, co jsem doopravdy potřeboval, bylo moje auto.

Kapitola 20

Najít Francouzský dům bylo velice snadné. Když jste vyjeli z Bodrumu a dospěli k jižnímu pevninskému výběžku, stačilo najet na dlouhou silnici vinoucí se mezi převislými cypřiši a držet se jí tak dlouho, až nebylo kam dál pokračovat.

Když jsem tam přijížděl, byla už skoro tma. Velká brána z tepaného železa, blokující celou silnici a pro větší soukromí zezadu překrytá černým plátnem, byla zavřená a lucerny na vrcholech kamenných sloupů zůstávaly nerozsvícené. V přilehlém malém hájku stálo téměř neviditelné policejní auto, a když jsem zastavil, vyklonil se z okna obtloustlý policista, začal něco turecky hulákat a máváním mě odháněl pryč.

Vypnul jsem motor a vystoupil jsem z auta. Rozrazil své dveře dokořán, vztekle zavrčel a viděl jsem, jak natahuje ruku po obušku. S lítostí musím konstatovat, že turečtí policisté nemají pověst lidí, kteří by se na něco ptali dvakrát, naštěstí jsem však byl rychlejší než on. Vytáhl jsem z kapsy zlatý odznak a strčil jsem mu ho před obličej dřív, než se dostal na dosah obušku.

Na okamžik se na odznak naštvaně zadíval a pak se vrátil k hlídkovému vozu. Slyšel jsem, jak se přes vysílačku s někým dohaduje, a když mu konečně vysvětlili, co má dělat, povytáhl si kalhoty a jen velice pomalým krokem zamířil k malé brance pro pěší, která se otevírala pomocí elektronické klávesnice. Ta byla zapuštěná do betonu; byla to dvanácticiferná verze, vyrobená na zakázku a nepřekonatelná: hned tak se určitě neměl najít nikdo, kdo by odšrouboval vrchní kryt a pokusil se manipulovat s jejími obvody. Skleněnýma očima nás sledovaly dvě kamery instalované na vysoké zdi – jedna pevná a druhá otáčivá a aktivovaná pohybem. Policistovi se s pomocí malého papírku podařilo na druhý pokus vymačkat správný kód, a když se branka otevřela, ustoupil stranou. Prošel jsem kolem něj a z dechu jsem mu cítil nějaký tvrdý alkohol.

Branka se za mnou s hlasitým cvaknutím zavřela, zůstal jsem v padající tmě sám a uviděl jsem, že se po vnitřní straně zdi kolem celého pozemku táhne třicet metrů široký travnatý pás. Pomyslel jsem si, že je to elektronická verze vodního příkopu, monitorovaná kamerami a pravděpodobně plná detektorů pohybu. Žádný vetřelec, i kdyby se mu snad podařilo překonat zeď, neměl šanci, že by trávu nepozorovaně přeběhl a dostal se až mezi stromy na její opačné straně. Dům byl zbudovaný před několika desetiletími, tedy v době, kdy byl Bodrum ještě neznámou rybářskou vesničkou, někdo si však už tehdy dal mimořádně záležet na tom, aby zajistil jeho bezpečnost, a bylo by mě zajímalo, jaký k tomu měl důvod.

Kráčel jsem po stromy lemované příjezdové cestě, pod botami mi křupal štěrk a kolem mne ubíhal tunel převislých větví. S houstnoucí tmou se prohlubovalo i okolní ticho, a ačkoli bych nedokázal vysvětlit, proč to dělám, rozepnul jsem si sako a ujistil jsem se, že dosáhnu na berettu, kterou jsem měl zastrčenou za opaskem na zádech. Bylo to prostě takové místo a takový večer.

Příjezdová cesta se zatočila kolem tiché fontány a objevil se dům. Pohled na něj mě nijak neuklidnil: byl obrovitý a temný, a pokud z dálky v čočkách dalekohledu působil zlověstně, zblízka se zdálo, jako by se po vás chtěl vrhnout. Většina sídel zbudovaných v pozoruhodných lokalitách, dokonce i těch starších, bývá projektovaná s ohledem na co nejlepší výhled, má tedy široká okna a dlouhé prosklené plochy. Francouzský dům měl masivní převislé střechy, dubové přední dveře a okna zasazená hluboko do fasády z vápencových bloků. Budil dojem útulku zbudovaného k zajištění soukromí, který ještě posilovala skutečnost, že všechny okenice na čelní straně byly zavřené.

Procházel jsem kolem boku budovy, vyhýbal jsem se tůním temných stínů těsně u zdi, minul jsem přistávací plochu pro vrtulník a kamennou strážnici nedaleko garáží. Nikdo v ní nebyl. Od strážnice vedla pěšina, po níž jsem prošel mezi vysokým živým plotem a ocitl jsem se na terasovitém trávníku. Výhled z něj byl úžasný – náhrdelník vzdálených ostrovů, reflektory ozářený křižácký hrad, světla Bodrumu obepínající obě zátoky – mně se tam však nelíbilo. Ani trochu. Myslete si, že jsem paranoidní, ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že v domě někdo je a pozoruje mě.

Otočil jsem se a pohlédl jsem za sebe. Dům byl ve tmě a panovalo v něm takové ticho, jako by upadl do kómatu. Okenice v přízemí byly otevřené, všude jinde však byly zavřené. Svlékl jsem si sako, odložil jsem ho na týkovou lavičku a zamířil jsem přes rozlehlý trávník dolů k altánku z tepaného železa. Na poloviční cestě jsem v těch akrech ticha něco zaslechl, prudce jsem se otočil a pohlédl jsem na dům – na jedné z teras ve třetím patře se na pantech otáčela uvolněná okenice. Mohl s ní pohnout vítr a já jsem neměl jak zjistit, jestli byla upevněná, když jsem se na dům díval poprvé.

Došel jsem k altánku, postoupil jsem o další čtyři kroky na sever a přelezl jsem zábradlí. Byl jsem na místě, kde stál Dodge, když se zřítil dolů, a najednou se mi zvedl žaludek: útes byl tak strmý a vodní příboj hluboko dole ve mně vyvolával takovou dezorientaci, že jsem měl pocit, jako by mě něco táhlo dolů. Půda pod mýma nohama se drolila a věděl jsem, že zábradlí je tak daleko za mnou, že je mimo můj dosah. Měl jsem dojem, že těsně za sebou něco cítím nebo slyším – nebyl jsem si tím jistý –, ale neměl jsem ani čas zaječet. Prudce jsem se přetočil, vrhl jsem se k zábradlí a pevně jsem se ho chytil. Nikdo tam nebyl.

Popadl jsem dech a přelezl jsem zpátky na pevnou zemi. Byl jsem absolutně střízlivý, a přesto, když jsem se ocitl na nesprávné straně zábradlí, jsem málem spadl. Co tam sakra dělal Dodge?

Z bezpečí za ochranným zábradlím jsem se ještě jednou zahleděl na panoráma před sebou. Pokoušel jsem se představit si, jak to muselo vypadat: vzduch plný výbuchů a pestrobarevných raket, hudba nesoucí se přes vodu ze zábavních člunů a tanečních klubů, stříbrný měsíc spouštějící světelné žebříky až na poloviční cestu do Řecka. A pod ním se drobným klopýtavým krokem blížil po trávníku muž, který za sebou měl čtyřdenní fet a možná se snažil silou vůle vystřízlivět a ztišit bouřící testosteron i vířící paranoii. Ale proč, ptal jsem se znovu sám sebe, proč šel do altánku?

Tipoval jsem, že nejspíš něco hledal, pravděpodobně ve vodě venku v zátoce. Čím se k tomu dostával blíž, tím větší měl šanci, že to uvidí. Proto si s sebou přinesl dalekohled a buď se postavil na zábradlí, nebo ho přelezl. Jenže co hledal?

Záznamy hovorů z jeho mobilního telefonu, založené mezi dokumenty, které mi detektiv Cumaliová předala, ukazovaly, že přinejmenším hodinu před smrtí i po ní neměl žádný přijatý hovor. Bezpečnostní kamery navíc potvrzovaly, že ve stejném časovém rozmezí nikdo nevyšel ze strážnice, aby si s ním promluvil.

A přece ho něco nebo někdo přiměl, aby popadl dalekohled, opustil svoji rozkošnou kamarádku metinu, vyšel z knihovny, přešel hlavní terasu a zamířil po trávníku dolů, aby se pokusil něco najít v temných vodách zátoky.

Řekněme, že tam byla nějaká osoba, která ho – doslovně – dovedla po trávníku až k altánku. Nejlogičtějším vysvětlením bylo, že věděla, jak buď oklamat sledovací systém, nebo se na pozemek dostat přes elektronický vodní příkop. Musel to být někdo, koho Dodge znal, nebo komu věřil, protože v opačném případě by vyvolal poplach. Pak ho mohli shodit přes okraj a vrátit se stejnou cestou, kterou přišli.

Téměř okamžitě následovala další myšlenka: pokud to byla vražda, viděl jsem v poslední době jen jednu další, která byla alespoň vzdáleně stejně dobře provedená. A to bylo na druhém konci světa, v hotelu Eastside Inn. Pokud jsem ještě měl nějaké pochybnosti o tom, že spolu obě smrti souvisejí, začínaly se rychle rozplývat.

Otočil jsem se, vyšel jsem po trávníku nahoru, sebral jsem sako a vylezl jsem po schodech na terasu. Bylo načase vejít do temného deprimujícího domu.

Kapitola 21

Neúspěšně jsem zkusil zmáčknout kliku dvojích francouzských dveří. Třetí nebyly zamčené, což znamenalo, že se buď nepřítomní členové bezpečnostního oddílu dopustili velké nedbalosti, nebo že je někdo uvnitř.

Vytáhl jsem malou kapesní svítilnu, kterou jsem měl pověšenou na kroužku s klíči, rozsvítil jsem ji, vešel jsem do salonu a dveře jsem za sebou zavřel. V úzkém kuželu světla jsem uviděl nádhernou místnost. Ať ji zařizoval kdokoli, měl dobrý vkus: pomyslel jsem si, že Grace by se tu cítila jako doma. Většinu vybavení tvořil anglický starožitný nábytek – střízlivý, elegantní a neuvěřitelně drahý. Teple vybarvené parketové podlahy byly pokryté velkými hedvábnými koberci a na stěnách slonovinového odstínu visel půltucet obrazů od nejslavnějších ze slavných impresionistů.

Tenký světelný paprsek přejel kolem nich a dopadl na vysoké dvoukřídlé dveře vedoucí do knihovny. V mnoha směrech to byla ještě krásnější místnost než salon – byla o něco menší, takže byly její proporce vyváženější, a řady knih jí dodávaly hřejivější, neformálnější atmosféru. Nepřekvapovalo mě, že si ji Dodge zvolil za svůj hlavní stan.

U hlubokého koženého křesla stál malý odkládací stolek, a byť byly drogy ze scény odstraněny, všelijaké drobnosti svědčící o jejich užívání tam stále zůstávaly: stříbrná psaníčka, skleněná trubička, půltucet lahví evianské vody, cigarety a přetékající popelník. Skrze stěnu tvořenou francouzskými okny se z křesla naskýtal panoramatický výhled na moře a oblohu – zatraceně, pokud se chtěl dívat na ohňostroj, nemusel vůbec vstávat. Efekt dosažený v místnosti by byl ještě pozoruhodnější díky dvěma obrovským zrcadlům v pozlacených rámech, stojících po obou stranách krbu přímo za křeslem.

Pomyslel jsem si, že se do knihovny příliš nehodí – věděl jsem, že Grace by je tam nikdy neschválila – ale i boháči mají svoje zvláštnůstky.

Překročil jsem policejní pásku, která tu stranu místnosti zabezpečovala – už na tom nezáleželo, protože podle Turků bylo vyšetřování ukončeno –, opřel jsem se o zadní část křesla a vyhlédl jsem ven. Pokoušel jsem se představit si, co mu kdo mohl říct, že ho to přimělo, aby opustil bezpečí svého hlavního stanu.

Nořil jsem se do vlastní mysli, zadržoval jsem dech a snažil jsem se plout ještě hlouběji. Znovu jsem se přesně stejně, jako když jsem stál v hotelovém pokoji v Eastside Innu a uvědomil si, že v něm bydlela žena, oprostil od všeho kolem sebe… odpověď byla blízko… skoro už jsem ji viděl… jen kdybych se jí mohl dotknout… nějaká osoba, kterou znal, prošla těmi vysokými dveřmi…

Nic jsem neslyšel, ale skryté dveře za mnou se otevřely. Byly to jedny z těch dveří, jaké najdete ve spoustě starých knihoven – s kašírovanými knižními hřbety bez jakékoli viditelné spáry zapadají do zbytku polic. Ten, kdo jimi prošel, musel mít boty na gumových podrážkách, protože jsem neslyšel ani kroky na hedvábném koberci. Oblečení však při pohybu také vydává určitý zvuk – nebo to možná ani není zvuk, spíš jen rozvlnění vzduchu – a ten je téměř nemožné skrýt. Zacítil jsem ho i já.

Se srdcem až v krku jsem sáhl za sebe, jediným plynulým pohybem jsem vytáhl berettu, povolil jsem pojistku, prudce jsem se otočil, přikrčil jsem se, abych poskytoval menší terč, rozkročil jsem nohy, zvedl jsem zbraň jako přímé prodloužení své pravé paže a obtočil jsem prst kolem spouště – přesně jak mě to učili před tolika lety, když jsem byl ještě mladý a nevěděl jsem, jaké to je, zabít člověka a vídat pak ve snech obličeje jeho dvou malých holčiček.

Někdo jiný, někdo s méně problémy, by byl vystřelil. Já jsem naopak zaváhal, podíval jsem se, kam ukazuje hlaveň, a spatřil jsem bosou ženu v černém – což bylo pro čerstvou vdovu zcela případné. Byla to Cameron.

„Co jste k čertu zač?“ vyjela na mne a snažila se v polotmě vypadat klidně, pistole ji však vyděsila a nedokázala zabránit tomu, aby se jí třásla ruka.

Zastrčil jsem pistoli zpátky. „Jmenuju se Brodie Wilson. Jsem…“

„Ten od FBI? Cumaliová, ta turecká policajtka, mi říkala, že sem někoho pošlou.“

„Ano.“

„FBI vždycky musí vtrhnout do cizího domu neohlášená?“

„Omlouvám se,“ odpověděl jsem. „Domníval jsem se, že v domě nikdo není. Přišel jsem se tu porozhlédnout.“

Ruka už se jí přestala třást, stále však byla nervózní a vytáhla cigaretu. Nezapálila si – byla to jedna z těch elektronických náhražek, které lidé zkoušejí, když chtějí přestat kouřit. Nechávala ji volně viset z elegantních prstů. „To je normální, že FBI vyšetřuje nehody? Kdo vás požádal, abyste přijel do Bodrumu?“

„Myslím, že to byl někdo z právníků nebo správců majetku vašeho manžela.“

„No jasně,“ přikývla. „Kterej to byl – Fairfax, Resnick, Porter?“

Podle jmen, která odrecitovala, se zdálo, že mezi lidmi kolem jejího manžela bylo hodně takových, jimž se nezamlouvalo, že by prodavačka – byť z Prady – měla přijít k celému jackpotu. „Nevím,“ opáčil jsem.

Zasmála se beze stopy veselí. „Neřekl byste mi to, i kdybyste to věděl, co?“

„Ne,“ potvrdil jsem.

Potáhla z elektronické cigarety. U kohokoli jiného by to působilo směšně. „Dům vypadal opuštěně,“ opakoval jsem. „Za tu pistoli se omlouvám, ale překvapila jste mě.“

Nenamáhala se s odpovědí. Měl jsem pocit, že mě v duchu kriticky hodnotí. „Jak jste se dostala na pozemek?“ zeptal jsem se a snažil jsem se, aby otázka vyzněla co možná nejnenuceněji.

„Jak to myslíte?“ podivila se.

„Já jsem přišel hlavní branou – neparkovaly tam žádný auta a ten polda ve službě neříkal, že by byl někdo doma.“

„Naše jachta je zakotvená v zátoce – od tý nehody přespávám na ní. Převezl mě sem jeden z motorovejch člunů a nahoru jsem vyšla po schodech.“

Zřejmě viděla, jak mi obličejem přelétl stín pochybností, protože pokrčila rameny. „Člun je schovanej pod přístřeškem. Ten chlap z posádky, co ho řídil, na mě tam dole čeká. Jestli chcete, běžte za ním a zeptejte se ho.“

„To samozřejmě není třeba,“ odmítl jsem. „Je to váš dům, můžete si v něm dělat, co chcete. Tam nahoře na terase jste to byla vy, že ano?“

Zaváhala. „Neuvědomila jsem si, že mě vidíte.“

„Byl jsem dole na trávníku – nebyl jsem si tím jistej, ale měl jsem dojem, že vidím nějakej stín.“

„Vítr tam tloukl okenicí,“ sdělila mi.

Rychle jsem se otočil – měl jsem dojem, že odněkud zdaleka slyším zvuk zavíraných dveří. „Je v domě ještě někdo?“

„Ne. Proč?“

„Zdálo se mi, že slyším…“ Zaposlouchal jsem se ještě usilovněji, ale nic jsem neslyšel. Všude bylo ticho.

„Je to starej dům,“ vysvětlovala. „Když se do něj opře vítr z jihu, profoukne přes suterén až nahoru.“ Začala rozsvěcet jednu lampu za druhou. Nedokázal jsem posoudit, jestli tím chce odvést moji pozornost jinam, nebo jestli se jí už doopravdy nechce dál sedět potmě.

V měkkém světle jsem si ji mohl pořádně prohlédnout. Jack Lemmon kdysi řekl o Marilyn Monroeové, že je jako blesk v láhvi. Právě tak mohl popisovat Cameron. Měla štíhlou atletickou postavu, pleť tak jemnou, že se zdálo, jako by odrážela světlo, a uvědomil jsem si v tu chvíli jednu věc – kterou jsem si později ještě několikrát potvrdil: uměla naklonit hlavu na stranu a zaostřit oči způsobem, který v tom, s kým právě mluvila, vyvolal dojem, že je jedinou osobou v místnosti, ne-li na celém světě.

Byla navíc i chytrá – věděl jsem to, protože jsem četl přepis výslechu, jemuž ji bodrumští policisté podrobili té noci, kdy došlo k takzvané nehodě. Řekli jí, že nemá nárok na přítomnost právního zástupce, pracně se snažila porozumět tlumočníkově lámané angličtině, byla vyčerpaná a úplně osamocená, přesto však po všechny hodiny výslechu zůstala zdvořilá a ochotná. Ztratíte-li v Turecku trpělivost, může se vám stát – bez ohledu na to, zda jste nebo nejste vinní –, že se ocitnete v obrovských problémech. Inteligentní a rozvážná – pamatuj si to, pomyslel jsem si.

Když rozsvítila dostatek lamp k vlastní spokojenosti, otočila se a otevřela jednu z lahví s vodou.

„Turecká policie mi řekla, že jste jedinou dědičkou manželovy pozůstalosti,“ konstatoval jsem s veškerou neutralitou, kterou jsem v sobě našel.

Napila se. „Je tohle formální výslech, pane Wilsone?“ zeptala se praktickým tónem.

„Ne, ale jestli chcete, tak může bejt.“

Pokrčila rameny. „Není na tom nic tajnýho. Ano, jsem jeho dědičkou.“

„Měli jste předsvatební smlouvu?“

Zaváhala a z jejího výrazu mi bylo jasné, že se nechystá odpovědět. „Naše newyorská policie si může příslušný dokumenty vyžádat soudním příkazem, pokud chcete. Podle toho, co jste říkala předtím, nepochybuju, že nám někdo z právníků nebo správců majetku s radostí pomůže.“

Zabralo to. „Ano, měli jsme předsvatební smlouvu,“ přiznala.

„Jaký byly podmínky tý smlouvy pro případ rozvodu?“

Znovu se napila.

„Prvních pět let jsem měla dostávat čtyřicet tisíc dolarů ročně. Pak se to po malejch částkách zvyšovalo, až do mejch padesáti let. Potom – abych použila právnickej termín – jsem byla ‚vypořádaná‘ a předsvatební smlouva dál neplatila.“

„Čtyřicet tisíc ročně po dobu pěti let,“ opakoval jsem. „To je zřejmě přibližně tolik, kolik jste vydělávala u Prady.“

„V podstatě ano.“

„A kolik dostanete teď jako jeho vdova?“

„Je to ve formě fondu… je to trochu složitější – nevím, jestli někdo zná přesnou částku…“

„Kolik?“ opakoval jsem.

„Přibližně miliardu a dvě stě milionů,“ odpověděla a odvrátila se.

Vyslovená částka zůstala chvíli viset ve vzduchu – s tak vysokými částkami se to stává poměrně často –, pak se Cameron otočila a pohlédla na mne. K mému překvapení se třásla emocemi a oči jí blýskaly vztekem.

„Víte, proč jsem tam na terase zavírala tu okenici? Víte, co jsem tam nahoře dělala? To bylo okno ložnice, kde jsme s manželem spali. Jezdím sem z jachty každej večer, dojdu po trávníku nahoru a vyjdu do toho pokoje.

Když se položím na postel, ještě ho cítím a můžu předstírat, že kdybych se otočila, pořád ještě by tam byl.

Ať si lidi o těch penězích říkají, co se jim zachce – pár prostěradel v ložnici pronajatýho domu je všechno, co mi po něm zbylo. Já jsem manžela milovala, pane Wilsone.“

Oči jí zvlhly. Snažila se potlačit slzy a v tom okamžiku z ní vyzařovala taková důstojnost a odvaha, že bylo sotva možné ubránit se soucitu. Pokud to jen hrála, stačilo už jen připravit si děkovací řeč na předávání Oscarů.

„A teď bych byla ráda, kdybyste odešel. Máte-li nějaké další otázky, obraťte se na tureckou policii. Vyšetřování vedou oni a mají kompletní záznam všeho, co jsem jim řekla. Nemám k tomu co dodat.“

Když jsem přecházel terasu a mířil k hlavní bráně, klonil jsem se spíš k tomu, abych jí věřil, jenže člověk samozřejmě nikdy neví. Ještě než jsem zabočil za roh budovy, ohlédl jsem se. Stála na terase, samotná ve stínu ponurého domu, bosá a až bolestně krásná, a upřeně hleděla k altánku a k místu, kde zemřel její manžel. Na okamžik jsem měl dojem, že se otočí a podívá se na mne, ale neudělala to.

Došel jsem na dlouhou příjezdovou cestu, noc mě pohltila a ten zlověstný dům se ztratil ve tmě. Přišel jsem tam plný pochybností a odcházel jsem s přesvědčením, že někdo Dodge přiměl, aby vyměnil drogy za dalekohled a vydal se na tu poslední procházku.

Byla to dobrá teorie, ale sama o sobě nestačila, rozhodně ne k tomu, abych se udržel ve hře. Věděl jsem, že o to se Lejla Cumaliová postará – vykonstruovala si vlastní verzi událostí a vsadila na ni svoji profesionální reputaci. Nemohla si dovolit nemít pravdu a byla připravená udělat všechno, co bylo v jejích silách, aby se amerického vetřelce zbavila.

Potřeboval jsem důkaz.

Kapitola 22

Nikdy bych ho nebyl našel nebýt toho, že jsem zastavil na jednom semaforu.

Sjel jsem z jižního pevninského výběžku a dojel jsem na okraj města v době, kdy se z restaurací stávají bary, ženy pomalu přemýšlejí o tom, že by shodily boty na jehlových podpatcích, a obvykle střízlivé páry si začínají objednávat jen ještě jednu poslední skleničku raki.

Na semaforu přede mnou – bylo to na rušné křižovatce s klubem na jednom rohu a staveništěm na druhém – naskočila po zelené oranžová. Byl jsem už tak blízko, že bych ještě byl stačil projet, protože však kolem byla spousta mopedů řídících se vlastními pravidly, a davy ne zcela střízlivých chodců, rozhodl jsem se to neriskovat.

Zatímco jsem čekal na zelenou, zadíval jsem se na staveniště a mezi graffiti vyjadřujícími podporu různým politickým stranám jsem tam uviděl potrhaný plakát oznamující celonoční veselici, konanou u příležitosti večerní oslavy svátku Zafir Bajrámi. Byla na něm stylizovaná kresba přístavu, Francouzský dům na vrcholku výběžku a obrovská „bomba plná fosforu“ vybuchující nad ním. Byl to určitě hořčíkový prášek, pomyslel jsem si maně při vzpomínce na hodiny chemie na Caulfieldově akademii. Stejný materiál, jaký používali první fotografové ve svých přídavných blescích, žvanil jsem v duchu.

A pak mě napadlo něco tak nepříčetného, že jsem si to musel ještě jednou opakovat. Když jsem to udělal, připadalo mi to ještě nesmyslnější.

Věděl jsem, že když světlice explodovala, byl Dodge v knihovně – tvrdila to Cumaliová a žádný z nalezených důkazů to nevyvracel. Znamenalo to, že v okamžiku, kdy za vysokými skleněnými dveřmi vzplál hořčík, seděl v koženém křesle se dvěma velkými zrcadly za sebou. Pomyslel jsem si, že existuje jistá šance, že mi tyto dva vzájemně nesouvisející prvky – hořčík a zrcadla – poskytnou důkaz, který tak zoufale potřebuji.

Byl jsem svým nápadem natolik uchvácený, že mi chvíli trvalo, než jsem zaregistroval, že řidiči za mnou zuřivě mačkají klaksony a že mám zelenou. Šlápl jsem na plyn, jednou rukou jsem se přehraboval v papírech, které mi Cumaliová dala, našel jsem její přípis policejnímu lékaři, k němuž připojila číslo svého mobilu, a vytáhl jsem vlastní mobilní telefon. Měl jsem už vyťukanou polovinu čísla, když jsem si uvědomil, že ženu s šestiletým dítětem by nejspíš nepotěšilo, kdybych ji probudil, a že by navíc takhle pozdě večer sotva mohla s informací ode mne ještě něco podniknout.

Rozhodl jsem se, že se namísto toho vrátím do hotelu, připojím se na internet, najdu domovskou stránku galerie Uffizi ve Florencii a začnu všechny její e-mailové adresy bombardovat svým telefonním číslem a urgentní žádostí o pomoc.

Uffizi, v minulosti patřící rodu Medicejských, je jednou z nejslavnějších evropských uměleckých galerií a vlastní snad nejlepší sbírku renesančních obrazů na světě. Za mého mládí mě Bill a Grace nejméně půltucetkrát provedli jeho chodbami a při jedné příležitosti – byla to návštěva, kterou jsem si užil ze všech nejvíc – Bill dokonce zařídil, že jsme směli navštívit pracoviště, které ředitel muzea skromně nazýval „dílnou“: restaurátorský ateliér, který nemá obdobu ani na jedné straně Atlantiku. A právě vybavení téhle dílny jsem nyní potřeboval a doufal jsem, že až personál galerie brzy ráno dorazí do práce, někdo můj vzkaz odevzdá do správných rukou a příslušný člověk se se mnou spojí.

Zajel jsem k hotelu, zaparkoval jsem auto a zamířil k recepčnímu pultu pro klíč od pokoje. Manažer mi podal další obálku.

„Doufám, že to není zpráva toho druhu, která by panu Brodiemu Davidu Wilsonovi způsobila velké trápení,“ poznamenal. Obálka nebyla zalepená, pomyslel jsem si tedy, že už si zprávu nepochybně přečetl a že mi téměř určitě velké trápení způsobí.

Nemýlil jsem se. Byla to zpráva od Lejly Cumaliové, která mi sdělovala, že můj „požadavek“ o odklad uzávěrky vyšetřování Dodgeovy smrti konzultovala se svými nadřízenými.

„Po přezkoumání spisu a všech podpůrných dokumentů dospěli moji nadřízení k názoru, že z hlediska potřeb vyšetřování nelze žádné další odklady zdůvodnit.“

Informovala mě, že policejní šéf i jeho služebně nejstarší důstojníci usoudili, že jde o jednoznačný případ „smrti nešťastnou náhodou“, spis že bude v důsledku toho hned dopoledne odeslán do Ankary, Dodgeovo tělo bude vydáno manželce za účelem pohřbu a všem jejich přátelům a známým budou vráceny cestovní pasy, takže budou moci okamžitě opustit město.

„Bodrumský policejní sbor Vám děkuje za Váš zájem a je hrdý na to, že mohl FBI poskytnout veškerou možnou pomoc,“ napsala mi. „Kopie materiálů, které jsme vám poskytli, si můžete ponechat pro svou vlastní dokumentaci.“

Nebylo divu, že se Cumaliová zdánlivě vzdala až trochu příliš snadno. Věděl jsem, že pokud policie skutečně udělá to, k čemu se rozhodla, budu definitivně ztracený – pro přítomnost FBI v Bodrumu nebude žádný důvod a opětovné otevření vyšetřování bude nemožné. Tělo bude pryč a všichni potenciální svědkové se rozprchnou po celém světě. Měl jsem sto chutí Cumaliové okamžitě zavolat, pak však převládly moje klidnější instinkty. Stačilo jí zavolat až ráno; přednost měla galerie Uffizi.

Manažer mě pozorně sledoval, řekl jsem mu tedy, že život je plný trápení, avšak problémy tohoto druhu nejsou pro Brodieho Davida Wilsona žádnou novinkou. Zatraceně, byl jsem tak utahaný, že jsem začínal mluvit jako on. Šel jsem do svého pokoje a poté, co jsem do Uffizi vyslal e-mailovou smršť, chtělo se mi už jen zalézt do postele.

Ještě mě však čekal jeden nezbytný telefonát. Vložil jsem do telefonu baterii a zavolal jsem Benu Bradleymu. Sdělil jsem mu, že je místní policie přesvědčená, že Dodgeova smrt byla nešťastná náhoda, a chystá se vyšetřování uzavřít.

„Kristepane,“ zaklel Bradley.

„Jo. A navíc se pletou. Pracuju na něčem, abych to udržel otevřený, ale asi byste to měl dát vědět ostatním zainteresovanejm stranám.“

„Můžu něco udělat?“ zeptal se Bradley.

„Díky za nabídku,“ odpověděl jsem, „ale je to můj průšvih a vyřeším si ho sám.“

Ukončil jsem hovor, baterii jsem však nechal v telefonu pro případ, že by přišla nějaká naléhavá odpověď. I když jsem byl hrozně unavený, ještě jsem ani neusnul, když začal zvonit. „Zapomněl jsem se zeptat,“ ozval se Bradley, „kdy myslíte, že budete vědět, jestli ten váš nápad vyšel?“

Věděl jsem, že je to Šeptalův dotaz, a téměř jsem slyšel paniku v jeho hlase.

„Zítra touhle dobou,“ odpověděl jsem. „Ráno budu možná muset letět do Itálie.“

Kapitola 23

Probudil jsem se v sedm hodin a okamžitě jsem ze svého mobilu zavolal Cumaliové, dovolal jsem se však přímo do hlasové schránky. Nechal jsem jí vzkaz, aby mě naléhavě volala, a zkoušel jsem její číslo dál, po dvaceti minutách se mi však stále nepodařilo s ní spojit.

Sešel jsem dolů do recepce, absolvoval jsem další lekci turecké angličtiny s manažerem a zjistil jsem od něj adresu firmy Gul & Sons, Přístaviště a stavba lodí. Vložil jsem ji do navigace Fiatu a po několika dalších minutách už jsem byl ve starém přístavu a stál jsem před domem, který Cumaliová na fotografii natírala.

Kdysi to býval rybářský domek o dvou podlažích, s terakotovými květináči a okenními truhlíky plnými květin. Překvapilo mě to – z domu dýchala radost a jemnost, jakou jsem v té ženě rozhodně nepozoroval. Přešel jsem po pěšině před domem a zmáčkl jsem zvonek u dveří. Nikdo se neozval.

Zamířil jsem přes malý trávník na příjezdovou cestu tisknoucí se těsně k vysoké zdi Gulova přístaviště a podíval jsem se do garáže. Mizernej šmejd neboli italská mrcha stála uvnitř – kapota černé karoserie byla zdvižená –, nikdo u ní však nebyl. Došel jsem blíž k zadní stěně domu a zaposlouchal jsem se: neozývalo se vůbec nic kromě mourovaté kočky, která seděla za kuchyňským oknem a škrábala se na uchu.

Vrátil jsem se do auta, pohlédl jsem na hodinky, začal jsem křižovat okolí v pomyslné mřížce, roztahující se stále dál od domu a hledal jsem nějaký park na rohu. Potřeboval jsem ji rychle najít. Po deseti minutách jsem dojel k malému travnatému plácku, kde na houpačkách dováděl půltucet dětí. Jejich matky postávaly opodál a k mé obrovské úlevě mezi nimi byla i Lejla Cumaliová.

Zaparkoval jsem a vylezl jsem z auta. Stála zády ke mně a strkala do syna na houpačce, takže jsem byl už jen několik metrů od ní, když na ni jedna z matek něco zavolala turecky a ukázala mým směrem.

Policistka se otočila, spatřila mě a v obličeji se jí v tom okamžiku objevilo tolik hněvu nad tím nečekaným vyrušením, že se mi tomu vůbec nechtělo věřit. V tom, jak přiskočila k synovi a přitiskla ho k sobě, však bylo ještě něco… něco kradmého a bázlivého. První dojem, jímž to na mne zapůsobilo – říkejte tomu třeba instinktivní reakce –, byl, že jsem narazil na nějaké přísně střežené tajemství.

Zatímco na mne zlostně zírala, chlapec jedním okem vykoukl zpoza její sukně; usmál jsem se na něj a poznamenal jsem: „To je určitě váš syn, co?“

Sám sebe musím pochválit za to, že se výraz mého obličeje vůbec nezměnil, když – povzbuzen k větší sebedůvěře – vystoupil celý z úkrytu za matkou a já jsem uviděl, že trpí Downovým syndromem.

Jako všechny děti s tímto postižením, které jsem kdy viděl, vypadal nádherně – obličej měl usměvavý a plný nevinnosti. Řekl mi turecky něco, co jsem odhadoval na „dobré ráno“, a mne v tom okamžiku napadlo, že místo abych se s ním pokoušel komunikovat jazykem, jemuž nerozumí, raději se mu ukloním. Ocenil to jako tu nejlegračnější věc, jakou kdy viděl, a odpověděl mi vlastní velice povedenou úklonou. Matky a ostatní děti, které nás všechny pozorovaly, se rozesmály, a to ho jen povzbudilo, aby se tomu bláznivému Američanovi uklonil ještě několikrát.

Jedinou osobou, která to za legrační nepovažovala, byla jeho matka. „Jak jste mě našel? Napsala jsem vám to zcela jasně, nejsem ochotná s vámi diskutovat…“

„Nepřišel jsem s vámi diskutovat,“ skočil jsem jí do řeči. „Chci, abyste se mnou zajela do Francouzskýho domu.“

To její vztek o pár koňských sil ztlumilo. „Proč?“

„Myslím, že Dodge někdo zabil, a možná se nám to podaří dokázat.“

„Zavraždil? Jak se ten někdo dostal na pozemek?“

„To nevím. Prvním krokem je dokázat, že v domě byl ještě někdo jinej. Myslím, že to se nám podaří.“

Na okamžik se nad tím zamyslela a pak zavrtěla hlavou. „Ne. Důkazy jasně potvrzují…“

„Zapomeňte na důkazy. Důkazy jsou ten seznam materiálů, který jste našli. Co ale věci, který jste nenašli. Jak říkáte těm – bezvýznamný?“

Byl to citát z mé knihy a já jsem se v duchu okamžitě okřikl – opět jsem vybočil ze své legendy –, pak jsem si však vzpomněl, že jsem s sebou měl knihu přibalenou jako čtení do letadla, a přestal jsem se napomínat. Cumaliovou jsem stále nepřesvědčil.

„Musíme to udělat hned teď – než vyšetřování uzavřete,“ tlačil jsem na ni.

„Ne – moji nadřízení už to podepsali.“

Musel jsem se hrozně snažit, abych neztratil trpělivost. „Jestli se ukáže, že mám pravdu, a bodrumská policie mezitím uvolní tělo a vrátí lidem pasy, někdo si to šeredně odskáče. A ne ode mě – z nejvyšších vládních úrovní.“

Zaváhala. Ostatní matky s dětmi se začaly rozcházet do školy a mávaly Cumaliové i jejímu uklánějícímu se synovi na rozloučenou.

„Teď tam jet nemůžu,“ vymlouvala se. „Musím dovést syna k chůvě. Auto je rozbité, takže to chce čas…“

„Odvezu vás,“ nabídl jsem se a ukázal jsem na fiat.

Zjevně se jí to nezamlouvalo, nenacházela však žádný důvod k odmítnutí, takže souhlasně přikývla. Chlapec to na rozdíl od ní považoval za úžasný nápad, a když jsem je odváděl k autu, chytil se mě za ruku.

Cumaliová otevřela zadní dveře, strčila syna dovnitř a posadila se k němu. Pro muslimku bylo dost nepříjemné, že musela sdílet auto s mužem, kterého sotva znala; že by si sedla dopředu k němu, to bylo zcela nemyslitelné.

Když mi dala pokyny, kudy mám jet, promluvil jsem k ní přes rameno. „Myslím, že byste měla zavolat do kanceláře – říct jim, že se objevilo něco novýho, a požádat je, aby pozdrželi odeslání toho spisu do Ankary.“

Neodpověděla, podíval jsem se tedy do zpětného zrcátka a viděl jsem, že si mě s chladným výrazem prohlíží. Věděl jsem, že mě nečeká nic pěkného, až jí vysvětlím svůj nápad, ale s tím jsem nemohl nic dělat. Po chvíli vytáhla mobil a začala do něj turecky mluvit.

Domluvila a řekla mi, že nechala vzkaz šéfovi a požádala několik kolegů, aby se k nám na jižním výběžku připojili. Vypadalo to, že povolala posily. Neměl jsem možnost jakkoli se k tomu vyjádřit, protože chlapec začal vzrušeně něco turecky vykládat. Znovu jsem pohlédl do zrcátka a viděl jsem, že ho Cumaliová pozorně poslouchá. Bylo zřejmé, že chce dát najevo, jak jí na jeho nápadech záleží, a čím déle jsem ji sledoval, tím zřetelněji jsem si uvědomoval, že s ním má nekonečnou trpělivost.

„Syn chce, abych vám řekla, že ve čtvrtek jdeme do cirkusu,“ překládala. „Říká, že začneme slavnostní přehlídkou a pak se budeme dívat na akrobaty a na lvy, na klauny…“

„A na zaříkávače hadů,“ dodal jsem. „Viděl jsem je, když jsem přijížděl – povězte mu, prosím, že to vypadalo na skvělej cirkus.“

Cumaliová to přeložila, chlapec se zasmál a hovor rychle přešel v něco, co se podobalo hádce. Konečně mi to vysvětlila: „Syn chtěl, abych se vás zeptala, jestli byste nešel s námi, řekla jsem mu ale, že máte ten večer nějakou schůzku – že máte hrozně nabitý program.“

Zachytil jsem v zrcátku její pohled. „Jo, s tou schůzkou je to smůla,“ přitakal jsem. „Byl bych s váma rád šel. Povězte mu, prosím, že se omlouvám.“

Promluvila na něj turecky, pak mě požádala, abych zahnul doleva a po dvaceti metrech zastavil. Zaparkovali jsme u skromného domku s řadou zahradních trpaslíků u přední pěšiny, dětskou skluzavkou na čtverečku trávy a s distribučním skladem Coca-Coly naproti. Motory dvou velkých kamionů, jednoho zajíždějícího dovnitř a druhého vyjíždějícího ven, řvaly tak hlasitě, že jsem neměl šanci s klučinou se pořádně rozloučit, než ho matka vytáhla z auta, prošla s ním brankou a odváděla ho k domu.

Nějaká mladá žena, jíž už zřejmě nechybělo mnoho do třicítky, s tmavými vlasy a silně obézní postavou, otevřela dveře a políbila chlapce na hlavu. Zatímco se Cumaliová domlouvala s chůvou, měl jsem příležitost ještě jednou se zamyslet nad tím kradmým okamžikem v parku. Nabízelo se snadné vysvětlení, že příčinou byl chlapcův Downův syndrom, že se ho matka instinktivně snažila ochránit před mým vpádem do jeho soukromí. Nepřipadalo mi to však jako ten pravý důvod – zdálo se, že Cumaliové ani jejímu synovi přítomnost jiných lidí a dětí vůbec nevadí. Ne, měl jsem pocit, že je v tom něco úplně jiného, ale neměl jsem tušení, co by to mohlo být. Matka si v parku hraje se svým dítětem – a co má být?

To už se však Cumaliová vracela a její syn stál ve dveřích a zdviženou rukou mi mával na rozloučenou. Ačkoli jsem seděl za volantem, podařilo se mi vyseknout poměrně slušnou úklonu, a chlapcův obličej se rozzářil. Na oplátku se uklonil dvakrát.

Cumaliová se posadila na zadní sedadlo a já jsem se ještě chvíli díval na jejího syna. Byl to báječný kluk a to, co jsem mu nakonec udělal, bylo strašlivé. Je mi líto, ale jinak to opravdu vyjádřit nelze – bylo to strašlivé.

Zařadil jsem rychlost a rozjel jsem se k Francouzskému domu.

Kapitola 24

Kolegové Cumaliové už dorazili a vysoká brána byla otevřená. Projeli jsme po dlouhé příjezdové cestě a našli jsme tři muže, kteří čekali u svých aut; všichni byli v civilu, všichni kouřili a dva mluvili do mobilních telefonů.

Dva vypadali jako docela obyčejní detektivové, zato třetí jako by měl na čele velkým písmem vytetováno „korupce“. Bylo mu kolem pětačtyřiceti a byl vysoký a tlustý – úlisný chlapík s prsty jako párky, v drahém obleku vulgárně stavějící na odiv své postavení. Cumaliová ho představila, jeho jméno jsem však nepochytil ani náhodou. Pro všechny případy jistoty – řečeno s manažerem hotelu – jsem se rozhodl říkat mu „šéfe“.

Ve chvíli, kdy policisté zmáčkli zvonek u dveří, začal mi v kapse vibrovat mobil. Bylo to už počtvrté od té doby, co jsem našel Cumaliovou v parku, opět jsem se však rozhodl hovor nebrat. Předpokládal jsem – doufal jsem –, že volá někdo z Uffizi, a nechtěl jsem být v situaci, kdy bych svoje vysvětlení musel uspěchat. Potřeboval jsem spoustu času, abych je provedl tím, co podle mého názoru byl jeden z nejujetějších nápadů, jaké kdy slyšeli.

Na zvonek nikdo nereagoval a Cumaliová otevřela dveře univerzálním klíčem. Uvnitř bylo stejně ponuré přítmí jako předtím, a byť jsem v téhle části domu nikdy nebyl, provedl jsem je honosnou jídelnou do knihovny. Jediné, co se oproti minulému večeru změnilo, byly závěsy, které někdo zatáhl; pomyslel jsem si, že Cameron nejspíš po mém odchodu v místnosti strávila trochu času ve vzpomínkách na zesnulého manžela. Pokud jsem samozřejmě skutečně neslyšel někoho zavírat dveře a pokud ta další osoba, která byla v domě, nesešla dolů a nestrávila v knihovně večer.

Roztáhl jsem zase závěsy, vpustil jsem dovnitř světlo a otočil jsem se obličejem ke čtveřici tureckých policistů. „Řekl jsem detektivu Cumaliové, že nevěřím, že byl Dodge ten večer, kdy zemřel, v domě sám. Myslím, že do týhle místnosti přišel nějakej návštěvník – někdo, koho Dodge znal.“

„Jak se dostali na pozemek domu?“ vyjel po mně agresivně ten, kterému jsem říkal šéf. Typické.

V obavách, abychom neuvázli a nemarnili čas v téhle králičí noře, jsem odsekl úplně stejně ostře: „Berte to na chvilku jako fakt – předpokládejte, že návštěvník věděl, jak systém oklamat, že například znal místo, kde se kamery nepřekrývají, myslete si, že našel způsob, jak se dostat přes zeď, vysvětlete si to prozatím jakkoli. Nezáleží na tom.“

„Dobrá, tak si pospěšte,“ pobídl mě jeden z detektivů.

Nevšímal jsem si ho. „Světla jsou zhasnutý, závěsy jsou roztažený – tak to stálo v hlášení z místa činu.“ Ukázal jsem na kožené křeslo. „Oba jsou tady – návštěvník stojí a Dodge sedí u svýho nádobíčka. Je na tripu a nechystá se nikam jít.

Jenže návštěvník má svůj plán – chystá se přimět Dodge, aby sešel dolů k altánku, a pak ho shodit z útesu.“

„Co mu řekne, aby ho tam dostal?“ přerušil mě šéf.

„To nevím,“ opáčil jsem.

„Sakra – víte vůbec něco?“

„Vím, že zatímco s ním návštěvník mluví, začne ohňostroj,“ pokračoval jsem. „Na jeho úvod se nad výběžkem rozprskne bílá hvězda. Od všech jsem slyšel, že byla obrovská…“

„Jo, viděli ji až v Istanbulu,“ potvrdil druhý detektiv. Zdvořile jsem se usmál – Istanbul byl osm set kilometrů daleko.

„Jenže to byla jediná věc, s kterou vrah nepočítal,“ mluvil jsem dál. „Myslím podobu toho ohňostroje.“

Všichni policisté se po sobě podívali – o čem to zase ten idiot od FBI mluví? Ohňostroj je prostě ohňostroj.

Alespoň jsem však měl jejich plnou pozornost. „Pokud byl tak jasnej, že byl vidět až v Istanbulu, musel obsahovat práškovej hořčík. To je u velkejch ohňostrojů naprosto běžná věc – noc se na okamžik promění v den. Proto ho taky první fotografové používali ve svejch bleskách.“

„Tak hele,“ ozvala se Cumaliová. „Ohňostroj, hořčík – znamená to všechno něco?“ Ostatní tři jednohlasně souhlasně zabručeli.

„Znamená to, že máme blesk a máme i subjekt – Dodge a jeho návštěvníka,“ odpověděl jsem. „Už potřebujeme jen film.“

Ukázal jsem na dvě obrovská zrcadla u krbu. „Zrcadla jsou skleněný tabule, na jejichž zadní straně je vrstva dusičnanu stříbrnýho. Co je dusičnan stříbrný? Jen jinej název pro fotografickou emulzi – pro látku, která se používala ve starejch filmovejch kamerách.“

Nikdo neřekl ani slovo; všichni na mne jen zírali a snažili se srovnat si to v hlavě.

„Takže jsme tu měli všechno,“ shrnul jsem to. „Blesk, subjekt i film. Myslím, že máme fotografii člověka, kterej tady v místnosti byl. Myslím, že je zachycená na zadní straně těch zrcadel.“

Stále nic neříkali, jen na mne nevěřícně vyvalovali oči. Nemůžu tvrdit, že bych se jim divil – sám jsem to považoval za pořádně šílené.

První se vzpamatovala Cumaliová. „Jen abych v tom měla jasno – vy myslíte, že teď ta zrcadla ‚vyvoláte‘?“ zeptala se.

„Jo.“

„Kde – ve fotolabu?“

Usmál jsem se, ale než jsem stačil odpovědět, vložil se do hovoru „šéf“. „To je směšný,“ ušklíbl se, „nějaký fotografie na zadní straně zrcadel. Ztrácíme tu čas.“ A mávnutím vyzval ostatní k odchodu. Potřeboval nejspíš zajet za nějakými kriminálníky, z nichž chtěl vyrazit úplatek.

Neovládl jsem se a pustil jsem se do něj. Nikdy jsem neměl velkou toleranci vůči korupci. „Proč říkáte, že je to směšný? Protože to ještě nikdy nikdo nevyzkoušel? FBI má k dispozici nejlepší kriminologickou laboratoř na světě, slyšíte? Nejlepší. Jsme zvyklý na to, že experimentujeme s novinkama. Jak vy můžete vědět, co je a co není směšný?“

Zablýsknutí v jeho prasečích očkách a zkřivení jeho rtů mi signalizovaly, že jsem si právě udělal doživotního nepřítele. Bylo mi to jedno. Než se situace stačila ještě dál vyostřit, znovu se mi rozvibroval telefon, a když jsem se podíval na displej, viděl jsem, že volá nějaké italské číslo.

„To bude galerie Uffizi ve Florencii,“ řekl jsem jim. „Chci je požádat o pomoc při získání toho snímku.“

Jeden z detektivů – zjevně to byl vedoucí celé skupiny – zavrtěl hlavou. „Ne,“ prohlásil. „Žádná pomoc nebude – od Taliánů ani od nikoho jinýho. Zrcadla zůstanou, kde jsou. Chytáte se stébel, nebo jak se to u vás doma říká.“

„Dobrá,“ přikývl jsem. „Jak chcete. Předkládám vám nyní jménem FBI formální žádost o převzetí těch zrcadel za účelem kriminologickýho přezkoumání. Pokud ji zamítnete, budu vaše důvody potřebovat písemně, abych je mohl postoupit Bílýmu domu a příslušnejm úředním osobám v Ankaře.“

Ticho. Telefon mi znovu zazvonil, ani mě však nenapadlo ho vzít. Všichni jsme stáli a mlčeli jsme. Těsně před tím, než mobil přestal zvonit, vedoucí skupiny pokrčil rameny. „Tak si ty pitomý zrcadla vezměte,“ zasyčel vztekle. „Ztrácejte čas, když chcete.“

„Díky,“ odpověděl jsem. „Komu můžu zavolat, aby zařídil jejich sejmutí a odvoz?“

Šéf se zasmál. „To nemám ponětí. Zkuste laboratoř FBI, tam vědí všechno – určitě vám pomůžou.“

Oba detektivové se zubili od ucha k uchu. Cumaliová se na chování svých kolegů tvářila rozpačitě, když je však vedoucí kývnutím vyzval, aby vyšli ven na terasu, poslušně ho následovala.

Zatímco si zapalovali cigarety a mířili po trávníku dolů – kochali se výhledem a nepochybně trousili nadávky na moji adresu –, zavolal jsem do galerie Uffizi. Někdo můj vzkaz předal řediteli dílny a byl to právě on – pravděpodobně největší světový odborník na restauraci uměleckých děl –, komu jsem vysvětlil, co potřebuji.

Když se přestal smát, požádal mě, abych mu to vysvětlil ještě jednou. Přibližně po tuctu dalších otázek konečně souhlasil – domníval jsem se, že spíš kvůli výzvě, jakou to představovalo, než z nějakého jiného důvodu –, dal mi však na srozuměnou, že absolutně nečeká, že by to mohlo vyjít.

„Asi je to naléhavé, co?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ přitakal jsem. „Co dnes není? Dopravím vám je, jak to nejrychleji půjde.“

Jen co zavěsil, zavolal jsem ještě někam a dostalo se mi – z úplně jiného zdroje – dalšího příslibu pomoci.

Kapitola 25

Manažer mého hotelu dorazil do Francouzského domu se dvěma otřískanými náklaďáky a osmi pomocníky, kteří vypadali, jako by dostali na den propustku z vězení. Později jsem se musel zastydět, že jsem je posuzoval podle vnějšího vzhledu – vyklubali se z nich jedni z nejsolidnějších a nejpracovitějších chlapů, jaké jsem kdy potkal.

Byli to manažerovi přátelé, které se mu podařilo takhle narychlo svolat, a když jsem se s nimi před domem setkal a sdělil jim, že jim za práci zaplatím, všichni odmítli.

„Tihle muži kamarádi říkají, že o peníze dnes nemají žádný chtivý zájem,“ přetlumočil mi svým způsobem manažer. Čím déle jsem ho poslouchal, tím víc mi připomínal jeden z těch on-line překladových programů. „Úplně jim ke spokojenosti stačí možnost, že mají příležitost prohlédnout si to sídlo báječné krásy,“ dodal.

Ukázalo se, že přítomní muži jsou na tom stejně jako téměř všichni obyvatelé Bodrumu a že ani jeden z nich se ještě nikdy nedostal za velkou bránu, byli tedy víc než ochotní vyhovět manažerově žádosti o pomoc. Když jsem je odváděl kolem domu k zadní terase, narazili jsme na Cumaliovou a její kolegy, kteří právě odcházeli. Následoval rozpačitý okamžik, v němž se obě skupinky navzájem měřily, potom však manažer ustoupil z pěšiny stranou, jeho dělníci ho napodobili a nechali policisty projít.

Stál jsem náhodou tak, že jsem manažerovi zřetelně viděl do obličeje, a opovržlivý výraz, který se v něm objevil, když kolem něj procházel takzvaný šéf, byl zcela očividný. Pak se manažer otočil, zjistil, že se na něj dívám, a usmál se. Jen co byli policisté mimo doslech, připojil se ke mně: „Ten člověk má jméno, kterým mu říkáme jako Houba Bob.“

Všichni dělníci přikývli. „Houba Bob?“ opakoval jsem po něm. „Jako z toho kreslenýho seriálu?“ Manažer také přikývl a našpulil rty, jako by něco vysával.

„Jo,“ potvrdil jsem, že rozumím, „velká houba,“ a zamnul jsem o sebe palcem a ukazováčkem v univerzálním symbolu úplatkářství. Manažer i jeho přátelé se rozesmáli a jeden z nich si odplivl na zem. Na okamžik jsme se přenesli přes všechny jazykové rozdíly a zabočili jsme za roh domu.

Nechal jsem je, aby se chvíli obdivovali výhledu, a pak jsem je francouzskými dveřmi odvedl do knihovny. Byli mezi nimi dva tesaři, a zatímco se dohadovali o tom, jaké by se měly vyrobit bedny, aby zrcadla ochránily při přepravě, několik dalších se vrátilo k náklaďákům pro štafle a nářadí.

Vyšel jsem ven na trávník a začal jsem telefonicky shánět někoho od FedExu, kdo by byl schopen takhle narychlo zorganizovat vyzvednutí zrcadel a jejich leteckou přepravu do Florencie. Čekal jsem právě, až mi zavolá zpátky další z pracovníků zákaznického servisu, když ke mně přispěchal zjevně rozrušený manažer a požádal mě, abych s ním šel dovnitř do domu. Na okamžik mě napadlo, že asi jedno ze zrcadel upustili, pak jsem si však uvědomil, že kdyby se roztříštilo, musel bych to slyšet, a tuhle možnost jsem vyloučil.

Upustil jsem dočasně od pronásledování FedExu, následoval jsem manažera na horní konec terasy a prošel jsem dveřmi do knihovny. Zarazil jsem se. Ostatní muži – mlčenliví a stažení do hloučku na jedné straně – mě pozorovali. Sejmuli už obě zrcadla a já jsem se teď díval na zdobné kamenné zdi, na nichž byla pověšená.

Když jsem zrcadla poprvé viděl, pomyslel jsem si, že na daném místě působí nepatřičně, připisoval jsem to však něčí výstřednosti. Mýlil jsem se – zrcadla tam byla umístěná proto, aby zakryla dva velké hákové kříže, které byly vytesané do kamene. A byla to nádherná práce, oba byly dokonale tvarované a oběma vévodila imperiální orlice třetí říše. Zahleděl jsem se na ně. Jako malý kluk jsem viděl svastiky v kanceláři velitele tábora Natzweiler-Struthof a nyní se mi na jediný děsivý okamžik před očima znovu objevila ta žena s dítětem v náručí a s dalšími dvěma dětmi, které se jí pevně držely za sukni.

Došel jsem k těm ohavným symbolům sledován manažerem a jeho přáteli, kteří se vesměs tvářili zahanbeně. Turecko si za druhé světové války zachovalo neutralitu, všichni však věděli, co ty znaky představují, a myslím, že se jich hluboce dotklo, že byly nalezeny právě v jejich městě.

Natáhl jsem ruku – vůbec se mi nechtělo dotknout se jich – a přejel jsem prstem po dlátem vysekané ploše. Utkvěla mi na něm tlustá vrstva prachu: zrcadla sem někdo nainstaloval už před lety.

Otočil jsem se k mužům. „Proč se tomu vlastně říká Francouzský dům?“ zeptal jsem se.

Kapitola 26

Dům se tak vlastně nejmenoval, alespoň původně ne. Když ho těsně po válce postavili, nesl jméno La Salle d’Attente. Čekárna. Čekárna na co? byl bych rád věděl.

Seděl jsem s manažerem a jeho týmem na schodech vedoucích z terasy dolů na trávník, před námi se rozkládalo Egejské moře a v korunách palem nad námi ševelil teplý vánek. Muži si přinesli vlastní oběd a trvali na tom, že se se mnou podělí o olivy, sýr a na dřevu pečený chléb. Teprve když jsem jim ukázal odznak FBI a vysvětlil, že mi to předpisy zakazují, podařilo se mi vyhnout se konzumaci vína a raki, jímž oni naopak zapíjeli snad každé sousto. Byl jsem rád, že se jim podařilo sejmout zrcadla už před obědem.

Byli jsme ponoření v konverzaci, která měla mírně řečeno chaotický charakter – a to nikoli následkem alkoholu. Každý včetně manažera měl totiž vlastní verzi historie domu. Ani jeden z nich nebyl dost starý, aby si pamatoval jeho výstavbu, spoléhali se tedy na historky, které se k nim ústním podáním donesly od prarodičů.

Jediné, na čem se všichni shodovali, byla skutečnost, že dům nechala postavit nějaká Němka. Pokud jsem to byl schopen správně určit, bylo to roku 1946, sotva rok po konci války, tedy v době, kdy bylo Německo – se sedmi miliony mrtvých – v troskách. Proslýchalo se, že její rodina přesunula ještě před propuknutím ozbrojeného konfliktu všechna aktiva do Švýcarska a že tedy veškerý její majetek přečkal válku nedotčený. Mohla to být i pravda: někteří Němci přesně to skutečně udělali – stačí zeptat se někoho v Richeloudově bance.

Vypravěči se také shodovali na tom, že zmíněná žena přistála na starém travnatém letišti v Milasu, kde na ni čekalo auto, přes poledne si prohlédla pozemek a o dvě hodiny později zase odletěla. Po několika měsících se na místě objevil stavební tým.

V té době v okolí neexistovaly skoro žádné silnice, takže všechny dělníky, řemeslníky a techniky, jakož i stavební materiály, bylo nutno přivážet nákladními čluny. Nerudní muži – vesměs Němci – postavili dočasné ubytovny a polní kuchyni a z důvodů, které znali jen oni sami, se vůbec nestýkali s vesničany.

Po dvou letech, když byl dům hotový, poslední zbytek pracovního oddílu zlikvidoval jednoduché ubytovací baráky, upravil okolní zahrady a zmizel. Vše, co zbylo na památku jejich pobytu, bylo jméno malé zátoky u paty skalního útesu, do níž se bylo možno dostat jedině po moři; přistávali tam s nákladními čluny a každý večer si tam chodili zaplavat. „Ten břeh s písečným okrajem vody,“ sděloval mi manažer, „je místo, které dostalo od lidí v Bodrumu jméno…“

„Německá pláž,“ dořekl jsem za něj.

Muži mi řekli, že navzdory všemu vynaloženému úsilí a nákladům ve vile nikdy nikdo nebydlel – alespoň ne trvale. Zpočátku se tam vždy jednou za pár měsíců rozzářila světla, asi tak týden zůstala rozsvícená a pak zase zhasla. Všichni předpokládali, že je to rekreační objekt, ale pečlivě vysázená zeleň spolu s odlehlostí pozemku nedovolovala ani letmý pohled na lidi, kteří Čekárnu nazývali svým dočasným domovem.

Čekárna, pomyslel jsem si znovu – takové zvláštní jméno. „Proč se dům přejmenoval?“ zeptal jsem se.

Manažer se zasmál a ani nemusel konzultovat svoje kolegy. „Bylo to z velice jednoduše prostého důvodu,“ vysvětloval. „La Salle d’Attente představovala pro místní rybářské lidi příliš velkou komplikaci na vyslovování. Věděli, z jaké jazykové řeči to pochází, tak udělali pokrčení ramen a dali tomu jméno Francouzský dům. Postupem let se to všude uchytilo a žádný člověk už tomu neřekne jinak.“

Podle toho, co muži říkali, roční období míjela, okolní porost houstl a vila jako by upadala do dlouhého spánku, z něhož ji nikdo svými návštěvami nerušil třeba i několik let.

Nejprve pomalu a pak stále rychleji začala pobřeží měnit turistika – v přístavu se množila nová kotviště pro jachty a na skalách nad mořem vyrůstaly další krásné vily. A pak, asi před osmi lety, se objevil nějaký muž – nikdo nevěděl, co je zač – a dům otevřel. O pár týdnů později dorazily ze zahraničí týmy renovátorů a začaly sídlo modernizovat včetně toho, že tam instalovaly technologicky špičkový bezpečnostní systém. Francouzský dům konečně dostihlo jedenadvacáté století.

Několik měsíců před začátkem té konkrétní letní sezony zavolal jednomu z místních realitních makléřů kdosi, kdo prohlásil, že je načase, aby na sebe dům začal vydělávat: nabídl ho k prázdninovému pronájmu za sumu dvou set tisíc amerických dolarů týdně.

Muži se té neuvěřitelné částce usmáli a pokrčili rameny.

„Co byla zač, ta žena, co dům postavila?“ zeptal jsem se do ticha a přemýšlel jsem o nalezených svastikách.

Zavrtěli hlavami; byla to záhada. Manažer pohlédl na hodinky a řekl mužům, že by si měli s naložením zrcadel pospíšit, chtějí-li je včas dostat na letiště. Všichni zazátkovali láhve, vstali a zamířili zpět na terasu.

Otočil jsem se a scházel jsem zahradou dolů. V polovině jsem se zastavil a ohlédl se k domu. Vypadal doopravdy zlověstně a můj první dojem, když jsem ho spatřil z příjezdové cesty, byl správný: byl zbudovaný tak, aby zajišťoval soukromí. Jenže Čekárna – proč ho nazvali právě takhle? A co ti lidé, kteří sem před všemi těmi lety jezdili a krátce se tu zdržovali? Co byli zač?

Nevím, jak mě to napadlo – možná to bylo při pohledu na rozlehlé panoráma moře, možná tomu napomohla i silueta nákladního člunu na obzoru –, ale naučil jsem se své intuici důvěřovat. Loď, pomyslel jsem si. To je to, na co čekali: na loď.

Manažer stál na terase a máváním se dožadoval mé pozornosti. „Nakládání zrcadel má už všechny systémy aktivní a hotové,“ zavolal na mne. „Teď už potřebujeme jenom vaši přítomnou osobu.“

Usmál jsem se a vyrazil jsem, abych se připojil ke konvoji na letiště v Milasu.

Kapitola 27

Do Florencie jsem přiletěl za soumraku, na obloze nebyl jediný mráček a úžasné renesanční město se pode mnou rozprostíralo ve vší své neodbytné kráse. Seděl jsem v kokpitu letadla FedExu, které bylo odkloněno z Istanbulu, aby jako zvláštní službu pro FBI naložilo dvě velké bedny.

Piloti, párek kovbojů – jeden byl Angličan a druhý Australan –, mě pozvali, abych se posadil na volné sedadlo vepředu. Kdybych byl věděl, že se budou celý let hádat kvůli kriketu, byl bych zůstal vzadu.

Nákladní auto z Uffizi nám vyjelo na letištní plochu naproti a spojenými silami tří skladníků z galerie a dvou milovníků kriketu se za pomoci jeřábu během několika minut podařilo vytáhnout bedny z břicha letadla a naložit je na korbu náklaďáku. Víc než kterékoli jiné město na světě je Florencie sama uměleckým dílem, příliš mě však netěšilo, že ji znovu vidím. Naposledy jsem jejími ulicemi chodil v Billově společnosti, a tak mě znovu přemohla lítost při vzpomínce, jak jsem se k němu choval.

Do města jsme vjeli v posledních zbytcích světla, promotali jsme se úzkými uličkami, které se v posledních pěti stech letech téměř nezměnily, a zastavili jsme před ohromnými dvoukřídlými dubovými dveřmi, na něž jsem si matně vzpomínal. Dílna se nacházela v komplexu odděleném od galerie – byla to skupina starých sklepů a spíží s dva metry tlustými kamennými zdmi, kde kdysi Medicejští skladovali své obrovské zásoby obilí a vína.

Kamery prohledaly každý centimetr ulice, než se dubové dveře rozevřely a náklaďák vjel do obrovské bezpečnostní zóny. Vystoupil jsem z kabiny a rozhlédl se po složitých moderních konzolách, oddílech ozbrojených strážných, řadách monitorů uzavřených televizních okruhů a masivních ocelových dveřích střežících přístup do dalších částí objektu. Příliš se to nepodobalo místu, které jsem před tolika lety navštívil, ale to mě nepřekvapovalo – galerie Uffizi se počátkem devadesátých let stala terčem bombového útoku teroristů a muzeum evidentně nechtělo nic riskovat.

Přistoupili k nám dva strážní a ručními skenery sejmuli otisky prstů skladníkům i řidiči. Ačkoli se muži léta znali, museli strážní počkat, dokud centrální databáze nepotvrdila identitu příchozích, a teprve pak se ocelové dveře směly otevřít. Auto i s nákladem zmizelo uvnitř a já jsem zůstal sám. Objevil se nějaký muž v obleku, nechal mě vyfotografovat na propustku a řekl mi, že ředitel a jeho tým už čekají.

Když jsem měl propustku připnutou ke kabátu, omotal mi jeden ze strážných kolem kotníku měděný drát, jehož druhý konec spadal na podlahu: všechna případná statická elektřina generovaná mým oblečením nebo botami se drátem odváděla do podlahy, což vylučovalo jakékoli riziko jiskry. Hned po loupeži a terorismu se objekty podobné téhle dílně ze všeho nejvíc obávaly nějakého drobného záblesku vedoucího k vznícení těkavých chemikálií používaných k restaurování uměleckých předmětů.

Uffizi se specializovala na opravy velkých pláten a nástěnných maleb, a byť se tam od mé minulé návštěvy uskutečnily mnohé změny, ředitel mi telefonicky potvrdil, že stále mají velikánské fotografické desky a chemické lázně potřebné pro práci tohoto typu. Právě ty měly velice brzo rozhodnout o budoucnosti mé mise.

Muž v obleku mě dovedl k výtahu a sjeli jsme o šest pater níž, kde jsem vystoupil do místnosti, která vypadala jako kancelářská zasedačka: čtyři neprůhledné skleněné stěny, dlouhý stůl a po jedné straně dva technici sedící u počítačových monitorů napojených na masivní baterii pevných disků.

Od stolu se zvedl půltucet mužů a tři ženy, aby mě pozdravili. Jeden z mužů ke mně napřáhl ruku a představil se jako ředitel. Byl překvapivě mladý, ale dlouhé vlasy měl úplně šedivé a já jsem si pomyslel, že riziko zničení neocenitelných uměleckých děl si od něj zřejmě vyžádalo svoji daň. Sdělil mi, že za těch několik hodin od mého prvního telefonátu dali lidé shromáždění v této místnosti dohromady strategii k pokusu o získání případných snímků ze zrcadel. Dodal, že nikdo z nich si nedělá velké naděje na úspěch.

„Na druhou stranu,“ pousmál se, „občas i umělečtí restaurátoři dokážou zázraky. Jste připraven?“

Přikývl jsem a ředitel otočil spínačem na zdi. Čtyři matné stěny kompletně zjasněly. Byly vyrobené ze sklovitého materiálu zvaného tekuté krystaly – elektrický proud přeskupil jejich molekuly, takže zprůhledněly.

Stáli jsme ve skleněné kostce zavěšené ve vzduchu a dívali jsme se do pozoruhodného prostoru pod sebou.

Byl velký jako fotbalové hřiště, přinejmenším dvacet metrů vysoký – s obloukovitým klenutým stropem a vymalovaný čistě bíle – a jeho původ sahal pravděpodobně do ještě hlubší minulosti, než byla doba nadvlády Medicejských. Jako dětské hračky vypadaly na té gigantické ploše hydraulické zvedáky ke vztyčování monumentálních soch, portálové jeřáby k manipulaci s olejomalbami, nerezové čisticí lázně schopné pojmout celé obelisky a parní komora, kde se mramor a kámen zbavovaly staletých nánosů špíny. Mezi tím vším se pohybovaly tiché, bateriemi poháněné vysokozdvižné vozíky, malé pojízdné jeřáby a tucty operátorů a specialistů v bílých pláštích. Vskutku zvláštní dílna – jako by se NASA nastěhovala do katakomb.

Téměř přímo pode mnou probíhalo čištění jednoho z Tizianových obrazů a o kousek dál pracovali muži i ženy na dvoukřídlých bronzových dveřích od Berniniho, které jsem kdysi viděl ve Vatikánu. Nejpozoruhodnější ze všeho však byla skupina panelů, které byly dokonale slícované a připevněné k jedné stěně. Dílo sestavené z obrovitých fotografických desek použitých při restauraci tu bylo vystavené buď pro inspiraci, nebo jako memento vynikající odvedené práce.

Znázorňovalo da Vinciho Poslední večeři.

Byla v životní velikosti a stejně svěží, jako by byla namalovaná včera, a já jsem si udělal letmou představu o tom, jaké to muselo být, když jste před pěti sty lety vešli do kláštera Santa Maria delle Gracie a spatřili jste ji poprvé.

Ředitel si nasadil na hlavu bezdrátová sluchátka s mikrofonem a ukázal na dva zlacené rámy opřené o stěnu. Zrcadla z nich byla vyjmutá a obě teď byla zavěšená na mostovém jeřábu. Ten je před našima očima spustil do nádrže s modrou kapalinou – rozpouštědlem, o němž doufali, že oddělí film od skla, aniž by ho při tom poškodilo. Pokud by se to nepodařilo, nebo pokud by se dusičnan stříbrný rozpadl, mohli jsme všichni jít domů.

Téměř okamžitě poté byl přes nádrž spuštěn velký stan, který ji úplně zakryl. „Pokud se jim ten dusičnan stříbrný podaří oddělit,“ komentoval to ředitel, „musejí s ním zacházet jako s filmovým negativem – nesmí se k němu dostat světlo.“

Zaplavila mě vlna pochybností. Jakou jsem měl doopravdy naději? Jistě, v Uffizi restaurovali Michelangelovu mramorovou Pietu, když ji šílený Australan rozmlátil kladivem, ani oni však nevěřili, že by bylo možné získat snímek ze starých zrcadel.

Ředitel si přitiskl sluchátka k uším, chvíli poslouchal a pak se otočil k nám ostatním. „Povedlo se – sejmuli ten film neporušený.“

Zatímco se ostatní usmívali a tleskali, obrátil se ke mně. „Vloží film do zmrazeného bloku želatiny, aby ho stabilizovali, a přesunou ho do temné komory k dalšímu zpracování.“

O dvě minuty později muži v bílých pláštích vyjeli ze stanu s velkým vozíkem a dotlačili ho do nákladního výtahu s prosklenými stěnami. Sledoval jsem, jak obě zrcadla zabalená v hliníkové fólii stoupají do výšky.

Výtah zastavil u místnosti tvaru krychle na konzole nad klenutým prostorem, kde – jak jsem se domyslel – byla temná komora.

„Bude to možná chvíli trvat,“ prohlásil ředitel, „ale až to ‚vyvolají‘, budou nám technici schopní říct, jestli se na filmu něco zobrazilo.“

Kapitola 28

Seděl jsem se zbytkem týmu v kantýně pro zaměstnance galerie a pomalu jsem upíjel jedno espreso za druhým, když konečně zavolali.

Ředitel přijal hovor na svém mobilu, pak se otočil ke mně, promluvil však tak hlasitě, aby ho slyšeli všichni: „Něco na tom filmu je.“

Utíkali jsme tichými bílými chodbami, minuli jsme překvapenou skupinu bohatých sponzorů, kteří tu byli na exkluzivní prohlídce neveřejných prostor, naskákali jsme do nákladního výtahu a sjeli jsme do zasedací místnosti.

Skleněnými stěnami jsme viděli techniky namačkané kolem jednoho ze dvou velkých počítačových monitorů; kdosi seděl u klávesnice a vodou chlazené pevné disky se rychle otáčely.

Ředitel se mnou celou cestu držel krok. „Obraz, který na dusičnanu stříbrném našli, už digitalizovali a uložili na disk. To je to, na co se teď dívají.“

Tryskem jsme proběhli dveřmi. Nepotřeboval jsem nic víc než obraz dvou lidí – prostě jen dva lidi stojící v místnosti. Cokoli, co by napomohlo identifikaci návštěvníka, by byl bonus navíc.

Na obrazovce nebylo nic. Vlastně ne, to není úplně přesné – byla tam temnota různých proměnlivých odstínů, asi jako když se za bezměsíčné noci díváte na hladinu jezírka. Ředitel zjevně viděl zklamání v mém obličeji.

„Nepropadejte panice – ještě ne,“ varoval mě. „Nejdřív obraz pomocí softwaru zvýrazní a pak se pokusí doplnit chybějící mikroskopické tečky z okolních fragmentů. Je to stejná metoda, jakou používáme při restauraci poškozených nástěnných maleb.“

Přesto se mě panika zmocňovala – byla by se zmocňovala i jeho, kdyby věděl, co všechno je ve skutečnosti v sázce. Mladý technik u klávesnice, jehož pleť byla stejně bílá jako okolní stěny, zapisoval jeden příkaz za druhým. Sledoval jsem intenzivní, téměř nábožné soustředění v jeho obličeji; rozhodně to nevzdával a to bylo povzbudivé.

Pomalu, zpočátku téměř nepostřehnutelně, ale postupně stále zřetelněji, jak se pevné disky roztáčely ještě rychleji, se v temném oceánu objevovaly jakési tvary. Podle varovných oranžových kontrolek, které začaly blikat na řadě ovladačů, mi bylo jasné, že tým systém tlačí až k hranici maximálního výkonu, ani tihle hoši však v žádném případě neházeli flintu do žita. Viděl jsem, jak se z jezírka noří část místnosti: fragmenty lustru, obrys oken s výhledem ven, jedna strana krbu. Byla to nepochybně knihovna ve Francouzském domě, v La Salle d’Attente, nebo jaké další zatracené jméno tomu kdo chtěl dát. Připadalo mi to neuvěřitelné.

„Myslím, že máme i nějakou osobu,“ řekl do potlesku bledý technik. Ukázal na jedno místo ve vodě jezírka – tmavší než ostatní, ale obsahující nějakou stínovou siluetu –, překryl ho elektronickou mřížkou, podrobil ho neustálému bombardování světlem a pixely a objevilo se kožené křeslo – doopravdy jsem ho viděl!

S rukama zpocenýma navzdory nepřetržitě a neúnavně fungující klimatizaci jsem rozeznával rozmazanou hlavu, ohbí jedné paže a část krku muže sedícího v křesle. Téměř nepochybně to byl Dodge. Technici pracovali dál, varovná světla cvakala v ještě rychlejším rytmu a temná voda obklopující křeslo dostávala ještě ostřejší kontury.

Dodge byl sám.

Přesto se ředitel i jeho tým otočili ke mně – s nadšenými úsměvy a vítězoslavnými výkřiky. Plán, který vymysleli, také dokázali zdárně realizovat: podařilo se jim sejmout snímek z téměř neslýchaně nepravděpodobného média. Nepochybně to znamenalo vynikající úspěch. Mně to ovšem stejně nepochybně nijak nepomohlo.

„Co se děje?“ vyptávali se, když viděli můj výraz.

„Věděl jsem, že v tom křesle seděl tenhle muž. Já ale hledám ještě jednu osobu. Potřebuju dva lidi. Co to druhý zrcadlo? Ukáže nám místnost z jinýho úhlu.“

Otočili jsme se: bledý chlapík a jeho kolega už měli na obrazovce druhý snímek. Nemuseli jste být odborníci na počítačovou grafiku, abyste poznali, že má mnohem horší kvalitu – černý oceán byl hlubší a trocha světla v něm slabá a plná stínů. Právě tak dobře jsme mohli být pod vodou.

Technici přidali na rychlosti. Temnota zmizela a chlapík u klávesnice opět z hlubin vylovil fragmenty knihovny. Objevily se části křesla a stolu, jejich tvary však byly méně zřetelné a varovné kontrolky už blikaly oranžově či v několika případech dokonce červeně. Moje naděje zmizely do nenávratna.

I sami technici se tvářili sklíčeně, pravidelně zvedali oči a sledovali, jak se rozblikávají další varovné kontrolky, přitom se jim však nedařilo obraz nijak viditelně vylepšit.

To je ten problém se štěstím, říkal jsem si v duchu – dřív nebo později vám dojde. Cítil jsem na sobě pohledy ředitele i dalších členů týmu; věděli, jak musím být zklamaný, a čekali, jak se s tím vyrovnám.

Všechna světla už byla červená a já jsem si uvědomil, že se technici přestali snažit o další vylepšení obrazu – dospěli k limitu použité technologie. Napůl zformovaný snímek knihovny visel na obrazovce jako tichá připomínka neúspěchu. Bledý technik se k němu naklonil blíž, ukázal na jeden úsek temnoty a řekl italsky něco, čemu jsem nerozuměl. Ředitel i zbytek týmu se zadívali na místo, které označil, bylo však zřejmé, že tam nikdo nic nevidí.

Technik – ne moc sebejistě, protože pochyboval o vlastním zraku – překryl daný úsek mřížkou. Ignoroval červená světla, přiblížil si ho a začal manipulovat s pixely ve snaze vymámit z nich pravdu.

Nic.

U klávesnice ho vystřídal kolega a zadal nějaký příkaz. Oblast pod mřížkou se proměnila – místo černé naskočila bílá, jako bychom se nyní dívali na negativ. Náhle jsme všichni něco viděli – jakýsi vertikální stín téměř mimo ohraničený prostor. Oba technici teď rychle spolupracovali a tlačili software i pevné disky za operační limity. Na obrazovku začala naskakovat varovná okna, technici je však zavírali, jakmile se objevila. Červená světla už neblikala, ale vytvářela jednolitou stěnu.

Technici pokračovali, nezdálo se však, že by dosáhli nějakého viditelného zlepšení – jen hutný stín, který se nám všem vysmíval, a to bylo všechno. Pak obraz převedli z negativu zpět na pozitiv a odstranili mřížku i zoom.

Bylo to tam! Nezřetelné, téměř přízračné, ale stín se proměnil v osobu stojící před krbem. Nebylo možno rozeznat na něm cokoli bližšího – ani to, jestli je to muž nebo žena, ale na tom nezáleželo. V místnosti jednoznačně byli dva lidé.

Ředitel a jeho tým na snímek chvíli zírali a pak propukli v jásot, zatímco oba technici vyskočili a objímali se s kolegy.

Odtrhl jsem oči od obrazovky, usmál jsem se, přiložil jsem ruce k sobě a všem jsem jim zatleskal; nevěděli to a nikdy se to neměli dozvědět, ale průzkumník se mohl znovu dát do práce.

Kapitola 29

Vyšel jsem z dubových dveří a ocitl jsem se v nočním vzduchu tak chladně svěžím a jasném, že staré dlažební kameny a renesanční fasády domů působily téměř příliš barvitě, jako pozadí nějaké podivné videohry. Jen davy na ulicích a absolutní nepřítomnost taxíků mě přesvědčily, že jde o realitu.

Potřeboval jsem zavolat dvěma lidem a čekal jsem, až první z nich zvedne telefon; prošel jsem zatím kolem venkovních kamer dílny a ocitl se na široké hlavní ulici.

Když se ozvala Lejla Cumaliová, bez jakýchkoli úvodních frází jsem jí sdělil, že mám fotografii, která dokazuje, že šest minut před smrtí byl Dodge v knihovně ještě s jednou osobou. Na druhém konci linky se rozhostilo ohromené ticho.

Zaplnil jsem mlčení informací, že ředitel restaurátorské dílny Uffizi připravuje kompletní zprávu, kterou jí pošle i s kopií zmíněné fotografie.

„Dám to vědět kolegům,“ ozvala se konečně a nedokázala v hlase potlačit poraženecký tón. Nepochyboval jsem, že Houba Bob a jeho kumpáni tuhle novinku uvítají s nadšením.

„Nevypadá to, že bychom měli na vybranou,“ pokračovala. „Ještě dnes večer zahájíme vyšetřování vraždy.“

„Fajn,“ zahučel jsem. „Výborně.“

„Jak jste věděl, že Dodge nebyl sám?“ zeptala se a do otázky se vkradl náznak předchozího opovržení.

„Řekly mi to ty drogy – a taky dalekohled. Nikdo nepotřebuje dalekohled, když se chce dívat na ohňostroj.“

„Tak co s ním tedy dělal?“

„Musíte na to jít krok po kroku. Někdo evidentně věděl, jak se nepozorovaně dostat na pozemek,“ vysvětloval jsem jí a stále jsem se při tom snažil najít nějaké zatracené taxi.

„Ta osoba vešla do domu a našla Dodge v knihovně. Byl to nějakej jeho přítel, nebo přinejmenším známej – kdyby to byl někdo cizí, byl by Dodge spustil poplach. Jsem si téměř jistej, že ten návštěvník sehrál velký rozrušení. Namluvil Dodgeovi něco, co ho tak vyplašilo, že to překonalo i jeho splašený libido a ten šílenej guláš, co mu musely v hlavě nadělat drogy.“

„Co mu namluvil?“ vyptávala se netrpělivě.

„Když si znova přečtete záznamy z výslechů jeho známejch, zjistíte, že přinejmenším podle šesti z nich náramně miloval svoji ženu.“

„To je pravda,“ potvrdila Cumaliová.

„Cameron byla ten večer na tahu, oblítávala bary jejich JetRangerem. Myslím, že mu ten návštěvník nakukal, že se vrtulník právě zřítil do zálivu.“

Ticho. Cumaliová neodpovídala – ozvalo se jen ostré nadechnutí.

„Dodge by o návštěvníkově tvrzení vůbec nezapochyboval,“ pokračoval jsem. „Na pozemku je přistávací plocha, takže by si byl myslel, že už se vracela domů.

Pokoušel se vystřízlivět, popadl dalekohled, aby mohl prohledat zátoku, a vyběhl i s návštěvníkem na trávník. Nedíval se na ohňostroj, díval se ven na vodu – a čím blíž se dostal k okraji výběžku, tím měl větší šanci, že něco uvidí. Proto si taky vybral to místo čtyři metry od altánku: nic tam neroste a jedinej strom je ten, na kterej narazil na poloviční cestě dolů, takže odtamtud měl na zátoku mnohem lepší výhled.

Když pořád nic neviděl – a co taky měl vidět, když tam nic nebylo –, buď se postavil na zábradlí, nebo přelezl na druhou stranu.

Měl zřejmě dalekohled u očí, když cejtil, že ho někdo strčil do zad. Pachateli to nejspíš ani nepřipadalo jako vražda – jen mu tak lehce pomohl.

Dokonce tak lehce, že když jste dělali testy s figurínou, přesně to odpovídalo tomu, jak by padal, kdyby sám uklouzl.“

Nechal jsem svůj hlas odeznít: nemělo smysl znovu se zabývat jeho pádem kolem stěny útesu a dopadem na skály – o tom totiž nebylo sebemenších pochybností.

Cumaliová neodpovídala, až jsem se nakonec musel zeptat: „Jste tam ještě?“

„Jsem tady,“ potvrdila. „Postarám se o to, aby nikomu nevrátili pas. Začneme hned teď. Sestavím rozšířený seznam všech lidí, se kterými byl v kontaktu. Jak říkáte – tím návštěvníkem musel být někdo, koho znal.“

„Můžete vyloučit Cameron a ostatní z toho vrtulníku – nemohli za ním přijít do domu, protože v tý době měli bojovat o život ve vlnách. A měla jste pravdu – nemyslím, že šlo o nájemnou vraždu. Odpověď leží v kruhu jeho přátel.“

Tahle vražda měla ještě jeden aspekt, o kterém nevěděla a nikdy se o něm ani neměla dozvědět. Říkejte tomu třeba malý podpis, mě to ale doopravdy naštvalo. Byl jsem si jistý, že to vlákno z Dodgeových kalhot bylo na zábradlí nastražené úmyslně a mělo zajistit, že policisté dojdou ke správnému závěru.

Případ, v němž vrah postupoval úplně stejně, byl popsaný v mé knize.

Kapitola 30

Zrovna se mi konečně podařilo najít taxi, když jsem se doslechl tu špatnou zprávu.

Sotva jsem domluvil s Cumaliovou, zahlédl jsem prázdný taxík a vnořil jsem se do provozu, abych ho odchytil. Je to vždycky zázrak, podaří-li se nějakému chodci přežít hordu italských řidičů, ale nějak jsem se dostal dovnitř a požádal jsem taxikáře, aby mě odvezl na letiště.

Vracel jsem se co nejrychleji do Bodrumu, a jen co jsem si zapnul bezpečnostní pás – vzhledem k tomu, jak taxikář řídil, bych se byl cítil líp v kompletním závodnickém postroji –, vyťukal jsem druhé číslo. Volal jsem Benu Bradleymu.

Když se ohlásil, řekl jsem mu, že jsem ve Florencii. „Jsme zpátky ve hře,“ oznámil jsem mu potěšeně. „Je to vražda – dejte to vědět ostatním.“

„Už dvě hodiny se vám snažím dovolat,“ opáčil.

„Promiňte,“ omluvil jsem se. „Měl jsem z telefonu vytaženou baterii.“ Mohl existovat jen jeden důvod, proč mi volal – vzkaz od Šeptala –, a já jsem věděl, že to nebudou dobré zprávy.

Vykládal mi něco o vraždě v Eastside Innu – to ovšem byla pouze kamufláž – a pak se zmínil o tom, že několik našich kolegů realizovalo sérii testů, přesněji řečeno počítačových modelů, jejichž výsledky bych měl znát.

Ben sám nerozuměl tomu, co mi říkal – jen mi předával vzkaz –, takže nemělo smysl klást mu nějaké otázky. Mohl jsem ho jen s těžkým srdcem vyslechnout.

Sdělil mi, že mládencům vyšlo zajímavé datum – podle toho, co říkali, to mělo být třicáté září.

„Víte ale, jak to s těmahle počítačovejma machrama chodí,“ pokračoval a měl jsem pocit, že předčítá z připraveného scénáře. „Není snadný dotlačit je k závaznýmu vyjádření, říkaj, že musíte počítat s čtrnáctidenní rezervou pro případný nepředvídaný problémy – takže to vychází na druhej tejden října.“

Ukončil jsem hovor a zůstal jsem nehybně sedět, na dlouhou dobu ztracený v myšlenkách. Z Benova vzkazu jsem pochopil, že Šeptal – pravděpodobně pod záminkou nějaké válečné hry – sestavil tým, který namodeloval, jak dlouho by civilní osobě trvala s využitím veřejně dostupného zařízení výroba většího množství viru neštovic. Ze zadaných výchozích údajů zkalkulovali, že by se to dalo stihnout do konce září, a přidali pár týdnů jako rezervu.

Měli jsme teď datum – všechny termíny, všechny události a všechny naděje nyní směřovaly k jednomu bodu v čase. Stanovme si ho na dvanáctého října, řekl jsem si v duchu – na Kolumbův den. Výročí úmrtí mé matky.

Kapitola 31

Když celníci otevřeli Saracénův odřený kufr, našli v něm pečlivě složené kalhoty, dvě košile s dlouhými rukávy, lékařskou soupravu se stetoskopem a teploměrem, výtisk koránu a anglický časopis. Nebyl to však Economist ani British Medical Journal. Jmenoval se Bra-Busters a na každé stránce nabízel přinejmenším jedna ňadra v podprsence minimálně s košíčkem D.

Oba celníci to přešli mlčením, pohled, který si vyměnili, byl však naopak velice výmluvný. „Typický muslim,“ jako by si říkali, „navenek oddaně věřící a uvnitř stejný prasák jako všichni.“

Kdyby byli ti dva o něco všímavější, byli by zaznamenali, že je svatá kniha zavřená na zip ve zcela samostatné kapse příručního zavazadla, jako by se chtěl Saracén ujistit, že se nenakazí od té špíny, v jejíž společnosti byla nucená cestovat. Časopis si koupil na letišti v Bejrútu pro případ, že by ho německá pasová kontrola poslala do jedné ze svých výslechových místností a rozhodla se na něj podívat důkladněji. Poslední, o co stál, bylo působit dojmem pravověrného muslima – při tom, jak se svět vyvíjel, bylo lepší vypadat jako pokrytec než jako služebník Boží, pokud jste museli překračovat hranice.

V tomto případě však časopis ani nebyl nutný. Přistál na letišti ve Frankfurtu – největším a nejfrekventovanějším v Evropě – na vrcholu dopolední špičky, přesně jak si to naplánoval. Ze zkušenosti věděl, že v době, kdy se tvoří dlouhé fronty a pracovníci pasové služby jsou unavení a přepracovaní, hrozí mnohem menší riziko, že si někoho z návštěvníků vyberou k podrobnějšímu prošetření.

Po hodině strávené ve frontě předstoupil před mladého policistu v olivově hnědé uniformě. Muž letmo pohlédl na fotografii v libanonském pasu a pak na osobu, která s úsměvem stála před ním: viděl slušný oblek, bradku zastřiženou tak nakrátko, že připomínala pouhé strniště, pohledný obličej. Podle příletové karty, kterou vyplnil, to byl lékař.

„Účel vaší návštěvy?“ zeptal se mladý policista nejprve německy, pak při pohledu na Saracénův nechápavý obličej ještě anglicky.

„Lékařská konference,“ odpověděl Saracén. Kromě bankovnictví bylo nejvýznamnější komerční aktivitou Frankfurtu pořádání velkých konferencí a obchodních veletrhů – konaných vesměs na výstavišti vybudovaném speciálně pro tyto účely a zvaném Messe. Saracén vytáhl z kapsy vstupenky a povolení ke vstupu, které si opatřil přes počítač, a položil je na stůl. Policista na ně sotva pohlédl, Saracén však věděl, že jsou to právě maličkosti – věci jako erotický časopis či v Damašku špína za nehty –, které mění legendu v realitu.

Policista si prohlédl zpáteční letenku, projel pas skenerem a podíval se na obrazovku počítače. Samozřejmě se na ní nic neobjevilo: pas byl pravý a jméno, které v něm bylo uvedené, se nikdy neocitlo na žádném seznamu podezřelých.

„Jak dlouho se zdržíte?“ zeptal se.

„Dva týdny,“ odpověděl Saracén. „Možná o pár dnů déle, to bude záležet na tom, jak dlouho mi vystačí peníze.“ Usmál se.

Policista něco zabručel a dal mu do pasu razítko platné tři měsíce. Všichni dostávali tři měsíce. Kdyby počítač ověřil pas aktivního člena al-Káidy, dostal by také tři měsíce. Německo mělo zájem, aby návštěvníci Messe zůstávali co nejdéle – vítalo peníze, které při pobytu utráceli.

Saracén měl samozřejmě v úmyslu zdržet se déle než dva týdny, ale i kdyby mu policista u pasové kontroly udělil povolení k pobytu skutečně jen na čtrnáct dní, bylo by to jedno. Saracén si byl vědom toho, co dobře ví každý ilegální přistěhovalec na celém světě – kontroly pobytu jsou v Evropě ještě mnohem slabší než kontroly na hraničních přechodech. Stačí nenamočit se do žádného maléru a příliš na sebe neupozorňovat, a můžete zůstat, jak dlouho chcete. A v dlouhodobé perspektivě byly vyhlídky také dobré – každých pár let se ilegálním přistěhovalcům nabízela amnestie. Tak co je nutilo k tomu, aby odjeli?

Saracén sebral z karuselu svoje zavazadlo, překousl potupu posměšného pohledu obou celníků, dostal pokyn k odchodu a vyšel do chaosu panujícího u obrubníku před každým velkým letištěm. Promotával se davem na chodníku, erotický časopis a jeho svody vyhodil do odpadkového koše, našel autobus, který ho odvezl do města, a ztratil se v alternativním vesmíru islámské Evropy.

Byl to zvláštní svět, s nímž jsem si udělal osobní zkušenost, když jsem byl přidělený v Evropě. Při sledování stop a kontaktů v tuctu různých případů jsem prošel desítky ponurých průmyslových měst a navštívil jsem nesčetná sídliště zbudovaná ve stalinském stylu na jejich předměstích. Někdo, kdo podobná místa nikdy neviděl, by však jen stěží byl ochoten uvěřit postupné transformaci, k níž v nich došlo. Nejběžnějším jménem pro novorozeného chlapce v Belgii byl nyní Mohammad. Jen v Německu žily tři miliony tureckých muslimů. Přibližně deset procent obyvatel Francie činili vyznavači islámu.

Jak kdysi poznamenal jistý švýcarský spisovatel: „Chtěli jsme pracovní síly, přišly však lidské bytosti.“ A nikdo předem nepočítal s tím, že tihle dělníci s sebou přinesou svoje mešity, svoji svatou knihu a obrovskou část své kultury.

V důsledku váhy, jakou islám připisuje charitě, i explozivního růstu muslimské populace se brzy v každém městě objevila skromná, výhradně pánská noclehárna – financovaná charitativními dary – kde mohou pravověrní muslimové pojíst halál stravu a přečkat noc. Právě do frankfurtské pobočky těchto „bezpečných útočišť“ se Saracén svého prvního dne v Evropě uchýlil, stále ještě plný nevěřícného úžasu, jak snadno se mu podařilo překročit hranice.

Následujícího dne, oblečený jako chuďas v džínech a odřených pracovních botách, si uložil zavazadla do skříňky v dlouhodobé úschovně na frankfurtském hlavním železničním nádraží a v prodejním automatu si koupil jízdenku. To už si zase nechával narůst delší vousy a jako jeden z mnoha uniformně vyhlížejících muslimských manuálních pracovníků chytil vlak do Karlsruhe. Toto město, ležící na okraji Černého lesa, bylo bombardováním za druhé světové války uvrženo zpět do doby kamenné a v následujících desetiletích obnoveno jako rozsáhlé průmyslové centrum. Mezi jeho továrnami byla i jedna, která měla sehrát zásadní úlohu v Saracénově plánu.

Když ještě přebýval ve svém bytě v El-Mině, strávil hodiny hledáním na webu, až našel mešitu, jejíž geografické atributy dokonale odpovídaly tomu, co potřeboval. Poté, co vystoupil z vlaku, který ho dovezl z Frankfurtu, proto přesně věděl, kam má namířeno. Našel cestu na Wilhelmstrasse a v její polovině spatřil bývalý rohový krám – který paradoxně kdysi patřil židovské rodině vyvražděné v holocaustu –, k němuž byl přistavěný maličký minaret. Jediné, co ho odlišovalo od dvanácti set dalších islámských modliteben v Německu, byla skutečnost, že se nacházel téměř na dohled od vybrané továrny, evropské dceřiné firmy velké americké korporace.

Bylo to v pátek a Saracén přesně podle plánu do mešity vešel jen několik okamžiků před začátkem večerních modliteb. Když skončily, imám k cizinci přistoupil, jak mu velela tradice, a uvítal ho jménem celé kongregace. Saracén přijal pozvání na čaj – poněkud váhavě, jak se zdálo mužům, kteří se kolem něj shromáždili – a vysvětlil, že je uprchlíkem z poslední libanonské války.

Ve věrohodné nápodobě jen dalšího z mnoha vyhnanců hledajících nový život v Evropě jim vyprávěl o tom, jak zaplatil skupině pašeráků lidí skoro všechno, co měl, za to, že ho člunem přepravili do Španělska a potom převezli náklaďákem přes hranic zbavenou Evropu. Rozhlédl se po svých souvěrcích a selhal mu hlas, což mu nedovolilo popsat jim svoji strašlivou cestu do větších podrobností.

Musím přiznat, že to byl šikovný tah a většina jeho posluchačů – rovněž manuálních dělníků – chápavě přikyvovala; podrobnosti se mohly lišit, ale také oni se do Evropy dostali podobným způsobem.

Takzvaný ilegální přistěhovalec jim sdělil, že do nynějška bydlel u bratrance v nedalekém Frankfurtu, v zoufalé snaze najít práci a s několika posledními eury v kapse se však vypravil do Karlsruhe, protože doufal, že se tam nějaké zaměstnání najde. S takto nahozenou návnadou prohlásil, že v Bejrútu pracoval v expedici jedné velké korporace.

„Inšalláh, nenašlo by se třeba něco podobného v té velké továrně na konci ulice?“ zeptal se.

Téměř všichni členové kongregace pracovali u firmy Chyron Chemicals, a přesně jak Saracén předpokládal, okamžitě návnadu spolkli a nabídli se, že se přeptají u svých kolegů a spolupracovníků. Poděkoval jim jistým nepříliš známým, avšak výstižným citátem z koránu, čímž potvrdil, že jejich první dojem z něj byl správný: zcela nepochybně to byl čestný a pravověrný chlap.

Přiznal se, že je mu trapné o tom mluvit, ale tichým hlasem si postěžoval, že už nemá peníze na jídlo ani na další vlakovou jízdenku, a zeptal se, jestli ve městě také není jedno z oněch „bezpečných útočišť“, kam by se mohl uchýlit, dokud nenajde práci. Kongregace se ho samozřejmě ujala a zařídila mu stravu i ubytování – jedním z pěti pilířů islámu je koneckonců péče o chudé.

A tak se stalo, že aniž by si to sami uvědomovali, trvalo jen něco málo přes hodinu a převzali odpovědnost za další Saracénův osud. Byli to muži, kteří záležitosti tohoto typu berou vážně, a o tři dny později jejich dotazy a doporučení přinesly výsledek: jeden z tureckých předáků v expedici Chyronu oznámil, že má pro uprchlíka volné místo manipulátora ve skladu v noční směně.

Po modlitbách toho večera měli muži z jeho úspěchu takovou radost, že ho pozvali na večeři do restaurace, kde mu popisovali pozoruhodné pracovní podmínky, které ho čekaly: zdravotní péči na pracovišti, dotované ceny v kantýně a nádhernou modlitebnu. Nikdo z nich se ovšem nezmínil o tom, že všechna pracovní místa kdysi zastávali Američané.

Ten starý laureát Nobelovy ceny ve Virginii měl pravdu, když se ptal, jestli největší průmyslová země dosavadních dějin ještě vůbec produkuje nějaké zboží nebo strojní zařízení. Miliony pracovních míst se už celá desetiletí exportují spolu s většinou národní průmyslové základny a s nimi jsme přišli i o značnou část své národní bezpečnosti. V případě firmy Chyron Chemicals hrozilo obzvlášť akutní nebezpečí – šlo o výrobce a vývozce léčiv, a to jednoho z nejrespektovanějších na světě. Ačkoli si to jen málokdo uvědomoval, srdce Ameriky bylo ve skutečnosti jen tak bezpečné jako anonymní továrna ve městě, o němž sotva kdo vůbec jen slyšel.

V nějakém lepším světě by Saracén – který teď seděl v restauraci s laminovanými stolky a zvláštní turecko-německou hudbou – před sebou měl poslední překážku, kterou by musel překonat. Nějakou dobu se dokonce domníval, že je to největší riziko, které by mohlo vyvolat krach jeho plánu. Není snad samozřejmé, ptal se sám sebe ještě v El-Mině, že bude americký Úřad pro kontrolu potravin a léčiv DEA zásilky léků kontrolovat, aby vyloučil potenciální kontaminaci?

Odpověď našel na webu – zápis z jednání kongresové komise zřízené pro kontrolu činnosti DEA, v němž se dočetl, že jen v jediné zemi je přes pět set továren, které do USA vyvážejí léky a jejich složky.

„V kolika těchto objektech provedla DEA v loňském roce inspekci?“ zeptal se jeden z kongresmanů.

„Ve třinácti,“ zněla odpověď.

Saracén si musel zápis přečíst ještě jednou, aby se ujistil, že mu správně porozuměl: inspekce proběhla pouze ve třinácti z pěti set výrobních závodů. A to bylo v Číně, tedy v zemi s historií té nejslabší bezpečnosti vyráběných produktů na světě. Bylo mu zcela jasné, že nic, co přijde z Chyronu – dceřiné firmy americké korporace sídlící v jedné ze zemí prvního světa –, nikdo kontrolovat nebude.

Den po oné slavnostní večeři prošel liduprázdnou Wilhelmstrasse, ohlásil se u bezpečnostního vchodu Chyronu, dostal zaměstnaneckou průkazku a pokyny, jak najde distribuční sklad. Tam našel tureckého předáka, který ho provedl kolem nekonečných řad palet s léky čekajícími na expedici do měst po celých Spojených státech a vysvětlil mu jeho povinnosti. Žádné z palet nebyly hlídané, nic nebylo zamčené nebo zapečetěné – nikdy tomu tak nebylo, protože to nikdo nepovažoval za nutné. Je ovšem pravda, že nikdo nikdy nepovažoval za nutné zamykat v dopravních letadlech dveře pilotní kabiny.

Když předák odešel domů a Saracén zůstal v rozlehlém skladišti sám, vytáhl modlitební kobereček, nasměroval ho k Mekce a odříkal modlitbu. Chlapec, který v Saúdské Arábii poznal, co je utrpení, teenager, který v Afghánistánu vedl džihád proti Sovětům, hluboce věřící muslim, který s vyznamenáním vystudoval medicínu, muž, který v Damašku nakrmil cizím člověkem toulavé psy, fanatik, který nakazil tři cizince neštovicemi a díval se, jak v agónii umírají, děkoval Alláhovi za požehnání, jehož se mu dostalo.

Než skončil, poděkoval svému bohu ještě za jednu věc – za tu ženu v Turecku, která mu prokázala tak cenné služby.

Kapitola 32

Když jsem znovu přistával v Bodrumu, právě svítalo. Neměl jsem žádná zavazadla a s čerstvě vydaným vízem v pase, které jsem ještě podpořil odznakem FBI, jsem tureckou pasovou kontrolou prošel bez jakéhokoli zdržení. Vyšel jsem z terminálu, na parkovišti jsem našel svoje auto a najel jsem na silnici do Bodrumu, známou pod číslem D330.

Patnáct minut bylo všechno v pohodě, potom jsem však navzdory časné hodině dojel dlouhou kolonu osmnáctikolových tahačů s návěsy, turistických autobusů a nesčetných Turků rozčileně mačkajících klaksony. Při první příležitosti jsem odbočil a zamířil jsem na jihozápad; směřoval jsem víceméně k moři a počítal jsem, že dříve nebo později buď dojedu do Bodrumu, nebo se vrátím zpátky na dálnici.

Dopadlo to jinak: skončil jsem v liduprázdné oblasti, zvrásněné sesuvy půdy, chaoticky rozesetými balvany, hlubokými rozsedlinami a zubatými puklinami. Byl to nebezpečný terén a dokonce i stromy vyčnívající z drolící se půdy byly zakrslé, jako by si uvědomovaly, že zakořenily na zlomové linii. Turecko se nachází v seismicky aktivní zóně a při jižním pobřeží jsou dlouhá pásma pohyblivé nestabilní země.

Dojel jsem na křižovatku, odbočil jsem doleva, se sešlápnutým plynem jsem projel zatáčkou a uvědomil jsem si, že už jsem v tomhle neobydleném koutě světa kdysi byl. Ani jako psycholog jsem nedokázal říct, jestli mě tam přivedla náhoda, nebo jestli moje rozhodování vedla nějaká podvědomá ruka – věděl jsem jen, že za chviličku uvidím oceán a o půl kilometru dál najdu to, co bych obrazně mohl nazvat místem ztroskotání.

Jak jsem předpokládal, dojel jsem skutečně k moři – k rozbouřenému víru proudů narážejících do skal – a pokračoval jsem podél hřebene útesu. Před sebou jsem viděl malý skalní výběžek, kde jsem před tak dávnou dobou jako mladý agent nechal stát auto.

Zastavil jsem poblíž opuštěného kiosku, vystoupil jsem a došel jsem blíž k okraji útesu. Ochranu – svého druhu – zajišťoval polorozpadlý bezpečnostní plot. K plotu byly připevněné cedule s varovným nápisem ve čtyřech jazycích: SMRTELNÉ NEBEZPEČÍ.

Ačkoli sem dnes už nikdo nejezdil, byla kdysi – před mnoha lety – zdejší lokalita obrovsky oblíbená jak u turistů, tak u archeologů. Neustálých zemětřesení a sesuvů půdy však nakonec přece jen bylo příliš mnoho, kiosek se přestal používat a turisté si našli spoustu jiných ruin právě tak atraktivních a mnohem bezpečnějších. Byla to škoda, protože šlo o pozoruhodnou památku.

Kousek od plotu jsem se zastavil a rozhlédl po skalách. Kamenné schody a fragmenty dávných domů v tísnivé atmosféře klesaly ke vzdouvajícímu se moři. K boční stěně útesu přiléhaly mramorové sloupy, části sloupových předsíní a pozůstatky římské silnice. Mezi ruinami byly rozptýlené chaluhy a kusy naplaveného dřeva a staletí větrem nesené vodní tříště vše pokryla solí, která celé scéně propůjčovala přízračný lesk.

O něco dál, už v moři, byly pod několika metry vody jasně viditelné obrysy velkého náměstí, na skalnatém výčnělku se tyčil klasický sloupový portál, jímž proudily sluneční paprsky – známý pod přízviskem Dveře nikam –, a nepokojné moře se převalovalo sem a tam po široké mramorové plošině, pravděpodobně podlaze nějaké výstavné veřejné budovy.

Stávalo tu významné starověké město, obchodní přístav zbudovaný dávno před narozením Krista, potom však gigantické zemětřesení odtrhlo část pobřeží a vyzvedlo do výše skalní útes. Město zalilo moře a utopilo téměř každého, kdo přežil první otřesy.

Kráčel jsem podél plotu, hlína se mi drolila pod nohama a dopadala na skály o sedmdesát metrů níž, dokud jsem nezabočil za roh výběžku. Vítr tady byl mnohem silnější, vegetace ještě zakrnělejší a terén nestabilnější; byl jsem nucen chytit se ocelového sloupku s varovnou cedulí, abych neztratil rovnováhu. Pohlédl jsem dolů: z vody tam vyčnívalo staré dřevěné molo, mnohem menší, než když jsem ho viděl naposledy.

Postavila ho tam před několika desetiletími skupina podnikavých rybářů, kteří si spočítali, že vozit člunem k ruinám turisty a archeology je mnohem lepší způsob, jak vydělat pár lir, než vytahovat z vody sítě a pasti na humry. Hlavní atrakcí v té době nebylo pobořené město ani Dveře nikam, ale dlouhý tunel vedoucí ke stavbě, která měla pověst nejhezčího římského amfiteátru hned po Koloseu. Protože se ve starověkém světě proslavila brutálností svých gladiátorských zápasů, říkalo se jí Aréna smrti.

Nikdy jsem ji neviděl – už třicet let v ní nebyl nikdo s výjimkou hrstky statečných archeologů. Tunel, který představoval jedinou přístupovou i únikovou cestu, byl opatřený bránou a uzavřený poté, co se po gigantickém sesuvu půdy v jeho stropě objevily obrovské praskliny, a dokonce i cestovní kanceláře brzy přestaly protestovat – nikdo nechtěl zůstat uvězněný uvnitř, kdyby se celý tunel zhroutil.

Nebyla to však římská jatka ani ostatní ruiny, co mě přitáhlo k okraji útesu. Bylo to ono staré molo, které uvolnilo lavinu bolestných vzpomínek.

Kapitola 33

Před těmi dlouhými lety dorazila Divize k molu v početném zastoupení. Těsně po západu slunce připlulo na obstojně vyhlížející motorové jachtě podél pobřeží osm agentů ve výletním oblečení, někteří z nich s batohy na zádech.

Vypadali jako parta ještě docela mladých kamarádů, kteří si vyrazili za zábavou. Nebyl jsem mezi nimi: jako nejmladší člen týmu jsem měl za úkol přicestovat odděleně, vyzvednout speciálně zakoupenou dodávku, dojet k tomu malému skalnímu výběžku a zaparkovat co nejblíž opuštěného kiosku. V případě, že by se něco zvrtlo, jsem měl naložit všechny, kteří by potřebovali evakuaci, a dovézt je k jinému člunu čekajícímu v jednom bodrumském přístavišti. A kdyby došlo na nejhorší scénář, měl jsem dopravit raněné k lékaři, který byl v pohotovosti právě pro případ podobné krize.

Neměl jsem zkušenosti a vzpomínám si, že jsem byl toho večera plný velkých obav: přijeli jsme totiž do jednoho z nejodlehlejších koutů Turecka, abychom zabili jistého muže.

Jmenoval se Finlay Robert Finlay – nebylo to jeho pravé jméno, to znělo nějak rusky, ale bylo to jméno, pod nímž jsme ho znali – a byl to obtloustlý chlapík mezi pětačtyřiceti a padesáti lety s obrovskou zálibou ve všem možném včetně zrady. Kdysi sloužil jako mladý konzulární pracovník na ruském velvyslanectví v Káhiře, a právě tam se CIA podařilo zverbovat ho ke spolupráci. Kromě toho, že mu vyplácela slušnou měsíční paušální zálohu, po něm agentura nic nechtěla: byl to takzvaný spáč a CIA se spokojila s tím, že ho nechala vesele si žít a děvkařit a sledovala jeho postup po služebním žebříčku. Byl to chytrý chlap, takže nikoho nepřekvapilo, že se po letech stal náčelníkem stanice KGB v Teheránu, kde pracoval pod hlubokým diplomatickým utajením.

V té době agentura usoudila, že je načase, aby se jí její investice vrátily. Přistoupili k tomu rozumně, nechali si předávat jen ty nejdůležitější zpravodajské údaje a kladli mu na srdce, aby se nevystavoval žádným přehnaným rizikům. Zahrnuli ho příliš velkou spoustou lásky a zlata na to, aby teď jeho postavení ohrozili přílišnou chamtivostí. Brzy se z něj stal jeden z nejcennějších zdrojů agentury a zůstalo tomu tak i při půl tuctu jeho dalších diplomatických přidělení, dokud se nevrátil do Moskvy a nezapojil se do vnitřního kruhu ruské zpravodajské komunity.

Jenže život, jaký vedl Finlay Finlay, po sobě zanechává různé drobné stopy, které dříve nebo později upoutají pozornost kontrašpionáže. Finlay si tohoto nebezpečí byl vědom, jedno odpoledne, které strávil na své letní dače za Moskvou, věnoval zhodnocení své dosavadní kariéry a dospěl k nevyhnutelnému závěru, že už velice brzy dosáhnou všechny tyto fragmenty kritické hmotnosti. A jakmile k tomu dojde, čeká i jeho vysšaja mera.

Odjel na návštěvu k příbuzným kousek od Sankt-Petěrburgu a jednu nádhernou letní neděli si vyjel na vodu v malém jednomístném člunu. Pak si kolem pasu uvázal vodotěsný vak s oblečením, sklouzl přes palubu a doplaval na pobřeží Finska. Nebylo to daleko, ale na jeho objemnou postavu to byl úctyhodný výkon.

Dostal se až na velvyslanectví Spojených států, vysvětlil šokovanému důstojníkovi ve službě, co je zač, a padl si do vřelého objetí se svými kontakty od CIA. Když jim podal závěrečné hlášení, zkontroloval svoje bankovní konta a zjistil, že díky pravidelným zálohám i bonusům, které dostával za každou předanou informaci nejvyšší důležitosti, je velice zámožným člověkem. Agentura mu obstarala novou identitu, usadila ho v Arizoně, chvíli ho sledovala, a když se ujistila, že se na svůj nový život plně adaptoval, přestala se o něj zajímat.

Jednou z věcí, které nikdo nemohl předvídat, však bylo, že Rusko padne do rukou kriminálních živlů maskujících se za politiky. Lidé vydělávali obrovská jmění tím, že odprodávali aktiva země osobám se správnými konexemi, mezi nimiž byli i četní bývalí agenti KGB. Finlay to vše sledoval ze svého domova ve Scottsdale – nebylo to nic extra luxusního, jen pohodlný domek se čtyřmi obytnými místnostmi – a cítil narůstající frustraci. Náš přítel Finlay měl totiž rád peníze.

Pohyboval se ve světě tajných služeb dostatečně dlouho na to, aby měl na utajeném místě skrytou bezpečnostní schránku s několika alternativními totožnostmi a znal cenu toho, co dosud nosil v hlavě. Jednoho dne ráno odjel do Chula Visty jižně od San Diega a prošel turnikety hraničního přechodu do Mexika. Podle falešného pasu, který u sebe měl, byl Kanaďan s trvalým pobytem ve Spojených státech. Pod jeho smyšleným jménem odletěl do Evropy, spojil se se svými bývalými kumpány v Moskvě a sešel se s nimi v restauraci na letišti v Curychu.

Finlay, nebo jaké jméno v té fázi používal, jim dal malý vzorek – gourmetskou ochutnávku, mohu-li to tak nazvat – od všeho, co věděl o personálu a dvojitých agentech pracujících pro jeho bývalé nejlepší přátele v McLeanu ve Virginii. Byly to takové lahůdky, že si Rusové okamžitě objednali kompletní menu, a další špion se vrátil z chladu.

Finlay nebyl hlupák – nejlepší materiály si nechával pro sebe, předával je jen pomalu a uvážlivě a neustále při tom manévroval blíž k lidem se správnými konexemi. Když se mezi nimi pevně etabloval, byl schopen svá nejcennější tajemství vyhandlovat tu za licenci k průzkumu zásob zemního plynu, tam za průmyslový komplex prodávaný za zlomek skutečné ceny.

Když si CIA konečně uvědomila, že se jeden z jejích bývalých zdrojů nechal koupit, a přivolala na pomoc Divizi, byl už z Finlaye boháč se sídlem za sedmimetrovými zdmi v nejžádanější obci u Moskvy zvané Barvicha, a byť neměl tolik peněz jako někteří z jeho sousedů, měl jich dost na to, aby si mohl dovolit koupit i luxusní podstřešní apartmá v Monaku.

Půltucetkrát si změnil jméno a díky službám vynikajícího plastického chirurga i vzhled, deratizátoři Divize ho však přesto vystopovali. Mohli jsme ho zabít v Moskvě nebo v Monaku – kohokoli můžete zabít kdekoli –, jenže skutečným kritériem úspěšné popravy není nekrolog v novinách, ale následný únik. S Moskvou byl spojený problém vstupu do země a útěku z ní a dva čtverečné kilometry, které tvoří plochu monackého knížectví – s více než čtyřmi tisíci bezpečnostními kamerami –, jsou tou nejbedlivěji monitorovanou poštovní známkou na světě.

Finlayovo podstřešní apartmá pro nás však znamenalo jednu výhodu. Velká okna a francouzské dveře otevírající se na terasu nám poskytovaly možnost použít speciální mikrofon a odposlouchávat to, co bylo řečeno uvnitř. Systém nebyl dokonalý a hodně věcí mu uniklo, jeden ze zachycených fragmentů se však týkal člunu. Věděli jsme, že náš cíl žádný člun nevlastní, a rychlou výzvědnou návštěvou přístaviště, kde kotvily všechny luxusní jachty, jsme brzy zjistili, že se Finlay s malou společností chystá plout na téměř nepochybně nejzvláštnější večírek na zeměkouli.

Ten se každoročně šest hodin před nástupem přílivu konal v Bodrumu.

Kapitola 34

Zanedlouho poté, co našich osm agentů vystoupilo na molo, se začali hromadně sjíždět další účastníci. Byl to večírek, na který nikdo nechtěl přijít pozdě.

Převážná většina z nich zaparkovala nedaleko útesu a dolů k ruinám se spustila po speciálně instalovaných lanech a žebřících. Děvčata měla kabelky a mobilní telefony pověšené kolem krku, sukně vykasané do poloviny zadku a ze všech sil se snažila udržet si polohu na laně a zároveň důstojnost. Samozřejmě že dole čekal jeden z mladíků s baterkou a pro zábavu těch, kdo už dorazili, vybíral nejsenzačnější spodní prádlo. Soudě podle pravidelných výbuchů nadšeného aplausu si překvapivé množství žen pod oblečení na večírek kalhotky vůbec nebralo.

Každých pár minut se našel nějaký mladík, kterého pomalé slézání neuspokojovalo, popadl tedy lano a skočil do prázdna. Podle mého názoru většinu těch, kteří se pokoušeli o amatérské slaňování, tvořili kuřáci trávy. Z vlastních zkušeností jsem věděl, že jsou to obvykle příliš zhulení jedinci, komu víceméně přestává záležet na osobní bezpečnosti. Přinejmenším v půltuctu případů jsem viděl, jak se otřeli o útes, tvrdě dopadli na skály, vítězoslavně si popleskali rukama s ostatními a hned si zapálili další joint. A to se tvrdí, že drogy nevyvolávají poškození mozku.

S nápadem na konání Bodrumského soaré – a na obrovské zisky, které jeho uspořádání přineslo – jako první přišel jistý německý baťůžkář. Zatoulal se kdysi do Bodrumu, a když se doslechl o ruinách, vypravil se k nim v noci na skútru, aby si skrz Dveře nikam vyfotografoval měsíc. Někde ve své chaotické minulosti však strávil dva roky v Americe studiem oceánografie, než ze školy vypadl, a utkvěl mu v hlavě dostatek znalostí, aby si uvědomil, že několikrát ročně budou ruiny vypadat mnohem méně okázale – takzvaný královský příliv většinu z nich zaplaví.

To ovšem znamenalo, že se rovněž dostaví královský odliv, při němž se odhalí mnohem větší část starého města. Pro začátek se z vody vynoří ta široká mramorová plošina. Zadíval se na ni a napadlo ho, že by to byl úžasný taneční parket.

O dva měsíce později, když si prostudoval přílivové tabulky a potopil se na místě s akvalungem, aby si ověřil svá měření, s partou kumpánů zaparkovali na útesu několik pojízdných generátorů, natáhli dolů po skalní stěně osvětlovací kabely a kousek od břehu ukotvili ploché čluny s řadami nízkých reproduktorů. Prostříhali díry v plotě, k betonovým stojanům přivázali žebříky a lana, aby se jejich zákazníci dostali dolů, a ke každému postavili jednu gorilu, která vybírala vstupné.

A lidé rádi platili. Kde jinde na světě jste se mohli veselit uprostřed oceánu ve světle hvězd, zfetovat se obklopení klasickými ruinami a tančit na hrobě dvaceti tisíc lidí? Účastníci se shodovali, že je to nejlepší taneční večírek, jaký kdy zažili.

Ten večer, kdy jsem ho viděl já, bylo výroční Bodrumské soaré ještě masovější a pozoruhodnější. V půlkruhu skalních výběžků, které je chránily před vlnami, toho roku kotvilo deset člunů s reproduktory. Na největším z nich stál na lešenářské plošině jako principál nějakého futuristického cirkusu diskžokej známý široko a daleko pod přezdívkou Chemický Alí. Na skalách bylo rozmístěno několik lidí s vyvíječi kouře, kteří přes vodu vysílali závoje čehosi, co vypadalo jako nadpřirozená mlha – Dveře nikam působily dojmem, že se vznášejí na oblaku. Teprve pak organizátoři rozsvítili baterie laserových a stroboskopických světel.

Uprostřed tohoto maelstromu popadla skupina členů bezpečnostní služby ocelovou lávku a natáhla ji od paty útesu k mramorové plošině se čtyřmi zborcenými sloupy, která se právě vynořila z vody. Hudba dosáhla crescenda tak hlasitého, že jste se ho málem mohli dotknout, a první tanečníci, vedení tuctem vysokých módně oděných týpků, lávku přešli a ocitli se v místech, kam lidská noha nevstoupila dva tisíce let. Nebo přinejmenším od soaré v loňském roce.

Uprostřed té ohlušující hudby, světelných a laserových sloupců, vířících siluet na tanečním parketu, kouře zahalujícího ruiny bledým hávem a Dveří nikam, étericky a tajemně se vznášejících nad vodou, bylo docela snadné uvěřit, že kdyby měli mrtví skutečně vstát z hrobu, došlo by k tomu právě za takovéhoto večera.

Jeden z pohybujících se mrtvých už se také skutečně ukázal – ačkoli sám o tom ještě nevěděl. Připlul na jedné z desítek obrovských jachet, které si prorazily cestu mlhou a spustily kotvy těsně za půlkruhem člunů.

Když zakotvila mezi ostatními megajachtami, všichni střelci, pozorovatelé i jističi Divize byli na svých místech. Když vystoupili z člunu, poslali solidní malou jachtu zpátky na moře, aby čekala ve tmě dál od břehu, upravili si pecková sluchátka v uších i mikrofony na klopách a sledovali, jak narůstá velikost a zmatek davu. Když se ujistili, že nevzbudili ničí pozornost, rozdělili se a vydali se ke svým předem určeným pozicím.

Klíčovou osobou byl čtyřiatřicetiletý černoch, jeden z nejvtipnějších a nejchytřejších lidí, jaké můžete doufat, že kdy potkáte. Jako my všichni přijal nové jméno, když se připojil k agentuře – v jeho případě znělo McKinley Waters a vybral si ho na počest „Muddyho“ Waterse, skvělého mistra delta blues. Nikdo, kdo jako my někdy slyšel Macka hrát na slide kytaru a zpívat „Midnight Special“, nemohl pochopit, proč marní čas prací pro zpravodajskou službu.

Mack byl první střelec a zaujal pozici v malém dolíčku kousek od okraje útesu. Pušku už měl sestavenou a skrytou ve tmě vedle sebe, zavdával si z láhve s etiketou Jacka Danielse, v níž měl ledový čaj, a vypadal přesně jako někdo, kdo si dává do nosu a čeká, až dav trochu prořídne, aby se také mohl spustit dolů.

Kousek dál na vrcholku útesu, ve stínu pod shlukem zakrslých stromů, stál záložní střelec – kretén jménem Greenburg, jeden z těch chlapů, kteří se nijak netají tím, že se chtějí přiženit do bohaté rodiny. Postával tam s dvěma dalšími mládenci a dohromady vypadali jako trio bělochů, kteří se snaží rozhodnout, jestli mají zaplatit vstupné a slézt z útesu dolů, nebo ne. Ve skutečnosti byli ti druzí dva pozorovatelé: kromě nalezení Finlaye bylo jejich úkolem varovat muže, kteří se museli plně soustředit na střelbu, před případným nebezpečím, jež by se blížilo odněkud z oblasti mimo jejich zorné pole.

Já sám jsem stál na výběžku vedle vypůjčené dodávky. Čirou náhodou jsem měl nejlepší výhled a viděl jsem celý tým v přidělených pozicích. Proto jsem si také všiml, jak jimi projela vlna vzrušení, když se Finlay skutečně v předpokládanou dobu objevil: za dalších pár minut měl doopravdy a nezvratně projít Dveřmi nikam.

Jeho ochranka, vesměs bývalí příslušníci KGB, vyběhla na rekreační palubu na zádi jachty a s dalekohledy u očí si prohlížela bok útesu, malou pláž a taneční plošinu.

Teprve když dali znamení, že je všechno v pořádku, objevil se někdo zevnitř: byla to skupinka mladých žen vyparáděných v nádherných modelech značek Chanel a Gucci. Čekaly na palubě, až posádka spustí na vodu motorový člun, který je měl převézt přímo na taneční parket.

Viděl jsem, jak Mack odložil láhev a zajel rukou do tmy. Věděl jsem, že čeká, až se Finlay objeví, aby políbil na rozloučenou své čtyři společnice, a že bude připravený. Oba pozorovatelé, jimž dělal starosti přibližující se oblak kouře, se odloučili od Greenburga, aby zajistili, že budou mít ničím nerušený výhled. Jeden z jističů prošel parkovištěm a zamířil k plotu, připravený krýt všem záda. Ve sluchátku jsem slyšel zbývající tři kolegy, kteří se účastnili zábavy dole u vody – třetího střelce, dalšího jističe a doprovodné rezervy pro případ, že by došlo k přestřelce s Finlayovými gorilami. Mluvili s koordinátorem, který byl venku na jachtě, jež sem tým dopravila, a poslouchal průběžná hlášení všech kromě mne. Všichni jsme cítili, že už jsme připravení na odpalovací rampě.

O čem jsme však nikdo neměli ponětí, byla skutečnost, že je nablízku ještě jeden člun se zhasnutými provozními světly a na něm skupina mužů, která se rovněž živě zajímá o všechno, co se na břehu děje. Maskovaný kotouči dýmu a vysokými siluetami velkých jachet byl jejich neokázalý člun ze všech praktických hledisek neviditelný. Muži na jeho palubě však naopak viděli neskutečně dobře: všichni byli vybavení brýlemi s nočním viděním ve vojenské kvalitě.

Brýle jim dodal šéf Finlayovy ochranky, který tenhle výlet do Bodrumu vůbec nepovažoval za dobrý nápad. V zájmu zvýšené ochrany si proto najal oddíl drsných chlapů – byli to žoldáci na volné noze, ale patřili k nejlepším ve své branži –, který do Bodrumu odcestoval samostatně. Instrukce dostali telefonicky, po příjezdu na místo je čekala bedna s vybavením a dva dny odpočinku, než dostali rozkaz nalodit se na člun, který jim šéf obstaral. A byl to právě tento člun, který teď kotvil kousek od břehu.

Skrytí ve tmě žoldáci viděli, jak se Finlay vynořil zpoza neprůstřelného skla hlavního salonu a přistoupil k dívkám. Ze své pozice na útesu jsme ho viděli také. Mack nechal cíl udělat dva kroky – jen tolik, aby zabezpečil, že ho gorily po jeho boku nestačí zatáhnout zpátky dovnitř v případě, že by bylo zapotřebí druhé kulky. Měl už prst na spoušti, když na něj nejbližší pozorovatel varovně zavolal.

Valil se k němu další kotouč dýmu, který by mu znemožnil míření. Greenburg ho také viděl, poklekl na jedno koleno a připravoval se na eventualitu, že by musel vystřelit on. Mack však pohlédl na oblak, usoudil, že ještě má čas, namířil a vypálil. V dunící hudbě si ostrého prásknutí výstřelu nikdo ani nevšiml. Kulka Finlaye zasáhla, rána však byla uspěchaná a projektil, který mu měl prorazit velkou díru v čele a rozmašírovat mozek, dopadl o něco níž.

Zhroutil se na palubu a kus masa z jeho hrdla se rozpleskl na šatech od Gucciho dívce stojící za ním. Byl ještě naživu a svíjel se bolestí, Mack měl však výhled zahalený dýmem a podruhé už vystřelit nemohl. Jeden z pozorovatelů naléhavě mluvil do mikrofonu a přikazoval Greenburgovi, aby ho dorazil.

Mezi členy ochranky na palubě vládl chaos, muži na záložním člunu však ve vlastních sluchátkách slyšeli Finlaye zaječet, když padal k zemi, a přejížděli teď po útesu svými brýlemi s nočním viděním. Jeden z nich uviděl Greenburga, jak na jednom koleni zvedá zbraň, a zařval něco chorvatsky…

Snajpr vedle něj rychle švenkl hlavní, zamířil na Greenburga a stiskl spoušť. Greenburga – jehož vlastní prst se právě chystal vypálit – zasáhla kulka do prsou; svalil se a křečovitě sebou škubal. Byl jsem mu nejblíž, a když jsem viděl, že je dosud naživu, rozběhl jsem se k němu.

Porušoval jsem tím všechna pravidla – prioritu měl úkol, který jsme měli splnit, a ne bezpečnost týmu –, protože jsem měl vyčkat, jaké budou pokyny koordinátora. Jenže Greenburg ležel ničím nekrytý na zemi a věděl jsem, že pokud ho někdo nedostane do bezpečí, za pár vteřin ho čeká další kulka a smrt.

Nikdo nevěděl, odkud nepřátelé střílejí, Mack však okamžitě viděl hrozící nebezpečí: pokud někdo na moři dokázal střelit Greenburga, mohl trefit i mne. Vyrazil varovný výkřik, a protože se domníval, že je stále ještě zahalený kouřem, přikrčil se a prudce se rozběhl s úmyslem zkřížit mi cestu a strhnout mě k zemi. Oblíbil si mě, oba jsme se chodili modlit do stejného chrámu blues, a myslím, že to bylo částečným důvodem jeho počínání, ačkoli svou roli hrála nepochybně i skutečnost, že to byl svou podstatou statečný chlap.

Byl na poloviční cestě ke mně, když vítr protrhl v závoji dýmu díru, a ti chlapi na člunu byli skutečně skvělí – dvě kulky zasáhly Macka těsně nad ledvinami. Nebýt Boží milosti, byl bych na jeho místě já.

Upustil pušku a s výkřikem se skácel k zemi. Otočil jsem se, rychle jsem k němu doběhl, padl jsem na něj, zakryl jsem ho vlastním tělem a kutálel jsem se s ním stranou – zatímco kulky narážely do drolící se půdy všude kolem nás –, dokud jsme nesklouzli do bezpečí mělkého dolíku. Účastníci večírku ječeli – konečně si uvědomili, že dva muži byli postřeleni a těžce raněni –, vůbec však netušili, co se vlastně děje, a nevěděli, kde se střelci nacházejí, což jejich paniku jen prohlubovalo.

Koordinátor žádné podobné problémy s určením zdroje střelby neměl: přecházel sem a tam po palubě malé jachty, když zahlédl záblesk, v němž i skrz kouř a stíny rozeznal úsťový plamen. Když se Divize toho dne ráno vydávala na cestu, veden dobrým nápadem přihodil na palubu červenomodrý blikač, který teď přibouchl ke střeše kabiny a poručil kapitánovi, aby vyrazil.

Žoldáci na záložním plavidle uviděli rychle se přibližující člun s blikajícími světly a okamžitě dospěli k logickému, byť nesprávnému závěru. Ve čtyřech různých jazycích zahalekali na kormidelníka, aby se vnořil do hustého shluku diváckých lodí, v naději, že se mezi nimi ztratí. Věděli, že v otevřeném závodě by neměli šanci, a tím posledním, o co kdokoli z nich stál, byla přestřelka s tureckou policií.

Jejich člun klouzal mezi ostatními a ke dvěma z nich se přiblížil tak těsně, že jim sedřel trochu barvy z trupu. Křik jejich posádek koordinátorovi prozradil, že neidentifikovaný člun uprchl, nařídil tedy kapitánovi, aby zatočil a zamířil k Finlayově megajachtě.

V nastalém zmatku mu blikající lišta umožnila dostat se k zádi velkého plavidla tak blízko, že viděl Finlaye ležet v kaluži krve. Několik žen v doprovodu rozrušeného člena posádky na něj v domnění, že jde o policistu, křičelo, aby rychle zavolal sanitku nebo vrtulník záchranné služby, koordinátor však podle toho, jak sebou Finlay křečovitě škubal, i podle zející díry v jeho hrdle poznal, že svůj úkol už splnili: raněnému zbývalo několik posledních okamžiků, než vykrvácí. Otočil se ke kapitánovi a nařídil mu, aby odtamtud koukal co nejrychleji vypadnout, a teprve když domnělý policejní člun odplouval, došlo šéfovi ochranky, že právě stál tváří v tvář muži, který Finlayovo zabití nařídil. Bylo mu to tou dobou už jedno – právě přišel o svého chlebodárce a uvažoval už o tom, jak se nejlépe dostat přes hranice dřív, než ho Turci vezmou do výslechové místnosti a řeknou mu, aby se připravil, protože zábava právě začíná.

Koordinátor si vyslechl hlášení všech členů týmu na břehu, a zatímco se jeho člun se řvoucím motorem řítil přes vodu, u spokojeného vědomí, že mise byla úspěšná, nařídil mužům u paty útesu, aby rychle zamířili k molu, kde je za tři minuty vyzvedne. Mně pak přikázal přejít na záložní plán.

Dva pozorovatelé, kteří to všechno slyšeli, popadli Greenburga v podpaží a odvlekli ho k dodávce. Byl už mrtvý – kulka, která ho zasáhla do prsou, se roztříštila, když narazila na žebra, a úlomky se mu zaryly do tak velké části srdce i plic, že absolutně neměl naději.

Já jsem zatím v mělkém dolíku udělal, co jsem mohl, abych zastavil Mackovo krvácení. Byl to statný chlap, ale přesto se mi nějak podařilo přehodit si ho přes rameno a strčit ho do dodávky na sedadlo spolujezdce. Sklopil jsem opěradlo, svlékl jsem si sako a uvázal jsem mu ho kolem pasu, abych tak ještě víc omezil ztrátu krve. Byl pořád při vědomí a všiml si štítku na podšívce saka. „Barneys?“ ušklíbl se. „Co je to kurva za bluesmana, kterej nakupuje v Barneys?“

Zasmáli jsme se, oba jsme však věděli, že nemá šanci, pokud mu rychle neobstaráme lékařskou pomoc. Skočil jsem za volant a šlápl na plyn, smykem jsem prolétl parkoviště a rozehnal jsem bavící se hosty na všechny strany, zatímco pozorovatel přímo za mnou už mobilem mluvil s koordinátorem na lince, o níž jsme všichni doufali, že je dostatečně zabezpečená.

Prudce jsem zabočil na asfaltovou silnici, pozorovatel ukončil hovor a řekl mi, že ho mám i s kolegou vyložit u přístaviště v Bodrumu, jak jsme měli v plánu. Museli se dostat ze země ještě před uzavřením všech hraničních přechodů: Turecko je hrdá země a nedalo se čekat, že budou Turci reagovat příznivě, když jim někdo zinscenuje veřejnou popravu přímo před nosem. Pozorovatelé s sebou vezmou na palubu Greenburgovo tělo a já dopravím Macka k lékaři, který pro tyto případy drží pohotovost. Doufal jsem, že ten jeho zranění stabilizuje a získá dostatek času, aby mohl nízko nad pobřežím přeletět takzvaný neviditelný vrtulník americké středomořské flotily a oba nás evakuovat. Vrtulník s lékařem a dvěma zdravotnickými specialisty na palubě už dostal pokyn k nouzovému vzletu; jen co nás naloží, měl zamířit zpátky k flotile na letadlovou loď, která měla operační sály a kompletní chirurgický tým.

Mack měl naději a já jsem jel ještě rychleji. Byla to divoká jízda a myslím, že nikdo v minidodávce tvaru cihly nikdy neurazil takovou vzdálenost rychleji. Dojeli jsme do přístaviště, kde nám přálo štěstí, protože bylo doslova liduprázdné – byl sobotní večer a všechny čluny byly buď na soaré u ruin, nebo kotvily v blízkosti některé z desítek restaurací lemujících bodrumské pláže.

Zacouval jsem po molu, pomohl jsem pozorovatelům přenést Greenburgovo tělo na palubu a vrátil jsem se za volant. Před sebou jsme měli mizernou silnici a za sebou obrovský malér.

Kapitola 35

Zpívali jsme. Přezpívali jsme s Mackem „Midnight Special“ a všechny ostatní staré hity klasického delta blues, zatímco jsme se houstnoucí nocí hnali na jih po silnicích, po nichž jsem předtím jel jen jednou v životě; měl jsem strašný strach, že minu nějakou odbočku nebo na křižovatce zvolím nesprávný směr a v konečném důsledku ho připravím o život stejně neoddiskutovatelně, jako jsem ho vystavil riziku jeho ztráty tam nahoře na vrcholku skalního útesu.

Zaháněli jsme zpěvem bezvědomí, které se Macka plíživě snažilo pohltit, dělali jsme jím dlouhý nos na smrt, která s námi seděla v autě jako neviděný spolucestující, chtěli jsme jím dát najevo, že jsme naživu, že život milujeme a že se ho nikdo v tomhle vozidle nevzdá snadno a bez boje. Dalo se do deště.

Mířili jsme na jih a rychle jsme se nořili do stále opuštěnějšího kraje, kde nám jen světla řídce rozesetých malých statků ukazovala, kde končí pevnina a začíná moře. Konečně jsem uviděl odbočku, kterou jsem hledal, ve spršce štěrku jsem na ni najel a zahájil jsem dlouhé klesání k izolované rybářské vesničce. Projeli jsme kolem špičky pevninského výběžku, zabočili jsme přímo do náporu deště a spatřili jsme chomáč světel těsně u břehu. Dojel jsem do vesnice a našel jsem úzkou uličku, která vypadala povědomě.

Mack zatím sklouzl do jakéhosi polosvěta, moje sako bylo nasáklé jeho krví – řídil jsem jednou rukou a neustále jsem se ho snažil udržovat při vědomí a nutit, aby bojoval.

Upřímně jsem doufal, že jsem se ve své navigaci nedopustil žádného omylu, zabočil jsem za roh, uviděl jsem obecní kašnu obklopenou zvadlými květinami, staré vědro přivázané k provazu a věděl jsem, že už jsem blízko. Zastavil jsem ve tmě, popadl jsem baterku, kterou nosím na kroužku s klíči, a posvítil jsem si na vstupní branku – nestál jsem o to, abych s polomrtvým kamarádem přehozeným přes rameno zaklepal u nesprávných dveří.

Paprsky baterky ozářily mosaznou destičku na brance. Neleštěná a zašlá uváděla v angličtině jméno muže, který tu bydlel, i jeho tituly – z medicíny a chirurgie – získané na univerzitě v Sydney. Vzhledem k povaze praxe, jíž se tady její absolvent věnoval, to nejspíš pro tuto ctihodnou instituci nebyla nejlepší reklama.

Otevřel jsem dveře u sedadla spolujezdce, zvedl jsem si Macka na rameno, kopnutím jsem rozrazil branku a zamířil jsem ke vstupním dveřím zchátralého stavení. Otevřely se, ještě než jsem k nim došel – doktor slyšel, že venku zastavilo auto, a šel se podívat, kdo přijel. Stál na prahu a vyhlížel ven – obličej jako neustlaná postel, vyzáblé nohy v pytlovitých šortkách a tričko tak seprané, že striptérský bar, který propagovalo, byl už nejspíš léta zavřený. Bylo mu něco málo přes čtyřicet, ale vzhledem k tomu, v jaké oblibě měl láhev, by všechny kolem překvapilo, kdyby se dožil padesátky. Jeho pravé jméno jsem neznal – díky destičce na brance ho všichni Turci v okolí znali prostě jako doktora Sydneye a jemu to zjevně docela vyhovovalo.

Seznámil jsem se s ním týden předtím, když koordinátor zařídil všechno potřebné a poslal mě, abych si otestoval trasu. Bylo mu řečeno, že jsem turistický průvodce, který zdejší oblastí doprovází skupinu Američanů a mohl by se na něj v nepravděpodobném případě nějaké mimořádné události obrátit se žádostí o pomoc. Myslím, že nevěřil jedinému slovu, turecké úřady však každopádně neměl ve velké oblibě a štědrá záloha v hotovosti, kterou od nás dostal, ho přesvědčila, aby se na nic nevyptával.

„Dobrý večer, pane Jacobsi,“ pozdravil mě. Jacobs bylo jméno, které jsem v Turecku používal. Pohlédl na Macka, kterého jsem měl na rameni, a zaznamenal moje krví nasáklé sako uvázané kolem jeho pasu. „To musí bejt vážně príma zájezd, co organizujete – připomeňte mi, abych se na něj nikdy nepřihlásil.“ Podle mých zkušeností většinu Australanů jen tak něco nevyvede z míry a já jsem za to byl hluboce vděčný.

Společnými silami jsme odnesli Macka do kuchyně, a byť byl z doktorova dechu cítit alkohol, něco ve způsobu, jakým napřímil záda a začal odstraňovat Mackovo oblečení i poškozené tkáně, mi říkalo, že to kdysi byl kvalifikovaný a obratný chirurg.

Využil jsem toho, co jsem si pamatoval z vlastního lékařského vzdělání, a asistoval jsem mu jako sálová sestra, a když jsme měli natočenou horkou vodu, kuchyňskou lavici vyklizenou a připravenou posloužit jako operační stůl, lampičky na čtení z pracovny a ložnice zapojené a namířené na ránu, zoufale jsme se snažili stabilizovat postižené tělo a udržet Macka naživu, dokud nedorazí vrtulník se specialisty a zásobami krevní plazmy.

Ani jedinkrát za celou tu strašlivou dobu se doktorovi nezatřásla ruka a jeho úsilí nepolevilo – improvizoval, klel a zpod vrstev kořalky a promarněných let vytahoval každý nápad a každou strategii, již se kdy naučil.

Nestačilo to. Mack se nám ztrácel, a když jsme zabrali ještě víc a přivedli ho zpět, ztratili jsme ho znovu. S vrtulníkem sotva osmnáct minut od nás bluesman jako by si povzdechl. Zvedl jednu ruku, jako by nám chtěl tiše poděkovat, a odlétl. Bojovali jsme ještě usilovněji, ale tentokrát už jsme ho zpátky přivést nedokázali, až jsme nakonec oba zmlkli a znehybněli.

Doktor Sydney svěsil hlavu a z místa, kde jsem stál, nebylo možné poznat, jestli se mu tělo otřásá únavou nebo něčím mnohem lidštějším. Po chvíli ke mně vzhlédl a já jsem v jeho očích viděl, jaké zoufalství – jakou beznaděj – v něm vyvolává skutečnost, že mu někdo zemřel pod rukama.

„Kdysi jsem operoval zraněné děti,“ zamumlal tiše, jako by tím chtěl vysvětlit pití, zanedbané stavení, život v exilu i tuny bolesti, které v sobě nosil. Přikývl jsem a alespoň částečně jsem pochopil, co musí člověk prožívat, když mu pod skalpelem zemře malé děcko.

„Byl to váš přítel?“ zeptal se.

Přikývl jsem a doktor se v decentním gestu, které mě už vůbec nepřekvapovalo, omluvil a našel si něco urgentního na práci v jiné části domu. Přetáhl jsem přes Mackův obličej prostěradlo – chtěl jsem, aby měl maximální důstojnost, jakou jsem mu mohl poskytnout – a řekl jsem pár slov. Nedalo se tomu říkat modlitba, ale z respektu a v naději, že je jeho duch někde nablízku, jsem řekl, co jsem považoval za potřebné, o přátelství, odvaze a beznadějné lítosti nad porušením pravidel tam nahoře na útesu.

Doktor se vrátil a začal uklízet a já jsem zatím zašel do jeho obývacího pokoje. Do příletu vrtulníku chybělo čtrnáct minut a zpráva na mobilu mě informovala, že za vesnicí našli skládku odpadků, kde můžou nepozorovaně přistát. Zavolal jsem jim, a hlasem, v němž jsem potlačil třes, jsem jim sdělil, že zdravotnickou pohotovost mohou odvolat: nebudou evakuovat pacienta, ale jen tělo.

Auta jsem se zbavil tak, že jsem ho daroval doktoru Sydneyovi – byla to malá odměna za úsilí, které vynaložil na Mackovu záchranu – a jedinou mou zbývající starostí byla turecká policie. Ve snaze zjistit, co dělá, jsem se otočil k televizi, která tiše hrála v koutě obývacího pokoje.

Právě na ní běžely turecké zprávy, nebylo v nich však nic o mrtvých na soaré ani o policejní operaci vedené mým směrem. Pomocí dálkového ovládání jsem projel místní kanály – mýdlové opery, hollywoodské filmy dabované do turečtiny a dva další zpravodajské programy –, ale nenašel jsem žádný důvod k poplachu.

Nic nebylo ani na BBC, CNN, Bloombergu či MSNBC.

Kapitola 36

Na okamžik jsem zůstal bez dechu. Stále ještě jsem stál na výběžku nad ruinami, ale vzpomínka na to, jak jsem se v doktorově starém domku díval na televizi, mi vyrazila všechen vzduch z plic.

Když mohl doktor Sydney sledovat anglické zpravodajské kanály v mnohem odlehlejší oblasti, jak je možné, že nejsou k dispozici v Bodrumu?

Rozběhl jsem se k fiatu.

Bylo ještě brzo, na silnicích bylo málo aut a do Bodrumu jsem se dostal skoro stejně rychle jako tehdy, když na sedadle vedle mne ležel Mack. Zaparkoval jsem na chodníku před hotelem, vyběhl jsem po schodech a uviděl jsem manažera, který právě vycházel z jídelny.

„No vida,“ usmál se na mne. „Slavil jste na výletě se zrcadly plnými velkého skla úspěch?“

„Promiňte,“ omluvil jsem se, „ale nemám čas. Potřebuju se něco dozvědět o televizním vysílání.“

Zmateně se na mne díval – proč bych se k čertu měl zajímat o něco takového?

„Poslíček mi říkal, že v Bodrumu nechytáte žádný anglicky mluvený zpravodajský kanály. Je to pravda?“

„To je velká pravdivá informace,“ odpověděl. „Společnost velkých lupičů, která si říká DigiTurk a poskytuje nám kanály plné hovadin, žádnou takovou službu nenabízí.“

„Musí existovat nějaká možnost, jak je sledovat – viděl jsem BBC, MSNBC a několik dalších,“ přesvědčoval jsem ho.

Na okamžik se zamyslel, pak se otočil, zvedl telefon a někam zavolal. Řekl něco turecky, vyslechl si odpověď, pak překryl mluvítko dlaní a přetlumočil mi ji. Prohlásil, že podle jeho manželky si někteří lidé kupují digitální skříňky a ladí si evropský satelit, na němž vysílají zpravodajské kanály, na které jsem se ptal.

„Jak se jmenuje ta služba – ten satelit? Ví to?“ zeptal jsem se.

Manažer přeložil otázku manželce, pak se znovu otočil ke mně a předal mi odpověď. „Sky,“ řekl.

Sky byla britská satelitní vysílací společnost a ze svého pobytu v Londýně jsem věděl, že jsou její služby placené. To znamenalo, že měla svoje předplatitele, a pokud si lidé kupovali dekodéry, někdo v organizaci musel mít jejich seznam.

Rychle jsem vyšel do svého pokoje a zavolal jsem přímo na firmu do Anglie. Osmkrát nebo devětkrát mě přepojili na jinou linku, až jsem skončil u ochotného chlapíka z nějakého severního hrabství, který mluvil s přízvukem tak hutným, že jste s ním mohli servírovat yorkshirský pudink.

Měl na starosti evropské předplatitele a sdělil mi, že všechny kanály, o které se zajímám, má Sky na svém hlavním satelitu Astra.

„Ten má obrovský dosah – byl zkonstruován tak, aby pokrýval celou západní Evropu, a dá se chytat až v Řecku.

Potom už před několika lety zmodernizovali software satelitu, signál zesílil a najednou se ukázalo, že ho můžete s devadesáticentimetrovou parabolou chytat až v Turecku. Samozřejmě stále potřebujete dekodér a přístupovou kartu, ale znamená to, že si potřebné vybavení pořídilo mnohem víc lidí.“

„Kolik máte předplatitelů, pane Howelle?“

„V Turecku? Máme tam samozřejmě vystěhovalce – ti si svoje boxy a karty odvezou s sebou, když tam odjíždějí. Potom jsou to anglické stylové hospody a kluby – turisté se chtějí dívat na fotbal. A konečně místní obyvatelé, kterým se líbí naše programy. Celkem jich bude možná tak deset tisíc.“

„Dá se to rozdělit na oblasti?“

„Samozřejmě.“

„Kolik lidí to bude v okolí Bodrumu – řekněme v provincii Muğla?“ zeptal jsem se a zoufale jsem se snažil nepovolit svým nadějím příliš velký rozlet.

„Dejte mi vteřinku,“ požádal Howell a slyšel jsem, jak ťuká do klávesnice počítače. „Říkal jste, že vyšetřujete vraždu?“ Vedl jen nezávazný rozhovor, aby vyplnil čas, zatímco hledal příslušná data.

„Jo, jednoho mladýho Američana. Miloval sport a televizi,“ lhal jsem. „Jen se snažím vyjasnit si pár drobností.“

„Mám to,“ ozval se. „Asi jedenáct set předplatitelů.“

V duchu jsem zajásal. Znamenalo to, že lidé v Bodrumu mohli přijímat televizní stanice, které jsem potřeboval. Podíval jsem se z okna a představil jsem si, jak žena, kterou hledám, sedí se zkříženýma nohama v jednom z těch bílých kubistických domků, dívá se na televizor, na němž stojí dekodér Sky, nahrává útržky z různých zpravodajských programů a celé hodiny pak pracuje na jejich sestříhání a zašifrování. Jedenáct set boxů – tohle číslo pátrání po ní dramaticky omezovalo – a ještě jsem neskončil.

„Když odečteme vystěhovalce a bary, kolik myslíte, že zůstane předplatitelů?“ zeptal jsem se.

„Domácností? Nejspíš tak šest nebo sedm set,“ odpověděl.

Byl jsem blízko! Šest nebo sedm set domácností znamenalo spoustu práce, spoustu ošoupaných podrážek při vysledování každé z nich, ale také to znamenalo, že potenciální podezřelí jsou teď jasně vymezení. Někde v té skupině byla žena, kterou jsem hledal.

„Je to dobré číslo?“ zeptal se Howell.

„Moc dobrý,“ přitakal jsem a nedokázal jsem zabránit potěšenému tónu hlasu. „Můžete mi dát seznam předplatitelů?“

„Samozřejmě, ale budu si muset sehnat povolení. Bez urážky, ale musíme mít jistotu, že to po nás doopravdy chce FBI.“

„Během pár hodin vám můžu dodat oficiální dopis. Jak dlouho to potom bude trvat?“

„Stačí to natáhnout do počítače a vytisknout. Pár minut.“

Bylo to lepší, než jsem si mohl představovat: velice brzo jsem měl mít v ruce seznam šesti set adres a mezi nimi i adresu té ženy. Všechno bylo na nejlepší cestě.

„Díky,“ poděkoval jsem. „Ani vám nevypovím, jak moc mi to pomůže.“

„Bez problémů. Máte samozřejmě štěstí, že chcete jen autorizované předplatitele.“

To mě přímo uprostřed oslav zarazilo. „Jak to myslíte?“

„No, spousta lidí dnes naše programy sleduje…“

Začalo se mi dělat nevolno.

„…s použitím pirátských boxů,“ pokračoval. „Většinou z Číny – když to nejsou hodinky Rolex a kabelky Louis Vuitton, padělají boxy a naše přístupové karty. Prodávají je přes malé krámky s elektronikou a internetové kavárny – podniky tohohle druhu. Je to velký byznys. Když si seženete box a kartu, můžete se dívat zadarmo. Chápete?“

„V provincii, jako je Muğla,“ řekl jsem tiše, „kolik podle vašeho odhadu takovejch pirátskejch boxů bude?“

„V takhle velké oblasti? Deset tisíc, možná víc. Neexistuje metoda, jak vysledovat, kdo je má, je to absolutně nezjistitelné. Myslíme, že napřesrok budeme mít technologii, která bude umět najít…“

Neposlouchal jsem ho: příští rok už jsme všichni mohli být mrtví. Deset tisíc boxů bez seznamu předplatitelů představovalo nemožný úkol. Poděkoval jsem mu za pomoc a zavěsil jsem.

Zůstal jsem nehybně stát, ticho na mne tlačilo a černý pes zoufalství mi rafal po patách. Vystoupat do takových výšin naděje a vzápětí se zřítit až na samé dno propasti, to byla tvrdá rána. Poprvé od chvíle, kdy jsem byl přinucen vypravit se do války, jsem se na pouhých pár okamžiků domníval, že mám reálnou šanci proniknout k jádru problému. Když se teď tahle šance proměnila v prach, měl jsem chuť být k sobě absolutně brutální.

Co ve skutečnosti mám? ptal jsem se sám sebe. Dal jsem dohromady seznam telefonních budek, díky šťastné náhodě a práci týmu italských odborníků jsem se udržel ve hře – a co dál? Každý, kdo nepotřeboval bílou hůl, musel vidět, že nemám skoro nic.

A měl jsem také vztek. Měl jsem vztek na ty zatracené Číňany, kteří nedokázali zabránit masovým pirátským loupežím nápadů a produktů jiných lidí, měl jsem vztek na Bradleyho, Šeptala a všechny ostatní, kteří tam nebyli, aby mi pomohli, a měl jsem vztek na Araby, kteří se domnívali, že platí rovnice čím víc mrtvých, tím větší vítězství. Především jsem však měl vztek na tu ženu a na muže z Hindúkuše, že si přede mnou neustále udržují náskok.

Přešel jsem k oknu a snažil jsem se najít nějakou oázu klidu. Celá ta akce se satelitní televizí nevyšla úplně naprázdno: dozvěděl jsem se, že hledaná žena téměř určitě žije ve zdejší oblasti, a to byl skutečný krok vpřed. Rozhlédl jsem se po okolních střechách – tam někde venku byla. Stačilo jen ji najít.

Pokoušel jsem se v duchu si představit, v které z telefonních budek stála a čekala, až telefon zazvoní, ale neměl jsem potřebná data a neviděl jsem vůbec nic. Slyšel jsem však hluk okolní dopravy a poslouchal jsem reprodukovanou hudbu – rádio nebo co to zatraceně bylo – tlumeně hrající v pozadí.

A když už jsme u toho, pomyslel jsem si, kde jsou nějaké nové informace o té hudbě? Co sakra Šeptal a ti chlapi doma dělají? Neměla se snad NSA pokusit ji izolovat, zvýraznit a identifikovat?

Byl jsem přesně v té pravé náladě, abych si na někom vybil svoji frustraci, takže ačkoli už v New Yorku bylo pozdě, neohlížel jsem se na to. Zvedl jsem telefon.

Kapitola 37

Bradley zvedl telefon a prohlásil, že ještě není v posteli, podle toho, jak zněl jeho hlas, byl však zjevně vyčerpaný. No prosím, to já jsem byl taky. Začal se vyptávat na Dodgeovu smrt, jen aby udržel zdání, ale zarazil jsem ho.

„Pamatujete si na tu hudbu, o který jsme spolu mluvili?“ zeptal jsem se. Samozřejmě se nepamatoval, vůbec neměl tušení, o čem mluvím. „Byly tam zvuky dopravního ruchu a v pozadí hrála hudba…“

„Jo, vzpomínám si,“ přitakal podle dohodnutého scénáře.

„Co se stalo?“ chtěl jsem vědět. „Někdo ji měl analyzovat a pokusit se ji identifikovat.“

„Nevím, nic jsem neslyšel.“

„Tak se do toho dejte, ano? Zavolejte někam.“

„Jistě,“ odpověděl Bradley, dotčený mým tónem, a okamžitě začal být stejně popuzený jako já. „Kdy to potřebujete?“

„Teď hned,“ štěkl jsem. „Před pár hodinama by bejvalo lepší.“

Hladový jako vlk jsem přežvykoval už třetí zatuchlou sladkou tyčinku z minibaru; seděl jsem v křesle, díval jsem se na město a přemýšlel o té ženě, když telefon zazvonil. Byl to Bradley a sdělil mi, že s hudbou se prakticky nikam nedostali.

„Odfiltrovali z toho hluk newyorský dopravy,“ vysvětloval. Zmínka o New Yorku byla jen improvizovaným přídavkem. „A zvýraznili hudbu. Je samozřejmě turecká. Vypadá to, že někdo hraje na kaval…“

„Na co?“ přerušil jsem ho.

„Na kaval. To je dechovej nástroj, zřejmě něco jako flétna – sedm otvorů nahoře a jeden dole, co fungujou jako melodický klapky. Je to lidovej nástroj. Údajně na něj hráli pastevci, když vodili svoje stáda.“

„No výborně,“ zavrčel jsem. „Takže hledáme pastevce, co někde hnal ovce městskou dopravní špičkou.“

„Ne tak docela,“ opravil mě Bradley. „Je to dost běžnej nástroj – říkali mi, že je náramně oblíbenej u kapel, co hrajou lidovou hudbu.“

„Tak kaval, jo? A z čeho hrál? Z cédéčka? Naživo? Z rádia?“

„Když odrušili ostatní zvuky a zesílili to, ztratili něco, čemu říkaj signatura – takže to nepoznaj.“

„Kristepane! Moc mi to neusnadňujou, co?“

Rozhlédl jsem se po střechách a znovu jsem si položil otázku: kde stála? Někde, kde byl slyšet ruch dopravního provozu a hudba hraná na turecký lidový nástroj zvaný kaval. Ale kde?

„A máme tu ještě jeden problém,“ pokračoval Bradley. „Nepodařilo se jim identifikovat ani melodii. Vzorek není moc dlouhej, ale nikdo ji evidentně neslyšel.“

„To je zvláštní,“ poznamenal jsem. „Myslel bych, že když je to nějaká lidová písnička a když si to poslechne tolik expertů…“

„Jo, taky si myslím.“

Chvíli jsme oba mlčeli, a když začalo být zřejmé, že už dál nemáme o čem mluvit, nakousl jsem jiné téma. „Omlouvám se, Bene,“ zahučel jsem.

„Za co?“

„Že jsem takovej vůl.“

„Ale vždyť vy jste přece vůl odjakživa,“ odpověděl jako vždy naprosto vážným tónem. „Už jsem každopádně naše přátele informoval, že na vás doléhá stres a že se mu začínáte poddávat.“

„Paráda, to by mi mělo pomoct v kariéře,“ opáčil jsem.

„Rád pomůžu,“ ujistil mě. Nezasmál se – koneckonců to byl Ben Bradley – ale z jeho hlasu jsem poznal, že už jsem si ho udobřil, a to mě potěšilo.

„Mám ještě jednu věc,“ řekl jsem.

„Jasně.“

„Požádejte je, aby našli nějakej způsob, jak mi ten záznam poslat, jo? Jen tu hudbu, dopravní ruch ne.“ Sám jsem nevěděl proč, ale chtěl jsem si to poslechnout.

Kapitola 38

Když jsem se o dvacet minut později vysprchoval a vyšel z koupelny, našel jsem na laptopu nový e-mail. Firma Apple mi sdělovala, že z mé kreditní karty stáhla dvacet sedm dolarů za zaslanou hudbu.

Žádnou hudbu jsem si neobjednal a obával jsem se, že nějakého idiota od CIA napadlo, že by mohlo být užitečné obohatit Brodiemu Wilsonovi jeho už tak rozsáhlou sbírku ujeté hudby. Přešel jsem na iTunes, zjistil jsem, že přišla celá várka nových nahrávek, a ihned jsem viděl, že většina z nich je pouhé křoví – byla mezi nimi jen jedna, která byla doopravdy důležitá, a věděl jsem, že je od Šeptala.

Té noci, než jsem odletěl do Turecka – když jsme se připravovali v jeho pracovně –, jsem na stěně viděl podepsaný obal „Exile on Main Street“ od Rolling Stones, což navzdory naší únavě vedlo k zapálené diskusi o tom, zda to skutečně je nebo není jejích nejlepší album. Kdo by byl tušil, že je ředitel národních zpravodajských služeb skrytým odborníkem na Stouny? Procházel jsem si nové nahrávky a viděl jsem, že si Bradley nedělal legraci, když říkal, že našeho přítele informoval o tom, jak začínám podléhat stresu. Šeptal mi poslal jejich „19th Nervous Breakdown“.

Najel jsem na skladbu kurzorem, zmáčkl jsem přehrávání a třicet vteřin jsem poslouchal, než se hudba změnila. Doprostřed písně byla vložená melodie kavalu, očištěná od hluku dopravy i ženina podivného vzkazu. Přehrál jsem si ji dvakrát – trvala něco málo přes dvě minuty – a pak jsem si ji stáhl na svoji empétrojku. Domníval jsem se, že by mi mohla poskytnout inspiraci, až zase vyrazím ven a budu obcházet jednu telefonní budku za druhou.

Místo inspirace mě z ní rozbolela hlava.

Když jsem vyfotografoval čtvrtou budku, rozhodl jsem se zeptat skupinky místních paniček, jestli si nevzpomínají na nějakou ženu, která tady čekala, až zazvoní telefon, a nedočkal jsem se ničeho kromě zmatených pohledů a opatrného vrtění hlavou. Bylo mi jasné, že mě čeká velice dlouhý den. Jak znělo to turecké úsloví? Kopat studnu jehlou?

Jenže chcete-li se napít, někdy vám nic jiného nezbývá. Kráčel jsem úzkou uličkou, poslouchal jsem kaval a zase už jsem přemýšlel o tom, proč nikdo z odborníků nedokázal melodii identifikovat, když jsem se náhle zarazil: právě mě něco napadlo. Řídil jsem se mapou ve svém telefonu, hledal jsem další telefonní budku, a to znamenalo, že musím zahnout doprava. Místo toho jsem zabočil doleva a zamířil jsem k centru města.

V dáli před sebou jsem zahlédl purpurové vějířovité listy jacarandy, kterou jsem hledal, a o chvilku později už jsem viděl majitele krámku s hudebninami, který vytahoval rolety zakrývající skleněné výlohy. Když mě spatřil, usmál se.

„Říkal jsem si, že se nejspíš vrátíte,“ prohlásil a ukázal na jednu z klasických kytar ve výkladní skříni. „Připadal jste mi jako typ na Stratocaster.“

„Moc rád bych si nějakej Strat koupil, ale ne dnes – potřeboval bych pomoct.“

„Jistě,“ přikývl. Pomohl jsem mu zvednout zbytek rolet a pak mě uvedl předními dveřmi do temné jeskyně svého obchodu. Byl ještě lepší, než jsem si myslel: v zadní části byla skříňka plná restaurovaných gramofonů pro ty, kdo dosud věří v přenosky a elektronky, nabízel lepší výběr moderních kytar než většina obchodů v New Yorku a dostatek vinylových desek ze sedmdesátých let, aby přinutil Šeptala k pláči.

Ukázal jsem na jeho sbírku tureckých lidových nástrojů a řekl jsem mu, že mám úryvek hudby hrané na kaval a doufám, že by ji pro mne mohl identifikovat.

„Zkoušela už to spousta jinejch lidí,“ dodal jsem, „ale nikdo zjevně nedokáže určit, co to je.“

„Škoda, že už nežije můj otec,“ povzdechl si. „To byl opravdový odborník na tradiční muziku, ale můžu to taky zkusit.“

Spustil jsem empétrojku a sledoval jsem, jak poslouchá. Přehrál si ten kousek čtyřikrát, možná pětkrát. Potom přehrávač vložil do dokovací stanice a pustil si ho na svých reproduktorech. Tři turisté, kteří mezitím vešli dovnitř, poslouchali s námi.

„Tancovat bych na to nezkoušel,“ poznamenal jeden z nich, podle mluvy z Nového Zélandu. Měl pravdu – byla to přízračná hudba, spíš jako kvílení větru.

Majitel ji přehrál ještě jednou a jeho zasněné oči se znovu zaostřily. Pak zavrtěl hlavou a mne to ani příliš nepřekvapilo: od samého začátku jsem si nedělal valné naděje. Začal jsem mu děkovat, ale přerušil mě.

„Není to kaval,“ prohlásil.

„Cože?“

„Proto máte problémy s identifikací té melodie – nebyla napsaná pro kaval. Je to omyl, kterého by se dopustil skoro každý, ale jsem si vcelku jistý, že je to mnohem starší nástroj. Poslouchejte…“

Přehrál to ještě jednou. „Kaval má sedm melodických otvorů nahoře a jeden dole. Tohle je dost obtížné – musíte doopravdy poslouchat –, ale nástroj, co hraje tohle, má jen šest otvorů nahoře a jeden dole. Sedmý otvor tam není.“

Poslechl jsem si to ještě jednou, ale upřímně řečeno mi to nebylo nic platné – nepoznal jsem, kolik má nástroj otvorů. „Jste si jistý?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ potvrdil.

„Tak co je to?“

„K té melodii vám nic bližšího nepovím,“ omlouval se. „Myslím ale, že posloucháme çigirtmu. To je už doslova zapomenutý nástroj – vzpomněl jsem si na něj jen proto, že otec ty starožitnosti miloval. Slyšel jsem ho jen jednou jako malý kluk.“

„Ale proč je zapomenutý – hráči na něj vymřeli?“

„Hráči ne – ptáci. Na kaval potřebujete dřevo ze švestky, ale çigirtma se vyrábí z křídelní kosti horského orla. Tomu už léta hrozí vyhynutí, takže se na nástroj zapomnělo – a na hudbu psanou pro něj taky. Proto tu melodii nemůžete najít.“

Vytáhl empétrojku z dokovací stanice a podal mi ji. „Znáte hotel Ducasse?“ zeptal se. „Tam by vám možná pomohli.“

Kapitola 39

Hotel Ducasse byl jedním z těch podniků, o nichž jsem se už zmiňoval – měl takové renomé, že lidé probourávali díry do jeho zdí, aby se dostali dovnitř. Stál přímo u moře, měl soukromou pláž s chatami, které jste si za pořádný balík mohli pronajmout na celé léto, a tucet člunů s plochým dnem, které převážely číšníky, jídlo a pití k opodál zakotveným jachtám. To byla skromnější část nabízených služeb.

Exkluzivní sekce se nacházela nahoře na střeše a nesla název Skybar. Jel jsem tam rovnou z obchodu s hudebninami a prošel jsem hlavním vchodem hotelu ve stylu art deco, přešel jsem pár akrů podlahy z kubánského mahagonu a promotal jsem se mezi několika extravagantními sestavami nábytku od Philippa Starcka, než jsem našel výtah jezdící přímo do Skybaru. Když jsem se k němu blížil, všiml jsem si, že jeho operátor – navlečený ve značkovém černém pyžamu – zaznamenal moje levné oblečení agenta FBI a chystá se mi sdělit, že vstup je povolen pouze na předchozí rezervaci. Mám ovšem nacvičený docela slušný pohled smrti, je-li třeba, naladil jsem ho tedy na maximální stupeň zvaný všeobecná mobilizace a viděl jsem, jak dospěl k závěru, že nemá smysl, aby mi bránil ve vstupu za cenu vlastního života.

Vyvezl mě nahoru; vystoupil jsem a připadal jsem si jako v zoo. Ústřední atrakcí Skybaru byl panensky bílý bazén s okrajem do ztracena, se skleněným dnem a nádherným výhledem přes zátoku na křižácký hrad a – velice případně – na Francouzský dům.

Naproti bazénu bylo několik ultraluxusních kabinek, které byly zjevně obsazené hrstkou předních kleptokratů z východní Evropy a jejich rodinami. Z nepatrně vyvýšené úrovně měli nejlepší výhled na bazén a obrovské spousty holé kůže a silikonu: na spoře oděné ženy všeho věku se rty jako po včelích žihadlech a s nasazovacími ňadry i na mladé muže s vypracovanými postavami v plavkách tak krátkých, že se jim obecně říkalo síťky na banán.

Na opačné straně proti kabinám byl bar a malé pódium pro pětičlennou kapelu. Terčem mého zájmu byl jeden z kytaristů, cesta k němu se však neobešla bez překážek. Ta první se ke mně právě blížila s chápavým úsměvem a pažemi rozpřaženými v němé omluvě. Byl to vrchní číšník a na rozdíl od své klientely měl nefalšovanou úroveň: odhadoval jsem ho na Francouze, měl ručně šité boty od Berlutiho, lehký oblek Brioni a brýle se zlatými obroučkami.

„Je mi líto, pane,“ omlouval se, „máme dnes plně rezervováno.“

Rozhlédl jsem se po dvou tuctech prázdných stolů – bylo ještě brzo – a ještě větším počtu neobsazených stoliček u baru. Oplatil jsem mu stejně příjemným úsměvem. „Ano, to vidím.“

To už měl jednu paži kolem mých ramenou a vedl mě k výtahu, kde čekal jeho nindža, připravený vypakovat mě zpátky dolů na ulici, kam jsem patřil. Sáhl jsem do kapsy saka a vrchní automaticky předpokládal, že se chystám vytáhnout peněženku a podplatit ho hrstí bankovek.

„Prosím, pane – neuvádějte nás oba do trapné situace,“ domlouval mi s nelíčenou bolestí v hlase.

„To jsem se ani nechystal,“ ujistil jsem ho a ukázal jsem mu svůj zlatý odznak.

Na okamžik se na něj zadíval, přestal si hrát na dobromyslného pastevce a zvažoval, co dál.

„Chystáte se někoho zatknout, pane Wilsone?“ zeptal se.

„Pravděpodobně.“

Naklonil se blíž ke mně – jasně jste na něm viděli, jak miluje klepy – a ztišil hlas. „Můžete mi prozradit, koho?“

Strčil jsem k němu hlavu stejně blízko a zašeptal jsem tiše jako on: „Promiňte, ale to nesmím.“

„Ne – samozřejmě že nesmíte. Nejspíš byste ale mohl říct, z čeho ho hodláte obvinit.“

„To jistě,“ přikývl jsem a mávl jsem rukou směrem k bazénu. „Ze špatnýho vkusu.“

Hlasitě se zachechtal a stiskl mi ruku. „Zatraceně, tak to tu nikdo nezůstane. A vy budete potřebovat autobus.“

Pohledem poslal nindžu pryč, zdviženou rukou na sebe upozornil vzdáleného barmana a vedl mě zpátky k té přehlídce nahé kůže. „Jste mým hostem, pane Wilsone – Anton u baru se vám postará o pití.“

Poděkoval jsem mu, prošel jsem kolem bazénu a usadil se na jedné ze stoliček u baru. Požádal jsem Antona o kávu a pak jsem věnoval pozornost kapele. Objektem mého zájmu byl baskytarista – jmenoval se Ahmut Pamuk, bylo mu něco přes padesát, byl elegantně oblečený a vypadal jako chlápek, který se už před léty rozhodl prostě drnkat do strun a nedívat se na posluchače. Ve Skybaru to bylo pravděpodobně moudré rozhodnutí. Byl dobrý a to, co dělal, ovládal perfektně; vypadal jako někdo, kdo hudbě obětoval nejlepší léta svého života a kdo bude nejspíš hrát jen ještě na jedné poslední štaci, dokud ho neuloží pod zem.

Majitel obchodu s hudebninami mě však varoval, že je to jeden z nejnepříjemnějších lidí, na jaké mohu narazit, a když jsem ho teď sledoval na pódiu a viděl jsem výsledky jeho celoživotního snažení, dokázal jsem do jisté míry pochopit, proč tomu tak je. Skutečnému hudebníkovi, člověku, který byl kdysi plný nadějí a snů, musí přehrávání nekonečných verzí skladeb jako „Mamma Mia“ a „Yellow Submarine“ stačit k tomu, aby dokonale zahořkl.

Když mi Anton přinesl kávu, byl Pamuk právě uprostřed pásma hitů z Titaniku, takže jsem počkal, dokud neskončil. Majitel krámku mi na něj prozradil, že už léta sbírá tradiční a lidovou hudbu. Začal s tím původně jeho otec – také hudebník –, který se obával, že pokud ji nikdo neshromáždí a nezapíše, bude navždy ztracená, a v pozdějších letech od něj prapor převzal syn. Pamuk se evidentně živil čímkoli, co se mu naskytlo – jako muzikant ve Skybaru či jako pumpař u benzinky –, a neustále při tom hledal ztracenou hudbu, sám hrál na některé z tradičních nástrojů, zaznamenával melodie jako nějaký zaniklý jazyk a posílal je Tureckému národnímu archivu. Majitel krámku byl přesvědčený, že pokud někdo z místních lidí dokáže identifikovat melodii çigirtmy, je to on.

Hudba dohrála, kapela bez potlesku odešla z pódia a já jsem vstal. Představil jsem se Pamukovi a řekl jsem mu, že mám hudební hádanku a doufám, že by mi mohl pomoct s jejím vyřešením. Měl jsem v úmyslu požádat ho, aby si poslechl moji empétrojku, ale vůbec jsem se k tomu nedostal: majitel krámku se v charakteristice Pamukovy povahy nemýlil.

„Lidi tu ještě seděj na pozdní snídani a já už mám za sebou hodinu hraní – slyšel jste ten ohlušující potlesk, ne?“ zabručel. „Jdu se najíst, pak si dám kafe a potom si půjdu odpočinout.“ Otočil se k odchodu.

„Pane Pamuku,“ opáčil jsem, „nejsem muzikolog ani žádnej zahraniční akademik.“ Mávl jsem mu před očima odznakem. Nebyl si jistý, jak by měl zareagovat, ale usoudil, že nejspíš bude moudřejší alespoň navenek předstírat ochotu ke spolupráci.

„Dobrá, dám vám telefonní číslo. Zavolejte mi zejtra a dohodneme si schůzku,“ uvolil se.

„Zejtra to nestačí,“ namítl jsem, „budeme to muset udělat dnes.“ Zlostně na mne pohlédl, ale ještě nikdy nenarazil na pohled všeobecné mobilizace, takže ustoupil.

„Od čtyř hodin pracuju v čísle 176 v…“ a vychrlil na mne jméno ulice, kterou jsem neměl šanci ani vyslovit, natož pak najít, jak si nepochybně dobře uvědomoval. Kretén.

„Napište mi to, prosím,“ požádal jsem a kývl jsem na Antona, že potřebuji pero. Pamuk neochotně poslechl a já jsem si na odchodu zastrčil adresu do kapsy.

Málem jsem se tam ani neobtěžoval jít: vzhledem k jeho postoji jsem si byl jistý, že to bude ztráta času.

Kapitola 40

Až na to, že jsem ho musel bodnout do masité části ruky, se ukázalo, že byl můj následný rozhovor s Ahmutem Pamukem docela příjemný.

Když jsem odešel ze Skybaru, chodil jsem chvíli po přístavu, pak jsem si našel lavičku ve stínu, zasunul jsem baterii zpátky do telefonu a zavolal jsem Cumaliové na stanici.

Jak se ukázalo, neudálo se skoro nic. Telefon zvedla Hajrunnisa a sdělila mi, že Cumaliová odešla chvilku po jedenácté a už se ten den nevrátí.

„Kam šla?“ chtěl jsem vědět.

„Jen vyřídit pár soukromejch záležitostí, který potřebovala oběhat,“ odpověděla.

Už jsem se chystal vyptávat dál, když jsem si vzpomněl, že je čtvrtek a že mě syn Cumaliové na dnešek zval, abych se s nimi šel podívat na slavnostní přehlídku a na klauny. Vzala ho do státního cirkusu.

Řekl jsem, že zavolám znovu ráno, pak jsem strávil další hodinu diskusemi s lidmi pracujícími v okolí telefonních budek – opět bezvýsledně –, a jak se blížila hodina oběda a většina kanceláří i obchodů zavírala, uvědomil jsem si, že se to začíná ukazovat jako téměř beznadějný úkol.

Když už mi nezbývalo prakticky nic jiného než udělat si přestávku, rozhodl jsem se věnovat se chvíli Francouzskému domu. Mým sebevědomím ošklivě otřásl omyl, jehož jsme se s Šeptalem dopustili: ohrozili jsme celou misi, když jsme předpokládali, že Dodgeův případ si bude zasluhovat důkladnější prošetření. Chyby toho typu zůstávaly v tajném světě jen zřídkakdy nepotrestané a v letadle při návratu z Florencie jsem se zařekl, že žádnou další už nikdy nedovolím. Ať se mělo dít cokoli, byl jsem odhodlaný neustále si udržovat náskok jednoho kroku před policií. Ve znalostech je síla, jak se říká.

Zásadní otázka zněla jednoduše: jak se vrahovi podařilo proniknout na pozemek a zase ho opustit, aniž by ho někdo viděl? V dokumentech týkajících se Dodgeovy smrti, jež mi Cumaliová předala, byla zmínka o realitní kanceláři, která sídlo pronajímala, a usoudil jsem, že nejlepší bude začít právě tam.

Firma se jmenovala Prestige Realty a při svých pěších pochůzkách jsem její okázalé sídlo viděl už několikrát. Podíval jsem se na hodinky a spočítal jsem si, že když si pospíším, mám ještě šanci, že se tam dostanu dřív, než také zavře na oběd.

Došel jsem jí na doslech přesně v okamžiku, kdy nějaký muž zamykal hlavní vchod. Když slyšel, jak na něj anglicky volám, otočil se a nasadil úsměv, jaký si realitní makléři rezervují pro lidi, kteří vypadají, jako by se právě vylodili v přístavu. Jakmile mě viděl, nechal ho zase pohasnout.

Bylo mu něco málo přes čtyřicet, měl vlasy vyčesané à la Elvis Presley, košili s rozhalenkou a kolem krku spletenec zlatých řetězů tak tlustý, že by udržel u mola zaoceánský parník. Okamžitě se mi zalíbil. Jakýmsi zvláštním způsobem v něm nebyla ani špetka záludnosti – pokud jste se nechali oškubat chlapem, který vypadal jako on, připadalo mi, že to můžete vyčítat jen sami sobě.

Představil jsem se, řekl jsem mu, že pracuji pro FBI a že si s ním chci promluvit o Francouzském domě. Pokrčil rameny a sdělil mi, že za ním asi před týdnem byl někdo od místní policie a odnesl si fotokopii nájemní smlouvy. On je jen realitní agent a v podstatě k tomu nemá co dodat.

Chtěl evidentně co nejrychleji zmizet, omluvil jsem se tedy, že ho připravuji o čas – podle mých zkušeností se zdvořilost v zásadě vždycky vyplácí –, a vysvětlil jsem mu, že ten místní policista s ním mluvil v době, kdy se případ vyšetřoval jako smrt nešťastnou náhodou.

„A jak se vyšetřuje teď?“ zeptal se překvapeně.

Informace o tom, jak se charakter případu ze dne na den náhle změnil, se zjevně dosud nedostaly na veřejnost – ačkoli jsem měl dojem, že to, co se mu chystám říct, znamená, že do večera o tom bude vědět většina Bodrumu.

Pohlédl jsem na prosklený hlavní vchod a uviděl jsem na něm zlatým písmem jeho jméno. „Teď je to vyšetřování vraždy, pane Kayo. Toho mladého Američana někdo z útesu shodil.“

To jím otřáslo – a také ho to zneklidnilo. „Byl to fajn chlap,“ prohlásil. „Ne jako většina těch blbečků, co si tady pronajímají domy. Bavil se se mnou, zajímala ho spousta věcí – slíbil mi, že mě vezme na moře na své jachtě. Zatraceně – vražda?“

„Takže asi chápete, proč si s vámi potřebuju promluvit.“

„Šel jsem právě na oběd…“

„Fajn, přidám se k vám.“

Zasmál se. „Víte, že tak jsem to zrovna nemyslel.“

„Jo,“ usmál jsem se. „Kam se ale půjdeme najíst?“

Kapitola 41

Vybral luxusní restauraci u pláže nabízející jídla na rožni: naleštěná plošina vyčnívající nad písek, plachty bílého plátna filtrující sluneční paprsky, značkový nábytek a – což mě vzhledem k hostitelovu charakteru nijak nepřekvapovalo – ničím nerušený výhled na skupinky turistek opalujících se nahoře bez.

Jen co jsme se posadili, zeptal jsem se ho, jestli ví o nacistické minulosti domu; podíval se na mne, jako bych si zapomněl vzít léky.

„To si děláte legraci, ne?“ opáčil. Viděl, jak se tvářím, a pochopil, že o žádnou legraci nejde.

„Komu ten dům patří?“ zněla moje další otázka.

„To nevím, alespoň přesně ne,“ odpověděl poněkud otřeseně. „Dostal jsem dopis – bude to už tak sedm let – od nějakého právníka z Lichtenštejnska. Psal, že reprezentuje jakousi dobročinnou nadaci, které ten objekt patří a jejíž správci usoudili, že by jim měl nést nějaké příjmy.“

„Zeptal jste se, kdo za tou nadací stojí a kdo je tudíž skutečným majitelem?“ vyptával jsem se dál.

„Samozřejmě. Požádal jsem dokonce vlastního právníka, aby se to pokusil zjistit, ten ale jen přes řadu pověřeneckých firem skončil ve slepé uličce.“

Nic jsem na to neřekl, věděl jsem však, že většina lichtenštejnských nadací je koncipovaná tak, že jsou zcela neidentifikovatelné. To je také důvod, proč je toto malé knížectví – sto šedesát kilometrů čtverečných, tísnících se mezi Švýcarskem a Rakouskem – prvním útočištěm pro Evropany, převážně pak Němce, kteří chtějí ukrýt svá aktiva před vlastními daňovými úřady.

„Takže právník zastupující správce nadace řekl, že chce, abyste dům pronajímal. To bylo po těch renovacích?“

„Přesně tak – a byly to slušné peníze za nijak náročnou práci. Vybral jsem nájemné, odečetl jsem z něj náklady na údržbu a vlastní provizi a zbytek jsem převedl do lichtenštejnské banky. To bylo všechno.“

„Kdo má klíč k areálu?“ zeptal jsem se. „Kromě vás?“

„Nikdo nemá klíč. Jen kódy. Jsou tam čtyři brány a u všech jsou elektronické klávesnice napojené na počítač – nedají se nijak oklamat.“

„Dobrá – a jak to teda funguje? Přijede novej nájemník, kterej se tam chce usadit, a co dál?“

„Sejdu se u domu s jeho správcem nemovitosti – všichni tihle klienti mají správce nemovitostí a osobní asistenty,“ vysvětloval. „Vyťukám na klávesnici šesticiferný kód a zmáčknu předělávku. Displej se mě zeptá, jestli chci kód změnit, a já to potvrdím. Pak musím znova vyťukat kód, počkat dvacet vteřin a systém mě požádá, abych zapsal nový kód. Jdu se na chvilku projít a správce nebo nájemník zadá vlastních šest číslic – takže já nový kód vůbec neznám. Pak totéž zopakujeme u ostatních tří bran.“

„A oni se pak sami rozhodnou, komu kód svěřej?“ ověřoval jsem si.

„Přesně tak. Přivážejí si vlastní personál – vesměs prověřené lidi, takže to není, jako by ho rozdávali cizím lidem.“

„A co zahradníci, údržba bazénu a tak podobně?“

„To je na zvážení nájemníka, nikdy jsem ale neslyšel, že by někdo poskytl kód někomu z místních. Musejí zazvonit místním telefonem od služebního vchodu, šéf bezpečnosti ověří jejich totožnost a osobně jim otevře bránu.“

„A na konci nájemní lhůty se to provede opačně, ano? Zapíšou svůj kód a vy ho nahradíte svým?“

„Správně.“

Odmlčel jsem se a chvíli jsem přemýšlel. „A co v zimě, když tam nájemníci nejsou?“

„To není tak intenzivní zabezpečení potřeba,“ odpověděl.

„Aha – takže dáte svůj kód zahradníkům a údržbáři bazénu?“

„Ne tak docela – od toho je domovník, který tam část roku bydlí. Ten je pouští dovnitř a obstarává základní údržbu. Má pro sebe vyhrazené dvě místnosti na půdě nad přístřeškem pro čluny, ale začátkem léta se musí vystěhovat. Boháči nemají ve svém domě rádi cizí lidi.“

„Bydlí tam ale osm měsíců ročně?“

„V podstatě ano,“ potvrdil.

„Takže dům zná líp než kdokoli jinej?“

„Nejspíš ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Gianfranco Luca.“

„Kde ho najdu?“

„Má přes léto práci tady na pláži – vede malý tým, který nabízí turistům masáže.“

Číšník postával opodál, kývl jsem tedy na něj, aby přinesl účet. Kaya nabídl, že mě sveze zpátky do starého města, řekl jsem ale, že je nádherný den a že se raději projdu. Vstal, a když jsme si potřásli rukou, dal mi svoji navštívenku – stylizovanou do podoby zlaté cihly – a vyzval mě, abych mu zavolal, kdybych potřeboval ještě nějaké další informace.

Teprve když odešel a já jsem čekal na drobné, podíval jsem se na ni a vyřešil jsem další z tajemství života. V pravém spodním rohu bylo jeho telefonní číslo do kanceláře.

Prvních sedm číslic bylo 9, 0, 2, 5, 2, 3, 4 – stejné číslo, jaké si někdo v Eastside Innu zapsal a pak spláchl do toalety. Pomyslel jsem si, že ten, kdo tam bydlel, se poptával po možnosti najmout si ve zdejší oblasti nějaké luxusní sídlo. Něco jako Francouzský dům.

Kapitola 42

Nezamířil jsem zpátky do města – namísto toho jsem prošel parkovištěm restaurace, vyšel jsem na pláž a našel jsem stánek, kde jsem si mohl vypůjčit lehátko a slunečník.

Utábořil jsem se na písku, boty a sako jsem odložil na lehátko, vyhrnul jsem si nohavice, kráčel jsem podél pláže a nechal jsem si nohy omývat vodou.

Na opačném konci, téměř pod úpatím nízkého útesu, napůl skrytý mezi roztroušenými balvany, jsem našel Gianfrankův masérský salon. Čirou náhodou jsem se k němu blížil zezadu a navíc jsem se pohyboval ve stínu balvanů.

Soukromí mu měly zajišťovat plátěné paravány se jménem firmy, byly však rozestavené tak nedbale, že jsem mezerou mezi nimi viděl přímo na něj.

Bylo mu něco kolem pětadvaceti, měl olivovou pleť s dvoudenním strništěm a bujnou hřívu vlnitých vlasů. Pravda, byl to pohledný chlap, nejspíš však ne tak pohledný, jak si sám myslel: oči měl posazené příliš hluboko a svaly trochu přehnaně nadupané.

Přesto byl zjevně atraktivní pro Němky ve středním věku, které tu trávily dovolenou a hledaly pod horkým tureckým sluncem zábavu a možná i něco tělesně intimnějšího. Jedna z nich právě ležela na břiše na masážním stole, horní díl bikin měla rozepnutý a zadek překrytý ručníkem.

Gianfranco v bílé síťce na banán a ničem jiném jí vtíral do zad jeden ze svých dvaceti olejů – připravených podle receptů ze starověku, jak tvrdily žvásty na jeho paravánech – a lehce jí při tom přejížděl prsty po stranách ňader. Nijak neprotestovala; stoupl si tedy tak, že měl prsty jedné nohy namočené ve vodě, ještě hlouběji se předklonil, zajel masírujícíma rukama pod ručník, jímž měla překrytý zadek, a bílou síťku vytrčil na pouhých pár centimetrů od jejího obličeje.

Nebyl jsem schopen jistě určit, jestli má ruce pod jejími plavkami nebo ne, ale nezáleželo na tom – už brzy tam určitě být měly. Vzpomínáte si na ty doby, kdy rozvedené ženy středního věku jezdily na dovolenou a tím nejdobrodružnějším, čeho se odvážily, bylo, že to trochu přeháněly s pitím a kupovaly si kýčovité suvenýry? Nebylo divu, že turistické krámky na starém městě bankrotovaly.

Zatímco jí pod ručníkem hnětl zadek, s obdivem poznamenala, jak má silné ruce. Angličtina byla nejspíš jediný jazyk, v němž se oba domluvili.

„Jo, namakal jsem si je jako kluk,“ odpověděl. „Pracoval jsem v myčce aut, moje specialita bylo voskování a leštění.“

„To se vsadím, že jo,“ zasmála se a do hlasu se jí vloudil chraptivý tón. „Dělal jsi taky interiéry?“

„No samozřejmě,“ ujistil ji, „na ty jsem byl taky expert.“ Naklonil se blíž. „Pořád ještě jsem, jen si účtuju něco málo navíc.“

„A co kompletní servis? Kolik ten by stál?“

Byl už tak blízko, že jí to mohl pošeptat do ucha, a žena jeho sazbu zjevně považovala za vyhovující. „Bereš platbu kartou?“ zeptala se.

„Zajisté,“ přikývl se smíchem a ruce teď už zcela nepochybně měl pod plavkami. „Je to přece kompletní servis.“

„A já to ráda slyším,“ zavrněla, položila mu ruku na svalnaté stehno a začala ji posouvat výš k síťce.

Bylo to trochu jako pozorovat nadcházející vlakové neštěstí – nebylo snadné odtrhnout od toho oči –, ale obával jsem se, že vytáhne banán ven, a tak jsem raději vkročil mezi paravány.

„Ty jsi Gianfranco, že?“ zeptal jsem se nevinně a předstíral jsem, že jsem si nevšiml ničeho neobvyklého.

Němka okamžitě stáhla ruku zpět a ujistila se, že jí ručník zakrývá celý zadek. Gianfranco na rozdíl od ní soptil – nadával mi, že jsem porušil jejich soukromí, ukazoval na paravány a hulákal, že budu mít štěstí, když mi nerozkope prdel.

Byl bych ho v klidu nechal vyzuřit, jenže se zdálo, že čím déle přemýšlí o té nepoužité platební kartě, k tím větší zuřivosti se vybičovává, až ke mně přiskočil a pokusil se do mne strčit.

Zachytil jsem jeho předloktí v pohybu tak rychle, že si podle mne ani nestačil uvědomit, co se děje, a přimáčkl jsem mu palec s ukazováčkem až ke kosti. Při nácviku krav maga jsem se naučil, že tudy vede nerv, jehož zmáčknutí částečně paralyzuje celou ruku.

Gianfranco cítil, jak mu ochably prsty – nebylo to ostatně nejspíš jediné, co mu ochablo –, a uvědomil si, že mu ruka přestala reagovat. Pohlédl na mne a já jsem se na něj usmál.

„Jsem od FBI,“ poučil jsem ho veselým tónem.

Němka mezitím slezla ze stolu, natáhla si horní díl plavek a sbírala teď ze židle svých pár krámů.

„Co chcete?“ vyjel na mne Gianfranco.

Zvedl jsem ze stolu jeho šortky, hodil jsem mu je a počkal jsem, dokud si je jednou rukou neoblékl. „Vyšetřuju vraždu ve Francouzským domě,“ sdělil jsem mu.

„A co to má se mnou společnýho? Pracuju tam jen v zimě.“

Vyslechl jsem si odpověď, pečlivě jsem si ji zapsal do paměti, ale bez zjevné přestávky jsem plynule pokračoval další otázkou. Jen se chovej úplně normálně, říkal jsem si v duchu, netlač na pilu.

„Tak jsem to slyšel. Trochu se staráš o údržbu, pouštíš dovnitř chlapa, co čistí bazén, pomáháš zahradníkům – je to tak?“

„Jo.“ Napínal prsty a cítil, jak se znovu začínají hýbat.

„Kolik za to dostáváš zaplaceno?“

„Nic. Zadarmo tam bydlím a to je všechno. Musím si přes léto vydělat na pláži tolik, aby mi to vydrželo na celej rok.“ Pohlédl do míst, kde zmizela německá Hausfrau. „Mimochodem, mockrát děkuju. Z tý jsem mohl vyrazit nejmíň stovku.“

Ignoroval jsem ho. „Bydlíš nad přístřeškem pro čluny, že jo? Jak se dostáváš nahoru k domu?“

„Vzadu za domem jsou schody, vedou po útesu nahoru.“

„Chráněný bezpečnostní bránou s elektronickou klávesnicí. Používáš kód pana Kayi?“

„Správně – když si vzpomene a dá mi ho.“

„A když nejdeš po schodech, jak se tam nahoru dostaneš?“

„Teď nerozumím.“

„Ale rozumíš. Na pozemek se můžeš dostat i jinak, nemám pravdu?“

„Myslíte vyšplhat se po útesu s lanama a skobama?“

„Nehraj si na vtipnýho. Jak se dá obejít brána a kamery a dostat se nahoru?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ zabručel. Neodpověděl jsem, jen jsem se na něj upřeně díval, ale byť se tvářil čím dál neklidněji, nic dalšího už nedodal.

Pokrčil jsem rameny a nechal jsem to plavat. Věděl jsem, že lže – byl tak plný sraček, že kdybych mu dal klystýr, vešel by se zbytek do krabice od bot.

Měl jsem ke svému přesvědčení jednoduchý důvod. Když jsme začali mluvit, řekl jsem mu, že vyšetřuji vraždu. Všichni lidé v Bodrumu se domnívali, že Dodgeova smrt byla nešťastná náhoda – dokonce ani Kayovi, tomu realitnímu agentovi, se nechtělo mi věřit –, všiml jsem si však, že Gianfranco žádné překvapení najevo nedal. Vůbec žádné.

Nevěděl jsem ještě, jakou úlohu v událostech, k nimž v domě došlo, sehrál – intuice mi napovídala, že pravděpodobně velice malou –, ale věděl, že existuje i jiná cesta nahoru, a věděl také jaká.

„Děkuju vám za pomoc, pane Luko,“ řekl jsem. „Určitě si spolu ještě promluvíme.“

Nezdálo se, že by ho ta vyhlídka příliš rozradostnila, a možná bych si to byl ještě rozmyslel a zkusil z něj dostat něco dalšího, už však bylo patnáct čtyřicet a musel jsem jít.

Kapitola 43

Vrátil jsem se ke svému lehátku, obul si boty a rychlou chůzí se vydal zpátky do města. Řídil jsem se plánkem, který jsem měl v hlavě, našel jsem si cestu půltuctem úzkých uliček, prošel po jedné straně nějakého náměstí a před sebou jsem uviděl hustý provoz v ulici, kterou jsem hledal.

Dorazil jsem na křižovatku, rozhlédl se oběma směry, abych zjistil, kde mám hledat číslo 176, a uvědomil jsem si, že jsem tady už byl.

Celý svět se náhle pootočil na své ose.

V tom jediném okamžiku – v tom křišťálově čistém časovém bodu – se rovnováha beznadějného vyšetřování vychýlila v můj prospěch a já jsem věděl, že jsem našel telefonní budku, kterou hledám.

Stál jsem na protějším chodníku široké ulice, deset metrů od benzinového čerpadla BP. Poznal jsem to místo, protože tam stála jedna z budek, které jsem fotografoval hned prvního dne. Všude kolem mě obklopovaly zvuky dopravy, kterou jsme slyšeli v pozadí nahrávky Echelonu. Číslo 176 patřilo právě čerpadlu, před nímž – na rozdíl ode dne, kdy jsem tam byl poprvé – seděl na židli muž připravený k jeho obsluze. Byl to Ahmut Pamuk a na stole před sebou měl hromádku kousků kůže a truhlářských a řezbářských nástrojů, které používal k opravě nějakého tradičního tureckého smyčcového nástroje.

Dnes nástroj opravuje, pomyslel jsem si, při jiné příležitosti na nějaký hrál. Například na çigirtmu.

Nepohnul jsem se a jako už tolikrát za svoji profesionální kariéru jsem se oprostil od zmatku vnějšího světa a zaměřil jsem svoji mysl dovnitř. Viděl jsem, jak se k budce blíží nějaká žena: buď sem přišla pěšky a prošla těsně kolem čerpacích stojanů, nebo přijela autem a nechala ho stát po straně stanice – bylo to jediné místo, kde se v okolí dalo zaparkovat.

Došla k telefonní budce, počkala, až telefon zazvonil, a pak zvedla mobil s předem nahranou zprávou. V blízkosti budky nebyly žádné obchody ani domy, odkud by ji někdo mohl pozorovat – to byl také pravděpodobně důvod, proč si ji vybrali – mobil však byl dostatečně vzdálený od mluvítka telefonu, aby Echelon zaznamenal hluk dopravy i tlumenou hudbu Ahmuta Pamuka.

Hudebník nepochybně seděl u svého stolu, hrál na ten podivný dechový nástroj a nejspíš zapisoval noty lidové písně a připravoval se, že ji pošle do archivu.

Nic jsem neřekl, nic jsem neudělal a nic jsem necítil. Ještě jednou jsem si to celé nechal projít hlavou, abych se ubezpečil, že touha po získání informací nijak neovlivnila moje logické úvahy. Když jsem si byl definitivně jistý, otočil jsem se a pevně odhodlaný nepodlehnout žádným emocím jsem si začal prohlížet každý čtverečný centimetr kanceláře a střechy stanice. Hledal jsem konkrétní věc, a teprve když jsem ji našel, dal jsem průchod svým pocitům a dovolil jsem srdci, aby se vzneslo do výšin.

Navzdory vší pravděpodobnosti, nevyzbrojený ničím jiným než několika náhodně zachycenými zvuky, jsem telefonní budku našel a – díky tomu, co jsem právě viděl – jsem věděl, že mám reálnou šanci na identifikaci té ženy.

Kapitola 44

Přešel jsem polovinu vozovky, přelezl jsem rezavé zábradlí, které sloužilo jako dělicí pás, vyhnul jsem se hejnu přijíždějících vozidel a zamířil jsem k Pamukovi. Viděl mě přicházet a nesnažil se skrýt znechucení. Alespoň mi to dovolilo nezdržovat se žádnými úvodními zdvořilostmi.

„Máte çigirtmu, nebo jste si ji od někoho půjčil?“ vyjel jsem na něj.

„Co jestli mám?“ podivil se.

Byl jsem si poměrně jistý, že moje výslovnost není až tak špatná a že prostě jen ze zásady dělá problémy.

„Çigirtmu,“ opakoval jsem.

Zatvářil se nechápavě a pokrčil rameny. „Vůbec nevím, o čem to mluvíte, Američane. Asi to bude tím přízvukem.“

Podařilo se mi udržet rozvahu a popadl jsem ševcovské šídlo – s dlouhým špičatým hrotem –, kterým propichoval kůži potřebnou pro své opravy. Začal jsem jím škrábat do desky stolu…

„Hej – co to vyvádíte?“ zaprotestoval, ale nevšímal jsem si ho.

„Tady je to,“ štěkl jsem, když jsem vyškrábal celý název nástroje. „Teď už to poznáváte?“

„Ach tak,“ zabručel a sotva se na nápis podíval. „Çigirtmu.“ Zvláštní, znělo to téměř stejně, jako když jsem to říkal já.

„Hrál jste na ni tady u stolu asi před týdnem – že by nějakou lidovou písničku pro archiv?“ Ptal jsem se jen proto, abych se absolutně ujistil, že jsem našel správnou telefonní budku: mnohá vyšetřování ztroskotala na agentech, kteří tak zoufale sháněli informace, že se nechali svést k nesprávným závěrům.

„To nevím – už si nevzpomínám,“ prohlásil tak neurvale, že jsem mu jen sotva mohl uvěřit.

Musím přiznat, že jsem byl rozrušený – konečně jsem byl blízko nalezení hmatatelného vodítka labyrintem –, a možná proto mi povolily nervy. Pořád ještě jsem držel šídlo – zatraceně ohavnou malou hračku – a Pamuk měl levou ruku volně položenou na stole. Pohnul jsem se tak rychle, že to nejspíš vůbec neviděl. Vrazil jsem konec jehly přímo do tenké blány kůže mezi palcem a ukazovákem a přišpendlil jsem mu ruku ke stolu. Zaječel bolestí, ale ve skutečnosti mi spíš měl poděkovat za dobrou trefu – centimetr na jednu či druhou stranu a už by si na baskytaru nikdy nezahrál.

Okamžitě jsem ho popadl za předloktí, abych mu zabránil v pohybu – většina lidí v takové situaci reaguje tím, že se snaží ruku odtáhnout, a kdyby to byl udělal, byl by si potrhal pletence masité tkáně a dramaticky by si byl své zranění zhoršil. To, že jsem ho znehybnil, znamenalo, že mu zůstala jen bodná rána, která sice byla bolestivá, ale mohla se rychle zahojit.

Bylo však zvláštní, jak mu ruka probodnutá ocelovým šídlem pomohla k větší koncentraci. Díval se na mne, poslouchal každé slovo, které jsem mu říkal, a bolestí se při tom hryzal do rtu.

„Jste dobrej baskytarista,“ řekl jsem mu, „možná jeden z nejlepších, jaký jsem kdy slyšel – a vím, o čem mluvím –, ale svět nemůže za to, že všechno nevyšlo podle vašich představ.

Nelíbí se vám hrát komerční verze muziky někoho jinýho? Tak toho nechte. Pište vlastní hudbu, pořádejte koncerty lidový hudby pro turisty, podnikejte něco – ale přestaňte bejt na všechny naštvanej.

To byla moje rada a teď je tady varování. Zkuste mi teď zalhat a slibuju, že už nebudete moct podnikat vůbec nic, nezahrajete už podesetitisící ani ‚Mamma Mia‘ – budete mít sakra štěstí, když dokážete zubama zabrnkat na ukulele. Je vám to jasný?“

Vystrašeně přikývl a pravděpodobně si myslel, že jsem nějaký psychopat pracující s oficiálním posvěcením americké vlády. Napadlo mě vysvětlit mu, že ty najde u pošty a ne u FBI, ale nechal jsem to plavat. Nařídil jsem mu, aby držel a nehýbal se, a podařilo se mi šídlo vytáhnout, aniž bych způsobil nějaké další škody. Vyjekl bolestí, to ale nebylo vůbec nic proti řevu, který vyrazil, když jsem mu ránu polil pořádnou dávkou raki z otevřené láhve, která stála na stole.

„Alkohol,“ vysvětloval jsem, „je skvělá dezinfekce.“ Popadl jsem kus bílého plátna, jímž chtěl původně lidový nástroj naleštit, až bude hotový s opravou, a ruku jsem mu převázal. Udělal jsem to odborně a utáhl jsem obvaz jen natolik, abych ztišil bolest a ztlumil krvácení.

„Vy jste bejvalej doktor?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jen jsem se časem sem tam něčemu přiučil – většinou při ošetřování střelnejch ran.“

Upřeně se na mne zadíval a usoudil, že si nedělám legraci, což byl přesně přístup, který jsem potřeboval. „Hrál jste teda na çigirtmu – ano, nebo ne?“ zeptal jsem se znovu, jen co jsem obvaz dokončil.

„Ano,“ odpověděl a vděčný za to, že má ruku zpátky, zkusmo ohýbal prsty, aby se přesvědčil, jestli ještě fungují.

„Jak jsem to tentokrát vyslovil – správně?“

„Ušlo to,“ přisvědčil. „Vaše výslovnost se zjevně díky tý jehle náramně zlepšila.“

Nedokázal jsem se ovládnout a rozesmál jsem se. Nalil jsem mu skleničku raki a začal jsem mluvit o něco přívětivěji.

„Chci, abyste si poslechl trochu muziky,“ řekl jsem a vytáhl jsem empétrojku. „To hrajete vy?“

Chviličku poslouchal. „Jo… jo, jsem to já,“ potvrdil hlasem plným překvapení.

V tu chvíli jsem už bez jakýchkoli pochybností věděl, že emoce moji logiku nijak nezkomolily.

„Jak jste to nahrál?“ žasl Pamuk a ukazoval na přehrávač.

„Někdo si sem přijel natankovat benzin,“ zalhal jsem. „Jeden člověk v tom autě telefonoval a nechal vzkaz na záznamníku v New Yorku. V pozadí hrála tahle hudba. Jde o vyšetřování vraždy – nic víc vám prozradit nemůžu.“

V žádném případě jsem nechtěl odhalit důležitost telefonní budky – nebo se jen zmínit o její existenci – a s potěšením jsem zaznamenal, že moje vysvětlení bez výhrad přijal.

„V New Yorku?“ opakoval s úsměvem. „Páni – tak je ze mě konečně muzikant s mezinárodníma nahrávkama.“

Také jsem se usmál a ukázal jsem na to, co jsem viděl na stěně kanceláře a na střeše čerpací stanice. „Máte tu videokamery,“ poznamenal jsem.

„Jo, to pro případ, že někdo odjede bez placení. Taky kvůli ozbrojenejm loupežím, k žádný tady ale už léta nedošlo.“

„Poslyšte, pane Pamuku, tohle je důležitý – jakej systém záznamu používáte? Pásky, nebo disky?“

„Je to starej systém. Pásky,“ odpověděl. „VHS kazety.“

„A kde je – myslím systém a kazety?“

„Obojí je tady – v kanceláři.“

„Fajn,“ přikývl jsem. „Jak se ty kazety katalogizujou a ukládaj?“

Zasmál se. „Jakýpak ukládání? Máme tam krabici a kazety házíme do ní.“

„A pak je znova používáte – přehráváte?“

„Přesně tak,“ potvrdil.

Právě toho jsem se bál – že jedna z kamer zachytila ženu buď pěšky nebo autem se blížící k telefonní budce, že však byla kazeta od té doby znova použitá a záznam s nahranou ženou je smazaný.

„Dobrá,“ povzdechl jsem si. „Povězte mi, jak to funguje. Kdo kazety mění?“

„My všichni – kdo má právě službu,“ vysvětloval. „Po nástupu do směny ze všeho nejdřív přepočítáte hotovost v pokladně a hned potom překontrolujete nahrávací zařízení.

Pokud už je kazeta blízko konce,“ pokračoval, „vyhodíte ji, vyberete jinou, přetočíte ji zpátky na začátek a zapnete nahrávání.“

„Takže některý pásky možná nebyly použitý celý týdny nebo měsíce, je to tak?“ vyptával jsem se.

„Jasně – záleží na tom, kterou kdo popadne. Co já vím, tak ty na dně možná nikdo nepoužil už rok.“

Na chviličku jsem se zamyslel: měl jsem asi takovou naději jako při hraní kostek, o tom nebylo pochyb. „Co se stane, když někdo odjede bez placení?“ chtěl jsem vědět.

„Jdeme k systému, přetočíme ho zpátky, zapíšeme si poznávací číslo a zavoláme policii.“

„A dáte jim tu kazetu? Jako důkaz k soudu nebo tak něco?“

Pohlédl na mne a nevěřícně se zasmál. „Tady jste v Turecku, pane Wilsone. Policajti si podle čísla zjistěj majitele a dojdou si s ním promluvit. Ten za chviličku souhlasí s tím, že vyplázne dvojnásobek částky na stojanu, kterou potom dostane pumpa. Navíc musí policajtům zaplatit takzvanou pokutu, kterou si strčej do kapsy. Kdo potřebuje soudy? Všichni jsou spokojený kromě chlápka, co pláchnul bez placení, a ten může bejt všem ukradenej.“

Zmíněný systém měl své výhody i z mého hlediska – znamenalo to, že žádné kazety nejsou na bodrumské policejní stanici ani se netoulají někde v sítích justice.

„A kazety si přehráváte na televizoru v kanceláři, ano?“

„Jasně,“ přitakal a pak mě sledoval, jak procházím kolem čelní strany čerpací stanice, prohlížím si všechny kamery a kalkuluji jejich zorné pole. Vycházelo mi, že bude sporné, velice sporné, jestli ji zachytily nebo ne – ať přišla pěšky, nebo přijela autem, k samotné budce musela dojít po svých. Připadalo mi, že pokud by se držela hodně blízko obrubníku, žádná z kamer by ji nezabrala. A to bylo navíc za předpokladu, že najdu správnou kazetu a že už nebude znovu přehraná.

„Maj všechny kazety časovej kód – ukazuje se u spodního okraje obrazovky datum, hodina a minuta?“ zeptal jsem se.

Souhlasně přikývl a to mi dávalo jednu výhodu: díky Echelonu jsem znal přesné datum i čas obou telefonátů.

„Dobrá,“ zabručel jsem. „Vezměte mě do kanceláře, chci se na ty kazety podívat.“

Kapitola 45

O hodinu později jsem už sám stále ještě seděl před prastarým černobílým televizorem s obrazovkou jen o málo větší než moje ruka a s odpovídajícím rozlišením.

Vedle mne ležela velká hromada VHS kazet, které jsem si už přehrál, a malý zbytek těch, které jsem dosud neviděl a které představovaly rychle se ztenčující zásobárnu všech mých nadějí. Možná i nadějí celého západního světa, ale na to bylo lepší nemyslet.

Kancelář byla přeplněná, a kdybych se dozvěděl, že tam v posledním desetiletí někdo uklízel, náramně by mě to překvapilo. Navzdory vedru – klimatizace do BP v Bodrumu ještě nedorazila – nehrozilo nebezpečí, že usnu. Židle, na níž jsem seděl, byla tak rozviklaná a nepohodlná, že jsem musel každých pár minut vstát, abych dal zádům a zadku šanci na přežití.

Celou tu dobu, jen s přestávkami na to, abych na hromadu přihodil další přehranou kazetu, se mi před očima míhal časový kód, až hrozilo nebezpečí, že než den skončí, začnu šilhat. Jen pro případ, že bych zazmatkoval, jsem si zapsal datum, hodinu a minutu obou telefonátů a přidal jsem dopředu i dozadu patnáct minut, abych měl jistotu, že nepřišla dřív nebo po ukončení hovoru ještě chvíli nečekala v budce.

Pravidelně jsem poznamenané časy kontroloval a několikrát jsem se dostal docela blízko, sledoval jsem, jak se časový kód řítí k jednomu z vymezených intervalů, cítil jsem, jak se mi zrychluje tep a padá ze mne únava, jen abych viděl, jak se páska náhle zastavila, a vzápětí zjistil, že už se dívám na záznam z úplně jiného týdne.

Při jedné obzvlášť trýznivé příležitosti jsem byl už pouhých sto čtyřicet vteřin před prvním telefonátem a byl jsem si jistý, že žena každým okamžikem vejde do záběru, když televizor náhle přešel ve sněžnou vánici statické elektřiny; kazeta se přehrála k samému konci a já jsem s pocitem naprostého zoufalství nevěřícně zíral na obrazovku. Ahmut Pamuk si nedělal legraci, když říkal, že systém funguje chaoticky.

Zbývaly mi poslední tři kazety, když se objevil u dveří. „Nedáte si kafe?“ zeptal se.

Zaváhal jsem a zřejmě jsem se zatvářil skepticky.

Zasmál se. „Vím, co si teď myslíte: už dost toho tureckýho svinstva – tak hustýho, že nevíte, jestli ho máte pít nebo přežvykovat. To vám nenabízím – donesl bych vám šálek skutečný americký javy, řídký jako chcanky, tak slabý, že ho tady v Turecku normálně servírujeme v kojeneckejch lahvích.“

„To zní skvěle,“ uznal jsem.

„Pod jednou podmínkou,“ dodal. „Dojdu ho koupit, ponížím se kvůli vám před kavárníkem, ale pokud mezitím někdo přijede, budete mu muset natankovat benzin.“

„Platí,“ přikývl jsem. S posledními třemi kazetami jsem věděl, že mám už jen zanedbatelnou šanci, že ženu najdu, a v podstatě už jsem to vzdával – zachránit mě mohl jedině zázrak a káva byla přesně tím, co jsem potřeboval.

Dodíval jsem se na další kazetu a měl jsem už puštěnou předposlední, když mi Pamuk podal kávu. Sejmul jsem víčko, rozhlédl se a našel odpadkový koš, víčko jsem do něj hodil a znovu jsem pohlédl na obrazovku. Přeskočila o devět dnů dopředu a já jsem s rostoucím pocitem úžasu sledoval, jak se časový kód rychle přibližuje k datu a hodině druhého telefonátu.

Podíval jsem se do svých poznámek, jen abych se ujistil – potvrdil jsem si, že je to tak –, a pak už jsem nemohl odtrhnout oči od obrazovky. Pamuk stál za mnou ve dveřích, vychutnával si vlastní melasovitou kávu a já jsem věděl, že kdybych ženu spatřil, nesmím to nijak dát najevo – myslel si, že hledám někoho, kdo si přijel natankovat benzin, a kdyby se ukázalo, že jsem mu lhal, otevřelo by to řadu nepříjemných otázek. Navíc hrozilo riziko – byť jen nepatrné – že tu ženu zná. Chovej se absolutně neutrálně, domlouval jsem si: zachovej klid.

„To, co jste předtím říkal, jste myslel vážně?“ zeptal se Pamuk, který využil chvilky klidu, aby si se mnou popovídal.

„O čem?“ Dál jsem sledoval nahrávku a bál jsem se zkusit poskočit rychleji dopředu, abych náhodou něco nepřehlédl.

„Že jsem jeden z nejlepších, jaký jste kdy slyšel.“

„To je pravda,“ odpověděl jsem a sledoval jsem, jak vteřiny ubíhají a přeskakují v další celou minutu. Jen dál, vybízel jsem nehlasně kazetu: jen pokračuj.

„Vy jste taky hrál?“ zajímal se Pamuk.

„Ještě jako kluk – a byl jsem jen tak dobrej, abych si uvědomoval, že nikdy nebudu úžasnej. Za váš talent bych byl dal cokoli.“

Nic na to neřekl. Byl bych se mu rád podíval do obličeje, abych viděl jeho reakci, ale nemohl jsem se přestat soustředit. Věděl jsem, že pokud se mi ji podaří zahlédnout, bude to už brzo. Střelil jsem rychlým pohledem po přehrávači – v kazetě ještě zbývala spousta pásky, jenže to díky bezpečnostnímu systému BP vůbec nic nezaručovalo. Záznam mohl v kterémkoli okamžiku přeskočit o den, týden nebo měsíc dopředu. Vrátil jsem se očima k obrazovce, sledoval jsem ubíhající vteřiny a za sebou jsem cítil Pamukovu přítomnost.

Zabíral stále větší část mé mysli a po chvíli se mě zmocnil zvláštní pocit – předpokládám, že všechny moje smysly byly zapojené na pohotovostní režim, ale měl jsem dojem, ba přímo jistotu, že jsem se v jeho životě ocitl za nějakým konkrétním účelem. Připomnělo mi to mnicha, kterého jsem kdysi dávno potkal v Thajsku a který mi řekl, že se naše cesty možná zkřížily proto, aby mi mohl něco říct. Zdálo se mi, že teď přišla řada na mne, abych to předal dál.

Moje soustředění neochablo a oči se nepřesunuly jinam. „Nenávidíte práci, kterou děláte,“ řekl jsem tiše, „nenávidíte hudbu, kterou musíte hrát, a něco takovýho dokáže člověku zmrzačit srdce. Komukoli.“

Na obrazovce nebylo ani známky po nějakém vozidle či chodci – vůbec nic. Možná už se blížila nebo zaparkovávala auto a možná se pak držela tak těsně u obrubníku, že se úplně vyhnula zornému poli kamery – to navíc za předpokladu, že kazeta nedojede do konce, nebo nepředvede jeden ze svých náhlých skoků. Znovu jsem se podíval na časový kód, který se zase o něco přiblížil zjištěné minutě telefonátu.

Jestli ji už brzy neuvidím, to maličké okno příležitosti se navždy zavře.

Mluvil jsem dál vyrovnaným neutrálním hlasem, který nijak neprozrazoval nervozitu ani vzrušení. „Potkal jsem kdysi jednoho muže – bylo to před mnoha lety,“ pokračoval jsem. „Byl to buddhistickej mnich a řekl mi něco, co jsem nikdy nezapomněl. Řekl, že chceš-li bejt svobodnej, stačí jen vzdát se toho, na čem lpíš.“

Pamuk neodpověděl a já jsem se samozřejmě nemohl podívat, jak se tváří. Sledoval jsem, jak časový kód polyká vteřiny – kde byla?

Kde je?

„To je zajímavý,“ ozval se konečně Pamuk a zopakoval to: „Stačí jen vzdát se toho, na čem lpíš. Radíte mi snad, že to bych měl udělat – vzdát se těch svejch všivejch džobů?“

„Neradím vám vůbec nic. Možná je to ale pravej důvod toho, co tady dělám – byl jsem na tuhle cestu vyslanej, abych to takříkajíc předal dál. Vezměte si to jako dárek, jestli chcete.“

Spatřil jsem na obrazovce auto. Projelo záběrem, jako by se chystalo zaparkovat: fiat, pomyslel jsem si, pravděpodobně tmavý, ale na černobílé televizi se to nedalo přesně určit. Neposunul jsem se na židli dopředu, ačkoli jsem měl chuť to udělat. Jen jsem napřímil ramena, jako bych se protahoval.

Zkontroloval jsem časový kód – souhlasilo to téměř dokonale. O chvilku později se od místa, kde zjevně zaparkovala, vynořila žena. Byla to muslimka s šátkem na hlavě, v obvyklých dlouhých šatech, a hlavu měla skloněnou, když pospíchala k místu, kde jsem věděl, že stojí telefonní budka.

V polovině cesty kolem stojanů, poměrně daleko od obrubníku, sáhla do kabelky a vytáhla mobilní telefon. Pak se zastavila, rozhlédla se kolem dokola, jako by se chtěla ujistit, že ji nikdo nesleduje, a já jsem jí poprvé pohlédl do obličeje.

Díval jsem se na ni po dobu, která mi připadala jako několik minut, podle časového kódu však trvala jen něco málo přes dvě vteřiny. Zkontrolovala si čas na hodinkách, zamířila k telefonní budce a ztratila se mi z dohledu.

Sotva jsem se pohnul. Dál jsem pozorně sledoval obrazovku, ačkoli mi v hlavě vířily myšlenky, a udržoval jsem předstíranou pózu, která měla Pamuka přesvědčit, že jsem neviděl nic, co by mě zajímalo. Po další krátké chvilce – možná po několika minutách, těžko jsem to dokázal posoudit – kazeta dospěla ke konci, takže odcházet z budky už jsem ženu neviděl.

Využil jsem statické elektřiny jako záminky, abych se otočil a podíval se, jestli si Pamuk nevšiml něčeho nepatřičného. Nebyl tam.

Byl jsem tak soustředěný na to, co se dělo na obrazovce, že jsem neslyšel auto, které přijelo natankovat, a nevšiml jsem si, že ho Pamuk odešel obsloužit. Dlouhou chvíli jsem tiše seděl o samotě a přemýšlel o ženě, kterou jsem právě viděl. Nakonec jsem vstal a vyšel jsem ze dveří. Když nic jiného, potřeboval jsem se nadýchat čerstvého vzduchu.

Pamuk právě končil s obsluhou dalšího zákazníka, a zatímco auto odjíždělo, otočil se ke mně. „Našel jste, co jste hledal?“ zeptal se.

„Ne,“ zalhal jsem.

„Proto jste tak pobledlej?“

„Pár hodin v tý vaší takzvaný kanceláři takhle zapůsobí na každýho,“ odsekl jsem.

Usmál se. „Chtěl jsem vám poděkovat za to, co jste mi pověděl – za tu moudrost o svobodě.“

„Není zač děkovat. A omlouvám se, že jsem vás bodnul tou jehlou.“

„Nejspíš jsem si to zasloužil – bylo už načase, aby mě někdo probudil.“ Zasmál se.

Potřásli jsme si rukama a odešel jsem. Už jsme se nikdy neviděli, ale o několik let později jsem poslouchal vysílání veřejného rozhlasu a slyšel jsem interview s ním. Dozvěděl jsem se z něj, že hraje na tradiční lidové nástroje, má za sebou už řadu hitů a stal se z něj jakýsi turecký Kenny G. Jeho nejprodávanější album se jmenovalo Chceš-li být svobodný.

Sám a ponořený hluboko v myšlenkách jsem projížděl ulicemi a mířil do odpoledního soumraku. VHS kazetu, jedinou věc, která mi mohla pomoci ženu identifikovat, jsem si s sebou neodvezl, protože jsem ji nepotřeboval. Poznal jsem její obličej, když se zastavila a ohlédla.

Byla to Lejla Cumaliová.

Kapitola 46

Krátce po jedenáctém září, v době, kdy americké vojenské letectvo ve snaze zlikvidovat vůdce al-Káidy začalo s bombardováním vybraných cílů v Afghánistánu, se žena žijící v odlehlé vesničce stala legendou pro všechny mešity, v nichž vzkvétá islámský fundamentalismus.

Letectvo shodilo několik laserem naváděných bomb na nenápadně vyhlížející dům, jenže zpravodajská komunita Spojených států měla bohužel i tentokrát nesprávné informace. Muž jménem Ajmán al-Zavahrí v budově nebyl – byla tam pouze jeho manželka a některé z jeho dětí.

Jako blesk z čistého nebe obrovské exploze uprostřed mrazivé noci srovnaly dům se zemí a zabily většinu dětí. Jejich matka – těžce zraněná – však přežila. Muži z okolních domů se téměř okamžitě seběhli k troskám a za hlasitého proklínání Američanů a přísah nikdy nekončící pomsty začali holýma rukama rozebírat zřícené zdivo a sutiny, aby z nich ženu vyhrabali.

Byla při vědomí, nemohla se pohnout, ale věděla, že v chaosu doprovázejícím nálet si nestačila zakrýt obličej závojem. Slyšela, jak se zachránci prokopávají stále blíž, a jen co se dostali na doslech, nařídila jim – horečným hlasem –, aby toho nechali. Jako manželka islámského fundamentalisty a pravověrná muslimka nemohla dovolit, aby její nezahalený obličej viděl jakýkoli muž, který nebyl jejím přímým příbuzným. Prohlásila, že raději zemře, než aby se účastnila něčeho takového, a nebyla to planá hrozba. Navzdory prosbám zachránců a několika jejich manželek se nedala přesvědčit a o pár hodin později, stále bez závoje, následkům svých zranění podlehla a zemřela.

Četl jsem o tom incidentu krátce poté, co k němu došlo, a znovu jsem přemýšlel o takové intenzitě náboženské oddanosti či šílenství – vyberte si označení, které vám lépe vyhovuje –, když jsem procházel ulicemi Bodrumu. Někde v koutku své mysli jsem choval představu, že až najdu ženu, která používala zprávy předem nahrané na mobil ke komunikaci s nejhledanějším teroristou světa, bude to fanatička přesně tohoto typu. Namísto toho jsem našel Cumaliovou – podle většiny kritérií moderní zaměstnanou ženu, jezdící samotnou v černém italském autě, a kvadraturu tohoto kruhu jsem prostě nebyl schopen vypočítat.

Ten chlapík v Hindúkuši nepochybně byl první z nového typu islámských fanatiků – inteligentní, vzdělaný, technologicky na výši –, tedy člověk toho druhu, vedle něhož únosci z jedenáctého září vypadali jako obyčejní gauneři a násilníci, jimiž také skutečně byli. Západ konečně narazil na protivníka hodného všech našich obav a já osobně jsem se domníval, že taková bude tvář budoucnosti – už brzy budeme všichni s lítostí vzpomínat na staré dobré časy sebevražedných atentátníků a únosců. Ať byl však jakkoli vzdělaný a kultivovaný, stále to byl neúprosný stoupenec islámu; přitom ovšem jediná jeho spolupracovnice, o níž jsme věděli, zdánlivě fundamentalistku vůbec nepřipomínala. Ano, oblékala se ctnostně v souladu se svým náboženstvím, s manželkou al-Zavahrího se však Lejla Cumaliová nemohla srovnávat, ať jste jakkoli popustili uzdu fantazii.

Zastavil jsem kousek od pláže před barem, který měl v oblibě početný bodrumský kontingent baťůžkářů, a odmítl jsem ječivé pozvání tří mladých Němek, abych se k nim připojil. Rozhlédl jsem se kolem sebe a kousek dál při silnici jsem spatřil, co jsem potřeboval – klidnou lavičku hluboko ve stínu. Posadil jsem se na ni a zavolal jsem Bradleymu.

Zastihl jsem ho u jeho stolu, kde právě pojídal sendvič, rychle jsem ho seznámil s tím, co jsem se dozvěděl o historii Francouzského domu, a pověděl jsem mu i o tom telefonním čísle. Pak jsem přešel ke skutečnému účelu hovoru. Řekl jsem mu, že jedinou další významnou novinkou je fakt, že žena, která vede vyšetřování, se zdá být velice kompetentní.

„Jmenuje se Lejla Cumaliová,“ sdělil jsem mu. „Zapamatujte si to jméno, Bene – myslím, že o ní ještě hodně uslyšíme. Je jí kolem pětatřiceti, je rozvedená, ale kromě toho, že je tady teprve několik let, o ní vůbec nic nevím.“

Znělo to dostatečně přirozeně, doufal jsem však, že jsem zvolil přesně správný tón, abych Bradleymu naznačil, že by měl zavolat našemu příteli a požádat ho, aby o ní jeho lidé sehnali co nejvíc informací. Bradley mě nezklamal.

„Říkal jste Cumaliová? Můžete mi to hláskovat?“

Jméno jsem mu nahláskoval, nepokusil jsem se však Šeptala informovat, že je to žena z té telefonní budky. Byl to sice úžasný objev, ale dělal mi starosti. Zatím jsem toho o ní ještě dost nevěděl, neodpovídala žádnému profilu, který jsem si pro ni představoval, a bál jsem se, že někdo z vlády – možná dokonce prezident osobně – nařídí, aby byla tajně zatčena, převezena do některé ze zemí třetího světa a podrobena libovolnému mučení nezbytnému k tomu, abychom zjistili Saracénovu totožnost a místo jeho úkrytu. Podle mého názoru by to téměř určitě vedlo ke katastrofě.

Od samého začátku jsem byl přesvědčen, že žena, po níž pátráme, má možnost ho kontaktovat, a nic nezměnilo můj názor, že nejpravděpodobnější metodou je nějaký nevinně vyhlížející vzkaz na některém internetovém fóru – jako na stránkách seznamky nebo uprostřed osobních inzerátů nesčetného množství různých elektronických publikací. Z takového vzkazu, který by nikomu jinému nic neříkal, by se Saracén dozvěděl spoustu věcí.

A navíc, byť to byl sám o sobě chytrý systém, měl ještě jednu obrovskou výhodu: bylo do něj možno nastražit nenápadnou past. Jediná drobná změna – například jiné písmeno v nějakém jménu – by Saracénovi prozradila, že byl vzkaz psaný pod nátlakem a že musí zmizet. A jakmile by dostal varování, že jsme mu na stopě, už bychom ho podle mne nikdy nechytili.

Z toho důvodu jsem chtěl Šeptala přímo varovat, že konfrontace by nejspíš znamenala katastrofu. Chtěl jsem také být schopen povědět mu víc o vztahu mezi moderní tureckou policistkou a zapáleným arabským teroristou.

Jen co padla tma, věděl jsem, že mám dokonalou příležitost prozkoumat život Lejly Cumaliové do mnohem větší hloubky.

Kapitola 47

Zůstal jsem sedět na lavičce, a zatímco se stíny všude kolem mne prodlužovaly, vyťukal jsem další číslo.

„Dobré odpoledne, pane Brodie Davide Wilsone,“ pozdravil manažer hotelu, když uslyšel můj hlas. „Máte snad nějaké další dobrodružství, v němž by vám přišla v příhodnost pomoc mé osoby a mých prostých tesařských přátel?“

„Dnes ne,“ odpověděl jsem. „Chci něco vědět o státním cirkusu v Milasu – v kolik hodin začíná představení a v kolik končí?“

„Jste muž mnoha velkých překvapení – chystáte se být divákem cirkusu?“

„Ne, napadlo mě, že bych v něm vystupoval.“

Zasmál se. „To mě škubete za nohu.“

„Ano,“ přiznal jsem. „Jeden kolega mi doporučil, abych tam zašel, a chtěl bych vědět, kolik na to budu potřebovat času.“

„Hned se připojím na linku internetu,“ prohlásil a slyšel jsem, jak ťuká do klávesnice před sebou. „Ano, tady je to – všechno v jazyce nás tureckých lidí. Přeje vám obrovské štěstí, že máte výhodu mých úst jako překladatele.“

„A že jsou to skutečně vynikající ústa,“ pochválil jsem ho.

„Časy jsou v následujících hodinách – slavnostní přehlídka začíná v šest hodin brzkého večera a poslední číslo velkolepé podívané končí v jedenáct třicet.“

Poděkoval jsem mu a ukončil jsem hovor. Stmívalo se kolem půl deváté, což znamenalo, že pod pláštíkem tmy mohu být u domu Cumaliové v devět. Než dojede zpátky z Milasu, bude už půlnoc pryč, takže budu mít na svoji práci tři hodiny.

Byl to samozřejmě jen předpoklad – nezpochybněná víra, že představení skončí podle programu. Mysleli byste nejspíš, že už jsem se poučil o tom, jak mohou být podobné předpoklady nebezpečné.

Pohlédl jsem na hodiny na blízké budově: bylo pět odpoledne. Čtyři hodiny do mé ilegální mise ve starém přístavu, čtyři hodiny na to, abych se projel na člunu a pokusil se najít tajnou stezku.

Nejdřív jsem však potřeboval najít obchod s potřebami pro stavebníky.

Kapitola 48

Malý rybářský člun plul podél Německé pláže, kde jeho větrem ošlehaný kapitán na poslední chvíli zařadil na dýchavičném závěsném motoru zpátečku, otočil kormidelním kolem a zastavil přesně u dřevěného mola.

Když jsem starce, který seděl v bodrumském přístavišti na palubě svého člunu a opravoval jeden z navijáků, oslovil a sdělil mu, kam se hodlám vypravit, bez jakéhokoli rozmýšlení mě odmítl.

„K tomu molu vás nikdo nevezme,“ prohlásil. „Francouzskej dům je…“ Protože nenacházel vhodné anglické slovo, naznačil rukou pohyb nože, který mu podřezával krk, a srozumitelně mi tak dal najevo, že je to zakázáno.

„To je určitě pravda,“ přitakal jsem, „ale neplatí to pro policii,“ a vytáhl jsem odznak. Chvíli se na něj díval a pak mi ho vzal z ruky, aby si ho mohl prohlédnout důkladněji. Na okamžik jsem měl dojem, že se do něj chystá kousnout, aby se přesvědčil, jestli je pravý.

Místo toho mi ho vrátil, i nadále se však tvářil skepticky. „Kolik?“ zeptal se.

Řekl jsem mu, že tam na mne bude muset počkat – celkem budeme pryč asi tři hodiny – a nabídl jsem mu sumu, kterou jsem považoval za víc než štědrou. Podíval se na mne, usmál se a ukázal hezkou sadu zpřelámaných zubů.

„Myslel jsem, že si tu kocábku chcete pronajmout a ne koupit.“ Stále ještě rozradostněný tím obrovským štěstím, které ho potkalo, odhodil naviják mezi sítě a gestem mi naznačil, abych vlezl na palubu.

Když jsme zastavili u mola, vylezl jsem na zábradlí člunu a s plastovou taškou z obchodu se stavebními potřebami v ruce jsem přeskočil na břeh. Nad námi se tyčil převislý útes a já jsem z vlastní zkušenosti věděl, že nás nemůže vidět nikdo, kdo je v domě nebo na trávnících kolem něj. Přesto jsem byl vděčný za ochranu, kterou nám poskytovaly pozdní odpolední stíny, ačkoli bych nebyl uměl logicky vysvětlit, proč tomu tak je: věděl jsem jen, že se mi nelíbí dům tam nahoře, že se mi nelíbí ani Německá pláž, a byl jsem si téměř jistý, že pokud mám pravdu, nebude se mi líbit ani to, co tam najdu.

La Salle d’Attente – Čekárna – a já už jsem byl díky umístění domu přesvědčen, že návštěvníci sem před těmi dlouhými lety přijížděli proto, že čekali na nějaký člun. Podle těch polozapomenutých historek přijížděli do Bodrumu tak, že je nikdy nikdo neviděl, strávili na pozemcích sídla několik dní ve zlověstném soukromí a pak se za stejně záhadných okolností vytratili.

Domníval jsem se, že v oněch dnech pravděpodobně v přístřešku pro čluny kotvila výletní motorová loď – plavidlo, v němž by návštěvníci byli skrytí před pohledy zvenčí, když vypluli na domluvené setkání s kolem projíždějícím nákladním člunem.

Scházet dolů po stezce vedle útesu však nedávalo smysl – ta totiž byla zcela otevřená očím veřejnosti. Proto jsem byl přesvědčen, že z domu do přístřešku pro čluny vede ještě nějaká jiná cesta.

Zavolal jsem na kapitána, řekl jsem mu, že vylezu po stezce nahoru, obešel jsem molo, a jakmile jsem se ocitl mimo jeho dohled, dal jsem se do zkoumání přístřešku. Vyčníval z pláže kousek od vysokého útesu a v jeho stínu jsem brzo našel, co jsem hledal – dveře vedoucí dovnitř do budovy. Byly sice zamčené, dřevo však bylo staré a pod tlakem mého ramene rychle povolilo.

Přešel jsem ze slábnoucího světla do šera uvnitř. Ocitl jsem se v rozlehlém prostoru, kde na podvodních kolejnicích spočívala prastará kajutová motorová loď v dokonale udržovaném stavu. Neubránil jsem se myšlenkám na to, čí zadky asi sedávaly v komfortních křeslech v jeho temném interiéru.

Na jednom konci přístřešku byla široká vrata otevíraná elektrickými navijáky, jimiž se vyplouvalo do zátoky. Na opačném konci byly šatny, dvě sprchy, toaleta a velká dílna. Při jedné stěně bylo strmé schodiště.

Otevřel jsem plastovou tašku, vytáhl jsem přístroj, který jsem si koupil, a zamířil jsem k němu.

Kapitola 49

Vešel jsem do dvou malých místností. V zimě sloužily jako Gianfrankův byt, teď byl však nábytek zahalený přehozy proti prachu a všechno ostatní bylo vystěhované.

Zapnul jsem ruční přístroj a sledoval jsem, jak se ručička voltmetru se zachvěním probrala k životu. Bylo to zařízení švýcarské konstrukce a výroby a přišlo dost draho, věřil jsem však, že na rozdíl od většiny brakových čínských verzí bude fungovat. Bylo určeno pro použití při přístavbách a renovacích – říkalo vám, kudy jsou ve zdech a stropech tažené silnoproudé i slaboproudé rozvody, abyste se do nich neprovrtali a aby vás elektřina nezabila.

Pokud byly v přístřešku pro čluny nějaké tajné dveře či padací dvířka, říkal jsem si, že musejí být ovládané mechanicky nebo elektricky. Problém s mechanickým pohonem byl v jeho složitosti: potřebovali byste páky a kladky, řetězy a závaží. Elektrické ovládání naproti tomu vyžadovalo pouze elektrický motor, takže jsem se domníval, že je to pravděpodobnější varianta.

Zvedl jsem detektor před sebe, přiložil jsem oba hroty jeho vidlice ke stěně a začal jsem projíždět po celé její délce. Snažil jsem se najít elektrický kabel, který by vedl ke skrytému spínači, přestože však přístroj našel spoustu drátů, všechny vedly k vypínačům osvětlení nebo k elektrickým zásuvkám. Když jsem skončil se zdmi, pustil jsem se do prohledávání stropu a podlahy, výsledek však byl stejný.

Sešel jsem dolů a všiml jsem si, že se venku zvedá vítr a s rachocením naráží do vodních vrat – blížila se bouře –, ale nevšímal jsem si toho a vešel jsem do dílny. Místnost plná elektrického nářadí a polic s barvami přiléhala přímo ke skalnímu útesu; považoval jsem ji proto za nejpravděpodobnějšího kandidáta na tajné dveře. Začal jsem u zadní stěny a postupoval jsem co nejrychleji.

Ručička na detektoru neustále poskakovala – stěny byly plné elektrického vedení – každý kabel však vedl k jedné z mnoha zásuvek nebo k vypínačům, které vesměs sloužily legitimním účelům. Ve stropě a v cementové podlaze – dokonce ani pod pracovními ponky – nebylo nic a moje naděje začaly pohasínat.

Přemýšlel jsem o tom, jestli jsem se nedal příliš vyvést z míry těmi hákovými kříži a nedospěl jsem ke klamným závěrům, a přešel jsem do šaten. Naděje vzplály, když jsem našel spínač pod dřevěnou lavicí, jen aby opět pohasly po zjištění, že se jím zapíná topení v podlaze.

Ze šaten jsem zamířil do sprch, rozhodl jsem se však, že nejdřív prohledám toaletu. Další možnosti už mi rychle docházely.

Ve stropě ani v podlaze nic nebylo a totéž platilo pro tři stěny, ale ve stěně, na níž bylo umyvadlo a skříňka se zrcadlem nad ním, jsem zachytil signál.

Na stěně nebyly žádné vypínače ani zásuvky, přesto mě však poskakující ručička nijak nevzrušila: domníval jsem se, že ve skříňce bude malé světélko. Otevřel jsem dvířka se zrcadlem, ale kromě starého kartáčku na zuby jsem uvnitř nic nenašel.

Pomocí voltmetru jsem sledoval elektrické vedení pod omítkou, až jsem dospěl k pravému úhlu: zastavila mě stěna, na níž byla toaletní mísa a splachovací nádržka. To bylo podivné – elektrický kabel, který běží přímo přes postranní zeď a mizí v koutě. Přemýšlel jsem o tom, co je asi za toaletou. Zaklepal jsem na stěnu – byla buď z kamene, nebo z cihel. Z něčeho solidního.

Vrátil jsem se ke skříňce a prozkoumal jsem voltmetrem stěnu kolem ní. Drát jednoznačně končil za skříňkou. Byla to v zásadě dřevěná bednička a já jsem si ji důkladně prohlédl: byla stará, téměř určitě instalovaná v době původní výstavby domu, ale zrcadlo bylo nové. Byl bych rád věděl, jestli údržbář – tedy Gianfranco – nedostal pokyn, aby zrcadlo vyměnil, a když skříňku sejmul ze zdi, nenašel za ní něco mnohem zajímavějšího.

Posvítil jsem si baterkou ze svého kroužku s klíči a prsty jsem přejížděl podél okrajů skříňky – pokud za ní byl nějaký spínač, musel k němu existovat snadný přístup. Na první pohled viditelný nebyl a já jsem právě začal přemýšlet o tom, jestli nemám skříňku odšroubovat od zdi – nebo si prostě přinést z dílny kladivo a násilím ji strhnout – když jsem našel malou páčku důmyslně skrytou pod spodním okrajem.

Zatáhl jsem za ni a skříňka se odsunula od stěny, takže jsem ji mohl na pantu pootočit vzhůru: dokonalá ukázka německé techniky.

Zapuštěné do stěny za skříňkou bylo mosazné tlačítko s vyleptaným hákovým křížem. Zmáčkl jsem ho.

Kapitola 50

Ozvalo se zabzučení elektrického motoru a celá stěna s toaletní mísou a nádržkou se otočila na čepu a otevřela. Bylo to skutečné mistrovské dílo – stěna samotná byla postavená z kamenných bloků a musela vážit nejmíň tunu, všechno vodovodní i odpadní potrubí se však přesouvalo, aniž by se poškodilo.

Hned na okraji nově otevřené dutiny byl velký výklenek, v němž stál elektromotor pohánějící otevírací mechanismus. Za ním vedlo dolů do tmy kamenné schodiště – tvořené širokými a dokonale opracovanými stupni. Na zdi jsem viděl tři mosazné vypínače, o nichž jsem usoudil, že budou ovládat světla, ale nepoužil jsem je – neměl jsem tušení, co mě tam dál může čekat, a jako každý tajný agent jsem věděl, že ve tmě je bezpečí. Zvažoval jsem, jestli nemám najít tlačítko, které by zeď za mnou zavřelo, ale pak jsem ten nápad zahnal. Bezpečnější bylo nechat ji otevřenou. Kdybych musel prchat zpátky k ní, jako by mi za patami hořelo, nechtěl jsem ztrácet čas hledáním spínače a čekáním, až se dveře otevřou. Byla to chyba.

Tiše jsem sešel po schodech dolů a ocitl jsem se v tunelu dostatečně vysokém, že jsem v něm mohl stát vzpřímeně, solidně stavěném a řádně odvodněném, s dlažebními kameny na podlaze a ventilační šachtou zabudovanou do stropu. Vzduch uvnitř byl čerstvý a sladký.

Tenký paprsek mé baterky svítil přede mne, a než ho pohltila temnota, viděl jsem, že je tunel vyhloubený do pevné skály. Byl jsem si jistý, že někde vepředu – za masivem skalního útesu a hluboko pod rozlehlými trávníky – je napojený na dům.

Postupoval jsem kupředu a slabý prst mého světla zachytil bronzový odlesk na stěně. Když jsem došel blíž, zjistil jsem, že je to deska zasazená do kamene. Moje němčina byla zrezivělá, ale pro tento účel zcela postačující. S klesajícím srdcem jsem četl: „Z milosti Boha všemohoucího se mezi lety 1946 a 1949 následující muži – hrdí vojáci Reichu – zúčastnili navržení, vyprojektování a výstavby tohoto domu.“

Následoval seznam jejich jmen, vojenských hodností a funkcí, které plnili při výstavbě. Viděl jsem, že většinou to byli příslušníci Waffen SS – černě oděného ozbrojeného křídla nacistické strany – a jak jsem tam stál milion kilometrů od bezpečí, vyvstala mi před očima fotografie matky a jejích dětí kráčejících do plynové komory. Byla to právě jedna část SS, která provozovala tábory smrti.

Na spodním okraji desky bylo jméno skupiny, která výstavbu domu financovala a organizovala. Jmenovala se Stille Hilfe – Tichá pomoc – což potvrzovalo podezření, které jsem pojal, jakmile jsem spatřil hákové kříže na stěně knihovny.

Stille Hilfe byla organizace – k dalším patřila údajně i ODESSA –, která pomáhala ukrývajícím se nacistům, především vyšším důstojníkům SS, uprchnout z Evropy. Byla to jedna z nejlepších tajných sítí všech dob a nikdo, kdo pracoval jako zpravodajský agent v Berlíně, o ní nemohl neslyšet. Vzpomínal jsem si, že uprchlíkům poskytovala peníze, falešné pasy a přepravu tajnými trasami známými jako „krysí tratě“. Byl jsem si jistý, že zdejší dům byl postaven jako konečná stanice jedné takové trati, kde se uprchlíci a jejich rodiny naloďovali na plavidla, jež je odvážela do Egypta, Ameriky, Austrálie a především do Jižní Ameriky.

Nadechl jsem se a přemýšlel jsem o tom, jak hluboce jsem se mýlil: navzdory ventilačnímu systému vzduch vůbec nebyl čerstvý a sladký. Byl zatuchlý a odporný a já jsem spěchal kupředu, protože jsem se chtěl co nejrychleji zbavit tohohle místa i strašlivých vzpomínek na muže, kteří kdysi zdejším tunelem prchali.

Nahoře přede mnou paprsek baterky ukazoval, že se blížím ke konci tunelu. Čekal jsem, než dorazím k příkře stoupajícímu schodišti, chvíli mi proto trvalo, než jsem si uvědomil, jak jsem podcenil technickou dovednost německých vojáků: byl tam výtah.

Kapitola 51

Malá kabina výtahu rychle a tiše stoupala šachtou. Byl jsem nervózní – nevěděl jsem, kde v domě zastaví a bude-li někdo doma.

Se škubnutím zůstala stát a uslyšel jsem zavrnění elektrického motoru. Když se dveře konečně otevřely, viděl jsem, co motor ovládá: sádrokartonová stěna velkého skladu prádla, za níž byl výtah ukrytý, se odsunula stranou. Vystoupil jsem do polotmy, rychle jsem prošel mezi regály úhledně vyžehleného ložního prádla a tiše jsem pootevřel dveře.

Vyhlédl jsem ven na chodbu. Byl jsem v druhém patře, v části domu, kterou jsem ještě nikdy neviděl. Klidně jsem už mohl odejít – našel jsem tajný přístup do domu –, ale uslyšel jsem nějaký hlas, na tak velkou vzdálenost přidušený a neidentifikovatelný, a vklouzl jsem do dlouhé chodby.

Hlas utichl, plížil jsem se však dál, až jsem se ocitl před velkým schodištěm. Na jeho opačné straně byly pootevřené dveře do hlavní ložnice.

Zevnitř jsem znovu zaslechl tentýž hlas: byla to Cameron a mne v tom okamžiku napadlo, že možná tiše mluví sama k sobě a tráví v ložnici chvilku se vzpomínkami na manžela. Vzpomněl jsem si, jak říkala, že když si lehne do postele, stále ho z ní cítí a může si představovat, že tam ještě je. Pak jsem uslyšel druhý hlas.

Byl to ženský hlas – a podle přízvuku šlo o nějakou mladou Američanku ze Středozápadu. Mluvila právě o nějaké restauraci, náhle se však zarazila.

„Co je to?“ zeptala se.

„Nic jsem neslyšela,“ odpověděla Cameron.

„Ne, nemyslím žádný zvuk – je tu průvan.“

Měla pravdu – tunelem dovnitř foukal vítr, nesl se výtahovou šachtou nahoru a protahoval ze skladu prádla ven.

„Nenechala jsi otevřené dveře přístřešku pro člun?“ zeptala se Cameron.

„Samozřejmě že ne,“ ujistila ji druhá žena.

Obě o tunelu věděly – tolik tedy ke Cameronině oscarové scénce o tom, jak milovala svého manžela.

„Možná že vítr rozrazil některé ze dveří v přízemí,“ nadhodila Cameron. „Schyluje se k bouřce.“

„Nevím, radši se půjdu porozhlédnout.“

„Myslela jsem, že půjdeme do postele,“ namítla Cameron.

„Vždyť ano – to bude trvat jen minutku.“

Slyšel jsem zaskřípění otevírané zásuvky a pak kovové cvaknutí. Z dlouholetých a nešťastných zkušeností poznám zvuk natahované pistole, když ho slyším, otočil jsem se tedy a rychle jsem zamířil ke skladu prádla.

Chodba byla příliš dlouhá a okamžitě jsem si uvědomil, že jen co ta neznámá žena vyjde z ložnice, uvidí mě. Zabočil jsem doleva, otevřel jsem dveře a vešel jsem do jedné z ložnic pro hosty. Neslyšně jsem zavřel dveře a s tlukoucím srdcem jsem stál v neosvětlené místnosti a doufal, že sejde po velkém schodišti dolů.

Nesešla. Slyšel jsem blížící se kroky a připravoval jsem se na to, že ji srazím k zemi a odzbrojím, jakmile se dveře otevřou. Prošla kolem – pomyslel jsem si, že míří k zadnímu schodišti – a já jsem jí dal ještě minutu, než jsem vyklouzl zpět na chodbu.

Byla prázdná, rychle jsem tedy přeběhl ke skladu prádla, sledoval jsem, jak se za mnou falešná stěna zavírá, a čekal jsem, až výtah sjede dolů k tunelu. Teprve pak jsem se opřel o stěnu, soustředil jsem se a snažil jsem se vrýt si do paměti přesný zvuk a tón ženina hlasu.

Ve skutečnosti jsem se nemusel namáhat – kupodivu to byla vůně gardénií, která se ukázala být důležitá.

Kapitola 52

Kráčel jsem podél přístaviště a s nahrbenými rameny jsem čelil rychle se zvedajícímu větru, který mě do obličeje bičoval vodní tříští odletující ze zpěněných vln valících se ke břehu. Hnala se na nás letní bouře – divoká a nepředpověditelná –, na obloze už se objevovala kumulovitá mračna a obzor se rozsvěcel zášlehy blesků.

Plavba zpátky přes zátoku od Francouzského domu byla bitvou proti větru a vlnám. Když jsme dorazili do přístaviště, dokonce i kapitán vypadal, jako by toho měl plné zuby, a se smíchem poznamenal, že jsem to nakonec za ty peníze měl přece jen docela laciné. Zaplatil jsem mu a poněkud nejistým krokem jsem zamířil k pobřežní promenádě.

Na konci zátoky jsem našel místo, které jsem si vyhlédl před několika dny: ghetto autodílen a sešle vyhlížejících krámků specializovaných na pronájem skútrů a mopedů nesčetným davům turistů. Vešel jsem do nejfrekventovanějšího z nich – mezi spoustou dalších lidí je mnohem méně pravděpodobné, že si vás někdo zapamatuje – vybral jsem si skútr nejběžnější značky, Vespu s nízkou konstrukcí, prokázal jsem se přepracovanému pronajímateli řidičským průkazem a pasem a vyjel jsem do nadcházející bouře.

Udělal jsem jednu zastávku – v prodejně nabízející mobilní telefony a různé další drobné elektronické přístroje. Prohlédl jsem si vitrínu s vystaveným zbožím, ukázal jsem, co chci, a koupil jsem dva kusy.

Za rohem v opuštěné uličce jsem zastavil na úseku vozovky pokrytém výmoly a zamazal jsem poznávací značky blátem, aby je nebylo možno přečíst. Bylo to mnohem bezpečnější než je odšroubovávat – kdyby mě zastavil nějaký dopravní policista a napomenul mě, že jsou značky nečitelné, prostě bych pokrčil rameny a omluvil se, že jsem si toho nevšiml. Skútr jsem si půjčil za jednoduchým účelem: měl mi poskytnout možnost rychlého úniku pro případ, že by se něco zvrtlo.

Ze stejného důvodu jsem ho potřeboval zaparkovat za domem Cumaliové, takže když jsem dojel do starého přístavu, objel jsem obrovskou budovu, v níž sídlila firma Gul & Sons, Přístaviště a stavba lodí, a odbočil jsem do úzké uličky vedoucí k nakládacím rampám na její zadní straně. Všechno už bylo na noc zavřené a šťastnou náhodou nebyly v okolí žádné další budovy, z nichž by byl výhled na místo, kde jsem stál. Zaparkoval jsem vespu za řadou odpadkových kontejnerů, přirazil jsem ji těsně k cihlové zdi, která tvořila zadní hranici pozemku Cumaliové, a ve skrytu noční tmy jsem na ni vylezl a postavil se na sedlo.

Zatímco kolem mne začaly o zem pleskat první kapky deště a vítr kvílel pod ocelovou střechou Gulovy budovy skladištního typu, vyskočil jsem, zachytil jsem se vrcholku zdi, vytáhl se nahoru a rychle jsem se po ní rozběhl.

Čtyři metry nad zemí byl vítr silnější; mířil jsem ke garáži Cumaliové a musel jsem se plně soustředit na to, abych si nevšímal úderů hromu a udržel rovnováhu.

Vyškrábal jsem se na střechu garáže, přikrčil jsem se a přešel po taškách kluzkých deštěm. Odtamtud už bylo třeba jen přeskočit malou mezeru k zadní zdi domu a chytit se ozdobné železné mříže, která chránila okno v prvním patře. Nejsem už tak mladý, jako jsem býval – ani tak ve formě –, přesto jsem se bez problémů vyšplhal po změti starých trubek a vylezl na šikmou střechu domu.

Ve tmě jsem si klekl, odstranil jsem čtyři terakotové střešní tašky a spustil se otvorem dolů na půdu. Byla nezařízená a neobydlená a s uspokojením jsem konstatoval, že ji Cumaliová používá jako skladiště – znamenalo to, že tam někde bude přístupový panel a že jí nebudu muset prokopnout strop, abych se dostal do domu.

Aniž bych vrátil tašky na místo, pomalu jsem procházel půdou a čekal, až moje oči přivyknou temnotě. U jedné stěny jsem uviděl skládací žebřík a bylo mi jasné, že jsem našel přístupový panel. Opatrně jsem ho na malou mezírku nadzdvihl a vykoukl jsem na schodiště pod sebou. Hledal jsem zrádnou červeně blikající kontrolku čidla, nebylo tam však nic; bylo zřejmé, že dům není chráněný poplašným systémem.

Odklopil jsem panel, neslyšně jsem spustil žebřík a sklouzl jsem po něm do temného a tichého domu Cumaliové.

Ztuhl jsem.

Nebyl jsem sám. Zaznamenal jsem pouhý náznak pohybu, tlumený zvuk – možná došlap nohy na dřevěnou podlahu – poznal jsem však, že se ke mně donesl z místnosti v přední polovině domu. Podle mého odhadu tam měla Cumaliová ložnici.

Bylo možné, že do Milasu vůbec nejela? Kde byl v tom případě její syn? Že by v domě přebýval ještě někdo jiný – například chůva? Odpovědi na tyhle otázky jsem neznal, znal jsem však nouzové řešení – vytáhl jsem od pasu berettu a tiše jsem se kradl ke dveřím.

Byly na skulinku pootevřené, zevnitř však nevycházelo prakticky žádné světlo. Pokud tam byla Cumaliová, byl jsem nahraný, s kýmkoli jiným jsem však měl vcelku slušnou šanci – pravděpodobnost, že by mě dokázal popsat někdo, kdo mě zahlédl potmě, překvapený a navíc vyděšený, byla tak malá, že jsem ji považoval za zanedbatelnou. Jen jsem nesměl zapomenout, že nesmím promluvit – můj přízvuk by okruh podezřelých zúžil na pouhý zlomek.

Tvrdě jsem vrazil do dveří, až se rozlétly dokořán, a vpadl jsem dovnitř – přesně jak mě to učili. Hluk doprovázený nečekaným pohybem byl určený k tomu, aby zabrnkal na nervy i tomu nejostřílenějšímu profesionálovi. Přejel jsem po místnosti ústím beretty a nejdřív ze všeho jsem spatřil oči – zelené oči – upírající se přímo na mne. Jejich majitelka seděla na posteli.

A olizovala si tlapky.

Byla to ta mourovatá kočka, kterou jsem viděl, jak se škrábe v kuchyňském okně. Zatraceně – měl jsem si vzpomenout, že má domácího miláčka. Začínáš být nedbalý, pomyslel jsem si.

Naštvaně jsem se otočil, sešel po schodech dolů a ocitl se v obývacím pokoji. Záclony byly zatažené a místnost zaplňovaly skvrny stínů, první, co jsem spatřil, byl však televizor v koutě a dekodér Sky na něm. Díval jsem se na něj a představoval jsem si, jak sedí se zkříženýma nohama na podlaze, a zatímco její syn nahoře spí, pracuje celou noc na sestavení a zkopírování svých zpráv.

Pocit, že jsem tak blízko srdci celého případu, mi dodal novou energii; rychle jsem přešel k oknům, přesvědčil jsem se, že jsou záclony důkladně zatažené, a rozsvítil jsem lampu. Nejhorší, co můžete udělat, když se vloupáte do nějakého domu, je svítit si baterkou – světlo uniká ven a nic souseda nebo kolemjdoucího nezburcuje rychleji než paprsek světla pohybující se uvnitř domu. Měkké světlo lampy naproti tomu působí zcela normálně.

V jednom koutě místnosti stál pracovní stůl Cumaliové, chaoticky pokrytý hromadami spisů a účtů kromě jediného volného místečka, kde stál monitor počítače a klávesnice. Pohnul jsem myší a obrazovka se rozzářila – naštěstí nechávala jako většina lidí počítač zapnutý, takže jsem si nemusel lámat hlavu pokusy o odemčení hesla nebo odstranění pevného disku. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl jsem dva USB flash disky, které jsem si koupil v obchodě s mobilními telefony. Zastrčil jsem jeden do počítače – ten druhý byl jen rezerva pro všechny případy – a v práci s Windows jsem se vyznal dostatečně, abych dokázal ignorovat, že jsou všechny pokyny v turečtině, a vydat příkaz ke kompletnímu zálohování.

Když jsem měl všechny její soubory a e-maily okopírované na malém disku, dal jsem se do prohledávání jejího stolu. Rozdělil jsem ho na čtyři oddíly a postupoval jsem metodicky, zkoumal jsem papír za papírem a odolával jsem jakémukoli pokušení něco uspěchat. Všechno, co vypadalo zajímavě, jsem si vyfotografoval mobilem, v hloubi duše jsem však věděl, že jen činím zadost předepsané rutině – nebylo tam nic, co by naznačovalo nějaké proradné spiknutí.

Na jedné hromádce účtů čekajících na zaplacení jsem našel fakturu za domácí pevnou telefonní linku i mobil Cumaliové a trvalo mi několik minut, než jsem ji celou prošel. Všechna čísla, na která volala, vypadala zcela normálně – rozhodně tam nebyla žádná volání do Pákistánu, Jemenu, Afghánistánu, Saúdské Arábie či nějaké jiné horké zóny islámského fundamentalismu. Neviděl jsem ani žádné fakturační kódy, které by naznačovaly existenci retranslačních čísel používaných ke spojení s nějakou zahraniční telefonní stanicí. Vypadalo to na běžné turecké hovory a nic víc, přesto jsem si to všechno ofotografoval.

Pak zhasla lampa.

Pocítil jsem bodnutí strachu a instinktivně jsem popadl pistoli. Pozorně jsem se zaposlouchal, ale neslyšel jsem nic, dokonce ani kočku ne. Vstal jsem od stolu a tiše jsem přešel k oknu, protože jsem se chtěl podívat, co se děje venku. Odhrnul jsem cípek záclony a vyhlédl jsem na ulici: bouře byla čím dál prudší a celé okolí bylo ve tmě. Byl to výpadek proudu.

Samozřejmě jsem si měl položit otázku, jestli proud vypadl jen v Bodrumu, nebo jestli porucha zasáhla větší území. Bohužel jsem to neudělal.

Kapitola 53

Donucen spoléhat se pouze na svoji baterku jsem se vrátil ke stolu, dokončil jsem prohlídku papírů na něm a pustil jsem se do zásuvek. Výsledek byl ještě hubenější.

Na kousku papíru – s napůl vyluštěnou křížovkou vytrženou z nějakých londýnských novin – jsem našel výraz „klaun očkatý“, který někdo připsal na okraj. Možná to potřeboval jako pomůcku k luštění. Nebo možná ne. Bylo to naškrábané, jen v rychlosti poznamenané, a neměl jsem jak určit, jestli to je nebo není písmo Cumaliové, tak jsem si to také ofotografoval.

O několik minut později, když jsem listoval stránkami starého diáře, jsem narazil na rukou psaný seznam mořských živočichů – vesměs v angličtině –, v němž byl stejný výraz. Ani tentokrát mi to nic neříkalo – možná se snažila něco naučit syna –, a pokračoval jsem proto dál.

Vzhledem k výpadku proudu už jsem se tolik nerozpakoval používat baterku – svítili si jimi teď všichni lidé v Bodrumu –, přejížděl jsem jejím paprskem po místnosti, prohlížel jsem vápencové stěny a nerovná prkna podlahy a hledal jsem skrytý sejf. Nic jsem nenašel, vytáhl jsem tedy flash disk z počítače – naštěstí skončil s kopírováním souborů, ještě než vypadla elektřina –, vyšel jsem znovu po schodech nahoru a zamířil jsem na druhé nejpravděpodobnější místo, které mohlo přinést nějaké výsledky: do policistčiny ložnice.

Chystal jsem se začít prohlídkou jejího sekretáře, když světlo baterky ozářilo vysokou registraturu v jejím šatním přístěnku. Vzal jsem za jednu ze zásuvek a zjistil jsem – ke svému překvapení –, že je zamčená.

Rozevřel jsem svoji náprsní tašku, vytáhl jsem z ní sadu malého zlodějského nádobíčka, a byť tomu už bylo mnoho let, co jsem se metodu otevírání zámků učil, byl tenhle tak jednoduchý, že jsem západku uvolnil za necelou minutu. První zásuvka byla plná policejních spisů – včetně několika týkajících se Dodgeovy smrti – v mezeře vzadu za nimi jsem však objevil důvod, proč ji Cumaliová zamykala. Nechtěla, aby se její syn dostal k pistoli značky Walther P99, kterou jsem tam našel.

Na její přítomnosti tam nebylo nic pozoruhodného – spousta policistů si doma schovává záložní střelnou zbraň –, přesto jsem však našel sériové číslo vyleptané do její hlavně a zapsal jsem si ho do mobilu, abych ho později nechal prověřit. Člověk nikdy neví. Někdo ji někde někdy mohl použít nebo mít na sebe zaregistrovanou a tato skutečnost mi mohla poskytnout životně důležitou stopu.

Další zásuvka byla téměř prázdná – obsahovala jen účty oražené jako „zaplacené“ a složku obsahující položkový výčet účtovaných poplatků z oblastní nemocnice. Ačkoli byla většinou v turečtině, jména objednaných léčiv byla anglicky a já jsem ze svých studií medicíny věděl, k čemu se uvedená léčiva používají. Podíval jsem se na první stranu složky, našel jsem datum a jméno pacienta a uvědomil jsem si, že syn Cumaliové byl před několika týdny hospitalizovaný s bakteriální meningitidou.

Jde o neobyčejně nebezpečnou infekci – zejména pro malé děti – a dostatečně včasné určení její diagnózy je notoricky obtížné. Četní lékaři, včetně těch na pohotovostním příjmu, ji často mylně považují za chřipku, a když se na jejich omyl přijde, bývá už mnohdy pozdě. Cumaliová měla zjevně štěstí, že na pohotovosti narazila na doktora, který měl odpovídající znalosti – a dostatek rozhodnosti –, takže nečekal na výsledky patologických testů a okamžitě chlapci nasadil obrovské dávky nitrožilních antibiotik, čímž mu nepochybně zachránil život.

Dál jsem složku procházel a měl jsem z toho, co se stalo, dobrý pocit – alespoň jednou tomu klučinovi přálo štěstí. Dospěl jsem k poslední stránce a pohlédl jsem na podpis Lejly Cumaliové na účtu. Právě jsem se ho chystal vrátit zpátky, když jsem se zarazil. Možná to bylo tím, že jsem do té doby nikdy její jméno neviděl v písemné podobě, ale něco jsem si uvědomil: vlastně jsem vůbec neznal její příjmení. Alespoň ne jistě.

Striktní praxe je v Turecku taková, že se rozvedená žena vrací ke svému předsvatebnímu příjmení, vzpomněl jsem si však, jak jsem někde četl, že soud může udělit i výjimku. Řekněme, že navzdory pravděpodobnosti bylo Cumaliová její jméno po sňatku – to by znamenalo, že by se nějaká stopa mohla najít v jejím dřívějším životě, v jejím předchozím příjmení.

V ničem z toho, co jsem prohledal, jsem nenašel rodný list, oddací list, cestovní pas – vůbec nic, z čeho bych se dozvěděl, s jakým jménem se narodila. Bylo možné, že měla tyhle dokumenty uložené na nějakém bezpečném místě – například v trezoru ve své kanceláři na policejní stanici –, tím jsem si ovšem nemohl být jistý a pracoval jsem ještě rychleji, procházel jsem všechny zásuvky registratury a díval se, jestli je někde nenajdu.

Záclony za mnou byly pevně zatažené a vítr přehlušoval všechny ostatní zvuky, takže jsem vůbec netušil, že ulicí projelo auto a zabočilo na příjezdovou cestu Cumaliové.

Kapitola 54

Teprve později jsem se dozvěděl, že výpadek elektřiny postihl oblast táhnoucí se daleko za Bodrum. Například až do Milasu – což znamenalo, že večerní představení cirkusu muselo být odvoláno, vstupenky převedeny na další týden a diváci se rozešli o několik hodin dřív a vrátili se domů.

Počítám, že klučina na zpáteční cestě v autě usnul, Cumaliová tedy zastavila před garáží, aby byla co nejblíž zadním dveřím. Vzala ho do náruče, strčila do dveří fiatu a přibouchla je a přenesla syna přes betonovou plochu.

Zastrčila klíč do zadních dveří, jednou rukou je otevřela a poryv bouří hnaného větru, který do domu pronikal chybějícími čtyřmi terakotovými střešními taškami, jí okamžitě musel prozradit, že něco není v pořádku. Pokud snad měla nějaké pochybnosti, nepochybně je rozptýlil zvuk mých kroků na holých prknech v patře nad ní.

Otočila se i se synem v náručí, vrátila se do auta a zavolala ze svého mobilu na policejní pohotovostní službu. Nepochybuji o tom, že operátorovi nahlásila důvěrný kód – něco, co mají policejní sbory na celém světě – který oznamoval, že má policista problémy a potřebuje naléhavou pomoc. Nijak jinak nelze vysvětlit rychlost a sílu následné reakce.

Kupodivu to byla právě tato naléhavost, která mi dala šanci – nepříliš velkou, to je pravda, ale přece jen šanci. V jistých situacích prostě využijete toho, co se vám nabízí, a nestěžujete si.

První hlídkový vůz, který na scénu dorazil, se přiřítil ulicí – neměl zapnutou sirénu ani blikající světla, protože doufal, že vetřelce překvapí –, trochu příliš rychle však zajel k obrubníku. Zachrastění rozprsknutého štěrku, téměř překryté větrem, pro mne bylo prvním signálem, že se něco ošklivě zvrtlo.

Agent s méně kilometry na tachometru, než jsem měl já, by se byl možná rozběhl k oknu, aby se podíval ven, já jsem však jen znehybněl a pozorně jsem poslouchal. Zaslechl jsem kovové zaskřípění otevíraných dveří auta, a když se následně dveře nepřibouchly, bylo to pro mne výmluvným sdělením, že osoby, které přijely, nechtějí být slyšeny a jdou si pro mne.

Ačkoli jsem si byl jistý, že je před domem policie, pokračoval jsem v prohledávání registratury; odmítal jsem se vzdát jediné příležitosti, jaká se mi kdy měla naskytnout, a dál jsem pátral po dokumentu – jakémkoli dokumentu –, který by mi prozradil rodné jméno Cumaliové. Domyslel jsem se, že návštěvníci čekají na posily, což mimo veškerou pochybnost znamenalo jednu věc: až vrazí do domu, bude jich určitě tolik, že je sám nezvládnu. Rozhodl jsem se vytrvat, dokud neuslyším přijíždět další auto, a pak honem vypadnout.

Hledal jsem dál, ve střehu pro případ jakéhokoli zvuku, očištěného od vytí větru. O necelou minutu později jsem slyšel, že venku zastavuje přinejmenším jedno další auto. Možná i dvě. Navzdory svému dřívějšímu plánu – mějte mě za idiota, jestli chcete – jsem nepřestával hledat. Ve spodní zásuvce, pod hromádkou starých policejních časopisů, jsem našel velké v kůži vázané desky typu, jaký jsem viděl při mnoha dřívějších příležitostech – album svatebních fotografií.

Nebylo to právě to, v co jsem doufal, ale za daných okolností to byla moje nejlepší šance. Jen jsem doufal, že turečtí fotografové dbají o propagaci své firmy stejně jako jejich američtí kolegové. Namátkou jsem album otevřel, vytáhl jsem jednu z fotografií a hodil jsem album zpátky na místo, kde jsem ho našel; byl jsem přesvědčen, že jeden snímek pořízený před lety nebude nikdo postrádat.

Zastrčil jsem si fotografii pod košili, rozházel jsem část obsahu registratury po podlaze a vysypal jsem dvě zásuvky sekretáře, abych vzbudil dojem amatérské loupeže. Zvedl jsem Walther P99 a natáhl jsem ho – alespoň v tomto ohledu mi štěstěna ukázala vlídnou tvář. Nemohl jsem si dovolit použít vlastní zbraň pro případ, že by na mne padlo podezření – každý balistický test provedený na střelách by mě byl jednoznačně usvědčil – ale walther se mnou absolutně nesouvisel. Zamířil jsem ke dveřím ložnice, připravený pistoli použít.

Světla v domě se rozzářila – do oblasti byla obnovena dodávka elektrického proudu. Možná mi štěstěna nebyla až tak příznivě nakloněná. Zabočil jsem doprava a běžel jsem k žebříku vedoucímu na půdu – nechal jsem ho stažený a střešní tašky jsem nevrátil na místo právě pro případ, že bych potřeboval rychle zmizet.

Uslyšel jsem kroky – konkrétně několik párů vysokých bot – stoupající po schodech před domem a věděl jsem, že policisté za okamžik vpadnou dovnitř. Když jsem šplhal po žebříku vzhůru, slyšel jsem otočení klíče v zámku.

Vyhoupl jsem se na půdu přesně v okamžiku, kdy se domovní dveře rozlétly dokořán za doprovodu mužského hlasu, který něco ječel turecky. Pomyslel jsem si, že přikazuje každému, kdo je uvnitř, aby odhodil zbraně a vyšel ven s rukama nad hlavou.

Vytáhl jsem žebřík nahoru, skokem jsem se ocitl v té části půdy, kde jsem odstranil tašky, a prolezl jsem na šikmou střechu. Držel jsem se ve stínu, po loktech jsem popolezl kupředu a rychle jsem obhlédl okolí. Na příjezdové cestě jsem spatřil auto Cumaliové a jasně jsem viděl, jak sedí uvnitř se synem v náručí, zatímco skupina jejích kolegů se přesouvala ke garáži a přecházela zadní dvorek. Měli dům obklíčený.

Existovala jediná možnost úniku: tryskem se rozběhnout po taškách a přeskočit přes pět metrů širokou příjezdovou cestu na střechu sousedního Gulova skladiště. Pohoda – pět a půl metru pro mne nebyl žádný problém.

Jistě. Nic podobného pěti a půl metru řídkým vzduchem jsem neskočil od dob výcviku a i tehdy jsem aspiroval spíš na cenu útěchy než na zlatou medaili.

Kapitola 55

Dál jsem ležel ve stínu a pokoušel se vymyslet nějaký lepší plán, když jsem slyšel, jak se dole pode mnou rozlétly nějaké dveře dokořán, a o vteřinu později se ozvala ohlušující rána explodujícího zábleskového granátu. Turečtí policisté se s tím rozhodně nepárali. Pomyslel jsem si, že se už nejspíš dostali do ložnice a každou vteřinou se začnou zajímat o půdní prostory.

Žádnou další motivaci jsem nepotřeboval. Vstal jsem a v přikrčeném postoji jsem se rychle rozběhl k okraji domu. Mezi dvěma tepy srdce ztratily moje nohy kontakt se střešními taškami a plul jsem vzdušnou prázdnotou, silou vůle jsem se posouval kupředu a natahoval jsem paže i hruď ve snaze dosáhnout na okap na boční zdi skladiště a chytit se ho. Padal jsem a na jeden strašlivý okamžik jsem měl dojem, že nemám šanci, pak se moje levá ruka dotkla kovu a sklouzla po něm, pravá se však stačila chytit a udržela mě. Zhoupl jsem se jako mizerný akrobat na visuté hrazdě, vztáhl jsem neúspěšnou levou ruku, zavěsil jsem se na okap a vytáhl se na střechu skladiště…

Naneštěstí nebyla noc dostatečně temná.

Slyšel jsem hlasité výkřiky, ostré prásknutí výstřelu a věděl jsem, že přinejmenším jeden z policistů hlídkujících u garáže mě viděl. Kulka musela letět bůhvíkam a byl jsem přesvědčen, že nikdo nemá šanci na to, aby mě v té tmě poznal. Problémem bylo, jak uniknout z té střechy.

Už teď jsem slyšel hlasité povely a zvuky aktivovaných mobilních vysílaček a nepotřeboval jsem tlumočníka, abych pochopil, že policisté dostávají rozkaz, aby skladiště neprodyšně obklíčili. Měl jsem jedinou naději: najít schodiště pro údržbáře, slézt po něm ze střechy, dostat se do budovy a utíkat k nákladním rampám v její zadní části. Venku stála moje vespa.

Čekal mě tvrdý závod, v němž jsem byl hned od startu v nevýhodě – některý z policistů přivolal vrtulník.

Pilot měl zapnutý světlomet a já jsem viděl, jak se ke mně prst jasného světla blíží, když jsem se hnal po ocelí armované střeše a šplhal po žebříku na její ještě vyšší úsek. Mířil jsem ke dvěma velkým chladicím věžím, protože jsem si spočítal, že si pan Gul a jeho synové budou chtít být jistí, že se jejich vodnímu hospodářství dostane pravidelné údržby, v čemž jsem se nemýlil. Zamčené dveře vedle nich pravděpodobně vedly ke schodišti. Namířil jsem na zámek walther a rozstřelil jsem ho na kusy.

Kopnutím jsem dveře rozrazil a napůl jsem seběhl, napůl seskočil z první řady schodů. Uvnitř byla téměř úplná tma, ale viděl jsem, že jsem se ocitl v hale, kde se opravovaly čluny – připadal jsem si jako v obrovské strašidelné jeskyni. Mezi vysokými stěnami se nacházela skupina suchých doků a z obrovských drapáků nahoře viselo několik tuctů luxusních jachet. Motorové drapáky pojížděly po ocelových kolejnicích připevněných ke krokevním trámům, takže se velké čluny mohly hydraulicky přesouvat z jednoho pracoviště na druhé, aniž by se přiblížily k podlaze. Skvěle vybavená dílna.

Zatímco visící jachty vrzaly a sténaly v prudkém větru, zamířil jsem dolů po dalším schodišti. Vtom se rozzářila čtyři stropní světla – vesměs velké sodíkové výbojky.

Dovolit policii, aby se mi podívala do obličeje, by byl stejný malér jako nechat se chytit, padl jsem tedy na jedno koleno a zamířil jsem. Na rozdíl od skoku dalekého jsem na střelnici vždy vykazoval velice slušné výsledky. V rychlém sledu jsem čtyřikrát vypálil a všechna světla jsem zlikvidoval za doprovodu působivého výbuchu plynu a rachotu padajícího skla.

Ze tmy jsem slyšel nadávající turecké hlasy, další přibíhající muže a řinčení velkých zvedaných roletových vrat. Vyběhl jsem po schodech zpátky nahoru, vyšplhal jsem na železný nosník těsně pod sítí ocelových kolejnic a rozběhl jsem se po něm k řídicí skříni. Viděl jsem, jak do haly pode mnou vbíhají další policisté, a jen jsem doufal, že se nikdo z nich nepodívá mezi střešní krokve a neuvidí moji siluetu rýsující se proti stropu.

Doběhl jsem k řídicí skříni a poděkoval jsem Bohu, jehož existencí jsem si ani nebyl jistý: v nabíječkách připevněných ke stěně tam bylo šest identických ručních dálkových ovladačů. Popadl jsem první z nich, zapnul jsem ho a viděl jsem, jak se rozsvítila numerická klávesnice a displej. Natáhl jsem se na podlahu, aby mě nebylo vidět, a aniž bych přesně věděl, co vlastně dělám, vedený spíše vlastní intuicí než čímkoli jiným, jsem namířil ovladač do tmy a škubl jsem vyčnívajícím joystickem.

Motory ovládané drapáky držící obrovskou jachtu se daly do pohybu a přesouvaly člun po stropních kolejnicích. Skupinka čtyř policistů stojící dole na zemi, všichni v uniformách se spoustou stužek, vzhlédla a viděla, jak zlatobílá loď nad nimi nabírá rychlost. Služebně nejstarší z nich, obtloustlý a zarudlý v obličeji, s knoflíky na břiše sotva dopnutými – tipoval jsem ho na bodrumského policejního šéfa –, buď správně vyhodnotil situaci, nebo zahlédl světélkující dálkový ovladač, ukázal na nosník a začal štěkat povely na své muže.

Policisté se rozběhli k přístupovým žebříkům na stěnách a začali šplhat nahoru ke mně. Byli to většinou mladí chlapi, pokřikovali po sobě a já jsem si uvědomil, že se jich zmocňuje jakési sváteční rozpoložení – věděli, že jediný člověk nemá proti takové přesile šanci, a chystali se pořádně s ním zatočit za to, že se opovážil vloupat se do objektu jednoho z nich. Měl jsem pocit, že není vyloučená ani možnost „náhodného pádu“.

Horečně jsem experimentoval s dálkovým ovladačem. Každému člunu visela na boku tabulka se čtyřciferným identifikačním číslem a já jsem zjistil, že když ho vyťukám na klávesnici, mohu pak samotný člun joystickem poslat dozadu nebo dopředu, doleva nebo doprava. Zatímco přijížděli další policisté, aby pomohli se štvanicí, ležel jsem schovaný mimo jejich dohled, snažil jsem se rozpohybovat co možná nejvíc člunů a doufal jsem, že vyvolám maximální chaos pro okamžik, kdy se rozhodnu k útěku.

Jedinou součástí ovladače, jejíž funkcí jsem si nebyl jistý, bylo žluté tlačítko dole – měl jsem jisté podezření, ale raději jsem si s ním nechtěl zahrávat. Místo toho jsem zrychlil pohyb zlatobílé jachty, natočil jsem ji na kurz, při němž se musela srazit s dvanáctimetrovou šalupou, a přitiskl jsem se k nosníku.

V okamžiku, kdy do sebe čluny narazily, se všude kolem rozlétly trosky. Šalupa se odtrhla od drapáku, spadla na podlahu šestnáct metrů pod sebou a rozpadla se na třísky.

V následném chaosu a zděšení jsem se vyškrábal na nohy. Blížil se ke mně třináctimetrový černý člun značky Cigarette se dvěma plynovými turbínami a obrovským stabilizátorem na zádi – sen každého pašeráka narkotik. Když mě velkou rychlostí míjel, skočil jsem, zachytil jsem se chromovaného sloupku na jeho boku a vytáhl jsem se na palubu.

Kapitola 56

To, že jsem byl schovaný na palubě uhánějícího člunu Cigarette, znamenalo, že se moje situace zlepšila – na druhé straně jsem si byl ovšem vědom toho, že pravobok Titaniku původně odolával zkáze o něco lépe než levobok. Pořád ještě jsem trčel ve skladišti s několika tucty tureckých policistů toužících rozdat si to se mnou.

Překulil jsem se přes palubu motorového člunu a alespoň pro jednou se mi podařilo svůj pohyb přesně načasovat – nádherně restaurovaná Riva z šedesátých let kolem mne klouzala opačným směrem. Odrazil jsem se od boku Cigarette a dopadl jsem na její týkovou záď. Rozplácl jsem se na ní, zuby nehty jsem se držel a díval jsem se, jak mě unáší směrem k nakládacím rampám vzadu.

Někde za mnou se ozval ohlušující třesk – pomyslel jsem si, že se srazily další dvě velké jachty, neměl jsem však čas na to, abych se ohlížel a díval se po nich. Katamarán, který jsem před chvilkou uvolnil, se v pravém úhlu k našemu kurzu vynořil náhle ze tmy a hnal se přímo na mne.

Jeho ocelová příď, zesílená pro plavbu po oceánu, byla schopná přeříznout Rivu vejpůl, nemohl jsem však dělat nic víc než pevně se držet – kdybych skočil přes palubu, skončil bych jako hromádka zpřelámaných kostí vedle té kupy třísek o šestnáct metrů níž. Připravoval jsem se na náraz, Riva však v posledním okamžiku poskočila dopředu a já jsem viděl, jak velký katamarán projel za námi a sedřel trochu barvy z trupu hned vedle mne.

Temnotu proťalo světlo; pohlédl jsem dolů a zjistil jsem, že policisté přitáhli dovnitř baterii pojízdných pracovních světel z venkovního dvora. První mojí reakcí bylo rozstřílet je, po rychlém zvážení situace jsem však usoudil, že bych tím téměř určitě prozradil, kde jsem. Místo toho jsem se tedy musel dívat, jak je otáčejí vzhůru a začínají po mně pátrat v síti kolejnic a vyvádějících člunů.

Riva mě každou vteřinou odnášela blíž k nákladním rampám, policisté s reflektory však pracovali metodicky, osvěcovali jednotlivé sektory a bylo už jen otázkou několika momentů, než narazí na starý člun a uvidí mě. Sklouzl jsem přes bok, chvíli jsem zůstal viset a zkoumal jsem, jsou-li v oblasti přímo pode mnou nějací policisté. Neviděl jsem nikoho, jenže v tom zmatku a spěchu jsem se mýlil – policista v gabardénovém obleku táhl dovnitř kabel pro další pracovní světla.

Visel jsem přes bok Rivy, přidržoval jsem se konečky prstů a čekal jsem… čekal… až jsem se nakonec pustil. Padl jsem o šest metrů níž a málem jsem si vykloubil obě ramena, když jsem se chytil vodorovné trubky, která přiváděla vodu do systému požárních postřikovačů. Neměl jsem čas zaječet – přehmatával jsem a ručkoval po trubce, dokud jsem se nemohl pustit a dopadnout na střechu příručního skladu. Po ní jsem přeběhl k boční stěně, a zatímco tucet policistů šplhal výš, aby mě našel, já sám jsem slézal od jednoho chytu k druhému po hliníkovém obkladu stěny dolů.

Když jsem s dálkovým ovládáním stále ještě v ruce seskočil na zem, policisté pracovními světly stále ještě přejížděli po střešních trámech a člunech nad sebou. Tryskem jsem se rozběhl k zadnímu východu, zabočil jsem za roh – a deset metrů před sebou jsem měl nakládací rampu. Policisté vbíhající dovnitř, aby se připojili k pátrání, nechali jedna roletová vrata otevřená a já jsem věděl, že skútr je pouhých šest metrů za nimi, schovaný ve tmě za řadou odpadkových kontejnerů.

I v rychlém běhu jsem po své levé ruce zaznamenal nějaký letmý pohyb. Otočil jsem se, walther rychle vylétl do palebné pozice, to už jsem však viděl, že je to jen pouliční pes, který se při hledání něčeho k jídlu zatoulal dovnitř.

Pes však nepředstavoval skutečný problém – tím byl hlas, který za mými zády náhle vyštěkl nějaký příkaz. Bylo to turecky, jenže v některých situacích jsou všechny jazyky stejné.

„Odhoďte pistoli a zvedněte ruce nad hlavu,“ přikazoval mi hlas – nebo alespoň něco velice podobného.

Pomyslel jsem si, že ten chlap bude ozbrojený, což znamenalo, že mi míří přímo na záda ze vzdálenosti nějakých – podle toho, odkud se ozýval jeho hlas – přibližně deseti metrů. Dobrá práce, turecký poldo – příliš daleko, abych po tobě skočil, příliš blízko, abys mě minul. Upustil jsem walther, ovladač jsem si však nechal.

Policista opět něco řekl a z jeho tónu jsem usoudil, že mi přikazuje, abych se otočil. Pomalu jsem se přetáčel, až jsem stál tváří k němu. Byl to ten policista v gabardénovém obleku, který klečel na zemi, stále ještě nahrbený nad kabelem, který chtěl připojit k pracovním světlům. Mířil mi na hruď ošklivým malým glockem. To však nebylo tak překvapivé – největším překvapením byla jeho totožnost. Byl to Houba Bob.

Pohlédl mi do obličeje a zatvářil se ještě užasleji než já. „Seni!“ zajíkl se a pak to zopakoval anglicky. „Vy.“

Když si plně uvědomil důsledky toho obrovského průšvihu, v němž jsem se ocitl, zkřivil rty a potěšeně se usmál. Už jsem říkal, že jsem si v něm udělal nepřítele na celý život, a nemýlil jsem se – ze svého hlediska teď viděl příležitost k odplatě se skvělým bonusem.

Viděl jsem, že Cigarette za ním dojel ke konci kolejové mříže a rychle se vrací k nám. Houba Bob se stále stejným triumfálním výrazem zakřičel přes rameno do rozlehlé haly na ostatní, aby rychle přišli. Naštěstí jsem neslyšel svoje jméno a pomyslel jsem si, že si ho šetří jako velké překvapení. Cigarette nám byl stále blíž a blíž…

Slyšel jsem dusot utíkajících vysokých bot, i ten se k nám rychle blížil. Cigarette visel ve vzduchu přímo nad Houbou Bobem a já jsem měl jen vteřinu na to, abych něco podnikl, než se celá moje mise sesype v troskách. Zmáčkl jsem žluté tlačítko.

Houba Bob zaslechl chrastění řetězů a střelil pohledem nad sebe. Drapák držící obrovský člun se rozevřel. Policista byl tak vyděšený, že ani nestačil zaječet – namísto toho se pokusil o útěk. Nebyl to ovšem žádný sportovec a gabardénový oblek byl střižený příliš těsně, takže mu nedovolil víc než jakýsi nemotorný úkrok stranou.

Člun padal zadní částí trupu s oběma turbínami a veškerým těžkým vybavením napřed. Zřítil se k zemi, udeřil ho do lebky, zarazil mu hlavu až do hrudního koše takovou silou, že mu explodoval krk a byl mrtvý ještě dřív, než se zhroutil.

Ještě než jeho tělo dopadlo na beton, už jsem se po hlavě vrhal za mobilní jeřáb. Cigarette třískl do podlahy a kolem dokola se rozprskly úlomky sklolaminátu a kovu. Ocelové tělo jeřábu mě sice ochránilo před většinou letících trosek, přesto jsem však v levém lýtku pocítil palčivou bolest.

Ignoroval jsem ji, postavil jsem se a rychle jsem se rozběhl k roletovým vratům, která jsem jen matně viděl oblakem prachu a vířících zbytků člunu. Slyšel jsem výkřiky policistů a domyslel jsem se, že se navzájem vybízejí, aby se kryli pro případ, že by se zřítily ještě nějaké další čluny.

Uviděl jsem otevřená roletová vrata, proběhl jsem jimi ven a vyrazil jsem do noci. Sprintem jsem doběhl k odpadkovým kontejnerům a vděčně jsem kvitoval, že jsem měl dostatek prozíravosti a nechal jsem klíček v zapalování. Ruce se mi třásly tak, že by mi nejspíš bylo trvalo pět minut, než bych nastartoval.

Motor okamžitě naskočil a já jsem burácivě vyjel zpoza odpadků, prolétl jsem mezi vyrovnanými lodními kontejnery, smykem jsem zabočil na vozovku a ztratil jsem se ve tmě dřív, než se první policisté vyhrnuli ven ze skladiště.

Jediné, co mi dělalo starosti, byl vrtulník, ten jsem však nikde neviděl a říkal jsem si, že ho policejní šéf nejspíš odvolal, když se domníval, že mě má zahnaného do kouta. Ať byla příčina jakákoli, zvolnil jsem na umírněnější rychlost, jen co jsem se dostal do frekventovanějších ulic, bez problémů jsem dojel k hotelu a schoval jsem skútr do malé garáže rezervované pro manažerův obstarožní mercedes.

Ani jsem si nevšiml, že jsem zraněný.

Kapitola 57

Manažer si toho všiml. Byl ve vstupní hale úplně sám, seděl za stolem na jedné straně recepčního koutku, vzhlédl a uviděl mě vcházet dovnitř. Jako obvykle – s napřaženou rukou a s obličejem rozjasněným svým osobitým úsměvem – vstal a vykročil mi naproti, aby mě uvítal.

„Á, pan Brodie David Wilson – byl jste se uvolnit, jak doufám, a vychutnat si večeři té nejkvalitnější jakosti.“

Než jsem stačil odpovědět, viděl jsem, jak se jeho výraz změnil: obličejem mu přelétl stín obav a zmatku.

„Ale vždyť na sobě máte zranění velké vážnosti,“ vyhrkl a ukázal na svoji vždy dokonale čistou dlaždicovou podlahu a na krvavé šmouhy, které jsem na ní zanechal.

Sklopil jsem oči, zjistil jsem, že mám kalhoty na levém lýtku roztržené, a pochopil jsem, že ten úlomek, který odlétl z roztříštěného Cigarette, nadělal větší škody, než jsem si do té chvíle uvědomoval. Krev mi stekla až na podrážku tenisky a já jsem ji nyní rozšlapal po celé délce hotelové haly.

„Zatraceně,“ zaklel jsem. „Přecházel jsem hlavní ulici tam dole u benzinový pumpy BP. Je tam rezavý zábradlí, co slouží místo středovýho pásu. Asi jsem při jeho přelézání nebyl tak šikovnej, jak jsem myslel.“

Nebylo to nejvěrohodnější vysvětlení, na nic lepšího jsem se však takhle narychlo nezmohl a manažer se s tím zjevně spokojil.

„Ano, znám to místo,“ přitakal. „Je tam provoz velkého stupně šílenství. Dovolte, přiložím k vám pomocnou ruku.“

Jeho nabídku jsem však rozhodně odmítl a zamířil jsem raději do svého pokoje; našlapoval jsem jen na špičku levé nohy, abych mu na podlaze nenadělal žádné další krvavé skvrny. Hned jak jsem vešel dovnitř a zamkl za sebou dveře, stáhl jsem si kalhoty a pomocí cestovní pinzety se mi podařilo vytáhnout si z lýtka zubatý kus kovu. Jakmile byl venku, začala se z rány valit krev, měl jsem však už připravené tričko roztrhané na pruhy, takže jsem ji během několika vteřin měl stlačenou a obvázanou.

Teprve potom jsem si rozepnul košili a věnoval jsem pozornost fotografii, kterou jsem ukradl ze svatebního alba. Byla na ní Cumaliová a její tehdejší manžel, oba se usmívali a zavěšení do sebe odcházeli z hostiny, aby se vydali na svatební cestu. Manžel byl pohledný chlap něco málo před třicítkou, bylo na něm však cosi – střih jeho plátěných kalhot, zrcadlové sluneční brýle, které mu visely z ruky –, co ve mně vyvolávalo dojem, že je to hráč. Rozhodně jsem si ho nedokázal představit jako pravidelného návštěvníka místní mešity a při pohledu na překrásný obličej Cumaliové se mi v duchu znovu vybavoval ten zatracený kruh, jehož kvadraturu jsem nebyl schopen vypočítat.

Otočil jsem fotografii a viděl jsem, že se turečtí fotografové nijak neliší od svých kolegů z jiných zemí: na rubu bylo uvedené jméno fotografa, objednací kód a istanbulské telefonní číslo pro případ přiobjednávky dalších kopií.

Na to, abych mu zavolal, už bylo příliš pozdě, s bolestivě tepajícím lýtkem jsem proto otevřel laptop, abych se podíval na novou poštu. S překvapením jsem zjistil, že od Bradleyho nepřišly žádné informace o minulosti Cumaliové, a ještě jsem proklínal Šeptala i výzkumníky CIA, když jsem narazil na textovou zprávu, v níž mi firma Apple sdělovala, kolik mi naúčtovala za stažení poslední várky hudby.

Otevřel jsem iTunes a shledal jsem, že jsem hrdým majitelem alba Turkey’s Greatest Hits , kompilace nejnovějších tureckých skladeb přihlášených do soutěže Eurovision. Kristepane.

Musel jsem přetrpět dvě písně a část třetí, než jsem v ní našel několik vložených textových dokumentů. Ačkoli to tam nebylo výsledně uvedeno, bylo zřejmé, že se někdo z výzkumníků jako hacker naboural do turecké policejní databáze a našel personální složku Cumaliové.

V jejich zprávě se uvádělo, že vystudovala dva ročníky práv, pak odešla ze školy, přihlásila se na národní policejní akademii a absolvovala tam čtyřletý kurz. Jako jedna z nejlepších studentek ročníku byla přidělena ke kriminálce a po službě v Ankaře a v Istanbulu získala díky znalosti angličtiny přidělení v turistické destinaci, kde jí mohla nejlépe využít: v Bodrumu.

Našli i spoustu dalších informací, hlavně pochval a povýšení – zdálo se podle nich, že je to dobrá policistka – všechno to však byly standardní kariérní prvky a bylo zřejmé, že už od doby studia na akademii ji turecká policie zná jako Cumaliovou a nijak jinak.

Výzkumníky v Langley také zajímalo, jestli je to její pravé jméno, a pokoušeli se najít nějaká elektronická zadní vrátka, jimiž by se dostali k oddacím listům, rodným listům nebo žádostem o vydání cestovního pasu, narazili však přímo do cihlové zdi. S úžasem zjistili, že do tureckých veřejných archivů se žádný hacker nedostane. Ne snad proto, že by turecká vláda podobně jako Pentagon zavedla nějaký složitý systém kyberbezpečnosti. Vysvětlení bylo mnohem jednodušší – žádný ze zmíněných archivů nebyl digitalizovaný. Oficiální záznamy existovaly pouze na papíře – pravděpodobně naskládané do štosů, převázané stužkou a uložené v nesčetných skladištích. Podle Langley bylo jedinou možností, jak se dostat k něčemu staršímu pěti let, podat si oficiální žádost – a absolvovat proces, který mohl trvat i přes měsíc.

Zklamaně jsem na zprávu civěl – jako v tolika případech byly produkty agenturního pátrání jen samá špička a žádný ledovec pod ní. Počítal jsem, že dříve nebo později sice otázku jejího jména vyřeší, jenže – jak říkají právníci – čas nečekal. Naštvaný výsledky jejich práce jsem si šel lehnout.

Díky Langley nyní celé vyšetřování záviselo na nějakém fotografovi v Istanbulu, o němž jsem v životě neslyšel a který už docela dobře mohl být na odpočinku nebo po smrti.

Kapitola 58

Nebyl jedno ani druhé, byť podle toho, jak kašlal a při tom neustále cvakal zapalovačem a kouřil jednu cigaretu za druhou, už možná smrt nebyla tak daleko, jak by si byl přál.

Probudil jsem se ještě před svítáním, dotáhl jsem svoji zraněnou nohu k laptopu, zastrčil jsem USB flash disk do portu a začal jsem se propracovávat soubory staženými od Cumaliové. Bývala by to byla pomalá a namáhavá práce nebýt toho, že skoro všechny byly v turečtině, takže mi nezbývalo nic jiného než převážnou většinu přeskakovat. I v takovém případě si však uděláte o věcech jistý obrázek a já jsem nemohl tvrdit, že bych mezi dopisy a pracovními dokumenty našel něco, co by vzbudilo moje podezření: nejčastější chybou, jíž se většina lidí dopouští, když nechtějí, aby někdo nějaký jejich materiál viděl, je to, že ho zašifrují, což znamená, že někdo jako já pak přesně pozná, kam se má podívat.

Jak jsem tušil, už když jsem byl v jejím obývacím pokoji, nic nebylo zašifrované, a pokud byla tak chytrá, že nějaké inkriminující soubory schovala všem na očích, ani náhodou jsem je nedokázal identifikovat. Nebylo tam ani nic v arabštině, ačkoli jsme měli dobrý důvod k podezření, že tenhle jazyk ovládá.

Když jsem nepořídil s uloženými soubory, přešel jsem k jejím e-mailům. Díkybohu byly mnohé z nich v angličtině; viděl jsem, že má široký okruh přátel a známých, mezi nimi i četné další matky dětí s Downovým syndromem. Mezi stovkami zpráv jsem našel pouze dvě, nad nimiž jsem se zarazil – obě byly od palestinské dobročinné organizace spojované s Brigádami mučedníků Al-Aksá, skupinou, která často organizuje sebevražedné atentáty proti Izraelcům. E-maily potvrzovaly příjem charitativních darů pro jistý sirotčinec v pásmu Gazy a první mou reakcí bylo ptát se, proč Cumaliová – pokud chtěla doopravdy pomáhat malým dětem – neposlala peníze Unicefu. Na druhé straně je dobročinnost jedním z pěti pilířů islámu, a kdyby bylo zločinem věnovat peníze organizacím spojeným s radikálními skupinami, museli bychom obžalovat polovinu muslimského světa. Pravděpodobně ještě víc.

Označil jsem oba e-maily červeným praporkem, pak jsem flash disk zastrčil do obálky a tu jsem adresoval Bradleymu do New Yorku. Hned po otevření kanceláře FedExu jsem mu ji hodlal kurýrní poštou poslat, aby ji předal Šeptalovi k další analýze. Podíval jsem se na hodinky – bylo sedm hodin ráno, a přestože bylo pořád ještě brzo, chtěl jsem zjistit, jestli je fotograf mrtvý nebo živý.

Vyťukal jsem číslo, počkal jsem chvíli, která mi připadala jako několik minut, a právě jsem se chystal kapitulovat a odložit to na později, když jsem uslyšel, jak mě nějaký popuzený hlas turecky zdraví. Omluvil jsem se, že mluvím anglicky, a vyslovoval jsem pomalu a zřetelně v naději, že mi bude rozumět.

„Můžete mluvit o něco rychlejc? Jinak vám tady zase usnu,“ pobídl mě s přízvukem, který naznačoval, že viděl příliš mnoho westernů.

Potěšen tím, že se spolu přinejmenším domluvíme, jsem se ho zeptal, jestli je oním fotografem, a když to potvrdil, vysvětlil jsem mu, že plánuji speciální dar k výročí svatby svých dvou přátel. Chci sestavit fotografickou koláž jejich velkého dne, a potřebuji proto koupit kopie značného množství snímků.

„Máte objednací kód?“ zeptal se teď už zdvořilejším tónem, když mu kynula naděje na nějaký výdělek.

„Samozřejmě,“ ujistil jsem ho a nadiktoval jsem mu číslo z rubu ukradené momentky.

Požádal, abych počkal, než se podívá do záznamů, a po jedné nebo po dvou minutách se vrátil a sdělil mi, že není žádný problém, má příslušnou složku před sebou.

„Jen aby nedošlo k žádné záměně,“ staral jsem se, „můžete mi potvrdit jména nevěsty a ženicha?“

„No problemo, pardner. Ženich je Ali-Reza Cumali…“ Pokračoval a předčítal mi i jeho adresu, ta už mě však nezajímala: jen co jsem slyšel jméno, měl jsem jistotu, že se policistka nevrátila ke svému předchozímu příjmení.

„A co nevěsta?“ zeptal jsem se a snažil jsem se nevpustit do tónu otázky své rozrušení. „Její jméno máte taky?“

„Jistě,“ ubezpečil mě. „Lejla al-Nassouriová. Jsou to ti dva?“

„Jo, to jsou oni, šerife.“ Rozesmál se.

„Nikdy si nejsem jistej, jak se její jméno za svobodna píše,“ postěžoval jsem si. „Můžete mi ho hláskovat?“

Udělal to, já jsem mu poděkoval za pomoc, slíbil jsem, že se mu ozvu, jen co budu mít kompletní seznam snímků, které budu potřebovat, a ukončil jsem hovor. Al-Nassouri nebylo turecké jméno – pocházelo odněkud z Jemenu, Saúdské Arábie nebo ze států kolem Perského zálivu. Každopádně bylo arabské. A totéž platilo pro toho muže v Hindúkuši.

Popadl jsem pas, zamířil jsem ke dveřím a téměř jsem se rozběhl k výtahu.

Kapitola 59

Dveře výtahu se rozevřely, a byť bylo teprve dvacet minut po sedmé hodině ranní, ocitl jsem se uprostřed něčeho, co vypadalo jako oslava. Manažer, recepční, poslíček a ostatní hotelový personál byli shromáždění kolem recepčního pultu, kde se k nim připojilo i několik tesařů a dalších manažerových přátel, kteří mi pomáhali se stěhováním zrcadel.

Konverzace – výhradně v turečtině – byla nesmírně vzrušená a mezi diskutujícími kolovaly podnosy s kávou a sladkým pečivem. Navzdory časné hodině někdo vytáhl láhev raki, takže mě napadlo, že snad někdo vyhrál v loterii nebo něco podobného.

Manažer ke mně zamířil s ještě širším úsměvem než obvykle a mával výtiskem místních ranních novin. „Máme novinku velké šťastlivosti,“ oznámil mi. „Vzpomínáte si na Houbu Boba, toho muže nejvyšší zkorumpovanosti, prokletí všech občanů dobrých mravů?“

„Jo, vzpomínám si. Proč?“

„Je mrtvý.“

„Mrtvý?“ opakoval jsem po něm, předstíral jsem údiv, vzal jsem si od něj noviny a podíval jsem se na fotografii, na níž bylo zvenčí zachycené skladiště v přístavišti a jeho okolí plné policistů. „Tomu se ani nechce věřit,“ dodal jsem. „Jak se to stalo?“

„Rozpláclý – naplacato jako omeleta v pánvi,“ vysvětloval.

„Nějaký člověk idiotského mozku se vloupal do domu dámy, která slouží u policie,“ pokračoval.

„Vloupal se do domu policajtky? Jo – to musel bejt idiotskej mozek.“

„Pravděpodobně někdo z řeckých mužů,“ dodal absolutně vážně.

„Kdy se to stalo?“ zeptal jsem se. Snažil jsem se mluvit úplně normálně, jako by o nic nešlo. Všichni ostatní stáli kolem recepčního pultu, takže jsme s manažerem byli ve vlastním soukromém světě.

„Včerejšího večera, zatímco jste si užíval své večeře nejkvalitnější jakosti. Těsně před tím, než jste přišel s tou krvácející…“

Zarazil se, jako by ho právě něco napadlo, a ačkoli se snažil nevypustit tu větu z úst, už to nestihl.

„Píšou tam, že zabiják utekl z té loďařské dílny a zanechával za sebou stopu krvavého zranění,“ dodal. Odmlčel se a zadíval se na mne.

Stáli jsme a hleděli jsme si do očí – nebylo pochyb o tom, že ví, kdo tím zabijákem byl. Mohl jsem to popřít, pomyslel jsem si však, že by to nevyznělo příliš přesvědčivě, nebo jsem také mohl pronést nějakou temnou hrozbu, jenže jsem si byl jistý, že je to člověk, který se nedá snadno zastrašit. Nelíbilo se mi to, ale usoudil jsem, že budu muset důvěřovat vlastní intuici a spolehnout se na něj a na jeho přátelství.

„Ne, ne,“ zabručel jsem konečně. „Dopustil jste se omylu vážný podstaty. Moje relaxace u dobrýho jídla nebyla včera večer – ta byla už předevčírem.“

Zmateně na mne pohlédl a chystal se něco namítnout, protože se domníval, že jsem se doopravdy zmýlil, mluvil jsem však dál a nedal jsem mu příležitost skočit mi do řeči.

„Včera večer jsme vy i já seděli spolu tady – v hale,“ prohlásil jsem. „Vzpomínáte si? Byl tu klid, nebyl tu kromě nás vůbec nikdo.“

Náhle mu v očích zajiskřilo, když pochopil, co mám na mysli. „No jistě,“ přikývl. „Samozřejmě, máte pravdu – na té večeři jste byl už den před tím.“

„Teď jste si vzpomněl správně. Včera večer jsme si spolu povídali, vysvětloval jste mi, jak je to s těma Řekama. Byl to dlouhej rozhovor.“

„To ano, jeden z nejdelších. Ti zatracení řečtí lidé – nic s nimi není jednoduché.“

„Přesně tak. Musel jste mi vysvětlit spoustu věcí, povědět mi spoustu historickejch faktů. Už bylo hodně po desátý, když jsem si šel lehnout.“

„To spíš ještě později, jedenáct hodin je čas, na který si já vzpomínám,“ prohlásil nesmírně zaníceně.

„Ano, myslím, že máte pravdu,“ potvrdil jsem.

Znovu jsme se na sebe podívali a já jsem věděl, že mě moje intuice ohledně jeho osoby nezklamala. Moje tajemství bylo v bezpečí.

Ukázal na pas, který jsem držel v ruce, a ztlumil hlas. „Odcházíte ve spěchu, abyste se už nevrátil?“ zeptal se.

„Ne, ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Kdyby se někdo ptal, odletěl jsem do Bulharska – zmínil jsem se o tom, že jsem našel důležitýho svědka.“

Rozloučil jsem se s ním a zamířil jsem ke dveřím hotelu a ke svému autu. Otevřel jsem zavazadlový prostor, vytáhl jsem gumovou vložku a našel způsob, jak se dostat pod blatník pravého zadního kola. Vytáhl jsem sledovací vysílačku, kterou tam držely magnetické proužky, a přicvakl jsem ji ke spodnímu konci sloupku, na němž byla upevněná parkovací značka.

Doufal jsem, že s trochou štěstí ji žádný chodec neuvidí a ten, kdo ji monitoruje v MIT, si bude myslet, že moje auto stále parkuje u obrubníku.

Posadil jsem se za volant a vyrazil jsem směrem k hranicím.

Kapitola 60

Celý den jsem se s fiatem hnal po nekonečných úsecích dálnice – zastavoval jsem pouze pro benzin, odpoledne jsem minul vzdálené minarety Istanbulu a časně večer jsem dorazil k hranici s Bulharskem.

Nuzný kout světa, v němž se Turecko stýká s Řeckem a Bulharskem, je jednou z nejrušnějších silničních křižovatek v Evropě, a jakmile jsem vyjel z Turecka a ocitl se v jakési zemi nikoho, ze všech stran mě obklopily kamiony s návěsy, pomalu se plazící k bulharské pasové a celní kontrole.

Když jsem po čtyřiceti minutách urazil přibližně sto metrů, zavolal jsem na řidiče dánského kamionu, který stál odstavený u strany silnice, a zeptal jsem se ho, jak dlouho mi podle jeho odhadu bude trvat, než přejedu přes hranici.

„Odtud asi tak osm hodin,“ odpověděl. „Záleží na tom, kolik najdou ilegálních přistěhovalců, o který se budou muset postarat.“

Bulharsku se nějak podařilo začlenit se do Evropské unie a rychle si získat pověst nejzranitelnější hranice celé této organizace, která funguje jako magnet pro každého, kdo chce do Unie ilegálně proniknout a pokračovat dál na bohatší pastviny, jakými jsou Německo a Francie. Soudě podle toho, jak vypadaly kamiony a jejich posádky, nebyl žádný nedostatek těch, kteří to byli ochotní riskovat a pokoušeli se tyto uprchlíky propašovat přes hraniční kontroly.

Zvažoval jsem, jestli nemám zkusit jet dopředu a prokázat se svým odznakem, ale zamítl jsem to: vždycky existovala možnost, že narazím na nějakého tupce, kterého nesmírně uspokojí, když FBI ukáže, kdo je tady pánem. Místo toho jsem po jistých krátkých přípravách sjel na krajnici a pokračoval jsem v jízdě po vnitřní straně nekonečné fronty. Projel jsem pod dvěma mostovými konstrukcemi plnými kamer a různých nápisů a počítal jsem, že velice brzo se objeví hraniční hlídka a najde mě.

O dvě minuty později jsem na pozadí soumraku spatřil siluetu auta s blikajícími modrými světly, které se ke mně po prašné krajnici rychle blížilo. Zastavilo asi deset metrů přede mnou, zablokovalo mi cestu a chlapík na sedadle spolujezdce – pravděpodobně služebně starší z dvoučlenné posádky – se vyškrábal ven a zamířil ke mně. Byl přibližně stejně starý jako já, obtloustlý a jeho uniforma vypadala, jako by se v ní vyspal někdo ještě větší než on. Bylo na něm vidět, že je připraven začít na mne hulákat a nařizovat mi, abych se vrátil na konec fronty.

Znal jsem asi deset bulharských slov, která jsem si zapamatoval z návštěvy před několika lety, a naštěstí mezi nimi bylo i „omlouvám se“. Rychle jsem to zadrmolil, ještě než stačil sám začít, a viděl jsem, že omluva z jeho zamračeného obličeje ubrala alespoň trochu jedu. Podle očí jsem to posoudit nemohl, protože navzdory pozdní hodině měl tmavé brýle.

Mluvil jsem dál, přešel jsem do angličtiny, ale bulharskou omluvu jsem ještě několikrát přihodil. Sdělil jsem mu, že už jsem v jeho báječné zemi byl a že jsem pokaždé žasl nad přátelskostí zdejších lidí. Vyjádřil jsem naději, že stejnou zkušenost si udělám i nyní, když potřebuji pomoc. Mám zpoždění a zoufale potřebuji chytit spoj odlétající ze Sofie, bulharského hlavního města.

Něco zabručel a zatvářil se, jako by mi chtěl říct, že je mu to úplně fuk – jak jsem říkal, jsou to přátelští lidé –, když si všiml, že mu podávám svůj pas. Tázavě na mne pohlédl; opětoval jsem jeho pohled, a tak si pas vzal. Rozevřel ho na stránce s osobními údaji a našel pět set leva – asi tři sta dolarů, představujících tak daleko na východě měsíční mzdu – v bankovkách, které jsem tam vložil.

Dospěl jsem k fázi, která je vždy nejnebezpečnější součástí každé podobné transakce – pokus o podplacení úřední osoby je vážný přestupek v kterékoli jurisdikci, a právě v téhle situaci mě chlapík v uniformě mohl doopravdy zmáčknout, kdyby chtěl. Pět stovek za předběhnutí ve frontě? Zkus dvacet tisíc – a přidej svoje hodinky a fotoaparát, prosím –, jestli nechceš, abych tě obvinil z pokusu o úplatek.

Požádal o můj řidičský průkaz a vrátil se s ním i s pasem ke svému hlídkovému vozu. Kamiony, které jsem předjel po vnitřní straně, nás teď šnečím tempem míjely, řidiči mačkali klaksony na oslavu vynikající bulharské spravedlnosti a zdravili oba policisty zdviženými palci. Neměl jsem jim to za zlé – na jejich místě bych se na to pravděpodobně díval stejně.

Muž se vrátil a nařídil mi, abych otevřel dveře u řidiče. Vypadalo to, že má v úmyslu pořádně mi pustit žilou, takže už jsem se připravoval a chystal se sáhnout po služebním odznaku, když si náhle vylezl na práh dveří, takže stál vedle mne a držel dveře napůl zavřené.

„Jeďte,“ vybídl mě, „a zmáčkněte klakson.“ Když jsem se rozjel, začal signalizovat několika velkým tahačům, aby okamžitě zastavily a nechaly mezi sebou mezeru.

„Projeďte mezi nimi,“ zavelel, takže jsem se za doprovodného sykotu obrovských vzduchových brzd prosmýkl do volného pruhu uprostřed vozovky, který byl podle cedulí v půltuctu různých jazyků vyhrazený pouze pro oficiální použití.

„Rychleji,“ pobídl mě policista. Nepotřeboval jsem žádné další povzbuzení a šlápl jsem na plyn.

Následován hlídkovým vozem s blikajícími světly a s policistou stále zavěšeným na otevřených dveřích jsem prolétl kolem několikakilometrové fronty kamionů a autobusů, až jsme dorazili k řadě prosklených budek, nad nimiž bylo několik různých znaků a obrovská bulharská vlajka.

Chlapík držící se dveří si vzal můj pas, vešel do jedné budky, půjčil si od kolegy razítko a orazítkoval ho. Vrátil se k autu, pas mi podal a – alespoň si myslím – chystal se mi sdělit, že kolega by také potřeboval malý příspěvek, jenže než stačil otevřít ústa, už jsem zase měl sešlápnutý plyn a mířil jsem do noci.

Cestoval jsem rychle, reflektory se zabodávaly do temnoty přede mnou a odhalovaly nekonečné lesy a – jako by život v nové Evropské unii nebyl dostatečně bizarní – skupinky žen v mikrominisukních, postávající u silnice uprostřed ničeho. Hlavní kamionové trasy v jiných zemích byly plné velkoplošných reklamních panelů, zatímco ve východní Evropě byly plné prostitutek, a v žádné zemi jich nebylo víc než v Bulharsku.

Minul jsem jich stovky – většinou to byly mladé cikánky, bezprizorní děcka ve spodním prádle a falešných kožešinách, děvčata s očima jako křemen, jejichž životy se točily kolem kabiny kamionu nebo zadních sedadel osobního auta. Pokud byly těhotné, nabízely svoje služby se slevou, a člověk nemusel být žádný génius, aby si spočítal, že sirotci jsou jedním z mála růstových bulharských odvětví.

Porrajmos, říkal jsem si v duchu, zatímco jsem pokračoval v jízdě. Vybavilo se mi romské slovo, které mě před tolika lety naučil Bill: díval jsem se jen na další formu pohlcení.

Konečně se místo mladých žen začaly objevovat čerpací stanice a prodejny rychlého občerstvení a vjel jsem do města jménem Svilengrad, výspy čítající přibližně dvacet tisíc obyvatel, v níž nelze doporučit doslova nic kromě pěší zóny na hlavní ulici a široké škály obchodů, které zůstávají otevřené dlouho po půlnoci a obsluhují nekonečný proud projíždějících řidičů.

Zaparkoval jsem v uctivé vzdálenosti a našel jsem hned čtyři obchody toho typu, který jsem hledal, na jednom místě. Vybral jsem si ten nejošuntělejší, v němž – alespoň pokud jsem to byl schopen posoudit – nebylo žádné videonahrávací zařízení ani bezpečnostní kamery. Uvnitř jsem koupil dvě věci, které mě přiměly k tomu, že jsem ujel jedenáct set kilometrů za dvanáct hodin a přemístil se z okraje Asie až na území bývalého sovětského bloku: brakový mobilní telefon a předplacenou anonymní SIM kartu.

Vrátil jsem se do auta a pod jediným pouličním světlem v temném koutě bulharského města, o němž nikdo nikdy neslyšel, obklopený zemědělskými pozemky a mladými cikánskými prostitutkami jsem zavolal na číslo s neexistující předvolbou.

Kapitola 61

S použitím nevysledovatelného mobilu směrovaného přes bulharskou telefonní síť jsem si byl poměrně jistý, že mě MIT neodposlouchává, a čekal jsem na příležitost promluvit si přímo s Šeptalem.

Musel jsem mu sdělit pravé jméno Lejly Cumaliové, musel jsem ho informovat o tom, že je to Arabka, a musel jsem prozradit, že je to ta žena z telefonní budky. To byl první princip, jímž se řídil každý agent, který byl dosud „naživu“ a daleko od domova – předat všechno, co se dozvěděl, dál. Byla to jediná pojistka pro případ zadržení nebo smrti; od prvních dnů výcviku vás učili, že informace neexistují, dokud nebyly bezpečně doručeny adresátovi. Já jsem s ním však navíc potřeboval prodiskutovat problém únosu a mučení.

Telefon pětkrát zazvonil, než jsem uslyšel Šeptalův hlas. „Kdo volá?“ zeptal se. Ve Washingtonu bylo časné odpoledne a mne šokovalo, jak unaveně mluví.

„To jsem já, Dave,“ odpověděl jsem a záměrně jsem ho oslovil málo známým křestním jménem pro případ, že by někdo poslouchal; navzdory svému rozrušení a neodbytnému neklidu vyplývajícímu z prostředí, v němž jsem se nacházel, jsem mluvil klidně a neuspěchaně.

Ačkoli ho muselo překvapit, když uslyšel můj hlas, okamžitě se přizpůsobil povaze rozhovoru. „Ahoj, co je nového?“ zareagoval stejně nenuceně a znovu mi tím připomněl, jak vynikajícím řídícím důstojníkem doopravdy je.

„Vzpomínáte si na tu ženu, o který jsme mluvili, Lejlu Cumaliovou?“

„To je ta policistka?“

„Jo. Tak její pravý jméno je Lejla al-Nassouriová.“

„To zní arabsky.“

„Máte pravdu. V tý telefonní budce to byla ona.“

Na druhém konci linky se rozhostilo hrobové ticho. Navzdory Šeptalově pečlivě předstírané lhostejnosti, navzdory jeho letitým zkušenostem a obrovskému talentu jsem ho šokoval tak, že nebyl schopen vydat ani ten tichý hlas.

Tehdy jsem to ještě nevěděl, ale účinek mých slov byl znásobený zoufalým neúspěchem všeho našeho ostatního snažení. Sto tisíc agentů pracujících pro bůhvíkolik zpravodajských služeb a vesměs údajně pátrajících po muži, který se snaží vyrobit špinavou bombu, vyvolávalo značné dusno, ale ani jedinou jiskérku světla. Šeptal už v hloubi duše dospěl k přesvědčení, že máme co do činění s někým dosud absolutně „čistým“ a že šance na jeho dopadení se každou hodinou zmenšují.

„No jasně – v telefonní budce, co?“ ozval se, když znovu našel hlas, a vyslovil to tónem, jako by to nic zvláštního neznamenalo. „Víte to jistě?“

„Nepochybně. Našel jsem chlápka, co hraje na nástroj – ani to nebudu zkoušet vyslovit – vyráběnej z křídelní kosti orla. Ukázal mi pár filmů.“

„To zní zvláštně,“ opáčil Šeptal, jako by to všechno bylo bůhvíjak zábavné. „Jak se to hláskuje? Myslím al-Nassouriovou, ne ten krám z orla.“

Řekl jsem mu to a za normálních okolností by byla následovala otázka, odkud volám, nepochyboval jsem však o tom, že to už ví. Vzhledem k funkci, kterou zastával, se všechny hovory na Šeptalův mobil nahrávaly a já jsem odhadoval, že už naškrábal poznámku a pověřil jednoho ze svých asistentů, aby požádal Echelon o vysledování telefonátu.

Zatímco čekal na odpověď, mluvil jsem dál. „Je tu jedna věc, na který mi záleží, Dave – hodně mi na ní záleží. Musíte postupovat opatrně; měli byste si dávat pozor na to, s kým mluvíte.“

„Proč?“ zeptal se. „Myslíte snad, že se najde někdo, kdo přijde s báječným nápadem? Kdo by na to mohl chtít vletět a začít někomu ubližovat?“

„Přesně tak. Předpokládáme, že má možnost ho kontaktovat, ale jsem si prakticky jistej, že je v systému nějaká past.“

„Úmyslná chyba pod nátlakem – něco takovýho?“

„Jo.“

Několik vteřin o tom přemýšlel. „Počítám, že by ten chlap byl hlupák, kdyby tam takovou pojistku neměl.“

„Mohli bychom ho úplně ztratit.“

„Rozumím,“ přitakal. Následovala znovu odmlka, v níž zvažoval další postup. „Budu to muset probrat přinejmenším ještě s jednou osobou. Rozumíte mi?“

Myslel tím prezidenta. „Dokážete ho přesvědčit, aby zatím nic nepodnikal?“ zeptal jsem se.

„Předpokládám, že ano, je to inteligentní člověk, pochopí, v čem je problém. Jste schopnej tenhle projekt dokončit?“

„Najít ho? Mám slušnou šanci,“ prohlásil jsem.

Slyšel jsem slabý povzdech úlevy – nebo to možná byl jen jeho krevní tlak, který spadl zpátky k zemi. „Dobrá, předpokládejme, že to budeme i nadále považovat za důvěrnou informaci. Nasadím na ni znova výzkumníky.“

„Viděl jste výsledky jejich dosavadní práce?“ zabručel jsem.

„Jistě – moc vám nepomohly, co?“

„Nebyly mi k ničemu, zatraceně! Budeme se muset porozhlédnout někde jinde a použít jiný lidi.“

„Koho?“

V polovině jízdy přes Turecko, když jsem kilometr po kilometru sledoval bílou čáru, až mě napůl hypnotizovala, jsem přemýšlel o pátrání CIA a o tom, čím sakra jejich neschopnost kompenzovat. Někde kousek jižně od Istanbulu jsem se rozhodl, co musíme udělat. Hai domo, řekl jsem si v duchu.

„Znám jednoho chlapíka,“ začal jsem. „Kdysi jsem mu řekl, že kdybych se někdy dostal do slepý uličky a potřeboval počítačovou pomoc, on bude tím, komu zavolám. Je to skvělej hacker, jmenuje se Battleboi.“

„Zopakujte to,“ požádal Šeptal.

„Battleboi.“

„Měl jsem dojem, že to říkáte.“

„Píše se to s měkkým ‚i‘ na konci, ne s ypsilon.“

„No fajn, to je velkej rozdíl. Battleboi s měkkým ‚i‘ – to už je skoro normální, co?“

„Ve skutečnosti se jmenuje Lorenzo – to je křestní jméno. Sebrali ho za krádež dat z patnácti milionů kreditních karet.“

Slyšel jsem, jak Šeptal něco píše na klávesnici a evidentně se napojuje na databázi FBI; o chviličku později už na mne zase mluvil.

„Jo, vidím to, máte pravdu – Ježíši, ten chlap musí bejt v hackerský dvoraně slávy. Každopádně se zrovna předevčírem dohodl s manhattanským státním zástupcem na doznání.“

„Kolik vyfasoval?“

„Patnáct let v Leavenworthu.“

„Patnáct let?!“ opakoval jsem po něm. Začal jsem proklínat zodpovědné lidi – patnáct let v base za kreditní karty? Nebyl jsem si jistý, jestli to přežije.

„Co jste říkal?“ zeptal se Šeptal, který moje mumlání slyšel.

„Říkal jsem, že jsou to kreténi. Vždycky tvrdil, že z něj vymačkaj všechny informace a pak ho podtrhnou.“

„O tom nic nevím.“

„Nejspíš ne, ale nesmíte ho nechat zavřít – aspoň dokud neskončíme. Povězte mu, že jeden jeho přítel – Jude Garrett – potřebuje pomoc. Vsadím se, že bude lepší než ten druhej tým, ať maj ty druhý jakýkoli vybavení.“

„Battleboi, prokristapána. Jste si tím jistej?“

„Samozřejmě že jsem!“

„Dobrá… dobrá,“ uklidňoval mě. „Jak chcete, aby se s váma spojil?“

„To nevím – když dokáže ukrást patnáct milionů kreditních karet, určitě si nějakej způsob najde.“

Tím jsme pracovně skončili a já jsem si náhle připadal unavený do morku kostí.

„Ještě než půjdete,“ ozval se Šeptal a pak jeho hlas odezněl do prázdna. Napadlo mě, jestli neztratil myšlenkovou nit, ale ukázalo se, že mu jen dělalo problémy vyslovit se nahlas, nic víc.

„Jednou jsem vám řekl, že vám závidím,“ pokračoval pak hlasem ještě tišším než obvykle. „Vzpomínáte si?“

„Jistě, tehdy v autě,“ odpověděl jsem.

„Tak už vám nezávidím – jsem jen rád, že jste tam venku, kamaráde. Odvedl jste vynikající práci. Gratuluju.“

Od Dava McKinleyho to znamenalo víc než od kohokoli jiného na celém světě. „Díky,“ hlesl jsem.

Když jsme domluvili, dlouhou chvíli jsem zůstal zamyšleně sedět. Zbývala jedna věc, kterou jsem si stále neuměl vysvětlit – Lejla al-Nassouriová-Cumaliová neodpovídala žádnému profilu, který jsem si dokázal představit.

Kapitola 62

Šňůra šťastných událostí, která pro mladíka v El-Mině začala nečekaným darem v podobě mobilního telefonu, pokračovala i nadále v nepolevující míře.

Když se ve středu odpoledne vracel pěšky ze školy, telefon zazvonil a ozval se muž, který mu ho daroval. Saracén mu sdělil, že volá z Německa, kde se mu podařilo najít jednak mešitu odpovídající jeho přísným náboženským zásadám, jednak práci, která nabízí velký příslib do budoucnosti.

Mladík se začal vyptávat, pravděpodobně veden myšlenkou, že by se jednoho dne mohl k muži, k němuž vzhlížel místo otce a který k němu byl tak štědrý, připojit, Saracén ho však zarazil, prohlásil, že spěchá do práce a má málo času, a požádal ho, aby pozorně poslouchal.

„Připrav si pero – nadiktuji ti adresu.“

Zatímco se mladík posadil na zídku ve stínu stromu a přehraboval se v batohu, Saracén vysvětlil, že už mu poslal poštou klíč, jímž odemkne garáž jeho starého bytu. Uvnitř jsou bedny s lékařskými potřebami, o nichž s ním mluvil. Vzpomíná si – expirované vakcíny s již připojenými oficiálními dodacími listy? Až mladík dostane klíč, má garáž odemknout a doplnit do nich následující adresu.

„Pošli je k mým rukám,“ nařídil mu Saracén, „k firmě Chyron Chemicals v Karlsruhe, Německo. Budu ti to hláskovat a začnu jménem ulice. Připraven?“

Když skončil a nechal si od mladíka adresu zopakovat, sdělil mu, že už zařídil, aby bejrútský speditér poslal do jeho garáže chladírenské nákladní auto v sobotu dopoledne. Mohl by tam na něj mladík počkat a odemknout mu dveře? To by samozřejmě mohl.

Až se postará o tohle, zbývá mu už jen jeden poslední úkol. Saracén mu řekl, aby zavolal bejrútské firmě, od níž koupil velkokapacitní chladicí boxy, a dojednal s ní jejich zpětný odkup.

„Všechno, co za ně dostaneš, si můžeš nechat,“ pokračoval. „To by mělo zaručit, že s nimi budeš tvrdě smlouvat,“ dodal se smíchem.

Když mu Saracén řekl, s jakou přibližnou částkou může za boxy počítat, nechtělo se tomu mladíkovi věřit – byl to téměř šestiměsíční plat jeho matky, která pracovala v jedné z místních prádelen. Pokusil se poděkovat, doktor ho však zarazil a omluvil se, že musí běžet, aby přišel do práce včas. Zavěsil, a byť to mladík ještě netušil, bylo to naposledy, co spolu mluvili.

Saracén vyšel z veřejné telefonní budky u tržního náměstí v Karlsruhe a chvilku poseděl na dřevěné lavičce. Už se to blížilo: za několik dnů bude garáž prázdná a deset tisíc malých lahviček bude naloženo do nákladního auta provozovaného zasilatelskou firmou specializující se na lékařské potřeby.

Bedny obsahující drahocenné ampulky budou vybavené pravými dodacími listy libanonské nemocnice, místem jejich určení bude firma zavedená jako jeden z největších výrobců vakcín na světě a adresované budou na muže, který je autentickým zaměstnancem firemního expedičního skladu.

Kapitola 63

Bedny dorazily o pět dní později.

Průvodní dokumentace ukazovala, že je speditér dopravil do přístavu Tripolis, kde byly přeloženy do chladírenského kontejneru. Malá nákladní loď společnosti Cedars-Line je přepravila přes Středozemní moře, takže po několika dnech byly celně odbaveny v italské Neapoli a ocitly se v Evropě.

Jak to mám říct slušně? Itálie ani za těch nejlepších okolností není známá svou důkladností a administrativní výkonností. Když bedny dorazily, bylo to náhodou za těch nejhorších okolností. Neustálé rozpočtové škrty vedly v celní službě k drastickým omezením a její kapacity byly navíc vytížené přílivem kontejnerů s ilegálními přistěhovalci, kteří riskovali krátkou plavbu ze severní Afriky.

Ačkoli byla v bednách tajně přepravovaná riziková látka vyžadující biobezpečnost čtvrtého stupně, ani jednu z nich nikdo neotevřel a nezkontroloval, o analýze už vůbec nemluvě. Přepracovaní celníci uvěřili tomu, co vyplývalo z průvodní dokumentace a dosavadních přepravních záznamů: šlo o zásilku expirovaných vakcín, které nemocnice vracela výrobci v Německu.

V Neapoli byly bedny naloženy do kamionu, bez jakékoli další prohlídky odvezeny na sever, překročily nehlídanou hranici s Rakouskem a odtamtud zamířily do Německa.

Podle počítačové knihy, kterou vedla ostraha skladu, dorazily k bezpečnostní bráně firmy Chyron Chemicals – jen jedna ze stovek podobných zásilek, které každý den přicházely a odcházely – šest minut po jedenácté hodině večerní. Jeden ze strážných si v dokumentaci přečetl kontaktní číslo – na nějakého chlapíka pracujícího ve skladišti –, zavolal a oznámil, že je zásilka na cestě.

Závora se zvedla, řidič dostal mávnutím pokyn k jízdě a za další tři minuty Saracén převzal svých deset tisíc lahviček tekutého holocaustu. Cesta, která začala tak dávno, když původně utajované informace pronikly na internet, se chýlila ke konci.

Saracén bedny okamžitě uložil do zřídkakdy navštěvovaného koutku skladiště vyhrazeného pro použité obaly a postavil před ně turecky a německy psanou ceduli: NEPŘEMISŤOVAT. ČEKÁ SE NA DALŠÍ INSTRUKCE.

Původně měl v plánu odklonit a zadržet lahvičky jistého léku určeného pro čtyřicet největších měst ve Spojených státech, vyprázdnit je a jejich obsah nahradit vlastním výtvorem. Byl by to pomalý a nebezpečný proces. Když však první den nastoupil do práce, zjistil, že to nebude třeba. Skleněné lahvičky, které použil v Libanonu, se tak podobaly lahvičkám používaným v Chyronu, že i oko odborníka by stěží poznalo nějaký rozdíl. Úplně stačilo opatřit je etiketami.

Okamžitě začal experimentovat s rozpouštědly, která by odlepila etikety z legitimních léků a při tom je nepoškodila. Potřeboval je nedotčené a to, co hledal, našel v jistém velkém obchodě s uměleckými potřebami – běžně používané rozpouštědlo, které neutralizovalo většinu na trhu se vyskytujících lepidel.

Deset dvoulitrových nádob rozpouštědla už měl uložených ve své skříňce a jediné, co mu zbývalo, bylo sejmout etikety ze skutečných léků a přelepit je na malé lahvičky s virem neštovic. Ty pak budou dokonale zamaskované odeslány do Ameriky a distribuovány do čtyřiceti měst; byl si jistý, že o zbytek se postará zdravotnictví Spojených států.

Byl si vědom toho, že výměna etiket bude představovat dlouhý a pracný proces, naštěstí však pracoval na noční směně sám a měl jen málo skutečné práce, která by ho zdržovala. Procházel si to v hlavě už nesčetněkrát – jednu noc dokonce strávil tím, že si měřil a zapisoval čas – a věděl, že stanovený termín stihne.

Zbývalo mu devět dnů.

Kapitola 64

Urazil jsem jedenáct set kilometrů zpáteční cesty a dojel jsem do Bodrumu v časném odpoledni; stále ještě jsem se snažil uvést v soulad to, co jsem věděl o životě Lejly Cumaliové, s její rolí v hrozící katastrofě.

Dvakrát jsem se po cestě zastavil, abych načerpal benzin a dal si kávu, a pokaždé jsem zkontroloval telefon i laptop, protože jsem doufal, že najdu nějakou zprávu od Battleboie. Nebylo tam však nic a jediné, co přišlo e-mailem, byly dvě spamové zprávy, které laptop automaticky přefiltroval a poslal rovnou do nevyžádané pošty. Začínal jsem být čím dál frustrovanější a ustaranější – možná že můj samurajský hacker přece jen nebyl lepší než CIA – takže když jsem viděl, jak se mi manažer žene naproti přes celou hotelovou halu, napadlo mě, že se mi chystá zvěstovat nějakou další kalamitu.

Jak se ukázalo, byl jsem prostě tak unavený, že jsem si jeho počínání mylně vyložil: spěchal, protože se mu nechtělo věřit, že jsem se vrátil. Rychle jsem si uvědomil, že moji zmínku o návštěvě Bulharska považoval za výmluvu; domníval se, že jsem zabil Houbu Boba a že se už nikdy nevrátím.

„Vy jste člověk mnoha velkých překvapení,“ prohlásil a vřele mi potřásl rukou. „Je snad možné, že všichni muži od FBI jsou stejní jako vy?“

„Myslíte hezký a inteligentní?“ opáčil jsem. „Ne, jenom já.“

Poplácal mě po zádech a tichým hlasem mě informoval. „Nebyl tu nikdo, kdo by vás přišel poctít návštěvou. V novinách se píše, že ten muž byl lump lupičského typu, pravděpodobně pro používání drog.“

Při téhle dobré zprávě se mi ulevilo; poděkoval jsem mu a odešel jsem do svého pokoje. Okamžitě jsem zkontroloval e-maily v laptopu, od Battleboie tam však stále nic nebylo a já jsem usoudil, že bych přes veškerou únavu nedokázal usnout – každých pár minut bych se chodil dívat, jestli nepřišla nějaká zpráva.

A tak jsem vytáhl papíry týkající se Dodgeovy smrti, které mi dala Cumaliová, a posadil jsem se s nimi ke stolu. Chtěl jsem čekání využít k tomu, že se pokusím najít nějakou stopu vedoucí k americké ženě, hovořící se středozápadním přízvukem.

Kapitola 65

Na první její stopu jsem narazil po čtyřiceti minutách. Bylo to jen pár slov v protokolu z výslechu, ale stačilo to.

Cumaliová a její tým požádali Dodgeovy a Cameroniny přátele, aby jim pověděli, jak se s bohatým manželským párem seznámili, a uvedli všechny příležitosti, kdy v Bodrumu společně trávili čas. Byla to standardní rutina, policie se snažila udělat si představu o jejich životech, a většina protokolů byla naštěstí v angličtině.

Mezi uvedenými známými byl i mladý chlapík jménem Nathaniel Clunies-Ross, potomek nesmírně bohaté britské bankovnické dynastie, který se s Dodgem znal už léta.

Připlul se svou přítelkyní ze Saint Tropez, aby strávil týden s Dodgem a jeho novou manželkou. Na tom nebylo nic pozoruhodného – kromě faktu, že mu bylo šestadvacet a plavil se na jachtě za sto milionů dolarů – a já jsem se pročítal půltuctem stran, na nichž líčil degenerované životy některých opravdových boháčů.

Na poslední straně se krátce zmínil o večeru, který strávili popíjením vodky v oblíbeném tanečním klubu zvaném Zulu přímo na pobřeží. Řekl, že jich tam šest přiletělo vrtulníkem, a když se večer chýlil ke konci, narazila Cameron na mladou ženu jménem Ingrid – která tam byla s nějakou větší společností –, s níž se letmo znala.

Obě skupiny nakonec skončily společně u jednoho stolu a ze všeho nejzajímavější bylo, alespoň podle Clunies-Rosse, že jeden z mladíků z Ingridiny společnosti – nevzpomínal si na jméno, ale byl si skoro jistý, že to byl Ital a pravděpodobně její přítel – líčil svá dobrodružství s postaršími turistkami. „Provozoval na pláži masážní salon,“ dodal na vysvětlenou Clunies-Ross.

Začal jsem číst rychleji, únava zmizela a znovu se mi vrátila plná koncentrace. Prolétl jsem zbytek protokolu, ale nenašel jsem žádnou další zmínku o Gianfrankovi ani – což bylo ještě důležitější – o ženě jménem Ingrid.

Nalistoval jsem konec složky a našel jsem dokumenty přiložené k protokolu, mezi nimiž bylo i několik snímků pořízených ze záznamu bezpečnostních kamer v klubu Zulu – zrnitých a zkreslených. Na posledním z nich byla zachycená skupina lidí, evidentně značně podroušených, odcházející z klubu. Viděl jsem Cameron a Dodge, chlapíka, kterého jsem odhadoval na Clunies-Rosse, a jeho přítelkyni – pyšně vystavující výstřih a nohy – a úplně vzadu téměř zacloněného Gianfranka.

Gianfranco jednou paží objímal úchvatnou ženu – měla krátce zastřižené vlasy, ještě kratší sukni, byla opálená a štíhlá a vypadala jako jedna z těch mladých žen, které se ve vlastní kůži cítí totálně přirozeně. Shodou okolností se dívala do kamery – měla velké oči, zasazené trochu hlouběji, než byste nejspíš čekali, a působilo to dojmem, že hledí přímo skrz vás. Veškerá moje intuice, destilovaná a vyostřená nesčetnými obtížnými misemi a tisíci bezesných nocí, mi říkala, že je to Ingrid.

Otočil jsem se a začal jsem hrabat v dalších složkách: někde v nich byl hlavní seznam, index uvádějící všechna jména, která se během vyšetřování objevila. Bylo jich několik desítek, ale jen jedna Ingrid.

Ingrid Kohlová.

Index odkazoval na informace, které o ní policie nashromáždila. Nalistoval jsem svazek B, stranu 46 a zjistil jsem, že tam není skoro nic – byla to tak bezvýznamná známost a její spojení s Cameron a s Dodgem bylo tak krátké, že se policisté ani nenamáhali pohovořit si s ní. Pořídili si však kopii jejího pasu.

Podíval jsem se na pasovou fotografii. Byla to ta žena s krátce zastřiženými vlasy z klubu Zulu – Ingrid Kohlová.

Nikdo s ní nemluvil, ale některé věci byly jisté: znala Cameron, měla přátelský nebo možná ještě intimnější vztah s Gianfrankem a byla to Američanka. Podle pasu pocházela z Chicaga, tedy ze srdce středozápadu.

Kapitola 66

Procházel jsem zbývající složky a doufal jsem, že o ní najdu ještě nějakou zmínku nebo další fotografii, ale nebylo v nich nic – jen ta jediná výpověď bankéřského návštěvníka a nekvalitní záběr bezpečnostní kamery.

V pohasínajícím odpoledním světle jsem se k úvahám o ní neustále vracel, a byť jsem prošel i ty nejzapadlejší kouty na půdě své paměti, nevzpomínal jsem si na žádnou ženu tak atraktivní, jako byla slečna Kohlová. Na profesionální úrovni jsem se pokoušel spojit hlas s podobou a přemýšlel jsem o gardéniích…

Když se ozvalo počítačové zapípání oznamující příchod e-mailu, počítal jsem, že to musí být Battleboi, a rychle jsem se otočil k laptopu – jen abych se dočkal dalšího zklamání. Byl to opět spam a také už byl přesunutý do nevyžádané pošty.

Co k čertu s tím samurajem je? ptal jsem se sám sebe frustrovaně a označil jsem všechny spamové zprávy k vymazání. Viděl jsem, že jsou to oznámení lákající na nějakou fiktivní výhru, a zmáčkl jsem klávesu, která je měla odeslat do zapomnění. Nic se nestalo – byly tam pořád. Stiskl jsem klávesu ještě jednou se stejným výsledkem a došlo mi, jaký jsem byl hlupák. Zprávy tvářící se jako spam byly od Battleboie.

Když jsem se s ním poprvé sešel, seděli jsme ve Starém Japonsku a společně jsme likvidovali akademické záznamy Scotta Murdocha, řekl mi, že před nedávnem vytvořil obzvlášť záludný vir, který vypadá úplně stejně jako nesčetné spamové zprávy kolující v kyberprostoru. Byl to tak zjevný spam, že ho rozeznal i ten nejprimitivnější filtr a přesunul ho do složky s nevyžádanou poštou. Když se nic netušící majitel – v domnění, že filtr odvedl svoji práci – pokusil zprávu vymazat, nechtěně ji tím aktivoval. Okamžitě do počítače natáhla vir, sledovacího trojského koně nebo jakýkoli jiný program, který Battleboi považoval za potřebný – například záznamník stisknutých kláves k získání informací o kreditních kartách.

Protože ho sebrali federálové, až do dneška se vůbec nedostal k tomu, aby svoji novou spamovou bombu použil; pochopil jsem, že už mám v laptopu stažené veškeré informace o Lejle al-Nassouriové-Cumaliové, které se mu podařilo sehnat. Jen jsem je musel najít.

Otevřel jsem první spamovou zprávu a s potěšením jsem si přečetl, že jsem šťastlivým výhercem v on-line lotynce. K tomu, abych se o výhru v částce 24,796.321,81 $ přihlásil, stačilo zaslat e-mail, po němž měla následovat odpověď s autorizačním kódem a seznamem instrukcí. Zbývající spamové zprávy byly upomínky vybízející mě, abych odpověď neodkládal a neriskoval, že o svoji výhru přijdu.

Pokusil jsem se kliknout na výplatní ikonku bez autorizace, ale nic se nestalo. Došlo mi, že tím, co ve skutečnosti hledám, je šifrovací kód, který odemkne skrytý soubor, a začal jsem přemýšlet o tom, jestli se mi ho Battleboi chystá poslat zvláštním e-mailem, když jsem si uvědomil, že už ho mám.

Zkopíroval jsem číslice ze sumy své výhry, vymazal jsem tečku a čárky, výsledek jsem použil jako autorizační kód a klikl jsem na výplatu. Trefil jsem do černého.

Otevřel se dokument a já jsem uviděl fotografii asi šestnáctileté Lejly Cumaliové převzatou z řidičského průkazu. Pod fotografií byl seznam všeho, co Battleboi do té doby zjistil, a když jsem ho zběžně přelétl pohledem, viděl jsem, že se – přesně jak jsem doufal – skutečně porozhlédl úplně jinde než CIA.

Napsal, že vycházel z toho, že jako policistka musí mít Cumaliová potřebné vzdělání, a rozhodl se ji proto zkusit najít přes školy, do nichž chodila. Tahle strategie mu poskytovala jednu obrovskou výhodu: radikálně redukovala počet lidí, které vyšetřoval. Zní to možná otřesně, ale přes pětačtyřicet procent arabských žen neumí číst a psát.

Vybral si šest arabských zemí a začal prohledávat záznamy vyšších a středních škol. Našel pouze jednu Lejlu al-Nassouriovou v odpovídajícím věku – v on-line archivu jedné bahrajnské školy, kde vyhrála soutěž o slohovou práci v angličtině.

Poté ji na chvíli ztratil, zjistil však, že Lejla v arabštině znamená „narozená v noci“, a začal prohledávat blogy a stránky sociálních sítí s použitím několika tuctů variací tohoto výrazu. Pod jménem Midnight neboli půlnoc objevil ženu, která v Bahrajnu vyvěsila na jednom z místních blogů několik příspěvků na téma sportovního potápění.

Podařilo se mu získat přístup do jejich databáze, kde zjistil, že Midnight je on-line přezdívka Lejly al-Nassouriové, a získal i e-mailovou adresu, kterou tehdy používala. Vycházel z toho, že jí už bylo přes sedmnáct let, a vyzbrojen jejím jménem a e-mailovou adresou se pokusil proniknout do registru bahrajnské dopravní policie v naději, že získá údaje z jejího řidičského průkazu. Vyžádalo si to přes čtyři hodiny brutálního hackerského úsilí, ale nakonec se do jejich sítě dostal a vyhledal její žádost. V ní našel fotografii a datum i místo narození.

Narodila se v Saúdské Arábii.

Battleboi napsal, že pak se ztratila z dohledu a něco dalšího o ní našel až o dva roky později, kdy objevil fotografii a přehled jejího dosavadního vzdělání na právnické fakultě jedné univerzity v Istanbulu.

„To je všechno, co momentálně mám,“ napsal.

Zavřel jsem dokument a zůstal jsem tiše sedět. Přemýšlel jsem. Znovu jsem ji v duchu viděl – blížila se k telefonní budce, z níž mluvila s teroristou v Hindúkuši, s nejhledanějším mužem světa – Arabka, která získala vzdělání, provozovala sportovní potápění, naučila se řídit auto a ke studiu na univerzitě odcestovala daleko do zahraničí.

Battleboi odvedl skvělou práci, ale situace nebyla o nic jasnější. Lejla Cumaliová se možná narodila v Saúdské Arábii, pořád to však nedávalo žádný smysl.

Kapitola 67

Kráčel jsem po chodníku s nahrbenými rameny a rukama zastrčenýma v kapsách a ještě jednou jsem v duchu zápasil s nesrovnalostmi v životě Cumaliové.

Odešel jsem z hotelu, potuloval jsem se bludištěm úzkých uliček, a než jsem ve svých úvahách vyzkoušel sto různých způsobů výpočtu kvadratury kruhu, ocitl jsem se na pláži. Bylo pozdní odpoledne a pořád ještě teplo – poslední záchvěv léta před příchodem opravdového podzimu.

Posadil jsem se na lavičku a zadíval se přes hladinu cizího moře, jehož jasně tyrkysová barva téměř jako by byla z jiného světa. V úzkém pásmu, kde se voda setkávala s pískem, po sobě cákali otec a tři malé děti. Vzduch zaplňoval jejich smích a od toho už mi stačilo udělat jen malý krůček, abych začal přemýšlet o malém chlapci, který nemá otce, s nímž by po sobě cákali, a dokonce ani neví, co je to Downův syndrom.

Matka hrajících si dětí přistoupila blíž, aby si je vyfotografovala, právě v okamžiku, kdy jsem myslel na Cumaliovou a na tichý žal, který se jí musel zmocnit, když viděla výmluvnou jedinou rýhu v dlani svého novorozeného dítěte a uvědomila si, že právě ono je tím jedním ze sedmi set.

Celý svět jako by zpomalil: blyštivá voda z dětských kbelíčků visela ve vzduchu, otcův rozesmátý obličej jako by se téměř nehýbal, matčin prst přimrzl ke spoušti fotoaparátu. Moje mysl najela na mělčinu zvláštní úvahy.

Slovem důkazy označujeme to, co jsme objevili, co ale ty věci, které nám unikly? Někdy bývá to, co schází, mnohem důležitější.

Za celou dobu, kterou jsem strávil prohledáváním domu Cumaliové, jsem neviděl jedinou její fotografii s dítětem. Na stole neměla žádné fotografie s chlapcem jako novorozencem, žádné, na nichž by si s ním hrála jako s batoletem, a na stěnách nevisely žádné portréty. Na žádné snímky jsem nenarazil v zásuvkách a nenašel jsem žádné v rámečcích u postele. Proč by si někdo schovával album se svatebními fotografiemi z nevydařeného manželství a neměl žádnou upomínku na celou rodinu nebo na chlapce jako malé děcko? Není to něco, co si schovávají všechny matky? Leda že by…

Že by to nebylo její dítě.

Voda stále visela ve vzduchu, matka držela fotoaparát u obličeje a otec znehybněl uprostřed smíchu. Nechápal jsem, proč mě to nenapadlo dřív: přijela se synem do Bodrumu před třemi lety, manžela nechala někde daleko a neměla žádné přátele ani známé, kteří by jí mohli protiřečit. Mohla lidem navyprávět jakoukoli báchorku.

A pokud to nebylo její dítě, čí tedy bylo?

Voda spadla na zem, matka vyfotografovala scénu před sebou, otec šplíchl po dětech dalším cákancem a já jsem se dal do běhu.

Byl čas večeře a počítal jsem, že poběžím-li dostatečně rychle, stihnu se k domu Cumaliové dostat dřív, než umyje nádobí.

Kapitola 68

Když Cumaliová otevřela dveře, měla na sobě volnou košili, džíny a na jedné ruce kuchyňskou chňapku. Protože nečekala návštěvu, neměla na hlavě šátek a vlasy měla v týle svázané do ohonu – musím říct, že jí to slušelo, zdůrazňovalo to její vysoké lícní kosti a velké oči, a já jsem si byl nucen znovu přiznat, že je náramně přitažlivá.

Nezdálo se, že by jí vadilo, že ji vidím prostovlasou a s košilí rozepnutou u krku, byla jen normálně naštvaná, že ji ruším doma.

„Co chcete?“ vyštěkla.

„Vaši pomoc,“ odpověděl jsem. „Smím dovnitř?“

„Ne – nemám čas. Zrovna se chystám podávat večeři.“

Chtěl jsem se s ní začít dohadovat – a být tak neodbytný, jak bude třeba – nakonec jsem se však nemusel namáhat. Z kuchyně se vynořil chlapec, a když mě viděl, rozběhl se ke mně. Šťastně na mne turecky něco zavolal, zastavil se, zaujal postavení a předvedl dokonalou úklonu.

„Výborně,“ pochválil jsem ho se smíchem.

„Aby taky ne – nacvičuje to každý den,“ komentovala to Cumaliová a hlas jí trochu změkl; odhrnula chlapci z obličeje pár zatoulaných pramínků vlasů.

„Zabere to jen pár minut,“ ujistil jsem ji. Po chvilkovém zaváhání ustoupila stranou a pustila mě dovnitř – spíš kvůli synovi, pokud to tedy byl její syn, než z nějaké ochoty mi pomáhat.

Kráčel jsem chodbou před nimi a dbal jsem na to, abych se kolem sebe zvědavě rozhlížel, jako bych v domě ještě nikdy nebyl. Klučina se mi držel v patách, brebentil turecky a vyžadoval od maminky, aby mu překládala.

„Chce vás vzít na piknik,“ vysvětlovala. „Viděl v televizi pořad o nějakém americkém klukovi. Evidentně to podle něj je to, co dělají nejlepší přátelé.“

Neobrátil jsem to v žert – pro to dítě to znamenalo úplně všechno. „Na piknik? Samozřejmě,“ přikývl jsem, zastavil jsem se a sklonil jsem se k němu. „Kdykoli budeš chtít – máš moje slovo.“

Vešli jsme do kuchyně, Cumaliová zamířila ke sporáku a pomocí chňapky z něj sundala tažín – marocké dušené maso se zeleninou –, ochutnala obsah krátkou dřevěnou lžící a naložila na talíř sobě i synovi. Mně nenabídla – což je v muslimském světě, kde je zakázáno podávat alkohol a pohostinnost je většinou spojená s jídlem, skutečná urážka – a bylo zřejmé, že se mě chce co možná nejrychleji zbavit.

„Říkal jste, že potřebujete moji pomoc – o co jde?“ zeptala se, jen co se posadila a dala do jídla.

„Vzpomínáte si na ženu jménem Ingrid Kohlová?“ odpověděl jsem a děkoval jsem Bohu za dostatečně věrohodnou záminku, díky níž jsem se dostal do jejího domu.

Zarazila se, protože se musela zamyslet; klučina se na mne zatím usmál a napil se ze sklenice s obrázkem Mickey Mouse.

„Ingrid Kohlová,“ opakovala po mně Cumaliová. „Baťůžkářka… Američanka… nějaká Cameronina známá nebo co. Tu myslíte?“

„Jo. Víte o ní ještě něco dalšího?“

„Figurovala ve vyšetřování jen okrajově, myslím, že jsme ji ani nevyslechli. To nás tady rušíte od večeře, jen abyste se na ni zeptal? Proč?“

„Myslím, že se s Cameron dobře znají. Myslím dokonce, že už se znají dlouho. Mám podezření, že spolu mají poměr.“

Zírala na mne s vidličkou na poloviční cestě k ústům. „Máte nějaké důkazy – nebo je to jen přání otcem myšlenky?“

„Myslíte jako s těma zrcadlama?“ odsekl jsem ostře. „Důkazy existujou – jen si to potřebuju ověřit.“

„Chcete mi tedy tvrdit, že ví, jak se dostat na pozemek, a že je podezřelá?“

„Přesně to vám tady říkám. Musím ale slyšet její hlas.“

„Hlas?“

„Všechno vám vysvětlím, až si budu jistej,“ slíbil jsem. Nechtěl jsem se zamotat do dlouhé diskuse o Dodgeově smrti, chtěl jsem ji jen dostat z té zatracené kuchyně a sebrat předměty, které už jsem si vybral.

„Můžete ty dvě ženský na dopoledne předvolat na stanici?“ zeptal jsem se. „Chci slyšet Ingridin hlas a pak jí i Cameron položit pár otázek.“

Cumaliová se na to rozhodně netvářila nadšeně. „Cameron už podala obsáhlou svědeckou výpověď. Musela bych mít víc informací…“

„Chci to co nejrychleji ukončit,“ skočil jsem jí do řeči. „Chci co možná nejdřív vypadnout z Turecka. Myslím, že s vaší pomocí to zvládnu.“

Možná to byla tvrdá naléhavost mého hlasu – spíš ale pomyšlení, že se mě zbaví – z nějakého důvodu se však podvolila. „Dobrá, zavolám hned ráno Hajrunnise a řeknu jí, aby to zorganizovala.“

„Mohla byste jí zavolat teď, prosím?“ Už jsem si stačil prohlédnout celou kuchyni a neviděl jsem její kabelku ani mobil. Doufal jsem, že je má v jiné místnosti.

„Myslíte zavolat jí domů?“

„Ano.“

„Ne. Jak jsem říkala, zavolám jí ráno.“

„Tak mi na ni dejte číslo,“ požádal jsem. „Udělám to sám.“

Popuzeně na mne pohlédla, pak si povzdechla, vstala a zamířila do obývacího pokoje pro telefon.

Jednal jsem rychle a zamňoukal jsem na kočku, která mě pozorovala z kouta. Zafungovalo to, klučina se rozesmál a podíval se opačným směrem. Přešel jsem za něj a první předmět jsem měl v kapse, než si toho stačil všimnout.

Když se znovu otočil mým směrem, stál jsem u sporáku otočený zády k němu, aby neviděl, jak sahám pro druhý předmět. K odvedení jeho pozornosti jsem vytáhl z kapsy telefon, začal jsem na něj dělat komické grimasy a fotografoval jsem ho.

To ho znovu rozesmálo a pořád ještě se smál, když se jeho matka vrátila do kuchyně; u ucha držela mobil a mluvila turecky s Hajrunnisou. Když domluvila, pohlédla na mne.

„Zavolá jim v osm hodin ráno a požádá je, aby byly v deset v kanceláři. Spokojen?“

„Děkuju.“

„Můžeme se teď se synem navečeřet?“

„Samozřejmě,“ přikývl jsem. „Cestu ven najdu sám.“

Uklonil jsem se klučinovi, otočil se a vyšel domovními dveřmi ven. Venku jsem zabočil doleva, zamířil k nejbližší hlavní třídě a dal jsem se do běhu. Zastavil jsem se, teprve když jsem měl to štěstí, že jsem si všiml prázdného taxíku, který se vracel z přístavu do města.

Řekl jsem řidiči, že chci navštívit nějaké obchody se suvenýry, a navedl jsem ho k těm, které jsem viděl prvního dne v Bodrumu. Připozdívalo se, věděl jsem však, že zůstávají otevřené až do pozdních hodin a největší z nich je zároveň agentem FedExu.

Uvnitř jsem koupil půl tucet suvenýrů a staříkovi za pultem jsem řekl, že je chci poslat expresní kurýrní poštou do New Yorku – potřebuju jen nějakou krabici, do které bych je zabalil. Adresoval jsem ji Benu Bradleymu do kanceláře a připojil jsem vzkaz, který měl zaručit, že kdyby někdo v Turecku kontroloval její obsah, považoval by ho za naprosto nevinný – policista na pracovní cestě posílá kolegům z kanceláře pár upomínkových předmětů, aby mu záviděli.

Požádal jsem Bradleyho, aby vínově červené fezy rozdal dalším detektivům, plastová lampa s podstavcem ve tvaru břišní tanečnice byla pro jeho psací stůl a zbývající dva předměty pro našeho společného přítele. „Nebojte se, on už pointu pochopí,“ napsal jsem.

Samozřejmě nešlo o žádný vtípek – za další hodinu jsem se chystal Bradleymu zavolat a říct mu, co přesně chci udělat s dřevěnou ochutnávací lžící a skleničkou s Mickey Mousem.

Chtěl jsem ho požádat, aby nechal sejmout zaschlé sliny a nechal co nejrychleji provést analýzu jejich DNA. Teprve pak jsem mohl zjistit přesný vztah mezi Cumaliovou a klučinou.

Kapitola 69

Došlo ke změně plánu. Když jsem druhý den několik minut před desátou dorazil na policejní stanici, zjistil jsem, že Ingrid Kohlová vzkázala, že se potýká s nějakým nachlazením a dostane se tam až někdy později během dne. Možná to byla i pravda, kdo to mohl posoudit?

S Cameron naproti tomu nikdo ani nemluvil – alespoň ne osobně. Hajrunnisa zavolala na jachtu, ale osobní asistentka odmítla mladou ženu probudit.

„Mám zcela jasné instrukce – nesmí být rušena. Až se madam probudí, požádám ji, aby vám zavolala.“

Poprosil jsem Hajrunnisu, aby mi zatelefonovala, jakmile se jedna z nich objeví, dopadlo to však tak, že jsem o dvě hodiny později seděl na chodníku v nedaleké restauraci – sledoval jsem na mobilu postup zásilky FedExu a dozvěděl jsem se, že byla přes noc dopravena do New Yorku a každou chvíli bude dodána adresátovi –, když jsem poprvé spatřil Ingrid.

Kráčela po ulici směrem ke mně, přes rameno měla přehozenou lacinou kabelku, repliku slunečních brýlí Tom Ford měla vysunutou do vlasů a na kusu provazu vedla sotva odrostlého psa – stoprocentního voříška. Současné „in“ dívky ten měsíc vesměs chodily venčit „značkové“ psy, Ingrid na to však buď zvysoka kašlala, nebo tím na ně dělala dlouhý nos. Málem jsem se rozesmál.

Až na jednu věc: ta zrnitá fotografie ji absolutně nevystihovala. Byla vyšší, než se na ní zdálo, a v džínových šortkách a tenkém bílém tričku z ní vyzařovala smyslnost, s jakou jsem nepočítal. Krátké vlasy jí o něco povyrostly, takže se její modré oči zdály být ještě hlouběji posazené a opravdu působily dojmem, že se dívají přímo skrz vás.

Byla neskutečně krásná, o tom nebylo pochyb – důkazem bylo i pět mladých frajírků, kteří na ni zírali od nedalekého stolu –, ale vypadalo to, že pokud si toho je vůbec vědomá, nepřipisuje tomu žádnou důležitost. To byl možná důvod, proč jí všechno procházelo – dokonce i ten zatracený pes.

Kdysi dávno jsem prohlásil, že existují místa, která si budu pamatovat do konce života. Totéž platí pro některé lidi. A mně bylo jasné, když jsem tam seděl v tuctové restauraci pod horkým tureckým sluncem, že ten první pohled na ni bude jednou z věcí, které se mi vryjí do paměti navždy.

Sešla z chodníku, proplétala se mezi stolky restaurace a mířila k pultu s prodejem přes ulici. Když míjela ty frajírky – podle jazyka, jímž se domlouvali, to byli Srbové –, jeden z nich se natáhl a chytil ji za zápěstí.

„Co je to za psa?“ zeptal se akcentovanou angličtinou mládenec s módním strništěm, rozepnutou košilí a tetováním kolem jednoho bicepsu.

Střelila po něm pohledem tak vražedným, že mu to strniště málem připálila. „Pusť mi tu ruku, prosím,“ štěkla.

Nepustil ji. „Jen se ptám,“ odpověděl s úsměvem.

„Je to německá rasa,“ sdělila mu Ingrid. „Říká se mu ptáčník.“

„Cože?“ podivil se mladík.

„Ptáčník. Ukážu mu nějakýho chlapa a on mi přinese v hubě jeho ptáka. Chceš to vidět?“

Pes jako na smluvenou narážku zavrčel a úsměv z frajírkova obličeje rázem zmizel – jeho vztek znásobila i skutečnost, že se mu všichni čtyři společníci smáli. Ingrid vyškubla ruku z jeho sevření a pokračovala dál k baru.

Seděl jsem a soustředil se na zvuk jejího hlasu, nedospěl jsem však k tak jednoznačnému závěru, jak jsem se domníval: mluvila pravdu, když říkala, že je nachlazená, takže měla hlas chraplavý a zkreslený. Navíc byla ve Francouzském domě úplně jiná akustika – v jeho rozlehlých prostorách se přidávalo něco jako ozvěna – a slyšel jsem ji pouze ze značné vzdálenosti. Měl jsem sice pocit, že to byla ona, koho jsem v ložnici slyšel, ale jistý jsem si tím být nemohl.

Pln pochybností jsem na ni znovu pohlédl, zatímco stála s voříškem u baru, a upřímně jsem si musel něco přiznat. Možná jsem nechtěl, aby vražednicí byla ona.

Kapitola 70

Ingrid se vynořila ze zadních dveří policejní stanice v doprovodu dalšího mladého policisty v naleštěných vysokých botách. Uvázala ptáčníka k zábradlí u schodů a vyšla ke kanceláři Cumaliové.

Odešel jsem z restaurace před ní, abych byl připravený, až se objeví, seděl jsem u konferenčního stolku v koutě kanceláře a sledoval jsem ji oknem. Cumaliová sama se omluvila se zdůvodněním, že se musí věnovat naléhavější záležitosti – pátrání po vrahovi Houby Boba.

„Hledám detektiva Cumaliovou,“ oznámila Ingrid, když vešla do kanceláře a mne v koutě si nevšimla. Poskytlo mi to další příležitost poslechnout si její hlas, stále jsem si však nebyl jistý, jestli ho poznávám.

„Je mi líto, ale detektiv Cumaliová tady není,“ odpověděla Hajrunnisa. „Myslím, že by vám mohl pomoct tenhle pán.“

Ingrid se otočila a uviděla mě; sledoval jsem, jak sklopila oči k mým křupanským botám ve stylu FBI, pomalu přejela pohledem po beztvarých kalhotách a chviličku si prohlížela lacinou košili a nepřitažlivou kravatu. Měl jsem pocit, jako by mi k dokonalosti scházely už jen klotové rukávy.

Protože jsem ji už viděl v restauraci, nemusel jsem se podobnou hodnotící prohlídkou zdržovat a chladná lhostejnost, s níž jsem na ni zíral, mi poskytovala nepatrnou výhodu.

Pak se usmála a výhoda zmizela. „A vy jste kdo?“ zeptala se. Měl jsem pocit, že už to předem ví.

„Jmenuju se B. D. Wilson,“ představil jsem se. „Jsem od FBI.“ Většina lidí – včetně těch, kteří nemají co skrývat – pocítí záchvěv obav, když tahle slova slyší. Pokud totéž pocítila i Ingrid Kohlová, nedala to na sobě znát.

„V tom případě nevím, jak byste mi mohl pomoct. Bylo mi řečeno, že si sem mám přijít vyzvednout svůj pas.“

Probodla Hajrunnisu spalujícím pohledem a já jsem se domyslel, že sekretářka slečně Kohlové řekla to první, co jí přišlo na mysl, aby se ujistila, že doopravdy přijde. Pro tureckou policii to byl nejspíš standardní pracovní postup.

Abych nenechal Hajrunnisu na holičkách, odpověděl jsem za ni. „To určitě budeme moct zařídit. Napřed mám ale pár otázek.“

Ingrid položila kabelku na podlahu a posadila se. „Tak se ptejte,“ vybídla mě. Nedala se snadno vyvést z míry.

Položil jsem na stůl malou digitální videokameru, zmáčkl jsem tlačítko, zkontroloval jsem, že zaznamenává zvuk i obraz, a promluvil jsem do ní: uvedl jsem její plné jméno z kopie pasu, která ležela přede mnou, datum a hodinu.

Viděl jsem, jak si kameru pozorně prohlíží, ale nevěnoval jsem tomu pozornost. To byla chyba. Místo toho jsem se k ní otočil, prohlásil jsem, že jsem oficiálním představitelem zákona a vyšetřuji Dodgeovu smrt.

„Vyšetřujeme ji teď jako vraždu,“ dodal jsem.

„Slyšela jsem.“

„Od koho?“

„Od každého. Mezi americkými baťůžkáři se nemluví o ničem jiném.“

„Kde jste se s ním a s jeho manželkou setkala?“

Odpověděla, že na sebe narazili v několika různých klubech a barech, nikdy však spolu nemluvili. „Pak se všechno změnilo jeden večer před klubem, který se jmenuje Čípek.“

„Nějakej klub se jmenuje Čípek?“ podivil jsem se. Něco takového musí člověku připadat zvláštní, ne?

„Ne doopravdy. Jmenuje se Texaský knihovní depozitář – však víte, Kennedy a Oswald – vedou to tam dva frajeři z Los Angeles, ale je to taková špinavá špeluňka, že jí všichni říkají Čípek.

Každopádně jsem právě odcházela s několika přáteli, když jsem uviděla, že za hromadou nějakých odpadků leží toulavý pes. Byl ošklivě pomlácený a já jsem se zrovna snažila vymyslet, jak ho naložit na moped, když se objevili Dodge a Cameron.

Zavolali auto a odvezli jsme ho k veterináři. Když jsme se pak někde potkali, vždycky jsme si řekli pár slov – většinou o tom psovi.“

„Takže jste Dodge znala dostatečně dobře, že kdybyste za ním večer přišla domů s nějakou špatnou zprávou, věděl by, kdo jste?“

Zjevně zmatená pokrčila rameny. „Asi jo.“

„To je ten pes, že?“ zeptal jsem se a ukázal jsem k oknu.

„Jo.“

Mluvil jsem dál a díval jsem se do poznámek, jen abych něčím zaplnil ticho. „Jak se ten pes jmenuje?“

„Gianfranco,“ odpověděla.

Nereagoval jsem. „Italský jméno, co?“

„Jo, připomínal mi jednoho kluka, kterého jsem znala – někteří psi prostě musejí pořád být na lovu.“

Usmál jsem se a zvedl jsem oči. „Máte nějaké příbuzné, slečno Kohlová?“

„Někde ano.“

„V Chicagu?“

„Všude možně. Byla jsem vdaná, rozvedená, znova vdaná a momentálně odloučená. Víte, jak to chodí.“

„Bratři, sestry?“

„Tři nevlastní bratři; ani k jednomu se nehlásím.“

„A z Chicaga jste se odstěhovala, je to tak?“

„Odjela jsem do New Yorku, jestli máte na mysli tohle – strávila jsem tam asi osm měsíců, ale nelíbilo se mi tam, tak jsem si zažádala o pas a zamířila sem. Všechno to určitě máte v nějaké databázi.“

Ignoroval jsem ji a vyptával jsem se dál. „Do Evropy jste odjela sama?“

„Ano.“

„To chtělo odvahu, ne?“

Jen pokrčila rameny a nenamáhala se s odpovědí. Byla nejen chytrá, ale také něco mnohem víc – byla soběstačná, působila dojmem, že nepotřebuje vůbec nikoho.

„Z čeho žijete – myslím, kde berete peníze?“

„Kde lidi berou peníze? Pracuju. Restaurace, bary, čtyři neděle jako selekční u dveří jednoho klubu v Berlíně. Na živobytí si tím vydělám.“

„A co budoucnost?“

„Znáte to – manželství, pár děcek, dům na předměstí. Manžel ale bude muset být opravdový elegán – někdo jako vy, pane Wilsone. Jste ženatý?“

Jo, hned bych si to s tebou rozdal, pomyslel jsem si. Nejspíš topůrkem sekery. „Měl jsem na mysli bezprostřednější budoucnost.“

„Léto už pomalu končí. Možná se přesunu do Perugie v Itálii – je tam univerzita pro cizince, o které se hodně mluví.“

Vzhlédl jsem od poznámek, ověřil jsem si, že kamera funguje, a podíval jsem se na ni. „Jste lesba nebo bisexuální, slečno Kohlová?“

Čelila pohledu všeobecné mobilizace bez jediného mrknutí. „A povězte mi,“ opáčila, „na které straně plotu hospodaříte vy, pane Wilsone?“

„To není podstatný,“ odpověděl jsem.

„Přesně tak se dívám já na vaši otázku,“ odsekla.

„V tom je velkej rozdíl. Někde jsem slyšel, že je Cameron bisexuální.“

„No a? Měl byste víc chodit mezi lidi. Spousta moderních děvčat je bisexuální – myslím, že už mají chlapů tak plné zuby, že se rozhodly vyzkoušet druhý tým.“

Než jsem stačil na její teorii zareagovat, zaslechl jsem klapot podpatků na linoleu na chodbě.

Do kanceláře vešla Cameron.

Kapitola 71

Ingrid se otočila a díky šťastlivému uspořádání křesel jsem mohl sledovat obě najednou přesně v okamžiku, kdy se uviděly.

Nevyměnily si žádný záblesk vzájemné náklonnosti, žádné tajné dorozumívací znamení. Pohlédly na sebe přesně stejně, jak byste očekávali od náhodných známých. Pokud to hrály, bylo to skutečně skvělé představení – jenže na druhou stranu, za miliardu a dvě stě milionů by se dal slušný výkon čekat, ne?

„Ahoj,“ otočila se Cameron k Ingrid a podala jí ruku. „Nečekala jsem, že tě tady uvidím. Řekli mi, že si můžu přijít pro pas.“

„To mně taky,“ opáčila trpce Ingrid a vyčítavě ukázala palcem na Hajrunnisu. „Tady pan Wilson se mě zrovna ptal, jestli jsi bisexuální.“

„Vážně?“ zahlaholila Cameron. „A co jsi mu řekla?“ Přitáhla si křeslo a posadila se. Ani na ní nebyla zjevná žádná nervozita a musel jsem obdivovat jejich sebeovládání.

„Řekla jsem mu, že ano – ale výhradně s černými holkami. Říkala jsem si, že když už máme co do činění s chlapskou sexuální fantazií, mělo by to stát za to.“

Cameron se rozesmála.

„Vražda není chlapská sexuální fantazie,“ poznamenal jsem.

Sdělil jsem Cameron, že teď případ vyšetřujeme jako vraždu, a vysvětlil jsem jí, jak to bylo s ohňostrojem a s odvezením zrcadel do Florencie. Celou dobu jsem se je však obě snažil sledovat a získat nějaký náznak toho, jaký je jejich skutečný vztah – jsou to milenky, nebo jen dvě přitažlivé ženy, které se zatoulaly do Bodrumu a nejsou nic víc než dvě lodě, míjející se v noční tmě? Byla to Ingrid, kterou jsem slyšel tam v ložnici? Kdo byla ta žena, která věděla o tajné chodbě a která – jak jsem si byl jistý – přiměla Dodge vyjít na vrchol útesu a pak ho shodila dolů?

„Mám fotografii, na níž je v knihovně Dodge společně s vrahem,“ prohlásil jsem. „Jen mu potřebuju dodat obličej.“

Obě na mne pohlédly, jako by jimi existence fotografie otřásla – to bylo něco, o čem se z kolujících fám nedoslechly.

„To byl váš nápad – že jste nechal ta zrcadla vyvolat?“ zeptala se Ingrid a rázem jsem zaznamenal změnu atmosféry – moje oblečení jí sice příliš neimponovalo, získala však nový respekt k mým schopnostem.

„Jo,“ potvrdil jsem.

„To od vás bylo zatraceně chytré,“ zamumlala zamyšleně.

Začal jsem jim vysvětlovat problémy, jimž by čelil každý, kdo by se chtěl pokusit proniknout nepozorovaně do domu. „Musí existovat nějaká neznámá přístupová cesta, něco jako tajná chodba.“

Dál už jsem se však nedostal. Ingrid se sklonila, zvedla svoji lacinou kabelku a položila ji na stůl. „Promiňte,“ omluvila se, „ale musím si vzít něco na tu rýmu.“

Zatímco se snažila najít pastilky proti nachlazení, kabelka jí vyklouzla a její obsah se rozsypal po stole i po podlaze. Cameron i já jsme se sehnuli a sbírali jsme rtěnku, drobné mince, otlučený fotoaparát a tucet dalších drobností. Když jsem se napřímil, viděl jsem, že Ingrid shrabuje ze stolu pastilky a další věci a ukládá si je zpět do kabelky. Na stole dosud ležel malý flakonek se zobrazením květiny vyleptaným na boku.

„Parfém?“ zeptal jsem se a zvedl jsem ho.

„Jo,“ přitakala. „Koupila jsem ho na velkém bazaru v Istanbulu – jeden chlap je tam vlastnoručně míchá. Je trochu silnější – na padesát kroků porazí slona.“

Usmál jsem se, sundal jsem čepičku a stříkl jsem si na ruku. „Gardénie,“ odtušil jsem.

Pohlédla mi do obličeje a poznala, že něco není v pořádku. „Co jste sakra zač – zahradník nebo co?“ Chtěla se zasmát a vzít si parfém zpátky, ale už bylo pozdě.

Parfém rozptýlil veškeré pochybnosti, které jsem měl ohledně jejího hlasu. Byl jsem si stoprocentně jistý, že tou ženou v Cameronině ložnici byla ona: když jsem vyšel z pokoje pro hosty a vracel se k tajnému výtahu, přetrvávala na chodbě stejná unikátní vůně poté, co jí prošla.

„Ne, nejsem zahradník,“ odpověděl jsem. „Jsem zvláštní agent FBI, kterej vyšetřuje několik vražd. Gianfranco – ten chlap, po kterým jste pojmenovala svýho psa – jak dlouho jste s ním chodila?“

Obě s Cameron slyšely agresivitu v mém hlase a uvědomovaly si, že se celá situace úplně změnila.

„Co s tím má společného Gianfranco?“ chtěla vědět Ingrid.

„Odpovězte na otázku, slečno Kohlová.“

„Nevzpomínám si.“

„To on vám ukázal tunel, co vede do domu?“

„Do jakého domu?“

„Do Cameronina.“

„Do mého domu žádný tunel nevede,“ vložila se do hovoru Cameron.

Otočil jsem se k ní a samotného mě překvapoval vztek, který se ve mně zvedl – Dodge byl její manžel a její přátelé ve všech svědeckých výpovědích uváděli, že ji zbožňoval. „Neříkejte mi, že žádnej tunel neexistuje – sám jsem si ho prošel.“

„No a? I kdyby tam byl,“ namítla Ingrid, „nikdo mi ho nikdy neukázal.“

„Gianfranco tvrdí, že ano.“ Vymyslel jsem si to, protože jsem doufal, že tím otřesu tou její zatracenou sebejistotou. Nezabralo to.

„Tak je to lhář,“ odsekla. Cameron byla sdělenou informací i mým vztekem ošklivě vykolejená, ale pro Ingrid to neplatilo – ta naopak přeběhla k síti a zaútočila.

„Vy mu snad věříte?“ ušklíbla se. „Franco je váš svědek? Chlap, co na pláži za pětku a spropitné osahává staré báby? Každý slušný právník by ho rozcupoval na hadry. Zeptal jste se ho taky, jestli neprodává trávu? Zjistil jste si, že se nejmenuje Gianfranco a není to Ital – která ženská by taky snila o tom, že ji přefikne chlápek jménem Abdul? To jste ovšem samozřejmě věděl…“

Dívala se mi do obličeje, zatímco jsem se v duchu proklínal – měl jsem pocit, že v Gianfrankově angličtině zaznívá něco, co mi připomíná spíš Istanbul než Neapol, ale nenašel jsem si čas na to, abych to domyslel do důsledků.

„No ne, vidím, že jeho národnost vám unikla,“ poznamenala s úsměvem.

„Ta není důležitá. Je mi jedno, jak se jmenuje a odkud je.“

„Mně ne,“ štěkla. „Je to otázka věrohodnosti. Gianfranco nemá žádnou a vy jste na tom ještě hůř.“

„Vy jste právnička, slečno Kohlová?“

„Ne – ale hodně čtu.“

Ve způsobu, jakým to vyslovila a podívala se při tom na mne, bylo něco, co mi připomnělo holá prkna a chladnou divadelní zkušebnu. Zkusil jsem výstřel naslepo.

„Odkud tohle máte – z New Yorku, z Los Angeles?“

„Co odkud mám?“

„Studovala jste herectví.“

Ingrid na to nezareagovala, viděl jsem však, jak po ní Cameron střelila pohledem, a věděl jsem, že mám pravdu.

„Můžete si teoretizovat, jak chcete,“ prohlásila. „Jestli Abdul – chci říct Gianfranco – zná nějakou tajnou cestu do domu, tak bych řekla, že je na té fotografii on. Dodge pravděpodobně zabil on.“

„To nedává smysl,“ zaprotestoval jsem ostře. „Kde je motiv?“

„A kde je můj motiv?“

„Myslím, že máte s Cameron poměr. Myslím, že jste to naplánovaly společně a udělaly to pro peníze.“

Rozesmála se. „Cameron a já se neznáme. Jen jsme na sebe párkrát narazily. Nejdelší dobu jsme spolu strávily u veterináře. Tomu říkám milostná aférka.“

„To všechno platí pro Ingrid Kohlovou,“ přitakal jsem. „Jenže já si nemyslím, že jste doopravdy Ingrid Kohlová…“

„Tak se podívejte do mého pasu,“ skočila mi do řeči. „To je absolutní hovadina. Ježíši! Samozřejmě jsem Ingrid Kohlová.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Myslím, že jste tu totožnost ukradla. Myslím, že jen hrajete její roli. Jsem přesvědčenej, že ať se ve skutečnosti jmenujete jakkoli, znáte se s Cameron už hodně dlouho – možná jste spolu dokonce vyrůstaly. Odjela jste z Turecký Lhoty, nebo kde to bylo, a zkusila to v New Yorku. Pak jste obě zamířily do Bodrumu z jednoho jedinýho důvodu – zabít Dodge. To je hrdelní zločin, a i kdyby se vám podařilo vyhnout se smrtící injekci, strávíte zbytek života v base.“

Ingrid se usmála. „Turecká Lhota? To je legrační. To jste si vymyslel – jako všechno to ostatní?“

„Uvidíme, ještě jsem neskončil…“

„Jenže já ano.“ Otočila se ke Cameron. „Nevím, jak ty, ale já chci právníka.“

„Jo, taky potřebuju právní poradu,“ přisvědčila Cameron a zatvářila se jako laňka v záři reflektorů. Popadla kabelku a začala se zvedat.

„Ne,“ zarazil jsem ji. „Mám na vás další otázky.“

„Jsme z něčeho obviněné?“ vyjela na mne Ingrid.

Nic jsem neřekl – bylo zřejmé, že se nedá snadno zastrašit.

„To jsem si myslela,“ pronesla do ticha. „Nemůžete nás tu držet, co? Nemáte tady žádnou jurisdikci.“ Usmála se.

Cameron už mířila ke dveřím. Ingrid sebrala pastilky proti nachlazení a hodila si je do kabelky. Přehodila si ji přes rameno, otočila se a postavila se těsně ke mně. Nemohl jsem si pomoct, připadal jsem si, jako bych pouštěl draka uprostřed bouře.

„Myslíte si, kdovíjak nejste chytrý, ale nevíte nic o mně, o Cameron ani o ničem jiném. Vůbec netušíte, o co tady jde. Ani náhodou. Topíte se a chytáte se stébel, nic jiného tohle vaše počínání neznamená. Jistě, myslíte si, že máte nějaké důkazy. Povím vám ale něco jiného, co jsem četla – ‚důkazy jsou seznam těch materiálů, které jste našel. Co ale věci, které jste nenašel? Jak říkáte těm?‘“

Tentokrát jsem se usmál já. „Příhodný citát – a ze skvělé knihy,“ pochválil jsem ji. V tom okamžiku už jsem věděl, že to byla ona, kdo zabil tu ženu v New Yorku a hodil ji do kyselinové lázně.

„Ten citát pochází z knihy, jejíž titul zní Principy moderní vyšetřovací techniky a jejímž autorem je jistej Jude Garrett,“ pokračoval jsem. „A vím, kde jste tu knihu sehnala – vypůjčila jste si ji v newyorský veřejný knihovně na falešnej floridskej řidičák. Odnesla jste si ji do pokoje číslo 89 v hotelu Eastside Inn, kde jste bydlela, a použila jste ji jako příručku, podle který jste někoho zavraždila. Jak se vám tohle líbí jako důkaz?“

Bezvýrazně na mne hleděla – můj ty Bože, z její strany to byl triumf sebeovládání. Její mlčení mi však říkalo, že jsem otřásl celým jejím světem a roztrhl plátno jejího úzkostlivě naplánovaného zločinu odshora až dolů.

Otočila se na patě a vyšla z kanceláře. Počítal jsem, že nejpozději za hodinu Cameron zmobilizuje právníky, zaplatí za regiment špičkových poradců, nebude jim to ale nic moc platné – věděl jsem, čeho se dopustily, měl jsem přehled o všem ode dne, kdy se zřítila Dvojčata, až po skutečný důvod, proč se na Dodgeových rukou našly tržné rány.

Nevěnoval jsem však žádnou pozornost tomu, co právě řekla, že totiž vůbec netuším, o co jde. Domníval jsem se, že se jen vychloubá, že jsou to jen laciné hospodské řečičky, v tom jsem ji ovšem podcenil. Měl jsem si zapamatovat úplně všechno, měl jsem si vyslechnout a promyslet každé její slovo.

Zvedl jsem oči a zachytil jsem Hajrunnisin pohled. Civěla na mne s nefalšovaně ohromeným výrazem. „Páni!“ vydechla.

Skromně jsem se pousmál. „Díky.“

„Ne vy,“ odpověděla. „Ona. Páni!“

Pokud jsem ovšem chtěl být upřímný, musel jsem s ní souhlasit. Ingrid Kohlová – nebo jak se doopravdy jmenovala – odvedla při našem rozhovoru úžasný výkon, lepší, než bych byl očekával. I tak jsem však měl na kameře natočenou spoustu věcí, o nichž jsem věděl, že ji u soudu pomohou usvědčit. Zvedl jsem kameru a nedokázal jsem se ovládnout – hlasitě jsem se rozesmál.

„Co se děje?“ podivila se Hajrunnisa.

„Měla jste pravdu,“ řekl jsem. „Páni! Ty věci z kabelky nevysypala náhodou – byl to manévr k odvrácení pozornosti. Vypnula tu zatracenou kameru.“

Kapitola 72

Kráčel jsem podle přístaviště, bolely mě nohy a měl jsem hlad, byl jsem však příliš nabuzený, než abych se najedl nebo si odpočal. Uplynuly tři hodiny od okamžiku, kdy jsem zasunul baterii zpátky do telefonu a odešel z kanceláře Cumaliové; už jsem mezitím stačil projít pláž, staré město a teď jsem byl v přístavu.

Dvakrát už jsem začal vyťukávat Bradleyho, tak zoufale jsem čekal na výsledky testů DNA, pokaždé jsem se však včas zarazil. Zdůraznil jsem mu po telefonu, jak je to naléhavé, a věděl jsem, že se se Šeptalem postarají o to, aby je laboratoř provedla přednostně. Říkal jsem si, že mi zavolá okamžitě, jakmile je bude mít, to však moje čekání nijak neusnadňovalo. Dělej, pobízel jsem ho neustále v duchu. Dělej.

Byl jsem na poloviční cestě mezi skupinkou stánků s mořskými pokrmy a několika hlučnými námořnickými bary, když telefon zazvonil. Ohlásil jsem se, aniž bych se podíval, kdo volá. „Bene?“ vyhrkl jsem.

„Máme výsledky,“ odpověděl. „Zatím žádný podrobnosti, jen telefonický shrnutí, ale říkal jsem si, že to budete chtít vědět co nejdřív.“

„Povídejte,“ pobídl jsem ho a snažil jsem se zachovat neutrální tón.

„Ten kluk rozhodně není syn tý ženský.“

Místo odpovědi jsem hlasitě vydechl – byl jsem tak napružený, že jsem si vůbec neuvědomoval, že zadržuji dech. Proč ho tedy sakra Cumaliová vychovává jako vlastního? ptal jsem se sám sebe.

„Oba jsou si ale blízce příbuzní,“ pokračoval Bradley. „S pravděpodobností 99,8 procent je to jeho teta.“

„Teta?“ opakoval jsem pro něj i sám pro sebe. Teta?

„A co otec?“ zeptal jsem se. „Můžou nám říct něco o něm?“

„Ano – otec toho kluka je její bratr.“

Tak tedy, pomyslel jsem si, Lejla Cumaliová vychovává bratrova syna. Cítil jsem narůstající vlnu vzrušení – náhlé jasnozřivosti –, nahlas jsem však nic neřekl.

„To je všechno, co vám momentálně můžu říct,“ uzavřel své sdělení Bradley.

„Dobrá,“ opáčil jsem chladně a ukončil jsem hovor.

Zůstal jsem nehybně stát a odrušil jsem si v hlavě hulákání pijáků v barech. Bratr Lejly Cumaliové měl malého synka, kterého ona vychovávala – v absolutní tajnosti – jako vlastní dítě.

Proč? položil jsem si znovu tutéž otázku. Proč v té věci lže? Je snad něco ostudného na tom, že se stará o vlastního synovce?

Vzpomněl jsem si na to ráno, kdy jsem se s ní setkal v parku na rohu – na zlobu, s níž reagovala na můj vpád do jejího soukromí, a na ten kradmý způsob, jímž ho vzala do náručí. Připomněl jsem si svůj tehdejší dojem, že jsem narazil na nějaké tajemství. Nebylo to normální; nic z toho nedávalo smysl.

Pokud ovšem samozřejmě nebyl otcem nějaký psanec – například voják v tajné válce. Muž, který je neustále v pohybu, muž hledaný pro džihád, terorismus nebo něco ještě horšího…

Takový člověk by možná syna předal k vychování sestře.

Za takových okolností bych chápal, že by Lejla Cumaliová-al-Nassouriová reagovala poplašeně, kdyby se na scéně objevil americký vyšetřovatel a dozvěděl se o chlapcově existenci.

Co ale klučinova matka? Kde ta byla? Pravděpodobně mrtvá – zabitá při bombardování nebo zastřelená v kterékoli z tuctu zemí, kde muslimské ženy denně přicházejí o život.

Našel jsem si lavičku, posadil se a zadíval se do země. Po dlouhé době jsem vzhlédl a od té chvíle jsem se s přesvědčivým pocitem, že jsem ve vyšetřování dospěl do převratné fáze, už nedomníval, že Lejla al-Nassouriová mluvila po telefonu s teroristou. Byl jsem přesvědčen, že mluvila s bratrem.

Konečně jsem vypočítal kvadraturu svého kruhu – pochopil jsem skutečné spojení mezi arabským fanatikem a umírněnou tureckou policistkou. Nemluvili spolu o konkrétních aspektech smrtícího plánu ani o úmrtnosti na neštovice. My jsme vycházeli z předpokladu, že tomu tak bylo, a vzali jsme útokem dveře označené „terorismus“, pravda však byla mnohem lidštější: byli to sourozenci.

Ano, nejspíš věděla, že je psanec, pochyboval jsem však, že by měla představu o rozměrech útoku, k němuž se připravoval. Mezi Araby je bezpočet mužů, kteří se kloní k islámskému fundamentalismu a věří v džihád – jen USA jich mají na seznamu osob, které nesmějí být vpuštěny do letadla, dvacet tisíc –, na jejichž hlavu je vypsaná nějaká odměna a kteří se snaží, aby je Echelon ani žádná z jeho další odnoží nenašly. Považovala ho pravděpodobně za jednoho z nich – za běžně se vyskytujícího fanatika. Neměl jsem žádné důkazy, které by potvrzovaly, že věděla, že plánuje masovou vraždu, nebo že si vůbec byla vědomá toho, že je v Hindúkuši.

Vstal jsem a rychle jsem odcházel, proplétal jsem se mezi hloučky turistů, vyhýbal se vozidlům a mířil k hotelu. Co ale ty dva telefonáty? Proč Saracén v tak kritickou chvíli riskoval všechno, aby si s ní promluvil?

Jak už jsem říkal, zalila mě vlna jasnozřivosti. V registratuře v ložnici Cumaliové jsem našel účet z oblastní nemocnice – ten, na němž stálo, že byl klučina hospitalizovaný s bakteriální meningitidou. Nevzpomínal jsem si na přesné datum jeho hospitalizace, ale ani jsem ho nepotřeboval – byl jsem si jistý, že se bude časově shodovat s oběma telefonáty mezi Lejlou Cumaliovou a jejím bratrem.

Jakmile se dozvěděla, jak vážně je synovec nemocný, vyvěsila nepochybně na internetové nástěnce šifrovanou zprávu, v níž Saracéna naléhavě požádala, aby jí zavolal. Ve svém rozrušení si patrně říkala, že otec má právo něco takového vědět, a byla přesvědčená, že vzhledem ke svému náboženskému zanícení se bratr bude chtít za syna modlit.

Většina stránek zveřejňujících seznamovací a jinou osobní inzerci automaticky upozorňuje ostatní uživatele na příspěvky, které by je mohly zajímat. Saracén nejspíš dostal textovou zprávu, z níž se dozvěděl, že jiný obdivovatel nějakého obskurního básníka – nebo něčeho podobného – něco vyvěsil na internet. Protože věděl, že to mohou být jen špatné zprávy, zavolal jí do určené telefonní budky a vyslechl si její předem nahraný šifrovaný vzkaz.

Co to pro něj muselo být za chvíli. Na pustém vrcholku hory v Afghánistánu, kde se pokoušel testovat výsledky práce, jíž věnoval polovinu života, se třemi lidmi umírajícími v uzavřené chatrči na virulentní neštovice, u vědomí toho, že kdyby ho tam někdo objevil, znamenalo by to pravděpodobně okamžitou smrt, a k tomu všemu se dozvědět, že je jeho syn kriticky – možná i smrtelně – nemocný.

V zoufalství se s Cumaliovou dohodl na další relaci, jíž byl jeho druhý telefonát. Sdělila mu, že léky zabraly, krize je překonaná a jeho synovi už nehrozí nebezpečí – proto už žádné další hovory nenásledovaly.

Uvědomoval jsem si však ještě jednu věc, jíž jsem se nijak nemohl vyhnout – Saracén musel toho klučinu z celého srdce milovat, protože tím telefonátem riskoval úplně všechno. Nelíbilo se mi to, ani trochu se mi to nelíbilo – ze zkušenosti se zastřelením Modrého jezdce jsem věděl, že musíte-li někoho zabít, je mnohem lepší, je-li to zrůda a ne milující otec.

Vyběhl jsem po schodech do hotelu, vrazil jsem do pokoje, naházel jsem si do tašky pár věcí na převlečení a popadl jsem pas. Znal jsem už Saracénovo jméno – bylo stejné jako jeho sestry, al-Nassouri – a věděl jsem, odkud pocházela jeho rodina.

Musel jsem do Saúdské Arábie.

Část Čtvrtá

Kapitola 1

Let číslo 473 společnosti Turkish Airlines odstartoval z letiště v Milasu, ostře zabočil v paprscích zapadajícího slunce a přes cíp Středozemního moře nabral kurz na Bejrút.

Když jsem vyšel z hotelu, posadil jsem se do fiatu, rychle jsem dojel na letiště a nasedl jsem do prvního letadla mířícího na jih – stačil mi jakýkoli spoj, jímž jsem se dostal blíž Saúdské Arábii.

Šlo mi o to, abych ušetřil co nejvíc času. Ještě ze vzduchu jsem se chystal zavolat a zařídit, aby na mne nějaký americký vládní proudový letoun čekal na poloviční cestě – na ranveji v Libanonu.

Jen co se pod námi objevily jiskřivé vody Středozemního moře a zhasl nápis PŘIPOUTEJTE SE, popadl jsem mobilní telefon a zamířil na toaletu. Neměl jsem čas lámat si hlavu tím, jestli mě někdo neposlouchá, jen jsem se v kabince zamkl a zavolal jsem Battleboiovi do New Yorku. Ze všeho nejdřív jsem potřeboval vědět, kam mám vlastně v Saúdské Arábii jet.

Telefon zvedla Rachel-san. „To jsem já,“ ohlásil jsem se bez další identifikace. „Potřebuju mluvit s tím hromotlukem.

Poslyšte,“ začal jsem, jakmile přišel k telefonu. Na zdvořilosti nebyl čas. „Říkal jste, že jste našel její žádost o vydání řidičáku…“

„Jo, našel.“

„Narodila se v Saúdský Arábii – kde? Ve kterým městě?“

„Vydržte,“ zabručel a slyšel jsem, jak přechází do své pracovny.

„Už mám tu žádost před sebou,“ oznámil po chvilce. „‚Džidda,‘ píše se tady. Nějaký město jménem Džidda.“

„Díky,“ odpověděl jsem. „Skvělá práce.“ Chystal jsem se hovor ukončit, ale byl rychlejší než já.

„Slyšel jste, co se stalo?“ zeptal se.

„Myslíte o Leavenworthu?“

„Jo. Říkal jsem vám, že mě nejdřív vymačkaj a pak podtrhnou. Hrozně nerad to dělám, ale… musím vás požádat… potřebuju pomoct.“

Hlas mu zadrhoval a několikrát se musel odmlčet, aby potlačil emoce. „Zvládnu to – myslím odsedět si ten trest –, ale přijdu o Rachel. Chce děti – nemůžu po ní chtít, aby se jich vzdala a čekala na mě. Nechci nic víc než zkrouhnout to o pět let. Nevím, kdo vlastně doopravdy jste, ale…“

„To stačí,“ zarazil jsem ho drsněji, než jsem měl v úmyslu, ale nemohl jsem mu dovolit, aby se nějak blíž věnoval tématu mé totožnosti, pro případ, že by nás někdo poslouchal. „Znám různý lidi,“ ujistil jsem ho spěšně. „Slibuju, že udělám, co budu moct.“

„Jo, jistě,“ zahučel ironicky, a byť jsem chápal, že ho využili a pak potopili, vůbec se mi to nezamlouvalo.

„Nejsem jako ti, co vás dopadli,“ vyjel jsem na něj zvýšeným hlasem. „Když vám dávám svoje slovo, myslím to vážně. Udělám všechno, co bude v mejch silách. Jasný? Mám ale pár vlastních problémů…“

„Jistě, jistě,“ přitakal. Pomyslel jsem si, že ho moje rozčilení uklidnilo víc než jakýkoli slib, který bych mu dal, a ukončil jsem hovor.

Další, komu jsem zavolal, byl Šeptal. Ani tentokrát jsem se nemusel představovat. „Vím, jak se jmenuje,“ oznámil jsem klidně.

Myslím, že ještě nikdy v historii tajných zpravodajských služeb nebyla taková bomba uvítána tak dlouhým mlčením. Po chvíli, která mi připadala jako celá věčnost, Šeptal zareagoval: „Myslíte toho chlapa z Afghánistánu?“

„Jo. Jmenuje se al-Nassouri. Je to bratr tý policistky.“

A bylo to – hotovo. Organismus splnil svoje poslání a předal získanou informaci. Kdybych v tom okamžiku zemřel, už by na tom nezáleželo – operace by pokračovala.

„Co ještě?“ chtěl vědět Šeptal.

„Zatím nic moc – narodil se v Džiddě v Saúdský Arábii,“ dodal jsem.

„Saúd? Zeptejte se, proč mě to nepřekvapuje,“ odpověděl Šeptal.

„Ještě pár hodin a měl bych mít jeho plný jméno a datum narození. Doufám, že seženu i fotografii.“

„Kde to sakra jste?“ zeptal se najednou. Teprve podruhé v zaznamenané historii zvýšil hlas. Došlo mi, že se na monitoru jeho počítače právě objevil výsledek automatické lokalizace mého telefonu a ukazuje mu, že jsem někde uprostřed Středozemního moře. Skutečný problém ovšem nebyl v tom, že by ho místo, kde jsem se nacházel, vystrašilo – emoce, stres, úleva, to všechno v Davu McKinleym vyvřelo na povrch. Měli jsme jméno, měli jsme totožnost, měli jsme muže, kterého jsme hledali. Teď už to byla jen otázka času.

„Jsem na palubě letu TA473 a mířím do Bejrútu,“ odpověděl jsem. „Potřebuju pomoc, abych se dostal do Džiddy, a spoustu místní podpory, až tam budu.“

„O tom si promluvíme za chviličku. Nejdřív mi povězte, za jak dlouho mi můžete dát čerstvé informace se zbytkem detailů.“

Podíval jsem se na hodinky a rychle jsem v hlavě kalkuloval letové časy a pátrání v dokumentech. „Za dvanáct hodin – tou dobou bych měl mít všechno, co potřebujeme.“

„Určitě?“

„Jo.“

„Momentálně jsem v kanceláři,“ sdělil mi, „ale pak nebudu. Budu kousek odtud – znáte to tam. Budeme čekat na váš telefon.“

Myslel tím Bílý dům a chtěl říct, že bude v Oválné pracovně s prezidentem.

Kapitola 2

Odemkl jsem dveře toalety a ocitl jsem se tváří v tvář půltuctu naštvaných cestujících, kteří si přivolali na pomoc letušku. Její pevně zaťatá čelist byla jasným signálem toho, že se mě chystá spravedlivě potrestat.

„Lidé vám klepali na dveře,“ prohlásila ledově.

„Jo, slyšel jsem je,“ odpověděl jsem. Byla to pravda, jenže co jsem měl dělat – zavěsit řediteli zpravodajských služeb?

„Víte, že za letu nesmíte používat mobilní telefon.“

Přikývl jsem. Bože, jak jsem byl unavený. „Jo,“ hlesl jsem, „vím.“

„A viděl jste naše video, kde je to jasně řečeno?“

„Jistě, dámo. Něco vám ale povím – kašlu na to.“

Když jsem se vracel ke svému sedadlu, cestující na mne nepřátelsky zahlíželi a vyměňovali si poznámky v turečtině nebo libanonské arabštině. Zase jeden odporný Američan, říkali si nejspíš.

Pocítil jsem proto jisté uspokojení, když jsem si všiml – poté, co jsme o chvíli později přistáli v Bejrútu –, že nemíříme k letištnímu terminálu. Místo toho jsme zůstali stát na ploše a v ústrety nám rychlým tempem vyrazila motorizovaná hydraulická plošina, tři policejní vozy a půltucet černých SUV.

Zatímco se cestující i členové palubní posádky dívali z oken, přemýšleli, co se sakra děje, a začínali mít strach, přistoupila ke mně ta ledová letuška.

„Pan Wilson?“ zeptala se. „Pojďte se mnou, prosím.“

Nějaký Brit, který seděl v řadě za mnou, se zadíval na přibližující se oddíl ozbrojených policistů. „Ježíši – tohle všechno jen proto, že jste si zavolal mobilem? Tihle Libanonci se s tím nemažou, co?“

Dělal si legraci a já jsem se bezděky usmíval, když jsem se chopil příručního zavazadla a následoval ledovou pannu uličkou. Dvě z jejích kolegyň už otáčely pákou a otevíraly jedny z dveří kabiny. Když je měly otevřené, přisunula se k nim hydraulická plošina.

Na plošině stál chlapík středního věku v tmavém obleku. Nakoukl do kabiny a uviděl mě. „Brodie Wilson?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

„Máte pas?“

Vytáhl jsem ho z kapsy a podal mu ho. Zkontroloval fotografii, tělesný popis na stránce s osobními údaji a naťukal sériové číslo do svého mobilu. O chviličku později dostal potvrzení a pas mi vrátil.

„Jsem Wesley Carter, obchodní atašé na zdejším velvyslanectví,“ představil se. V životě jsem ho neviděl, ale věděl jsem, že to není pravda – bezpochyby to byl náčelník bejrútské stanice CIA. „Půjdete se mnou?“

Před očima všech lidí na palubě včetně rozpačitě se tvářící ledové panny jsem vyšel na plošinu a hydraulické rameno nás spustilo k zemi. Na strategických pozicích kolem SUV stáli čtyři další Američané v oblecích a mně bylo jasné, že je to ozbrojená ochranka. Carter mě pod jejich dohledem usadil na zadní sedadlo jednoho z aut a dal signál libanonským policistům ve služebních vozech.

Zapnuli blikající majáčky a maximální rychlostí jsme se rozjeli po asfaltové ploše k vedlejší ranveji.

„Nechali jsme vám přistavit soukromý proudový letadlo,“ vysvětloval. „Patří jednomu arabskýmu obchodníkovi se zbraněma, s kterým se tak trochu kamarádíme. Byl to jedinej stroj, kterej jsme takhle narychlo sehnali. Piloti jsou ale naši – sloužili u vojenskýho letectva, takže jsou to machři.“

Podíval jsem se neprůstřelným sklem a viděl jsem, že v dáli před námi čeká s nahozenými motory černý soukromý proudový letoun Gulfstream 4 s prodlouženým trupem. Přemýšlel jsem o tom, kolik raketometů asi musíte poskytnout spřáteleným silám CIA na Blízkém východě, abyste si mohli takovou hračku dovolit.

„Šeptal říkal,“ pokračoval tiše Carter, „že pracujete absolutně mimo oficiální kanály, hledáte údajně tu jadernou rozbušku.“

Přikývl jsem. „Kdo ji nehledá?“

Zasmál se. „Svatá pravda. Jen tady z bejrútský stanice bych jich napočítal tři tisíce – zapojili se do toho všichni široko daleko. Nikdo ale nic nenašel. A co vy?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zatím nic.“

„Myslím, že je to sólo pilot.“

„Kdo?“

„Ten chlap s jadernou bombou.“

Otočil jsem se k němu. „Proč myslíte?“

„Nejspíš podle lidský povahy – kdyby nebyl, už bychom se něco doslechli. Lidi vždycky žvaněj a prodaj úplně každýho. Nedaleko odtud jsme měli jednoho revolucionáře – neházel bomby, ale podle spousty lidí to byl fanatik. Měl tucet následovníků, který ho zbožňovali a prošli společně horoucím peklem. A stejně ho jeden z nich prodal. Vždyť to znáte – Jidáš zradil Ježíše polibkem.“

Tentokrát jsem se zasmál já.

„Jsou to už dva tisíce let,“ dodal Carter, „ale nic se nezměnilo – aspoň v týhle části světa určitě ne.“

SUV zastavil u schůdků Gulfstreamu a já jsem popadl svoji brašnu. „Dobrá historka,“ utrousil jsem a potřásl jsem mu rukou.

Otevřel jsem dveře a rozběhl se ke schůdkům. Slyšel jsem, jak za mnou Carter volá: „Nezapomeňte – chlapi tam, kam letíte, jsou jen hnusná špína zabalená v lidský kůži. Hodně štěstí.“

Usmál jsem se – štěstí už jsem nepotřeboval. I když byl Saracén sólo pilot, nezáleželo na tom. Věděl jsem, že za pár dalších hodin budu mít jeho celé jméno, datum narození, historii prvních let jeho života a pravděpodobně i fotografii. To bude stačit, aby Carter a stovka náčelníků na dalších stanicích zmobilizovali svoje lidi i agenty jiných států – v podstatě celý tajný svět – a ti aby ho našli.

Odhadoval jsem to na osmačtyřicet hodin. Za osmačtyřicet hodin ho budeme mít: stihneme to včas.

Kapitola 3

Všechny etikety na malých skleněných lahvičkách se smrtonosným obsahem už byly nalepené. A Saracén to stihl přesně podle harmonogramu.

Pracoval neúnavně, ale svoji roli sehrálo i štěstí – jeden z jeho kolegů měl autohavárii, což mu poskytlo příležitost přihlásit se na několik dvojitých směn.

Od samého začátku si práci zorganizoval po vzoru výrobní linky, kterou si zařídil v koutě skladovacího prostoru skrytém za vysokými hromadami rozložených a zploštělých obalů. Nikým nerušen si tam u odpadového kanálku připravil zahradní hadici, zhutňovač odpadů, běžně prodávanou lepicí pistoli a několik různě velkých plastových vaniček.

Naplnil vaničky chemickým rozpouštědlem, rozřízl smršťovací fólii, v níž byla zabalená plata se skutečným lékem, a ponořil malé lahvičky do připraveného roztoku přesně na dvě a půl minuty – což byla, jak experimentálně zjistil, optimální doba na odlepení etiket. Ty pak rozložil před pokojový radiátor, kde je dvě minuty sušil – stejnou dobu potřeboval k tomu, aby nepotřebné lahvičky hodil do zhutňovače, rozdrtil je na prášek a hadicí smyl tekutý léčivý přípravek, který obsahovaly, do kanálku.

Nejpomalejší částí celého procesu bylo natření rubu etiket lepicí pistolí a jejich opětovné nalepení na vlastní lahvičky. Zprvu to trvalo tak dlouho, až se obával, že stanovený termín vůbec nemůže stihnout, brzy však zjistil, že když o tom příliš nepřemýšlí, navykne si na pravidelný rytmus a sám na sebe se dívá jako na robota s lepicí pistolí, výrobní kapacita se tím dramaticky zvýší.

Naštěstí pro něj mělo skladiště vlastní stroj na balení do smršťovací fólie, na němž se mohly opravovat obaly, které byly nějak poškozené při výrobě nebo expedici. V důsledku toho nečinilo Saracénovi žádné potíže postarat se, aby jeho smrtonosné lahvičky působily naprosto standardním dojmem.

Na konci první noční směny měl připravenou tisícovku lahviček, které byly ve všech praktických ohledech identické s těmi, jež používala firma Chyron. Byly naplněné podobně vyhlížející bezbarvou kapalinou, polepené autentickými etiketami široce používaného léku, zatavené v pravých plastových obalech a opatřené legitimními čárovými kódy, sériovými čísly a odesílacími balicími listy. Jediný rozdíl, který nebylo možno odhalit ničím jiným než komplikovanou chemickou analýzou, spočíval v tom, že místo potenciálně spásného léčivého prostředku obsahovaly Saracénovu podomácky vyrobenou apokalypsu.

Jakožto lékaři mu byla známá přesná podoba procesu, který bude následovat poté, co se lahvičky dostanou do Ameriky. Praktický lékař nebo příslušně kvalifikovaná zdravotní sestra do hrdla lahvičky zasunou injekční stříkačku s jehlou délky pětadvaceti milimetrů nebo víc. Délka jehly byla důležitá, protože prostředek, který podle svého domnění aplikovali, musel být podán takzvanou intramuskulární cestou. Budou ho píchat do deltového svalu na rameni a jehla o délce minimálně pětadvaceti milimetrů je nezbytná, aby řádně pronikla svalovou tkání dospělých a starších dětí. V případě kojenců a malých dětí stačí jehla o délce dvaadvaceti milimetrů, injekce se však v tom případě dává do hýždě.

Bez ohledu na věk pacienta nebo na místo vpichu injekce platilo, že jakmile se virus ocitne v něčím těle – a u intramuskulárních injekcí se do něj nemohl nedostat –, už danou osobu nebude možno zachránit. Zcela výstižně bylo možno říct, že je to zombie – jeden z chodících mrtvých.

Saracén rovněž věděl, že v každé komunitě existuje jedna malá skupina – novorozené děti –, která bude z okruhu těch, jimž bude legitimní lék podáván, vyloučena, ale nezáleželo mu na tom. Za situace, kdy bude vypuštěno deset tisíc vektorů, a vzhledem k tomu, že jsou neštovice vzduchem přenosný patogen, nakažlivý jako obyčejná rýma, bylo pro děti i pro kohokoli jiného jedinou možností, jak se infekci vyhnout, přestat dýchat.

S jednou tisícovkou skleněných lahviček připravenou a s jistotou, že bude moci pokračovat ještě rychleji, si té první noci odpíchl konec směny a cestou domů překypoval nadějí a divokým vzrušením. Právě začínalo svítat, ale místo aby se v malém pronajatém bytečku svalil do postele, začal s rituálem, jehož se držel celý následující týden.

Pustil si televizi a díval se na meteorologický kanál.

V časných ranních hodinách tento kanál přinášel komplexní aktualizaci a předpověď počasí v kontinentálních Spojených státech. Saracén ke svému obrovskému potěšení viděl, že se na severu Kanady pomalu vytváří pro tuto roční dobu netypická studená fronta, která má podle předpovědi přejít nad celými Spojenými státy. Všichni odborníci se shodovali na tom, že se značným předstihem proti normálu přichází neobvykle chladný podzim.

Tento zdánlivě nevinný vývoj počasí zaručoval, že nadcházející útok bude – pokud něco takového bylo vůbec možné – ve svých důsledcích ještě drtivější. Všechny vzduchem přenosné viry – nejen vir neštovic – jsou v chladných podmínkách mnohem nakažlivější a většina odborníků odhaduje, že takové podmínky jejich šíření urychlují přinejmenším o třicet procent. Důvody jsou jasné – lidé víc kašlou a kýchají, jezdí raději autobusem, místo aby chodili pěšky, a jedí v uzavřených restauracích a ne u stolků na chodníku. Když klesá teplota, populace se mimoděk stahuje víc k sobě navzájem a vytváří tak mnohem vhodnější prostředí pro přenos virové infekce.

O několik dní později, když dokončil přípravu poslední z deseti tisíc lahviček, Saracén uviděl, že studená fronta nadále sílí a rozšiřuje se.

Přemístil zásilky zabalené ve smršťovací fólii do řádných skladovacích prostor, rozdělil je do příslušných nakládacích kójí podle zamýšleného místa určení a naposledy zkontroloval, že jsou všechny jejich expediční dokumenty v pořádku.

V příštích čtyřiadvaceti hodinách balíčky vyzvedne několik nákladních aut, součást nekonečného konvoje pravidelně projíždějícího evropský výrobní závod Chyronu, a převeze je po sto padesát kilometrů dlouhé trase přes město Mannheim, kolem obrovské americké vojenské základny v Darmstadtu až na letiště ve Frankfurtu.

Lety do Ameriky budou trvat přibližně deset hodin, balíčky pak budou přepraveny do firemních regionálních nákladních středisek a tam – o nějakých dvanáct hodin později – naloženy na další nákladní auta a rozvezeny do lékařských ordinací na území celých Spojených států.

Sám v obrovitém skladišti, jen ve společnosti vlastních myšlenek a Boha, si byl Saracén jistý, že za osmačtyřicet hodin bouře – a to v doslovném i obrazném smyslu toho slova – udeří na vybraný cíl.

Kapitola 4

Interiér soukromého proudového letounu obchodníka se zbraněmi byl tak ohavný, že to zraňovalo nejen můj vkus, ale i moje oční bulvy. Stěny byly potažené purpurovým mačkaným sametem, sedačky v pilotní kabině byly polstrované tmavě rudým brokátem vyzdobeným monogramy a všechno kování bylo pozlacené a tak naleštěné, že vypadalo jako z mosazi.

Letadlo však bylo schopné cestovat ve velkých výškách – kde jsou menší turbulence a řidší vzduch –, což znamenalo, že v rukou dvou pilotů amerického vojenského letectva jsme se mohli do Džiddy dostat v rekordním čase. A mělo ještě jednu výhodu – v zadní části kabiny byly dveře, které vedly do ložnice s postelí normální velikosti a do koupelny zdobené kombinací chromu, zrcadel a leopardí kůže.

Podařilo se mi dekor ignorovat, a když jsem se osprchoval, převlékl jsem se a položil se na postel. Nevím, jak dlouho jsem spal, ale po nějaké době jsem se probudil, zvedl jsem žaluzii a ke svému překvapení jsem zjistil, že venku padla noc a že letíme pod nekonečnou hvězdnou bání.

Otočil jsem se a v té samotě letu jsem začal přemýšlet o obrovském úsilí, které jsem vynaložil, abych unikl tajnému životu, o tom, jak krásných pár měsíců jsem prožil v Paříži, když jsem sahal po normální existenci, a jak bych si přál, abych našel někoho, kdo by mě miloval tolik, jak jsem chtěl milovat já jeho. Byl bych si přál i děti, jenže za daných okolností – poté, co jsem byl vtažen zpět do utajeného světa a i nyní jsem se honil za stíny v temných uličkách – bylo pravděpodobně nejlepší, že se věci vyvinuly tak, jak se vyvinuly. Možná později, až budu s tímhle posláním konečně hotový, zasnil jsem se…

A s touto představou na mysli jsem někde mezi nebesy a pouští zjevně znovu usnul a opět se zdánlivě odnikud vynořila ta vize, v níž jsem se na palubě staré jachty plavil přes nekonečné moře a mířil do umírajícího světla.

Uprostřed toho výjevu jsem zaslechl vzdálený hlas, který jsem nepoznával, pak mi to ale došlo: nebyl to Bůh, byl to pilot, který mi z reproduktoru sděloval, že za patnáct minut budeme přistávat.

Shodil jsem nohy z postele a chvíli jsem zůstat tiše sedět. Vidina smrti mě rozrušila ještě víc než poprvé. Působila živěji a naléhavěji, jako by se ke mně už blížila.

Kapitola 5

Na asfaltové ploše v Džiddě jsem se setkal s uvítací delegací z nejvyšších míst, oděnou v neposkvrněně bílých galábiích a s charakteristickými červenobíle kostkovanými pokrývkami hlavy – dva z nich měli řízy lemované zlatem, což naznačovalo, že patří do saúdské královské rodiny.

Čekali na mne u paty schůdků – byl jich celkem tucet, všichni ošlehaní silným pouštním větrem – a vpovzdálí postávalo nejmíň čtyřicet dalších chlapů s útočnými zbraněmi u konvoje černých vozů značky Cadillac Escalade.

Vedoucí delegace – jeden z těch dvou se zlatým lemováním – postoupil kupředu, potřásl mi rukou a představil se jako ředitel Mabahithu, saúdské tajné policie. Bylo mu necelých čtyřicet let, měl slabý stisk ruky, úzká očka a asi takové charisma jako anděl smrti.

Ukázal na zbytek skupiny. „Tohle všechno jsou vysoce postavení členové mé organizace. Přiletěli jsme před dvěma hodinami z Rijádu,“ vysvětlil a mávl rukou k neoznačenému jumbo jetu stojícímu na vedlejší ranveji. Nejspíš potřebovali letadlo takové velikosti k přepravě svého vozového parku pancéřovaných SUV.

Usmál jsem se a zdviženou rukou jsem pozdravil celý tým. Napadlo mě zeptat se, proč mezi nimi není žádná žena, ale pomyslel jsem si, že by to možná nebyl nejšťastnější začátek. Místo toho jsem řediteli poděkoval za pomoc. „Mluvil jsem s Davem McKinleyem, když jsem odlétal z Turecka – zřejmě vám okamžitě zavolal.“

Chlapík se na mne podíval, jako bych se snad zbláznil. „Vůbec jsem s Šeptalem nemluvil – prezident Grosvenor osobně zavolal Jeho Veličenstvu králi.“ Nebylo divu, že jsme měli k dispozici Boeing 747 a malou armádu.

Byl jsem do té doby v Saúdské Arábii pouze jednou, a to před mnoha lety, velice dobře jsem se však na tu návštěvu pamatoval a věděl jsem, že formální chování je kriticky důležité, obrátil jsem se proto k delegaci.

„Pro člena jedné z bezpečnostních složek Spojených států amerických je obrovskou ctí mít příležitost spolupracovat s proslulým Mabahithem,“ lhal jsem a hulákal ty lži do poryvů větru. „My všichni v mé organizaci – a totéž platí pro celou zpravodajskou komunitu – na váš sbor pohlížíme s nejvyšší úctou.“ Byli to právě tihle muži, o nichž Carter mluvil jako o hnusné špíně zabalené v lidské kůži. „Jak pravděpodobně víte, domníváme se, že jsme už na dosah identifikaci muže, který se pokouší opatřit si jadernou rozbušku. Nepochybuji o tom, že s pomocí legendárních schopností, znalostí a inteligence Mabahithu dokážeme tuto misi rychle dovést k úspěšnému konci.“

Náramně se jim to zamlouvalo. Všichni se usmívali a přikyvovali, přistupovali ke mně, líbali mě na tváře a představovali se mi. Když jsme si odbyli formality, zamířili jsme k autům a rychle jsme vyjeli z letiště k záři vzdálených světel.

Při své předchozí návštěvě jsem byl právě v Džiddě, takže jsem se tam vcelku vyznal. Mohl bych ji doporučit pouze v jednom jediném případě: kdybyste náhodou chtěli spáchat sebevraždu a nemohli v sobě najít dostatek odvahy, po dvou dnech v Džiddě byste už vůbec neváhali.

Ve městě, kde nejsou kina, hudební představení, bary, kavárny pro obě pohlaví a nekonají se žádné párty, se po večerech těžko hledala nějaká zábava, a dálnice, po níž jsme jeli, byla tudíž téměř opuštěná. To ovšem chlapíkům v čele kolony nezabránilo v použití blikačů a s kvílením sirén jsme se stopadesátkou řítili plochou a beztvarou krajinou.

Zpomalili jsme, teprve když jsme najeli na Corniche a odbočili doprava. Oknem jsem viděl hlavní městskou mešitu a obrovské parkoviště před ní – prostor, který se, jak jsem kdysi slyšel, občas používal k mnohem zlověstnějším účelům –, pak jsme projeli kolem ministerstva zahraničních věcí a zajeli do jedné z postranních ulic. Zastavili jsme u kontrolního bezpečnostního stanoviště s posádkou ozbrojených mužů, kteří vypadali jako dozorci z věznice s maximální ostrahou. Pravděpodobně jimi také byli. Mabahith je snad jedinou bezpečnostní agenturou na celém světě, která má svůj vlastní vězeňský systém, a nepotřebovali jste nijak zvlášť velkou lopatu, abyste zjistili, že lidé tam věznění jsou vystaveni pravidelnému mučení.

Dojeli jsme k ponuře vyhlížející budově, vnořili jsme se do podzemní garáže a výtahem jsme vyjeli do obrovské konferenční místnosti, která byla vybavená pracovními stanicemi, nástěnnými obrazovkami, videokonferenčními potřebami a prosklenými přístěnky plnými pevných disků a serverů.

„Vítejte ve válečném středisku,“ prohlásil ředitel.

Uvnitř byla stovka dalších mužů – podle vzhledu jsem je odhadoval na agenty a analytiky –, kteří seděli u stolů a při našem příchodu vstali. Šéf k nim promluvil arabsky, představil mě a pak se ke mně otočil. „Povězte nám, co potřebujete,“ vyzval mě.

Sdělil jsem jim, že hledáme muže, pravděpodobně něco přes třicet let, s příjmením al-Nassouri. „Kromě toho o něm nevíme vůbec nic,“ dodal jsem. „Jen tohle – má sestru, která se narodila tady v Džiddě.“

Prozradil jsem jim, že se jmenuje Lejla, dal jsem jim její datum narození a řekl jsem, že podle toho, co víme, se i s rodinou přestěhovala do Bahrajnu. Ředitel přikývl, dal svým agentům několik arabských pokynů a vypustil je z vodítka.

Doprovodil mě ke křeslu, které stálo vedle jeho vlastního u centrální konzoly, a měl jsem příležitost být svědkem unikátní události. Samozřejmě jsem to znal z četby, ještě nikdy jsem ovšem na vlastní oči neviděl mašinerii totalitního státu v plném běhu. Pro někoho, kdo si cení soukromí a svobody, je to příšerný pohled.

Agenti rozesílali žádosti o rodné listy, nemocniční příjmy, žádosti o vydání pasů a víz, archivní seznamy členství ve všech mešitách, školní prezenční listiny, studijní výsledky, důvěrné lékařské anamnézy, záznamy dopravní policie a měl jsem dojem, že snad i informace ze všech veřejných toalet celého království.

V tomto duchu to pokračovalo stále dál – ne pouze informace o cílové osobě, ale o každém se stejným příjmením, aby byli stejným způsobem vysvlečeni do naha všichni rodinní příslušníci. Všechno to bylo v arabštině, takže jsem neměl naději, že bych dokázal jejich postup monitorovat, s úžasem jsem však sledoval, jak se roztáčejí a pátrají celé stěny pevných disků, jak muži mizí někde dole v útrobách budovy a vracejí se se složkami starých dokumentů a tým písařů sedících za centrální konzolou průběžně aktualizuje svodnou informaci, aby měl ředitel všechna nejnovější zjištění.

Tým analytiků a agentů jedl u pracovních stolů a přestávky si dělal jen proto, aby si doběhl pro kávu nebo hulákal přes rozlehlý sál další požadavky, dokud se po třech hodinách, když už byla celá místnost posetá počítačovými tisky a perforovanými sjetinami, nevrátil z archivu jeden ze služebně nejstarších vyšetřovatelů a nepřinesl tenkou složku oficiálních dokumentů převázanou červenou stuhou. Zdvořile na svého šéfa něco arabsky zavolal a to, co mu sdělil, všechny přimělo, aby nechali toho, co dělali, a podívali se na ředitele.

Ten si tenkou složku vzal, podíval se na ni přivřenýma očima, vyžádal si poslední verzi svodné informace a obrátil se ke mně.

„Tak už máme všechno, co potřebujeme, pane Wilsone,“ prohlásil. „Musím přiznat, že jsem zmaten – myslím, že došlo k vážnému omylu.“

„K jakému omylu?“ chtěl jsem věděl, potlačil jsem bodnutí strachu a snažil jsem se zachovat klid.

„Muž, kterého hledáte, se jmenuje Zakaria al-Nassouri,“ oznámil a podal mi kopii arabského rodného listu.

Vzal jsem si ji a na okamžik jsem se na ni zadíval. Dokázal jsem myslet jen na jediné: jak dlouhou, předlouhou cestu jsem musel urazit, abych se k tomuhle kousku papíru dostal. V jistém smyslu celý život.

„Ta žena, o níž jste mluvil,“ pokračoval, „Lejla al-Nassouriová, měla jednu sestru a jednoho bratra. Bratr – tedy Zakaria – se narodil o pět let dřív než ona, také tady v Džiddě.“

„Jejich otec byl zoolog na zdejším oddělení mořské biologie Rudého moře. Zjevně se specializoval na studium…“ Latinský název mu dělal potíže, přesto se ho pokusil vyslovit: „Amphiprion ocellaris. “

Tucty dalších mužů v místnosti se rozesmály – vůbec jsem netušil čemu.

„Klauni očkatí,“ vydechl jsem tiše a pomalu mi to začínalo docházet. Zasunul jsem rodný list do plastového pouzdra a položil jsem ho ke svému mobilu. „V angličtině se jim říká klauni očkatí. Myslím, že ten muž, kterýho hledám, ten název používal jako nějaký heslo, pravděpodobně k přístupu na některý internetový fórum.“

Ředitel jen přikývl a mluvil dál. „Podle archivu moji předchůdci v Mabahithu otce dobře znali. Před pětadvaceti lety byl popraven.“

To mě šokovalo. „Popraven?“ opakoval jsem po něm. „Za co?“

Ředitel přelétl pohledem několik dokumentů a našel ten, který hledal. „Za obvyklý zločin – pozemskou korupci.“

„Promiňte, ale co přesně termín ‚pozemská korupce‘ znamená?“

Zasmál se. „Prakticky cokoli, co chceme.“ I to téměř celý jeho tým považoval za zábavné. „V tomto případě,“ pokračoval, „to znamenalo, že kritizoval královskou rodinu a propagoval její odstranění.“ Najednou už se nesmál a jeho agenti také ne – mluvili jsme přece o jeho rodině.

„Popravy se vykonávají veřejně, že ano?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přitakal. „Sťali ho kousek odtud, na tom parkovišti před mešitou.“

Svěsil jsem hlavu. Bože, takový malér. Veřejná poprava byla dostatečným důvodem k radikalizaci kohokoli – nebylo divu, že ze syna popraveného vyrostl terorista. „Kolik bylo Zakariovi al-Nassourimu let?“

Opět nahlédl do nějakých papírů. „Čtrnáct.“

Povzdechl jsem si. „Máte nějaký důkazy, že byl svědkem tý popravy?“ Vzhledem ke katastrofickému charakteru celé té záležitosti jsem si říkal, že je možné úplně všechno.

„Nikdo si tím nebyl jistý, ale máme fotografii pořízenou tam na náměstí a několik agentů se tehdy domnívalo, že ten kluk na ní je nejspíš on. Přiložili ji proto do složky jeho rodiny.“ Vytáhl z desek starou fotografii a podal mi ji.

Byl to černobílý snímek pořízený z vysokého úhlu, zjevně převzatý z bezpečnostní kamery. Znázorňoval vytáhlého hubeného teenagera bičovaného prudkým pouštním větrem na téměř liduprázdném náměstí.

Celé držení jeho těla – absolutní skleslost vyzařující z chlapcova postoje – vypovídalo tak zřetelně o pocitech bolesti a ztráty, že jsem vůbec nepochyboval, že je to on. Blížil se k němu policista s napřaženou bambusovou holí, jíž se ho chystal zahnat; chlapec proto stál napůl otočený ke kameře zády a obličej měl odvrácený. Ani teď, když jsem držel v ruce jeho fotografii, jsem mu neviděl do tváře. Tehdy jsem si to neuvědomoval, ale bylo to špatné znamení.

Zasunul jsem fotografii do plastového pouzdra a ředitel pokračoval. „Záznamy policejního pasového oddělení ukazují, že krátce po manželově popravě matka odvezla všechny tři děti do Bahrajnu a usadila se tam.

Pochybuji, že měla příliš na vybranou – v důsledku manželova zločinu se mezi příbuznými i přáteli nepochybně stala vyvržencem. Rádi jsme se jí zbavili,“ pokrčil rameny.

„Vzhledem k jejich minulosti jsme se o ně ale zajímali i nadále – alespoň prvních několik let. Bahrajn je přátelský soused a na naši žádost je sledoval.“

Natáhl se pro další složku, rukáv galábie se mu při tom vyhrnul a odhalil zlaté hodinky Rolex vykládané safíry, za které pravděpodobně zaplatil víc, než kolik si většina lidí vydělá za celý život, a vytáhl z ní pár dalších listů. Domyslel jsem se, že jsou to terénní hlášení agentů, kteří je sledovali.

„Našla si práci,“ konstatoval ředitel, když je letmo přelétl očima, „a přestala nosit závoj. Co vám to o ní říká?“ Pohlédl na své muže. „Jako matce ani jako muslimce jí to příliš nelichotí, co?“ Všichni muži souhlasně zamumlali.

Člověk nikdy neví, pomyslel jsem si, ale to, že si našla práci, mohlo být do nějaké míry důsledkem faktu, že její manžel přišel o hlavu. Carter měl ve svém hodnocení těchhle chlapů pravdu, ale co jiného nám zbývalo? Momentálně jsme je potřebovali.

„Chlapec začal navštěvovat jistou malou mešitu – nesmírně konzervativně a protizápadně orientovanou – na předměstí hlavního města Manamy. Někdy kolem jeho šestnáctých narozenin mu pomohli zaplatit letenku do Pákistánu…“

Zalapal jsem po dechu. V šestnácti byl ještě kluk, ale rychle jsem si to v hlavě spočítal a vyšlo mi, o kterém roce mluvíme. „Odjel do Afghánistánu?“ zeptal jsem se. „Chcete říct, že z něj byl mudžahedín?“

„Ano,“ přisvědčil. „Podle některých lidí to byl hrdina, údajně sestřelil tři bitevní vrtulníky Hind.“

Náhle jsem pochopil, proč pro testování svého viru odcestoval právě do Hindúkuše, kde našel výbušniny, jež nastražil všude ve vesnici, jak se mu podařilo uniknout Australanům po dávno zapomenutých stezkách. A vzpomněl jsem si na dalšího Saúda, který odešel do Afghánistánu bojovat proti Sovětům – byl to také fundamentalista, muž, který vášnivě nenáviděl královskou rodinu a skončil tím, že napadl Ameriku. Na Usámu bin Ládina.

„Takže byl v Afghánistánu – a co dál?“ zeptal jsem se.

„Máme už jen jeden další dokument,“ odpověděl a zvedl tu tenkou složku převázanou červenou stuhou. Otevřel ji a vytáhl impozantně vyhlížející formulář vyplněný arabsky a opatřený oficiálním razítkem.

„Tohle jsme našli v dokumentačním archivu. Poslala nám to asi před čtrnácti lety afghánská vláda.“ Podal mi ho. „Je to úmrtní list.

Jak jsem říkal, došlo k nějakému omylu – zabili ho dva týdny před koncem války.“

Zíral jsem na něj, neschopen slova, a na dokument jsem se ani nepodíval.

„Jak vidíte, honíte se za nesprávným mužem,“ uzavřel svoji informaci ředitel. „Zakaria al-Nassouri je mrtvý.“

Kapitola 6

Sledoval jsem, jak se srpek měsíce zvedá nad Rudé moře, viděl jsem minarety městské mešity připomínající mlčenlivé strážce, cítil jsem, jak město svírá poušť, a měl jsem dojem, že slyším čerpadla vysávající zpod jejího písku deset milionů barelů ropy denně.

S úmrtním listem stále v ruce jsem vstal a mlčky přešel k oknu – potřeboval jsem minutku, abych se vzpamatoval a zamyslel. Musel jsem vynaložit železnou vůli, abych se donutil všechny získané informace domyslet do důsledků. Zakaria al-Nassouri nebyl mrtvý – byl jsem si jistý, že Lejla Cumaliová mluvila po telefonu s bratrem. Slyšel jsem ze záznamů její hlas a viděl jsem jejího syna. DNA nelže.

Co tedy znamenal tenhle úmrtní list vystavený před tolika lety? Trvalo jen chviličku, než jsem uviděl odpověď, a vysvětlení bylo horší než cokoli, co jsem si snad mohl představit. Cítil jsem, jak se mi svírá žaludek, a musím přiznat, že po dobu několika strašlivých úderů srdce jsem měl chuť to vzdát.

Věděl jsem však, že jedním z charakteristických rysů každé úspěšné mise – a možná i života jako takového – je odhodlání nikdy neustoupit, nikdy se nevzdat. Jak se to zpívalo v té Šeptalově písni? „Ať předstoupíš před Boha jako voják.“

Do zad se mi upírala stovka párů očí a já jsem se otočil tváří k nim. „Není mrtvej,“ prohlásil jsem s naprostým přesvědčením. „Není to možný, má totiž šestiletýho syna a my jsme viděli jeho DNA.“

Viděl jsem, jak se jejich řadami šíří poplach – tvrdím snad, že se saúdská zpravodajská služba dopustila omylu, nebo že je neschopná? Co jsem to byl za hlupáka?! Nechal jsem se unést zoufalstvím a zapomněl jsem, jak důležité je pochlebování a dobré vychování. Chopil jsem se vesel a rychle jsem zamířil zpět.

„Samozřejmě je zapotřebí organizace s takovými dovednostmi a zkušenostmi, jako je Mabahith – nemluvě už vůbec o jeho nejvyšším vedení – aby našla fakta, která bychom my nikdy nezjistili.“ Bylo to tak přeslazené, že to mohlo vyvolat cukrovku, ale zabralo to: všichni se uvolnili, usmívali se a přikyvovali.

Ukázal jsem na dokument. „Domnívám se, že v posledních týdnech konfliktu si Zakaria al-Nassouri koupil vlastní úmrtní list – buď ho sehnal v nějakejch postranních uličkách Kábulu, nebo podplatil někoho z afghánskejch státních úředníků, aby ho vystavil.“

„Proč?“ chtěl vědět ředitel.

„Protože to byl mudžahedín. Věděl, že lidi jako my ho nikdy nenechají na pokoji. Možná dokonce už tehdy plánoval, že vybojuje mnohem větší válku.

Jakmile byl ve svý dosavadní identitě mrtvej, přijal jinou. Nebylo to těžký. Afghánistán, Pákistán, Írán – v celý týhle oblasti vládl chaos a bujela tam korupce.“

Odmlčel jsem se a pohlédl jsem do tváře svému selhání. „Myslím, že si nějak opatřil novej pas.“

Ředitel na mne upřeně zíral. „Víte, co to znamená?“ zavrčel. „Znamená to, že neznáme jeho jméno, národnost ani státní příslušnost…“

„Máte pravdu – nic,“ potvrdil jsem a pokoušel jsem se skrýt beznaděj, kterou jsem cítil.

„Někde ale,“ pokračoval jsem, „někdo v arabským světě slyšel o muži odpovídajícího věku, bejvalým mudžahedínovi, vystěhovalci, jehož otce popravili v Saúdský Arábii. Kolik takovejch lidí může existovat? Tuhle nit musíme najít.“

Ředitel se nad tím zamyslel a já jsem si představoval, jak na jeho hodinkách za milion dolarů odtikávají vteřiny. „Pokud něco takového existuje, určitě to nebude v počítačových souborech,“ ozval se konečně a uvažoval nahlas. „To už bychom na to narazili. Možná v papírové dokumentaci… tam by něco hodně starého být mohlo.“

Přešel do drsné arabštiny a začal štěkat povely. Podle horečné aktivity, která okamžitě propukla, jsem usuzoval, že dostali rozkaz, aby povolali další posily, aby zapojili do práce další analytiky a výzkumníky, aby sehnali muže, kteří už dávno byli na odpočinku, ale mohli si na něco vzpomenout. Tucty služebně starších agentů vyskočily, všichni popadli laptopy a cigarety a zamířili k výtahům.

Ředitel na ně ukázal prstem. „To je naše hlavní pátrací skupina – začnou procházet papírové dokumenty. Další dvě stovky chlapů mám na cestě, můžu vám ale zaručit, že to nepůjde rychle. Nahoře máme zařízený byt – co kdybyste si šel na chvíli odpočinout?“

Poděkoval jsem mu, ale věděl jsem, že by to nešlo. Podíval jsem se na hodinky: zbývalo šest hodin, než budu muset zavolat dvěma mužům čekajícím v Oválné pracovně. Otočil jsem se k oknu a zadíval jsem se do hvězdami poseté noci. Někde tam venku byla poušť tak obrovská, že se jí přezdívalo Moře prázdnoty, a já jsem znovu přemýšlel o Saracénovi.

T. E. Lawrence – zvaný Lawrence z Arábie – něco o téhle části světa a o povaze zdejších lidí věděl. Tvrdil, že nejnebezpečnější jsou snílci – ti se pokoušejí svými sny žít a tak je změnit v realitu. Snem Zakarii al-Nassouriho bylo všechny nás zničit. Mým snem bylo dopadnout ho. Byl bych rád věděl, který z nás se ráno probudí a zjistí, že právě začala jeho noční můra.

Kapitola 7

Chodby se táhly v délce několika kilometrů. Po obou jejich stranách se jako monolity tyčily osm a půl metru vysoké regály s vlastními elektromotory – stačilo na ovládacím panelu zadat referenční číslo, jméno nebo nějaký jiný údaj, regály se nehlučně rozestoupily a uvolnily přístup k příslušným archivním krabicím. Bylo to jako stát uvnitř počítačového pevného disku.

Bylo tam osmnáct identických pater, vesměs zaplněných archivními dokumenty: prvotními daty několika desetiletí sledování, zrady a podezření. Celý komplex byl ukrytý hluboko pod regionálním velitelstvím Mabahithu, propojený centrálním atriem a momentálně plný mužů, kteří se všude hemžili, prohledávali regály a vytahovali z nich archivní krabice. Ředitel splnil slovo a povolal do služby všechny agenty a analytiky, které našel.

Sjel jsem tam dolů z konferenční místnosti a posadil jsem se k několika služebně starším agentům na visutém velitelském stanovišti nad atriem. Díval jsem se, jak týmy mužů na každém patře rozbalují zažloutlé papírové složky, prohledávají hory dokumentů a pátrají v nich po nějaké referenci – jakékoli zmínce – o muži, jehož otec byl před tolika lety v Saúdské Arábii popraven.

Tři hodiny sledování, jak se probírají arabsky vedenými záznamy, tři hodiny v podzemní kobce bez oken s chlapy, kteří se sice nedotkli alkoholu, ale kouřili třicet cigaret denně, tři hodiny odpočítávání každé minuty – a byl jsem tak blízko zoufalství, jak jsem kdy mohl být. Když jeden z mých sousedů oznámil, že první skupina vyráží do terénu promluvit si s lidmi, kteří by něčím mohli ke ztracenému příběhu přispět, přirozeně jsem popadl sako a připojil jsem se k nim.

Všichni tři agenti byli tvrdí chlapi, nejmladšímu z nich ještě nebylo třicet a byl to muž s tak nízkým IQ, že jsem měl dojem, že ho musejí dvakrát denně zalévat. Cestou jsme přibrali dalších osm jejich kolegů a vyrazili jsme na cestu ve čtyřech černých SUV s tak tmavým makfí na oknech, že to bylo jako cestovat věčnou půlnocí. Nepochybuji ovšem o tom, že to obdivuhodně plnilo svůj skutečný účel: žádný obyčejný civilista, který je viděl projíždět kolem, se nemohl ubránit záchvěvu strachu.

Kilometr po kilometru jsme křižovali do šíře roztaženým městem – čtyři a půl milionu duší uvězněných uprostřed pouště, přičemž polovina z nich zjevně pracovala pro Aramco, největší světovou ropnou společnost – a vyptávali jsme se lidí na rodinu, která už odtud dávno zmizela. Seděli jsme v majlisech – formálních obývacích pokojích chudinských domků daleko na předměstích a zpovídali jsme muže s roztřesenýma rukama, viděli jsme tmavooké děti, které si nás prohlížely zpoza zastíněných dveří, a občas jsme zahlédli i ženy v závojích a burkách dosahujících až na podlahu, které se při našem příchodu spěšně schovávaly mimo dohled. Navštívili jsme postaršího muže jménem Saíd bin Abdulláh bin Mabrúk al-Biši – byl to státní popravčí, který sťal al-Nassouriho otce – v naději, že odsouzený v posledních okamžicích svého života řekl něco o tom, jakou kariéru a budoucnost by si přál pro svého syna. Pak jsme odjeli ke skromnému domku, který stál tak blízko vody, že v něm byla cítit mořská sůl, a já jsem si z nějakého důvodu, který bych nedokázal plně vysvětlit, pořídil mobilem jeho fotografii. Byl to dům, v němž al-Nassouri strávil dětství, a my jsme vyslechli muže, jenž se tam nastěhoval poté, co rodina uprchla, pro případ, že o ní něco v následujících letech slyšel.

Nikdo nic nevěděl.

Konečně jsme si udělali přestávku a zastavili jsme se v jakési boudě u silnice na kávu. Seděli jsme venku a poslouchali jsme, jak se ten mladý idiot chvástá nějakým děvčetem, s nímž se údajně seznámil v Maroku, když někomu zazvonil mobil se vzkazem, abych se okamžitě vrátil.

Celý tým byl shromážděný v otevřené výzkumné kanceláři na jedné straně atria a vzduch byl prosycený cigaretovým kouřem. Ředitel stál u jednoho stolu, před sebou měl archivní krabici a spousta dalších byla narovnaná na hromadě na podlaze. Vykukovala z nich terénní hlášení, zápisy pohovorů s informátory a záznamy různých drbů a zvěstí z doslechu.

Ředitel vysvětlil, že se dostali ke krabici obsahující podle jejich názoru bezcenné materiály týkající se několika konzervativních mešit v Bahrajnu.

„Byla tam jedna tenká složka, která se ukázala jako zajímavá,“ sdělil mi. „Týká se jisté malé mešity na předměstí Manamy, to je hlavní město.“ Pohlédl na mne, jako by se chtěl ujistit, že jsem si vědom významu toho, co právě řekl.

„Mešity, kam patřil Zakaria al-Nassouri?“ zeptal jsem se, snažil jsem se udržet neutrální tón a potlačit vlnu naděje.

Přikývl. „Složka obsahovala obvyklou nezajímavou analýzu a pár nekompletních seznamů členů kongregace, ale zahrabané mezi tím vším bylo tohle…“ Zvedl třístránkový dokument v arabštině.

„Přibližně před pěti lety jeden z řadových terénních agentů mluvil s pracovníkem saúdské humanitární organizace, která dodávala potraviny a léky uprchlíkům v pásmu Gazy. Když vykládal náklaďáky ve zchátralé nemocnici, doslechl se o muži, kterého tam právě toho večera přivezli po izraelském raketovém útoku.

Když byl hotový s vlastní prací, zašel se na raněného podívat, aby se zeptal, jestli pro něj nemůže něco udělat. Muž, který utrpěl zranění šrapnelem poblíž páteře, střídavě upadal do deliria a zase se z něj probíral a zmíněný humanitární pracovník u něj nakonec zůstal celou noc.“

Ředitel se odmlčel, podíval se do dokumentu a ověřil si nějaká fakta. „Raněný byl zjevně lékař a v jednu chvíli, když byl v polovičním deliriu, se zmínil o tom, že býval členem mešity v Manamě. Proto také hlášení skončilo v téhle konkrétní složce.

Všichni předpokládali, že pochází z Bahrajnu. To ovšem nemohla být pravda, protože mnohem později opět v deliriu tvrdil, že byl jeho otec veřejně popraven stětím…“

Naklonil jsem se k němu tak prudce, že jsem jen čirou šťastnou náhodou nespadl ze židle. „A to se v Bahrajnu nedělá…“ vyhrkl jsem.

„Přesně tak – dělá se to jen v jedné zemi.“

„U Saúdů,“ upřesnil jsem.

„Ano. Ten muž zjevně cestoval autem se svou palestinskou manželkou a dítětem, když je zasáhla raketa – jestli byl jejich vůz zvoleným cílem nebo jestli šlo o náhodnou vedlejší ztrátu, to nikdo neví. Žena zemřela, ne však okamžitě. Ve svém horečnatém vyprávění řekl, že ji držel v náručí a že ho přinutila slíbit – přísahat při Božím jménu –, že dítě ochrání. Chlapec přežil jen s lehkými zraněními…“

„Chvála budiž Alláhovi,“ zaznělo celou místností arabsky.

„Matka však věděla,“ pokračoval ředitel, „že v jeho případě jde o dvojnásobnou tragédii. Nejenže totiž ztratil ji, ale navíc trpěl…“

„Downovým syndromem,“ dořekl jsem místo něj s náhlou jistotou.

„Jak to víte?“

„Je to jednoznačně on – al-Nassouri,“ prohlásil jsem a zvedl jsem se, protože jsem se potřeboval zbavit přílivu nervózní energie. „Je to jeho syn – já toho kluka znám. Kam nemocnice dítě poslala – do nějakýho sirotčince?“

„Přesně tak.“

„Provozovanýho Brigádama mučedníků Al-Aksá – viděl jsem stvrzenky.“ Konečně jsem pochopil, proč Lejla Cumaliová neposílala peníze Unicefu.

„Co dál?“ zeptal jsem se pravděpodobně drsněji, než by byl vyžadoval zdvořilostní protokol, ale byli jsme „v laufu“ a nikdo si ničeho nevšiml.

„Ta mrtvá se jmenovala Amína Ebadiová – nebo to alespoň bylo jméno, pod nímž vystupovala: mnozí palestinští aktivisté používají falešná jména nebo přezdívky. Snažili jsme se o ní něco vypátrat, ale nenašli jsme nic.“

„Ano, ale co o něm – co o tom doktorovi?“ vyptával jsem se tak důrazně, až mi přeskakoval hlas. „Znal ten humanitární pracovník jméno, který používal?“

„To je právě zvláštní – doktor byl v příšerném stavu, ale když se ten humanitární pracovník následujícího večera vrátil, zjistil, že už z nemocnice odešel. Pravděpodobně měl strach z toho, co na sebe mohl prozradit, když nevěděl, co říká…“

„Jeho jméno, pane řediteli? Uvedl nějaký jméno?“

„Ne.“

Civěl jsem na něj. „Vůbec nic? Nemáte už nic dalšího?“

Přikývl. „Prošli jsme úplně všechno. Původní hlášení už nikdo neaktualizoval. Nemělo žádný zjevný význam…“

„Až do dneška,“ zahučel jsem hořce. Zaklonil jsem hlavu a zalapal jsem po dechu. Ta novina jako by z místnosti vysála všechen vzduch – a také energii. Agenti i ředitel na mne upřeně hleděli, já jsem se však snažil přemýšlet.

Věděl jsem toho o Zakariovi al-Nassourim víc, než měl jakýkoli tajný agent právo vědět. Věděl jsem, že se narodil a vyrůstal v Džiddě, že stál zdrceně na náměstí, kde jeho otci usekli hlavu, a že ho matka odvezla do exilu v Bahrajnu. Znal jsem jméno mešity, jejímž členem se v Manamě stal, a věděl jsem, že mu jeho souvěrci pomohli, aby mohl letět do Afghánistánu a bojovat tam proti Sovětům. Když válka skončila, koupil si úmrtní list, nějak si opatřil nový pas a zmizel v arabském světě, kde po něm nezůstávaly žádné stopy. Vystudoval medicínu, získal lékařský diplom, seznámil se s ženou, která občas používala jméno Amína Ebadiová, a oženil se s ní. Společně pracovali na hranici, na níž neexistovaly dokumenty ani zákony – v uprchlických táborech Gazy: v pekle na zemi, pokud lze nějaké místo takto označit. Také jsem nyní věděl, že oba manželé i se svým malým dítětem cestovali autem, když je zasáhla izraelská raketa, která matku zabila a doktora zranila. Chlapec byl převezen do sirotčince a doktor musel požádat svoji sestru Lejlu, aby se za ním vypravila a zachránila ho. Plný nenávisti, oproštěný od rodinných povinností se s využitím obrovského informačního krvácení na internetu pustil do syntetické výroby neštovic. Vrátil se do Afghánistánu, aby je otestoval, a tam jsme ho slyšeli telefonovat díky tomu, že měl obavy o své milované dítě, jediný zbývající spojovací článek s jeho mrtvou manželkou.

A pak? Pak hudba dohrála a nenásledovalo už nic. Kým nyní je? Jaké jméno používá? A především – kde je? „Zpátky dovnitř,“ zahučel jsem tiše. „Nějak musíš zatlačit a najít cestu zpátky dovnitř.“

Nikdo nevěděl, jestli mluvím sám k sobě nebo navrhuji, co by měli dělat všichni ostatní. Sám jsem to nejspíš také nevěděl.

„To je všechno, co na toho chlapa máme,“ konstatoval ředitel a rozmáchlým gestem ruky obsáhl všechna patra posuvných regálů. „Nemáme jméno, totožnost ani žádnou stopu. Alespoň ne tady.“

Měl pravdu a jeho slova zůstala viset ve ztichlém sále. Soustředil jsem se a kouřovou clonou jsem pohlédl na muže kolem sebe. Žádná cesta zpátky dovnitř pro nikoho z nás neexistovala, bylo po naději a mně bylo jasné, že…

Že jsme ho ztratili.

Přinutil jsem se nedat na sobě najevo zoufalství a nepatrně jsem se napřímil. Bill mi vždy říkal, že pro nevychovanost neexistuje žádná omluva, a já jsem těmhle saúdským chlapům něco dlužil.

„Dokázali jste víc, než po vás mohl kdokoli chtít,“ prohlásil jsem. „Byl to nevděčný úkol, ale vy jste se ho zhostili neobyčejně obratně a ochotně, a já vám za to z celého srdce děkuji.“

Bylo to nejspíš poprvé, co místo prázdných lichotek slyšeli upřímně míněnou chválu, a na obličejích jim bylo vidět, jak jsou na to hrdí.

„Džazak Allahu chajran,“ dodal jsem nakonec; výslovnost jsem měl nejspíš strašnou, ale byla to jedna z hrstky arabských frází, které jsem si zapamatoval ze své předchozí návštěvy. Šlo o tradiční děkovnou formuli: „Kéž vás Bůh odmění svým požehnáním.“

„Vajjaki,“ zahlaholili sborem, laskavým úsměvem ocenili moje úsilí a nabídli mi starobylou odpověď: „Tebe také.“

To byl signál, na který všichni čekali, začali tedy vstávat a balit všechny svoje věci. Já sám jsem zůstal na místě, stál jsem o samotě a zoufale jsem se snažil najít nějakou jinou cestu vpřed, nějakou malou cestičku či pěšinu. Zázrak.

Prošel jsem kompletní katalog své profesionální paměti, nechal jsem svoji mysl prozkoumat každou nekonvenční uličku, ale nic jsem nenašel.

Identifikoval jsem Saracéna, ale nepoznal jsem ho; lokalizoval jsem ho, ale nedokázal jsem ho najít; byl konkrétním člověkem, a přitom nebyl nikým. Taková byla pravda a nic na světě ji nemohlo změnit.

Pohlédl jsem na hodinky.

Kapitola 8

Byl to nejhorší telefonát, k jakému jsem kdy byl okolnostmi donucen. Nikdo se nezlobil, nikdo nekřičel a z ničeho mě neobviňoval, ale pocit selhání a strachu byl nepřekonatelný.

Poté, co jsem se rozloučil s ředitelem Mabahithu, mě jedno z černých SUV odvezlo krátkou vzdálenost přes město do přísně zabezpečeného areálu, v němž sídlil konzulát Spojených států. Carter z bejrútské stanice tam předem zavolal a upozornil je na moji přítomnost, takže jsem bariéry proti sebevražedným atentátníkům a několik strážních stanovišť překonal jen s nepatrným zdržením.

Když jsem se dostal dovnitř, mladý úředník ve službě předpokládal, že potřebuji někde přespat, a chystal se ukázat mi cestu k apartmá pro hosty, zarazil jsem ho však na poloviční cestě k výtahu a řekl jsem mu, že si potřebuji zatelefonovat z nějakého aparátu v jejich „bouřkové zóně“ – v prostorách speciálně koncipovaných tak, aby znemožnily jakýkoli elektronický odposlech. Rozešel jsem se sice s Mabahithem na přátelské notě, to však ještě neznamenalo, že bych jim důvěřoval.

Úředník ve službě zaváhal a pravděpodobně přemýšlel o tom, co přesně jsem zač, pak však začal aktivovat elektronické zámky na výbuchuvzdorných dveřích a zavedl mě hluboko do srdce budovy. Prošli jsme vnitřní bezpečnostní kontrolou, což mi napovědělo, že vcházíme do sekce vyhrazené pro CIA, a došli jsme do malého kamrlíku, kde byl pouze psací stůl a telefon. Bylo to nejobyčejnější místo, jaké jste kdy viděli, pozoruhodné pouze absolutní nepřítomností jakéhokoli zvuku.

Zavřel jsem dveře, aktivoval jsem elektronický zámek, zvedl jsem sluchátko a požádal jsem operátora o spojení s Oválnou pracovnou.

Telefon tam okamžitě někdo zvedl a vzápětí jsem uslyšel prezidentův hlas. Bylo zřejmé, že je vyčerpaný, stejně zřejmé však bylo, že ho v dobré náladě udržuje očekávání příznivých zpráv. Řekl jsem jim, že budu mít Saracénovo plné jméno, datum narození a pravděpodobně i fotografii. To všechno jsem skutečně našel, jen jsem předem nepředpokládal, že mi to k ničemu nebude.

Šeptal se ozval a oznámil, že je také na lince, a myslím, že už z mého skleslého pozdravu poznal, že se na nás na všechny řítí katastrofa. Jako každý dobrý řídící důstojník se dávno naučil správně vyhodnotit každý drobný detail chování svých agentů. „Co se děje?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

Pověděl jsem jim to natvrdo, objektivně a otevřeně, jako jednu ze zpráv o různých nehodách, které si můžete přečíst v denním tisku. Oznámil jsem, že navzdory velkým příslibům, které jsem viděl před několika hodinami, nemáme nic, s čím bychom mohli dál pracovat. Vůbec nic.

Rozhostilo se strašlivé ticho.

„Jednu minutu jsme se vznášeli až na obláčcích a v příští jsme se propadli rovnou do kanálu,“ konstatoval konečně Šeptal. „Je to krach…“

„Totální krach a dochází nám čas,“ dodal prezident a vyčerpání, zbavené tenkého pozlátka naděje, teď už bylo slyšet jasně a zřetelně.

„A co ostatní?“ zeptal jsem se. „Co všichni ti, co pátrají po jaderný rozbušce? Nikdo s ničím nepřišel?“

„Sto tisíc lidí a vůbec nic,“ povzdechl si Grosvenor.

„Nejspíš jsme vůbec neměli šanci. Myslím, že jsme se dostali do dokonalé bouře…“ začal uvažovat Šeptal.

„Sólo hráč s čistým štítem,“ přidal jsem se.

„S čistým štítem ano. Ale sólo hráč ne – aspoň ne úplně,“ opáčil.

„Jak to myslíte?“

„V Afghánistánu – někdo mu tam musel aspoň krátkou chvíli pomáhat. Úplný sólo hráč by nedokázal unést tři rukojmí.“

Měl pravdu, ale nezdálo se to být důležité a prezident už mezitím tak jako tak přešel k dalšímu bodu.

„Ze všeho nejdřív sebereme tu ženskou – jak že se jmenuje, Cumaliová? To máte v plánu?“ zeptal se Šeptala.

„Jo. Poutník si myslí, že o tom nic neví – nemám pravdu?“

„V podstatě ano,“ potvrdil jsem. „Jak už vám Šeptal nejspíš řekl, pane prezidente, má možnost ho kontaktovat, myslím si ale, že v ní bude nastražená nějaká past. Zamění písmeno, použije jiný slovo – a tím mu dá varování, aby zmizel.“

„Máte nejspíš pravdu,“ souhlasil prezident. „Koupil si úmrtní list, zatraceně, chytrý je až dost – musíme to ale zkusit.“

„Pošlu tam rychle tým,“ slíbil Šeptal. „Odvezeme ji z Turecka a předáme ji Jasnému světlu.“

Jasné světlo byl krycí název pro Doi Sam Muan, tajnou věznici CIA na thajsko-barmské hranici, kterou jsem kdysi navštívil. Proslýchalo se, že jak jednou někdo v Jasném světle zmizí, už nikdy se znovu neobjeví. Bylo to zvláštní – vzhledem ke gigantickým rozměrům krize, jíž jsme čelili –, ale nemohl jsem se zbavit myšlenek na klučinu a na to, co s ním bude. Vrátí se do sirotčince buď v Gaze nebo v Turecku, pomyslel jsem si. Tam ani tam si mnoho úklon a smíchu neužije.

„Za svítání nebo hned po něm vydám prezidentský příkaz,“ pokračoval Grosvenor, „a nechám uzavřít hranice. Pokusíme se zemi co nejlépe izolovat – letiště, pozemní hraniční přechody, přístavy, všechno, co nás napadne.“

Bylo zřejmé, že stále ještě uvažují v kontextu lidských vektorů, ale i kdyby měli ohledně metody šíření viru pravdu, do země se každoročně dostalo přes půl milionu ilegálních přistěhovalců – což byl názorný důkaz faktu, že jakákoli snaha o zabezpečení hranic nebude nic platná. Jak říkal ten starý virolog: dříve nebo později všichni zasedneme k banketu následků.

Ačkoli jsem si nemyslel, že bude jejich plán fungovat, nic jsem neřekl. Neměl jsem žádnou alternativu, takže by ode mne byla neotesanost, kdybych ho rozmetal a přitom jim nenabídl nic lepšího. Dělali prostě, co bylo v jejich silách, aby zemi udrželi nad vodou, a to bylo všechno.

„Nemusíme prozrazovat, že jde o neštovice,“ navrhl Šeptal. „Můžeme tvrdit, že je to vysoce virulentní ptačí chřipka. To je dost špatná věc, nejde z ní ale taková hrůza. Jak jednou řeknete ‚neštovice‘ a dodáte ‚perlík‘, bude se podobat Mount Everestu – ten si taky vytváří vlastní klima.“

„Ne,“ zarazil ho Grosvenor – očividně už o tom také přemýšlel. „Co se stane, až vyjde pravda najevo? Naší jedinou nadějí je spolupráce veřejnosti – dostanou-li Američané šanci, vždycky se při podobných příležitostech ukážou v tom nejlepším světle. Když je zradíte, o jejich spolupráci přijdete. Jeden vektor, jedna stopa, to je všechno, co potřebujeme, abychom to zpětně vysledovali. Mám taky v úmyslu vydat veřejnosti vakcínu. Nevím, bude-li jim něco platná, ale musíme vyzkoušet všechno a využít všech prostředků, které máme.“

„Ano, pane prezidente,“ přitakal Šeptal. „A co vy, Poutníku? Vrátíte se domů?“

„Já pojedu do Gazy,“ řekl jsem.

První se vzpamatoval Šeptal. „Samotný Američan v Gaze, bez legendy? Budou stát ve frontě s bombovými pásy a baseballovými pálkami – do jednoho dne bude po vás.“

„Mluvil jsem se Saúdama – mají tam na místě pár lidí, co mi můžou pomoct.“

„To jen znamená, že bude ta fronta poloviční.“

„Al-Nassouri tam byl – je to jediná nitka, kterou máme.“

„Nemusíte to dělat,“ ozval se prezident. „To, že jste ho nenašel, vám nikdo nebude zazlívat. Naopak. Když jsme se poprvé viděli, požádal jsem Šeptala, aby se chvilku zdržel – řekl jsem mu, že jste ten nejchladnokrevnější parchant, jakého jsem kdy potkal. Tehdy jsem ještě nevěděl, že jste zároveň nejlepší. Odvedl jste vynikající práci.“

„Děkuji,“ odpověděl jsem prostě.

„Prezidentský děkovný dopis vám nepošlu,“ pokračoval a pokoušel se o lehčí tón. „Už jste jeden takový dostal.“

„A golfové míčky,“ připomněl jsem.

Zasmáli se a já jsem vycítil příležitost. „Snad kdybych mohl požádat o jednu věc, pane prezidente?“ začal jsem.

„Povídejte,“ vybídl mě.

„Jde o jednoho hackera, kterého jsme vytáhli z Leavenworthu a který odvedl skvělou práci. Bylo by možné neposílat ho už zpátky?“

„Myslíte amnestovat ho?“

„Kdyby to bylo možné,“ opáčil jsem.

„Co vy na to, Šeptale? Znáte toho chlapa?“

„Jo, výtečná práce – podpořil bych to.“

„Dobrá – seženu si od Šeptala jeho jméno a sepíšu příkaz.“

„Děkuji vám, pane prezidente,“ bylo všechno, co jsem ze sebe vypravil. Představoval jsem si, jak k sobě Battleboi přitiskne Rachel, až se tu novinku dozví.

„Hodně štěstí, Poutníku,“ popřál mi prezident na znamení, že hovor končí. „Doufám, že se znovu uvidíme za lepších okolností.“ Neznělo to příliš přesvědčivě.

Linka umlkla a já jsem zůstal sedět ve zvukotěsném tichu a přemýšlel jsem o tom, že jsou to pro mne pravděpodobně poslední okamžiky klidu na hodně dlouhou dobu. Možná navždy.

Gaza.

Šeptal měl pravdu – bylo to jedno z nejsmrtelněji nebezpečných míst na celém světě. Jediným jeho plus bylo, že odtamtud nebylo možno nikam plout, takže tam na mne alespoň nemohla čekat žádná stará kocábka se záplatovanými plachtami.

Někde jinde možná ano, ale v Gaze ne.

Kapitola 9

Bylo to v Německu, takže náklaďáky dorazily přesně načas. Bylo těsně po šesté hodině ranní a lehce mrholilo, když projely bezpečnostní bránou Chyronu.

Řidiči stejně jako už tisíckrát předtím zabočili kolem administrativní budovy s prosklenou čelní stěnou, projeli podél tovární haly a zastavili před nakládacími rampami za ní. Manipulant ze skladu – vysoký muslim, jehož jméno si žádný z řidičů nebyl schopen správně zapamatovat – už seděl za volantem vysokozdvižného vozíku a čekal, aby pomohl s nakládkou beden tvořících zásilku farmakologických přípravků pro Ameriku. Nic neříkal – nikdy toho moc nenamluvil –, ale řidičům se líbil: pracoval rychle a vypadal nesrovnatelně inteligentněji než většina jeho kolegů.

Šlo tentokrát o velkou zásilku – bylo v ní všechno možné od palet s vakcínami až po bedny plné antibiotik, miliony dávek různých léků –, přesto měl Saracén všechno naložené na korby nákladních aut za necelých pět minut. Měl také připravenou všechnu dokumentaci a řidiči věděli, že v jeho případě ji ani není třeba kontrolovat – všechno bylo vždycky správně vyplněné.

Popadli papíry, proběhli deštěm, vyšplhali se do kabin svých vozů a v rekordním čase už mířili zpátky k dálnici číslo A5.

Kdyby se v tom okamžiku byli podívali do zpětných zrcátek, což ani jeden z nich neudělal, byli by viděli, že se Saracén ani nehnul od svého vysokozdvižného vozíku: seděl v tichém rozjímání a díval se za nimi, dokud se mu neztratili z dohledu. Věděl, že déšť a práce probíhající na opravách dálnice A5 – na „pětce“ se neustále něco opravovalo – je trochu zpomalí, a proto také tak spěchal, nemohly je však zpomalit natolik, aby se bedny nedostaly včas na určené lety.

Konečně sklonil hlavu, nechal ji spočinout na předloktích a přenesl se do jakéhosi prostoru na poloviční cestě mezi modlitbou a vyčerpáním. Bylo po všem, další už nebylo v jeho rukou a úleva, která ho zalila, byla tak intenzivní, že cítil, jak ho na zadní straně víček štípají slzy. Drtivá zodpovědnost uplynulých tří let, obrovské břímě vědomí, že vykonává Alláhovo dílo, se zvedla z jeho beder. Vypuštěná zbraň letěla k cíli a osud jeho poslání, blaho národů, přežití té trochy nevinnosti, která dosud na světě zůstávala, to všechno záviselo na systému hraničních kontrol, který byl podle Saracénova názoru tak chatrný, že jako by doslova neexistoval. To už ovšem nemohl nijak ovlivnit – udělal vše, co bylo v jeho silách, a ostatní nyní spočívalo v rukou Božích.

S narůstajícím pocitem svobody zvedl hlavu a vystoupil z vozíku na zem. Vrátil se do skladiště, došel ke své skříňce a vyprázdnil ji. Poprvé a jedinkrát od té doby, co nastoupil do práce v Chyronu, nečekal na konec směny: místo toho si přehodil tlumok přes rameno, nikým nepozorován prošel bezpečnostní bránou a se srdcem vznášejícím se až k nebesům kráčel v drobném dešti po prázdné silnici.

Došel zpět do svého pronajatého bytečku – nebylo v něm nic víc než postel, stůl a umyvadlo v koutě –, vyházel potraviny ze skříněk, sbalil si do tlumoku rezervní oblečení, položil klíče na stůl a přibouchl za sebou dveře. Nepokusil se vybrat si mzdu, která mu náležela, vyzvednout si zálohu, kterou složil na nájemné, ani rozloučit se s muži z mešity ve Wilhelmstrasse, kteří se k němu zachovali tak velkomyslně. Zmizel stejně tajemně, jako se objevil.

Rychle zamířil probouzejícím se městem k železničnímu nádraží, koupil si jízdenku a o několik minut později už se u peronu objevil rychlík do Frankfurtu. Tam se chystal vyzvednout si z dlouhodobé úschovny zavazadla a lékařský kufřík, zavřít se do kabinky na toaletě a vrátit se k oblečení a identitě libanonského lékaře, který přijel kvůli konferenci pořádané na výstavišti.

Už několik týdnů, zatímco se jeho mise blížila k ukončení, stále intenzivněji přemýšlel o tom, co bude dělat, až bude po všem. Další pobyt v Německu ho nijak nelákal a do Libanonu také neměl důvod se vracet. Věděl, že během několika příštích dnů si veřejnost začne být dramaticky vědoma vypuknutí moderní morové rány – černých neštovic, jak jim sám v duchu říkal. Jejich šíření začne pomalu, jako jedna zápalka v kupě sena, rychle se však promění v to, čemu vědci říkají autokatalytický proces – něco jako exploze –, a požár zachvátí celou stodolu. Amerika – velký nevěřící – se celá promění v Ground Zero a počet mrtvých dosáhne astronomické výše. Izrael, zbavený svého ochránce, zůstane bezbranný s odhaleným břichem a konečně bude vydán na milost a nemilost svým blízkým nepřátelům. Prudký pokles všech ekonomických aktivit vyvolá kolaps cen ropy a vládnoucí saúdská elita – která už nebude moci své vlastní poddané uplácet ani se spoléhat na podporu Spojených států – zavede režim hrůzných represí, čímž zaseje sémě vlastního zničení.

Z krátkodobé perspektivy se celý svět uzavře a cestování bude prakticky nemožné, protože jednotlivé státy budou hledat bezpečí v karanténě a izolaci. Některé budou úspěšnější než jiné, ale byť za stovky let před jejich vymýcením zemřela na neštovice miliarda lidí, v moderním světě se dosud nikdy nic podobného nestalo – dokonce ani v případě AIDS ne – a nikdo nedokáže předpovědět, kudy se řeky nákazy povalí a kterými směry se budou jejich koryta zatáčet.

Čím víc se čas umírání – jak tomu sám říkal – blížil, tím větší cítil jistotu, že ať se bude dít cokoli, chce být se svým synem. Pokud přijdou o život, bude to Alláhova vůle a on nežádá nic jiného než to, aby mohl být se svým dítětem, držet ho v náručí a ujišťovat ho, že se nemají čeho bát na tomto ani na onom světě. A pokud Boží vůle rozhodne, že zůstanou naživu, pak s ním tak brzo, jak to bude prakticky možné, odjede do Afghánistánu. Společně budou kráčet po stinných říčních březích a možná mu ukáže i horská úbočí, na nichž sestřelil hrůzostrašné vrtulníky Hind. A až se bude léto chýlit k podzimu, dojdou odlehlými údolími až do pevnosti Abdula Mohammada Khana. Existuje snad lepší místo, kde by mohl syna vychovávat mezi pravověrnými a statečnými muži? A až přijde pravý čas, vrátí se do Saúdské Arábie, kde se budou společně smát a zestárnou v zemi, v níž budou nejblíž duši jeho otce.

Být se svým synem? Tohle pomyšlení mu pomáhalo přečkat všechno, co musel absolvovat v Karlsruhe. Jeden večer věnoval návštěvě internetové kavárny a hledání na webu, takže už měl v Milasu nalezený penzion vhodný pro zbožného muslima.

Ano, ve Frankfurtu se znovu promění v lékaře, odjede vlakem na letiště a nasedne do letadla. Poletí do Bodrumu.

Kapitola 10

Soukromým proudovým letadlem cestujícím maximální rychlostí se z Džiddy přibližně za dvě hodiny dostanete až do pásma Gazy, kousku země plného žalostného utrpení, který je zaklíněný mezi Izraelem a Egyptem, domova půldruhého milionu Arabů bez státní příslušnosti a přinejmenším dvaceti skupin, které americké ministerstvo zahraničí řadí mezi teroristické organizace.

Bejrútská stanice se postarala o to, že jsem místo kýčovitě rudého Gulfstreamu obchodníka se zbraněmi letěl proudovým Learem patřícím CIA a dekorovaným třemi odstíny béžové. Alespoň jsem z něj nedostal migrénu. To sice byla jistá výhoda, na straně nevýhod však byla skutečnost, že v něm nebyly postele, což se ukázalo jako velice podstatné. Byl jsem nucen cestovat vsedě, a protože z okna jsem se nemohl dívat na nic jiného než na nekonečné kilometry ropných věží, jediným společníkem mi byly vlastní myšlenky.

Musím říct, že byly mizerným společníkem. Nepovažuji se za domýšlivého člověka, mám v sobě však pořádnou dávku profesionální hrdosti. A když jsem seděl v letadle ve výši deseti kilometrů, neměl jsem se kam schovat, zejména před pravdou ne. Svedl jsem přímý souboj se Zakariou al-Nassourim a odešel jsem z něj poražen.

Možná jsem proti němu vůbec neměl šanci – byl příliš dobrý, příliš chytrý a měl příliš velký náskok na to, aby ho někdo mohl chytit. Byl to koneckonců člověk, který si do hor Hindúkuše přivezl nehašené vápno. Nehašené vápno na hřbetech nákladních koní – osm set kilometrů jednou z nejnehostinnějších krajin světa! Měl naplánovaný každý svůj krok, každou maličkost.

Člověk schopný něčeho takového nepochybně také dokázal předvídat den, kdy se ho někdo v mé branži pokusí najít. Jako uprchlík v čerstvě napadlém sněhu za sebou zametal stopy. Před více než čtrnácti lety si koupil úmrtní list a proměnu doplnil falešným pasem. Jak jsem říkal, možná měl tak velký náskok, že ho nemohl chytit nikdo.

A přece, pokud jsem to byl schopen posoudit, nebylo nic, co bychom byli mohli udělat jinak. Z deseti lidí, kteří o našem tajemství věděli, osm vládních činitelů nejen zachovalo mlčení, ale navíc všichni jednali s obdivuhodnou rychlostí. A aniž bych se chtěl vychloubat, dva zbývající členové skupiny – Šeptal a já – patřili k nejlepším na světě a byli vyzbrojení všemi prostředky a technologiemi, jaké jim mohla poskytnout nejmocnější země světa. Byli jsme špičkoví predátoři a jako všichni špičkoví predátoři jsme byli předurčení k lovu…

Zarazil jsem se a sám sebe jsem opravil. Ne každý špičkový predátor se vydává na lov. Napadal mě přinejmenším jeden, který to nedělá. Žralok loví, ale krokodýl tiše leží v rákosí a čeká, až kořist přijde k němu.

V tom okamžiku jsem si uvědomil, kde jsme se dopustili omylu – uspořádali jsme na něj hon, místo abychom mu nastražili past. Neměli jsme sebemenší šanci, alespoň při jeho otevřeném pronásledování ne, protože měl příliš velký náskok. Zato v případě pasti by na náskoku nebylo záleželo.

Měli jsme ještě čas? Možná nám zbývala poslední karta, kterou jsme mohli vynést, poslední kostka, kterou jsme mohli hodit, poslední náboj v komoře. Nějak jsme ho museli vylákat ze stínů a přimět, aby přišel k napajedlu.

Zíral jsem z okna tak dlouho, že mi to připadalo jako celá věčnost. Neviděl jsem mraky ani ropné věže, ale dospěl jsem k přesvědčení, že šanci ještě máme. Vycházel jsem při tom jen z jedné věci, z lekce, kterou jsem si kdysi dávno odnesl z bankovní kanceláře v Ženevě: láska není slabá, láska je silná.

Rozepnul jsem si bezpečnostní pás a vyškrábal jsem se na nohy. Neuvědomil jsem si, že malým letadlem otřásají turbulence bezoblačného ovzduší, takže sebou hází horizontálně i vertikálně, ale neměl jsem čas si tím lámat hlavu. Zamířil jsem do přední části kabiny, málem jsem prolétl stropem, když jsme se náhle propadli, chytil jsem se zadní opěrky jednoho ze sedadel a napůl jsem se doplazil, napůl dolétl k malé skříňce s bezpečným telefonem CIA.

Popadl jsem sluchátko a zavolal jsem.

Kapitola 11

Šeptal se ozval téměř okamžitě, ale hlas, ještě tišší než obvykle, měl tak chraptivý, že to připomínalo kyselinu rozlévající se po štěrku. Na jednoho člověka tenhle případ znamenal příliš mnoho stresu, příliš málo spánku a příliš četná zklamání.

Vysvětlil jsem mu, jakého jsme se dopustili omylu, když jsme chtěli Saracéna uštvat, a pověděl jsem mu, o co bych se chtěl pokusit – žádné podrobnosti, jen v hrubých rysech. Byl díkybohu natolik zkušený, že nepotřeboval křídu a tabuli.

Zdůraznil jsem, že musíme zdržet izolaci Cumaliové a přesvědčit prezidenta, aby odložil svůj projev k národu. „Potřebuju čas, abych to stačil připravit, Dave,“ dodal jsem.

Pokusil se o smích. „Chcete po mně jedinou věc, kterou nemáme,“ opáčil a znovu jsem slyšel léta v jeho hlase. „Nemůžeme to odkládat – je to dvacet minut, co jsem s ním mluvil, a prostě už to nejde.“

Vysvětloval jsem mu svoje stanovisko, úpěnlivě jsem ho prosil a nakonec, když to stále k ničemu nevedlo, jsem na něj začal vztekle hulákat, že by měl radši poslouchat, co mu říkám, protože jsem nejlepší agent své generace a tvrdím, do prdele, že máme šanci. Chvíli na to nic neřekl a bylo mi jasné, že jím ta drsná ješitnost, jaká pro mne absolutně nebyla příznačná, otřásla. Požádal mě, abych počkal.

A tak jsem dál visel na telefonu, a to obrazně i doslovně, protože letadlo se v turbulencích otřásalo a propadalo, zatímco Šeptal z jiného aparátu volal prezidentovi. Po několika minutách čekání jsem slyšel, jak se jeho kroky vracejí po dřevěné podlaze pracovny.

„Právě jsem mluvil s Grosvenorem,“ ozval se mi. „Nemyslí si, že by to mohlo vyjít, nevěří tomu…“

„Ježíši!“ skočil jsem mu do řeči. „Vysvětlil jste mu, jakou jsme udělali chybu?“

„Samozřejmě,“ ujistil mě Šeptal úsečně. „Řekl jsem mu, že jsme za ním vyrazili jako patrola, místo abychom si počínali jako desperáti, co chtějí přepadnout vlak. Co vy na to – bylo to dost jasný?“

„A ani pak mu to nedošlo?“

„Nenechal jste mě domluvit. Řekl, že tomu nevěří – ale věří vám. Máte šestatřicet hodin.“

Zalila mě vlna úlevy. Ještě jedna šance na spasení, ještě jedna možnost vykoupení. „Díky,“ vydechl jsem rozpačitě.

„Zavolejte nám, ať budete mít dobrou nebo špatnou zprávu. Kdyby se to začalo hroutit, chce to okamžitě vědět. Proslov k národu už má napsanej. Vzkazuje neunášet se falešnou nadějí, nenechat zbožný přání zvítězit nad logikou. Když najdete hovno, nepokoušejte se ho naleštit.“

„Rozumím,“ odpověděl jsem.

„Moje číslo máte, tady je další pro případ, že by se vyskytly nějaký problémy. Přímo na Grosvenora.“

Mám sice dobrou paměť, ale nechtěl jsem se na ni spoléhat, takže jsem vytáhl mobil a číslo jsem si zapsal mezi zrychlené volby pod 911. Ještě jsem s tím nebyl hotový, když se Šeptal znovu ozval.

„Fajn, máme teda šestatřicet hodin a základní kostru plánu. Takže do práce. Co bude první krok?“

„Telefonát,“ odpověděl jsem. „My sami zavolat nemůžeme, musí to vypadat naprosto věrohodně. Kdo je naším nejvýš postaveným aktivem v tureckejch zpravodajskejch službách?“

Vzhledem ke strategickému významu Turecka jsem si byl jistý, že CIA – stejně jako všechny ostatní významné zpravodajské agentury – strávila celá léta tím, že si uvnitř MIT pěstovala zrádce.

Šeptal neodpověděl – chtěl jsem po něm, aby mi svěřil jedno z nejpečlivěji střežených tajemství naší země.

„Dave?“ pobídl jsem ho.

„Máme někoho, koho bychom mohli využít,“ připustil zdráhavě.

„Koho?“ Věděl jsem, že příliš tlačím na pilu, ale musel jsem se přesvědčit, jestli to bude stačit.

„Prokristapána – na to se mě neptejte,“ opáčil.

„Koho?“

„Ředitel MIT má dva náměstky,“ promluvil konečně. „Jeden z nich vyrůstal na produktech z Wal-Martu, ale dává přednost Guccimu, rozumíte?“

„A sakra… náměstek ředitele?“ zahučel jsem zaraženě. Navzdory letům stráveným v Divizi mě kolosální míra zrádnosti panující v tajném světě stále dokázala šokovat. „Do tohohle se mu nebude chtít,“ zapochyboval jsem.

„Nebude mít na vybranou – bude se bát, že ho předhodím jeho vládě. Možná že zrádci se v Turecku pořád ještě věšej. Povězte mi podrobně, co chcete.“ Slyšel jsem zašustění papíru, když popadl pero, aby si mohl dělat poznámky.

Když jsem skončil, zopakoval mi hlavní body, stačil však udělat víc než to, že si je pouze zapsal – za pochodu je promasíroval a vylepšil a já jsem znovu děkoval Bohu za skvělého řídícího důstojníka.

„A co teď?“ zeptal se. „Mám mu zavolat a přinutit ho, aby to udělal?“

„Jo, pokud chceme mít šanci, musíme to spustit nadsvětelnou rychlostí.“

Zavěsil jsem, a zatímco Šeptal házel náměstkovi ředitele MIT do klína bombu, zabušil jsem na dveře pilotní kabiny. Z interkomu jsem uslyšel hlas bývalého pilota amerického vojenského letectva.

„Co se děje?“

„Změna plánu. Zapomeňte na Gazu, letíme do Bodrumu.“

Dveře se rozlétly dokořán. „Kde je Bodrum?“

Křikl jsem na něj odpověď, už jsem se však otáčel zpátky k přístěnku. Čekal mě ještě jeden naléhavý telefonát.

Kapitola 12

Když Bradleymu zazvonil telefon, nacházel se právě v jednom baru v Lower East Side. Nebyl to žádný módní podnik s vybranými předkrmy a „ochutnávkovým menu“, ale opravdová hospoda s nikotinem zažraným do stěn a s drinky tak silnými, že vám to kroutilo palci u nohou. Jeden z posledních zbytků starého New Yorku – řečeno jinými slovy policajtská knajpa.

Ben se účastnil večírku na rozloučenou s jedním veteránským válečným koněm a díky oblibě oslavence a uspořádání lokálu bylo jedinou možností, jak uniknout davu a hluku, vyjít ven na ulici. V důsledku toho stál v drobném mrholení a v ruce držel láhev piva s dlouhým hrdlem, když dostal povolávací rozkaz na frontovou linii tajného světa.

„Kde jste?“ zajímal se.

„V proudovým letadle CIA nad Jordánskem,“ prozradil jsem mu. Nemělo smysl tajit to před ním, potřeboval jsem ho šokovat, aby jasně slyšel vřeštění polnice.

„Jen co domluvíme,“ pokračoval jsem, „chci, abyste zavolal tomu muži, kterýmu jste předával moje zprávy. Jmenuje se David McKinley a je to ředitel zpravodajskejch služeb Spojenejch států.“

Slyšel jsem, jak se Bradley prudce nadechl. „Sakra, myslel jsem…“

„Zapomeňte na všechno, co jste si myslel. Tohle je doopravdy. Povězte Davovi, že rychle potřebuju někoho, kdo mi bude krejt záda. Sežene vrtulník, kterej vás dopraví na letiště, a posadí vás do vládního tryskáče.“

„Kam poletím?“ chtěl vědět.

„Do Bodrumu. McKinley se postará o papíry – jste newyorskej detektiv a vyšetřujete vraždu Ingrid Kohlový.“

„Kdo je Ingrid Kohlová?“

„Tak se jmenovala ta ženská, kterou jste našli mrtvou v Eastside Innu.“

„Jak to…?“

„Později,“ uťal jsem ho a v duchu jsem děkoval prozřetelnosti za Cameron a za tu ženskou, která se vydávala za Ingrid: jejich zločiny mě dostaly do Turecka a daly nám alespoň nějakou šanci.

„Vyzvednu vás na letišti,“ dodal jsem na závěr. „A Bene… Nezapomeňte si vzít pistoli.“

Deset kilometrů nad zemí, uprostřed ostrého zákrutu směrem na Bodrum, v turbulenci, která konečně začínala polevovat, jsem si říkal, že půjde-li všechno podle plánu, nebude ji potřebovat. Jenže vyjde snad někdy něco stoprocentně podle plánu?

Kapitola 13

Navzdory vehementním protestům náměstek ředitele turecké MIT zvedl telefon dvacet minut poté, co jsem mluvil s Šeptalem. Zavolal Lejle Cumaliové.

Jejich rozhovor jsem samozřejmě neslyšel, ale o něco později jsem četl jeho přepis, přeložený do angličtiny. I z tohoto dokumentu, očištěného od všech změn tónu a emocí, bylo snadné poznat, že ten chlap od MIT byl mistrem svého řemesla. Požádal jednoho ze svých asistentů, aby se s Cumaliovou spojil a nadiktoval jí hodinu, kdy má zavolat ona jemu. Dostala číslo na ústřednu MIT, a než se konečně propracovala přes různé asistenty, vůbec nemohla pochybovat o tom, že mluví s někým velice mocným a vlivným.

Nesmírně zdvořile jí sdělil, že potřebuje její pomoc v nanejvýš důvěrné záležitosti týkající se jistého zahraničního návštěvníka. Bože, jak se jí muselo ulevit, když si uvědomila, že předmětem šetření není ona.

„Jak dobře znáte Davida Brodieho Wilsona?“ zeptal se jí.

V přepisu byla zaznamenaná odmlka – to se Cumaliová snažila překonat překvapení –, špion ji však pobídl.

„Jen vaše dojmy, detektive – tady nevypovídáte pod přísahou,“ rozesmál se. Zatraceně, byl opravdu dobrý.

Klidně si vyslechl všechno, co mu o mně pověděla, jen tu a tam ji přerušil nějakým dotazem, aby v ní vzbudil dojem, že ho to zajímá.

„Děkuji vám, výborně,“ pochválil ji, když domluvila a odmlčela se. „Neměla jste někdy dojem, že možná není příslušníkem FBI?“ zeptal se a začal s šitím boudy.

„Ne… ne,“ popřela to Cumaliová, pak však zaváhala, když se nad otázkou důkladněji zamyslela. „Byla tu jedna věc: počínal si chytře – chci říct neobyčejně chytře – ve všem, co dělal. Vzpomínám si, jak jsem si říkala, že bych ráda věděla, jestli jsou všichni agenti FBI tak dobří.“

„Ano, to by dávalo smysl… že je velice dobrý,“ prohlásil tajemně náměstek ředitele. „Povězte mi, vedl někdy ve vaší přítomnosti nějaké telefonáty, které ve vás svým obsahem vyvolávaly podezření nebo zmatek?“

„Ne… měl ale takový zvláštní zvyk – já jsem si toho vůbec nevšimla, ale moje sekretářka ano. Kromě případů, kdy sám někomu volal, měl ze svého mobilu neustále vytaženou baterii.“

No vida, pomyslel jsem si, přes to nalíčení a jehlové podpatky je Hajrunnisa chytřejší, než jsem si o ní myslel.

„Proč myslíte, že si vyndával baterii?“ zeptal se špion.

„Nemám ponětí.“

„Tak dovolte, abych vám pomohl. Má-li někdo v kapse mobilní telefon, je možné ho na dálku zapnout, aniž by si toho byl vědom.

Když je mobil zapnutý, lze aktivovat jeho vestavěný mikrofon. Ten, kdo telefon odposlouchává, pak slyší všechno, co je v místnosti řečeno. Když ale vytáhnete baterii, tohle riziko vám nehrozí.“

„To jsem netušila,“ přiznala Cumaliová.

„Takže si nejste vědomá toho, že to je něco, co běžně dělají všichni zpravodajští agenti?“

„Zpravodajští agenti? Můžete mi říct, o co tady jde?“

To byla přesně otázka, kterou náměstek ředitele, postupující podle Šeptalových instrukcí, chtěl, aby mu Cumaliová položila. Využil jí jako odborník, jímž doopravdy byl.

„Jste reprezentantka zákona, vázaná přísahou – navíc bych dodal, že vysoce ceněná reprezentantka. Tohle všechno je velice důvěrné.“

„Samozřejmě.“

„Na bulharské hranici máme kamery, které zaznamenávají všechna přejíždějící vozidla. Známe také poznávací značku auta, které má Brodie Wilson z půjčovny, takže jsme se díky jistému používanému softwaru dozvěděli, že překročil hranici do Bulharska. Víte, proč tam jel?“

Ten systém identifikace poznávacích značek byl úplný nesmysl – systém jako takový samozřejmě existoval, ale Turecko o jeho používání zatím ani neuvažovalo. To ovšem Cumaliová nemohla vědět.

„Ne,“ odpověděla.

„Dva naši muži, kteří působí za hranicemi, ho lokalizovali ve městě zvaném Svilengrad, kde si koupil laciný mobilní telefon se SIM kartou a jednou z něj někam zavolal. Slyšela jste ho někdy o tom městě mluvit?“

„Nikdy.“

„V důsledku toho jsme se o agenta Wilsona začali velice intenzivně zajímat. Z důvodů, o nichž nemohu mluvit, se nyní domníváme, že to nejspíš není jeho skutečná identita. Myslíme, že se jmenuje Michael John Spitz. Říká vám to jméno něco, detektive?“

„Vůbec nic,“ ujistila ho Cumaliová.

„Spitz je členem jisté elitní skupiny CIA,“ pokračoval náměstek ředitele. „To by vysvětlovalo, proč jste ho považovala za tak vynikajícího vyšetřovatele. Jejich úkolem je vyhledávání teroristů.“

Dokázal jsem si představit, jaký strach musel sevřít srdce Cumaliové, když seděla ve svém bíle natřeném domě ve starém přístavu a tahle slova jí znenadání připomněla šifrované telefonáty do Hindúkuše.

Jejich úkolem je vyhledávání teroristů.

Ve jménu Alláha, musela si pomyslet, na koho má CIA políčeno – na ni? Na bratra? Věděla, že ho hledají, ale do čeho ji to u všech čertů zatáhl?

„Jsme přesvědčeni, že to vyšetřování vraždy je jen zástěrka,“ vysvětloval náměstek ředitele. „Něco ho přivedlo do Bodrumu. Nemáte tušení, co by tady mohl vyšetřovat?“

„Ne,“ zalhala. V přepisu stálo, že to popřela „důrazně“.

„Každopádně vám děkuji, velice jste nám pomohla,“ uzavřel hovor špion. „Momentálně nebudeme nic podnikat. Budeme odposlouchávat Spitzovy telefonáty, počkáme si a uvidíme. Dám vám ale číslo, přímou linku. Kdybyste se něco doslechla, okamžitě mi zavolejte. Rozumíte?“ ujistil se, nadiktoval jí číslo a zavěsil.

Porušili jsme s Šeptalem všechna pravidla: zařídili jsme, aby se cíl mise dozvěděl její skutečnou podstatu. Zároveň jsme tím však nastražili past – Cumaliová pracovala jako detektiv a já jsem vsadil úplně všechno na to, že ji instinkty donutí k vyšetřování. Bude se chtít dozvědět něco víc – o to se postará strach – a já jsem byl přesvědčen, že existuje jen jedno místo, kde to může hledat: můj hotelový pokoj.

Nevypraví se tam sama, ale vzhledem k povaze své práce nepochybně zná dost kriminálníků, kteří to mohou udělat za ni. Mým úkolem bylo postarat se, že až se tam objeví, bude všechno připravené.

Kapitola 14

Poprvé za celý svůj profesionální život jsem byl v terénu úplně nahý – pracoval jsem na misi bez legendy a bez krytí.

Malý proudový letoun přeletěl Jordánsko a přistál v Milasu krátce před polednem. Tureckou pasovou kontrolou jsem prošel bez zdržení, našel jsem svoje auto, a místo abych jel do Bodrumu, rychle jsem zamířil do Milasu. Hned za radnicí jsem našel obchod s fotografickými potřebami a díval jsem se, jak si mladá prodavačka bere můj mobil a tiskne fotografii domu, v němž Cumaliová strávila dětství, kterou jsem pořídil v Džiddě. Obchod rovněž prodával příslušenství k telefonům, takže jsem si vzal ještě jednu baterii k tomu krámu, který jsem koupil v Bulharsku.

O kousek dál jsem našel obchod s řemeslnickými potřebami, kde jsem si vybral ruční vrtačku, malou páječku, lahvičku univerzálního lepidla a půl tuctu dalších drobností. Všechno jsem hodil do auta a rychle jsem se rozjel do Bodrumu. Do hotelu jsem dorazil ještě v době oběda, což znamenalo, že manažer tam nebyl a já jsem mohl bez zdržení vyjet do svého pokoje.

Stáhl jsem ze skříně otlučený kufr Samsonite, který jsem na ní měl položený, a opatrně jsem rozřízl vnitřní látkový lem, pod nímž se skrýval mechanismus obou zámků. Odvrtal jsem maličkou klíčovou dírku jednoho z nich a pak jsem si začal hrát s bulharským telefonem. Pomocí páječky se mi k němu podařilo paralelně připojit druhou baterii – čímž jsem zdvojnásobil čas, po který mohl telefon fungovat – a následně jsem otevřel menu. Dvacet frustrujících minut jsem strávil manipulací se softwarem tak, aby fotoaparát každé dvě vteřiny pořídil snímek.

Lepicí páskou jsem improvizovanou sledovací kameru upevnil do kufru tak, že objektiv kamery pevně přiléhal k odvrtanému zámku a mohl jasně zabírat celou místnost. Stačilo před odchodem zapnout telefon, přilepit zpátky látku a vrátit kufr nahoru na skříň. Počítal jsem, že fotoaparát bude dokonale skrytý, ale jeho umístění mělo ještě jednu velkou výhodu – lidé, kteří něco hledají, se vždy podívají do krabice nebo do kufru, samotné tyto obaly však důkladně prohlédnou jen zřídkakdy.

Měl jsem nyní vlastní sledovací systém, samozřejmě jen provizorní a šitý horkou jehlou, ale funkční: potřeboval jsem si být jistý, že lupiči našli to, co jsem se jim právě chystal podstrčit. Záviselo na tom všechno ostatní.

Vzal jsem čerstvě vytištěnou fotografii starého domova Cumaliové a přidal jsem k ní počítačový disk, na němž byla kopie jejího bahrajnského řidičského průkazu, údaje převzaté z blogu o sportovním potápění a shrnutí jejího vysokoškolského studia v Istanbulu. Všechno jsem zastrčil do plastového obalu a uložil do pokojového sejfu – mizerného šmejdu s bateriovou elektronickou klávesnicí, s nímž si každý lupič hodný toho názvu musel za chviličku poradit: odpojit baterii, vymazat kód a sejf otevřít.

Fotografie a zmíněné dokumenty měly Lejlu Cumaliovou přesvědčit, že terčem pátrání Michaela Spitze je ona.

A protože to byly nefalšované faktické důkazy, musel se navíc na všechno ostatní, co ještě najde, přelít takzvaný haló efekt – počítal jsem s tím, že její ničemové ukradnou i můj laptop. V něm měla Cumaliová najít dva e-maily – absolutně falešné –, které jsem naformuloval v letadle nad Jordánskem. Právě jsem je kontroloval a ukládal pod odpovídající data do své doručené pošty, když zazvonil hotelový telefon.

Žena, která se ozvala, se představila jako sekretářka oddělení vražd newyorské policie, ale to jsem považoval za nesmysl – téměř určitě to byl někdo z Šeptalova pomocného personálu.

„Spoj, který čekáte, je let Turkish Airlines číslo 349 z Říma, přílet na mezinárodní letiště v Milasu v 15.28,“ oznámila.

Žádný let z Říma jsem nečekal, ale domyslel jsem si, co se stalo: Šeptal se domníval, že vládní proudový letoun by vyvolal příliš mnoho otázek, a rezervoval Bradleymu místo na běžném linkovém letu.

Pohlédl jsem na hodinky: pokud jsem se chtěl dostat do Milasu včas, zbývalo mi deset minut. Ukončil jsem kontrolu e-mailů, ale žádné počítačové soubory jsem nevymazal – všechny doopravdy důvěrné materiály byly chráněné nerozluštitelným stoosmadvacetibitovým šifrovacím algoritmem a jejich přítomnost dodávala mé lsti věrohodnost. Samotný počítač byl zaheslovaný systémem password8 a chráněný nějakou jednoduchou šifrou, ale spoléhal jsem se na to, že – jak mě ujistil Šeptal, když mi ho předával – bude-li někdo chtít, rychle tuhle ochranu překoná.

Uložil jsem laptop do sejfu k ostatním materiálům, zapnul bulharský mobil, nalepil zpět látku a rychle jsem vyšel ze dveří.

Poslíček, mladý recepční za pultem i telefonistka u centrály mě sledovali, když jsem vystoupil z výtahu. Posunul jsem klíč od pokoje po pultu k recepčnímu a na telefonistku jsem zavolal tak hlasitě, že to slyšeli všichni: „Jedu na letiště. Kdyby někdo volal, vrátím se o půl šestý.“

Věděl jsem, že pokud bude Cumaliová chtít můj pokoj nechat prohledat, nejdřív ze všeho se pokusí zjistit moje pohyby. Doufal jsem, že jsem jí i jejím ničemům právě ušetřil trochu práce.

Když jsem běžel k autu, počítal jsem, že než se vrátím, dostanou se do hotelu přes zadní nakládací rampu, vyjedou servisním výtahem nahoru, šperhákem otevřou zámek mých dveří a – aby to vypadalo jako obyčejná hotelová loupež – obrátí celý můj pokoj vzhůru nohama.

Nemohl jsem se víc mýlit.

Kapitola 15

Na letiště jsem to stihl právě včas: dvě minuty poté, co jsem tam dorazil, vyšel Bradley z celní zóny.

Provedl jsem ho mezi muži s velkými termosovými nádobami na zádech, kteří prodávali jablečný čaj, nekonečným davem šejdířů a žebráků a kolem atraktivního slovanského páru, který se téměř určitě živil kapesními krádežemi, a mířil jsem na parkoviště.

Venku na ulici vál vítr přímo z Asie a přinášel k nám směsici nejrůznějších exotických vůní, zatímco z tlampačů zněl muezzinův hlas připomínající muslimům, že je čas k modlitbě. Viděl jsem, jak se Bradley rozhlíží po chaotické dopravě, vzdálených pahorcích porostlých piniovými háji, minaretech nedaleké mešity a bylo mi jasné, že je toho na něj všeho naráz až dost.

„Jsme kousek od hranic s Irákem a se Sýrií,“ připomněl jsem mu. „Trochu se to liší od Paříže, co?“

Přikývl.

„Lidi v mý branži si na cizí místa zvyknou,“ pokračoval jsem, „ale na tu osamělost si nezvyknete nikdy. Rád vás vidím.“

„Já vás taky,“ odpověděl. „Povíte mi teď, proč tady jsme?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „ale povím vám všechno, co potřebujete vědět.“

Došli jsme k fiatu, a zatímco jsem se pustil do obvyklého smrtícího tance s tureckým dopravním ruchem, požádal jsem Bradleyho, aby vyndal baterie z obou našich mobilů. Než jsem mu stačil objasnit, proč to dělá, už jsme byli na dálnici.

„Hledáme – tím myslím americkou vládu – jednoho chlapa,“ vysvětloval jsem. „Pátráme po něm už několik neděl…“

„Po tom, co o něm všichni mluvěj?“ skočil mi do řeči. „Po maníkovi s jadernou rozbuškou?“

„Žádnej maník s jadernou rozbuškou neexistuje,“ opáčil jsem. „To byla jen krycí historka.“

Viděl jsem v Bradleyho obličeji překvapení a bylo mi jasné, na co v tu chvíli myslí – sledoval několikrát prezidenta, jak o tom mluví v televizi. Neměl jsem čas vysvětlovat mu důvody, a tak jsem mluvil dál.

„Před několika dny jsme mysleli, že už ho máme, ale mýlili jsme se. Nemáme jméno, národnost a nevíme, kde je. Jediným článkem, kterej k němu vede, je jeho sestra…“

„Lejla Cumaliová,“ vyhrkl a oči mu zableskly náhlým pochopením.

„Ano. V posledních dvanácti hodinách dostala informaci, že tady nejsem kvůli vyšetřování vraždy – že jsem agent CIA.“

„A jste?“

„Ne, jsem něco mnohem víc. Domnívám se, že až dojedeme do Bodrumu, zjistíme, že našla někoho, koho pověřila vyloupením mýho hotelovýho pokoje. Zloději si nepochybně odnesli řadu věcí včetně mýho laptopu.

Je chráněnej několikerým zabezpečením, ale bez velkejch problémů se jí podaří dostat se do něj. Uvnitř jsou dva e-maily, který zaujmou její pozornost. Ten první jí poví, že jsme zachytili šifrovaný telefonáty mezi ní a nějakým mužem v Hindúkuši…“

„Kde?“ zeptal se Bradley.

„V Afghánistánu. Dočte se, že neznáme obsah těch hovorů – protože byly zašifrovaný –, ale vzhledem k tomu, že se narodila v Saúdský Arábii, její otec byl veřejně popravenej a její přítel na telefonu byl zapletenej do únosu tří zmizelejch cizinců, si myslíme, že je součástí nějaký teroristický akce.“

„A je doopravdy?“

„Já myslím, že ne, ale ten dokument uvádí podrobnosti o jejím chystaným převezení do Jasnýho světla.“

„Co je Jasný světlo?“

„Podívá se na web a najde několik novinovejch článků, podle kterejch je v Thajsku a je to součást systému tajnejch věznic CIA.“

„A je to tak?“

„Ano.“

„Co se v Jasným světle děje?“

„Mučej se tam lidi.“

„Naše země mučí ženský?“

„Naše země mučí každýho.“

Ben byl v Turecku sotva třicet minut, ale už se mu dostalo hodně nečekané osvěty. Nechal jsem ho sedět v pochmurném tichu, zatímco jsem předjížděl konvoj turecké armády mířící k syrským hranicím.

„Cumaliová je jedinou opatrovnicí šestiletýho kluka,“ pokračoval jsem, když se mi podvalníky s tanky ztrácely ve zpětném zrcátku. „Dítě evidentně nemůže zůstat nezaopatřený – takže se dokument zmiňuje i o tom, co uděláme pro jeho zabezpečení.“

Vytáhl jsem z kapsy telefon, zastrčil jsem do něj baterii, otevřel jsem složku s fotografiemi a podal jsem ho Benovi. Na displeji byl jeden z klučinových snímků, které jsem pořídil u Cumaliové v kuchyni.

„Má Downův syndrom,“ konstatoval Bradley a pohlédl na mne.

„Ano,“ přitakal jsem. „V dokumentu stojí, že se ho naši lidi ujmou a převezou ho do sirotčince v Bulharsku, jedný z nejchudších evropskejch zemí. Vzhledem k chudobě a k tomu, že je to cizinec, nebude se k jeho zvláštním potřebám nijak přihlížet.“

Bradley jako by ode mne nemohl odtrhnout oči; myslím, že se mu dělalo nanic. „Účelem toho dokumentu je vyvolat v ní paniku,“ pokračoval jsem.

„Řekl bych, že to se vám nejspíš podaří,“ odpověděl. „Proč?“

„Víme, že má možnost náš cíl kontaktovat. Problém byl od začátku v tom, že kdybychom se ji k tomu pokusili donutit, udělala by to tak, aby ho zároveň varovala – někam by se zašil a ztratili bychom ho definitivně. Pokud si ale bude myslet, že čte tajný informace, a zpanikaří, zkontaktuje cíl dobrovolně. Žádný úmyslný chyby, žádný chytrý varování. Ten muž je jedinou osobou, která jí může pomoct, jedinou osobou, která jí může říct, co se děje. I kdyby ji chtěl ignorovat, nemůže to udělat – je to Arab, její bratr a to z něj dělá hlavu rodiny.“

Bradley se nad tím zamyslel a pak znovu pohlédl na fotografii, kterou stále držel v ruce. Klučina se na ní smál – jen malé děcko, pěšec ve velké partii.

„To všechno jste vymyslel sám?“ zeptal se. To, co jsem v jeho hlase slyšel, nebyl obdiv.

„Více méně,“ přikývl jsem.

„Je to vždycky takový – vaše práce?“

„Ne,“ odpověděl jsem a pomyslel jsem na dvě malé holčičky v Moskvě. „Bejvá to i horší.“

Bradley se nadechl. „Dobrá. Cumaliová kontaktuje bratra. A co pak?“

„Řekne mu o tom druhým e-mailu.“

Kapitola 16

Přejel jsem do pomalého pruhu a ve zpětném zrcátku jsem zkoumal provoz za námi. Když jsem se přesvědčil, že se na nás nikdo nepověsil, zatáhl jsem Bena do světa stínů ještě hlouběji.

„Ten druhej e-mail se tváří, že přišel od náměstka ředitele CIA. Je datovanej před dvěma dny a stojí v něm, že jsme dosáhli průlomovýho pokroku ve věci únosu těch tří cizinců v Hindúkuši.“

„Ale ničeho jste nedosáhli, že ne?“ zabručel Ben.

„Ne. Ten chlap a všechno, co se stalo, zůstává tajemstvím. Je to osamělej vlk, jednočlenná teroristická organizace. Nekolujou žádný fámy a nehrozí mu nebezpečí zrady. Hledáme ducha.“

Sjel jsem z dálnice a zamířil jsem k Bodrumu. „Ale na okamžik jsme ho zahlédli,“ pokračoval jsem. „Víme, že byl v Afghánistánu dvakrát. Jednou jako ještě pubertální mudžahedín, když bojoval proti Sovětům, a pak před pár měsícema kvůli únosu těch tří cizinců…“

„Proč ty lidi unesl?“

„To vám nemůžu říct.“ Bena se to dotklo, ale nemohl jsem s tím nic dělat – nepotřeboval to vědět, a to bylo zlaté pravidlo ve světě, v němž se ocitl.

„Jeden aspekt tý záležitosti měl ale pro náš plán kritickou důležitost. Dave McKinley si to uvědomil – sám tři lidi prostě neunesete. Aspoň ne v Afghánistánu, ne ze tří různejch míst, dokonce z opevněnejch areálů. V týhle věci musel našemu duchovi někdo pomáhat. A to nám k němu poskytlo přístup.

McKinley si v Afghánistánu odkroutil dva turnusy a v celým západním světě není nikdo, kdo by tu zemi znal líp než on. Je si jistej, že to byli jeho starý mudžahedínský spolubojovníci, nejspíš některej z klanovejch vůdců, kdo našemu člověku pomohl. Pojí je neobyčejně pevný pouto a vysvětlovalo by to, proč jsme se nic nedoslechli, i když máme na místě tisícovku agentů.

Ten druhej e-mail mě informuje, že za dva dny nám jeden z těch pomocníků – výměnou za velkou částku v hotovosti a novou identitu – prozradí jména našeho ducha a všech, kdo mu asistovali.“

Dojeli jsme na pobřeží a zapadající slunce zalévalo azurové moře různými odstíny růžové. Pochyboval jsem, že Ben kdy v životě viděl něco tak nádherného, přesto to téměř nebral na vědomí.

„Kdyby to s tou odměnou v hotovosti byla pravda, co by se stalo s chlapama, který by zradil?“ zeptal se.

„Vyslechli bychom je a pak bychom je předali afghánský vládě.“

„A ta by je popravila.“

„Ano. Ten e-mail neuvádí zrádcovo jméno, jasně z něj ale vyplývá, že já ho znám.“

„Takže pokud se váš cíl – myslím tím toho ducha – pokud chce sám sebe i svoje kamarády zachránit, musí od vás zjistit jméno toho přeběhlíka a rychle ho předat tomu klanovýmu vůdci.“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. „Náš cíl musí přijít k napajedlu, musí přijet do Bodrumu a přimět mě k řeči. A bude na to mít necelej jeden den.“

„Pak ho seberete.“

„Ne.“

Bradley sebou škubl. „Ne?! Jak to myslíte, že ne? Myslel jsem…“

„Tím, že ho sebereme, si nepomůžeme. Ten chlap má informace, který potřebujeme. Řekněme, že do Ameriky poslal – nebo se chystá poslat – nějakou zásilku a my nemáme šanci ji najít. Musíme ho přimět, aby nám předal odesílací dispozice.“

„Tak ho zmučte.“

„Ne – to je stejnej problém jako s jeho sestrou. Než zjistíme, že nám napovídal spoustu vymyšlenejch keců, už bude pozdě. Zásilka mezitím dojde adresátovi. Ne, musí nám to říct dobrovolně.“

Bradley se zasmál. „A jak ho k tomu chcete donutit?“

„Já ne,“ odpověděl jsem. „Uděláte to vy.“

Kapitola 17

„Ne!“ ječel Ben a probodával mě pohledem. Ještě nikdy jsem ho neviděl takhle zuřit. Právě jsem mu vysvětlil, jak Saracéna donutíme, aby nám předal takzvané expediční pokyny, a když jsem domluvil, ani se nesnažil skrývat, jak se mu hnusí být v jednom autě byť jen s představou něčeho takového.

„To neudělám. Nikdo by to kurva neudělal. Co je to za člověka – co je to za mozek –, kterej je schopnej vymyslet něco takovýho?“

„Tak mi dejte nějakej lepší nápad,“ vyzval jsem ho a snažil jsem se zachovat klid. „Nelíbí se mi to o nic víc než vám.“

„Vážně? Na něco ale zapomínáte – vy jste si tenhle život vybral. “

„Nevybral. Pokud si vzpomínáte, snažil jsem se z něj utéct – tenhle život si vybral mě. “

Už mě to štvalo – poslední, co jsem v dané chvíli potřeboval, byla lekce z morálky. Šlápl jsem na brzdy a zajel jsem na parkoviště restaurace s panoramatickým výhledem na Bodrum a moře.

„Žádnej zasranej výhled mě nezajímá,“ štěkl Bradley.

„Zastavil jsem, abych vám mohl nechat trochu soukromí.“

„K čemu?“

„Až budete mluvit s Marcií.“

I tentokrát jsem zaparkoval daleko od davu na terase. Chystal jsem se vystoupit z auta a nechat ho o samotě.

„O čem mám s Marcií mluvit?“ vyjel na mne.

„Kdysi jste mi říkal, že její rodiče mají nějakej plážovej domek – v Severní Karolíně nebo tam někde.“

„Co s tím má společnýho plážovej domek?“

„Mají ho, nebo ne?“ přitlačil jsem na něj.

„Na Outer Banks. Proč?“

„Povězte jí, aby tam odjela – teď hned, ještě dnes večer.“

„Něco mě napadá – nejspíš bude chtít znát důvod.“

Ignoroval jsem ho. „Povězte jí, aby si tam navezla tolik jídla a balený vody, kolik pobere. Trvanlivý potraviny – rejži, mouku, plynový bomby. Na plynový bomby nesmí zapomenout. Všechny, který sežene.“

Hleděl na mne a vztek z něj už vyprchal. „Děsíte mě, Scotte.“

„Brodie! Jmenuju se Brodie!“

„Promiňte.“

„Nemusíte se děsit, vy jste tam nahoře v bezpečí, myslím v těch svejch morálních výšinách. Umí střílet?“

„Jistě. Naučil jsem ji to.“

„Tak ať si sežene dlouhý zbraně – kulovnice, brokovnice. Za chviličku vám povím nejlepší značky a čísla modelů. A až bude schovaná v domě, můžu jí dát instrukce, jak je upravit na plně automatickou střelbu. A bude potřebovat munici. Hromadu munice.“

Bradley se mě pokusil přerušit.

„Držte zobák. Ať se k domu přiblíží kdokoli, na dvě stě metrů mu musí poručit, aby zmizel. Když půjde dál, začne střílet, a to rovnou po něm. Žádný varovný výstřely. Těch dvě stě metrů má svůj důvod – na takovou vzdálenost nehrozí nebezpečí, že vdechne aerosolový částice a nakazí se.“

Viděl jsem, jak mu v očích zableskl strach. „Čím by se měla nakazit?“

„Virem. Vysoce nakažlivým a rezistentním vůči všem známejm vakcínám. Tahle verze vyvolává takzvaný evazivní krvácení a považuje se za stoprocentně fatální. To je ten dáreček, kterej nám posílá domů. Neštovice.“

Ben Bradley, policista z newyorského oddělení vražd, hrdina jedenáctého září, člověk, který byl teprve podruhé ve svém životě v zahraničí, outsider zatažený do tajného světa před necelými dvanácti hodinami, nešťastník sedící na izolované vyhlídce vysoko nad tureckým pobřežím, nejstatečnější chlap, jakého jsem v životě poznal, se právě stal jedenáctou osobou, která se o tom dozvěděla.

Kapitola 18

Mlčky jsme sjížděli po kroutící se silnici dolů do Bodrumu. Ben nakonec Marcii nezavolal – když byl nucen vybrat si mezi dvěma zly a sám nedokázal přijít s žádnou alternativou, která by nahradila můj plán, jak ze Saracéna dostat pravdu, zvolil si menší z nich.

„Proveďte mě ještě jednou celou organizací tý akce,“ požádal, když se vzpamatoval z šoku – a strachu – vyvolaného informací o hrozící katastrofě.

Znovu jsem mu vysvětlil celý plán a zodpověděl hromadu otázek – až po délku provazu a to, jak těsně utáhnout smyčku –, a když jsem skončil, nastartoval jsem, projel kolem terasy a najel zase na silnici.

Soustředil jsem se na řízení a zpomalil jsem, teprve když jsme dorazili do Bodrumu a začali se proplétat jeho postranními uličkami. Zajel jsem do blízkosti domu, který jsem hledal, zabočil jsem k obrubníku a zaparkoval dobrých padesát metrů od něj. Ukázal jsem ho Benovi a přiměl jsem ho vyjmenovat deset jeho podstatných charakteristik a pak je ještě jednou zopakovat. Byla to standardní metoda, jak něco permanentně vrýt do paměti, a většina studií ukazuje, že si subjekt i za podmínek extrémního stresu zapamatuje šest z nich. Když jsem takto zajistil, že i v horečném víru probíhající akce Bradley najde ten správný dům, znovu jsem se rozjel a dojel do hotelu.

Zatímco Ben přistoupil k recepčnímu pultu, já sám jsem zamířil do svého pokoje, protože už jsem se nemohl dočkat, až uvidím, jakou spoušť v něm nadělali ničemové, které tam Cumaliová poslala. Když jsem vcházel do výtahu, viděl jsem, jak si manažer s úsměvem bere Benův pas.

„Á, pan Benjamin Michael Bradley,“ přečetl z něj. „Z vašich kreditních karet budu potřebovat předložit vzorek tří, abych si zajistil dostatečné zabezpečení.“

„Co prosím?“ vykulil oči Ben.

Kapitola 19

Žádná spoušť se nekonala. Stál jsem ve dveřích svého hotelového pokoje a podle toho, co jsem viděl, se uvnitř nikdo ničeho ani nedotkl.

Zavřel jsem za sebou dveře, přešel jsem ke skříni, naťukal do sejfu kód a otevřel ho. Laptop i plastové desky ležely přesně tam, kde jsem je nechal.

Přelétl jsem očima po místnosti. Kde jsem k čertu udělal chybu? Jak je možné, že mě Cumaliová prohlédla? Dal jí snad ten chlap z tureckého MIT nějaký tip, buď úmyslně, nebo nevědomky? Nemyslel jsem si to – hrozilo mu příliš velké nebezpečí na to, aby všechno riskoval kvůli jednomu telefonátu docela obyčejné policistce. Proč tedy moji návnadu nespolkla? Zatímco se mi hlavou honila jedna teorie za druhou, přecházel jsem po pokoji. Prošel jsem kolem neustlané postele – pověsil jsem při odchodu na kliku cedulku NERUŠIT, aby lupiče nikdo neobtěžoval – a vešel jsem do koupelny.

Všechno v ní bylo přesně tak, jako když jsem odcházel. Bezmyšlenkovitě jsem se sehnul pro ručník, který jsem nechal ležet na stoličce, a všiml jsem si, že tuba se zubní pastou leží na poličce, kam jsem ji odložil. Už od dětství jsem si vypěstoval takový zvláštní zvyk – vždycky jsem kartáček pokládal podélně na tubu s pastou. Teď ležel vedle ní. Někdo s ním pohnul, aby mohl otevřít koupelnovou skříňku.

Otočil jsem se, vrátil jsem se do pokoje a stáhl jsem kufr ze skříně. S úlevou jsem viděl, že i pokud se nějaký vetřelec díval dovnitř, bulharského telefonu si nevšiml – stále byl schovaný pod látkovým lemem. Vytáhl jsem ho zpod lepicí pásky, klikl jsem na ikonku a otevřel jsem fotografie pořizované ve dvouvteřinových intervalech.

Za okamžik už jsem viděl, že ničemové skutečně přišli – jen byli mnohem lepší, než jsem předpokládal.

Časový kód ukazoval, že oba muži vešli do mého pokoje dvaatřicet minut po mém odchodu. Na jednom snímku jsem našel jejich dokonale zaostřené čelní zobrazení: párek frajerů s tvrdýma očima těsně po třicítce v drahých kožených bundách a s batohy na zádech. Podle rychlých a efektivních pohybů a minimální konverzace jsem usoudil, že jde o profesionály. Mikrofon telefonu jsem nechal zapnutý, takže jsem měl k dispozici sotva slyšitelný záznam jejich tlumených hlasů. Slovům jsem sice nerozuměl, ale jazyk jsem poznával: byli to Albánci. Při zpětném pohledu si uvědomuji, že to mělo spustit poplašné sirény.

Jejich národnost také vysvětlovala, proč se tak snadno dostali do pokoje. V pozadí jednoho záběru jsem viděl, jak od nich hotelový poslíček – jejich krajan a stejná špína jako oni – přebírá svazek bankovek. Pomyslel jsem si, že když ho vyplatili, vrátil se nejspíš do svého výklenku ve vstupní hale, kde postával a hlídal pro případ, že bych se vrátil dřív, než jsem říkal.

Byly tam tisícovky snímků – dvě baterie díkybohu vydržely –, ale protože jsem přesně věděl, jak si profesionálové počínají, stačilo rychle se jimi probrat a mohl jsem si udělat spolehlivý obrázek o tom, co všechno tam dělali.

Fotografie ukazovaly, jak ze sebe vůdce – ten, který vydával rozkazy – setřepal koženou bundu a pustil se do práce. Pod bundou měl přiléhavé černé tričko – nepochybně vybrané proto, že zdůrazňovalo jeho svaly. Spousta steroidů, pomyslel jsem si.

Vytáhl z jednoho batohu digitální fotoaparát, a ještě než se dali do prohledávání hromady předmětů na malém stole, vyfotografoval si ho, aby mohli všechno vrátit do přesně stejné polohy. Usoudil jsem, že stejnou metodou postupovali, když rychle prohlíželi i všechna ostatní místa. Nebylo divu, že až na nepatrně posunutý zubní kartáček bych vůbec nebyl poznal, že uvnitř někdo byl.

Obrátili pozornost k sejfu, a byť fotografie nebyly příliš zřetelné, viděl jsem, že jim nekladl žádný odpor. Svalovec nepochybně otočil lacinou kruhovou klávesnicí proti směru hodinových ručiček a vytáhl ji, čímž odhalil přívod proudu a elektrické obvody. To mu umožnilo odstranit baterie, vymazat kód a pak k zámku připojit vlastní klávesnici. Série deseti snímků ukazovala, že měl dvířka otevřená za necelých dvacet vteřin.

Vytáhli plastové desky a vyfotografovali si snímek domu, v němž Cumaliová strávila dětství, pak svalovec vytáhl vlastní laptop, zastrčil do něj disk a zkopíroval si jeho obsah. Jen co skončil, přišel na řadu můj počítač. Ani jsem se nepotřeboval probírat všemi sledovacími fotografiemi, abych věděl, co udělali…

Pomocí malého šroubováčku odstranili z mého laptopu pevný disk a ten pak zastrčili do vlastního počítače, čímž obešli většinu mých bezpečnostních ochranných prvků. Použitím softwaru ke generování kódů nepochybně prorazili zbytek mých obranných valů a během pár minut se dostali ke všem mým dokumentům a e-mailům.

Pak už bylo zcela jednoduché překopírovat si celý obsah na externí USB disk, vrátit můj pevný disk do laptopu a všechno uložit zpátky do sejfu. Prolétl jsem zbytek tajně pořízených snímků a viděl jsem, že muži prohledali zbývající části pokoje, chvíli strávili v koupelně a vyšli ze dveří se vším, co potřebovali, šestadvacet minut po svém příchodu.

Seděl jsem na posteli a díval jsem se na fotografii ukazující, jak odcházejí. Ruka se mi třásla úlevou: skončilo to úspěšně a první fázi jsem měl za sebou. Cumaliová uvěřila telefonátu od našeho muže v MIT a zachovala se přesně tak, jak jsme doufali.

Nebylo sebemenších pochyb o tom, že si ukradená data bude moci přečíst, a to znamenalo, že příští kroky jsou nyní zcela v jejích rukou. Uvěří tomu, co najde v těch e-mailech? Nedopustil jsem se ve své únavě a nervozitě nějaké malé, avšak fatální chyby? Propadne dostatečně silné panice – vyděsí ji perspektiva Jasného světla pro ni a bulharského sirotčince pro dítě –, aby naformulovala šifrovanou zprávu a kontaktovala bratra?

Možná kdybych nebyl tak zaměstnaný výše uvedenými otázkami, byl bych věnoval fotografii, kterou jsem držel v ruce, větší pozornost. Věděl jsem, že ve zdejší oblasti působí sedm velkých drogových kartelů a že jeden z nich, jehož šéfem je pěstitel levandulí z řecké Soluně, se upřímně zajímá o aktivity amerických zpravodajských agentů. Kdybych byl pozornější, byl bych se možná zamyslel nad tím, kdo je nejpravděpodobnější osobou, kterou mohla Cumaliová najít, aby za ni udělala její špinavou práci, nebo bych si byl možná dokonce něčeho všiml na jednom z mužů, jejichž podobu jsem zachytil. Ale neudělal jsem to a vzápětí se ozvalo zaklepání na dveře.

Podíval jsem se špehýrkou a viděl jsem, že je to Bradley.

„Přišli lupiči?“ zeptal se.

„Jo,“ potvrdil jsem.

Složil se do křesla. „Co říkáte tomu manažerovi, hmm?“

„Myslíte profesora? Co je s ním?“

Otočil se a pohlédl na mne. „Profesora! Profesora čeho?“

„Angličtiny,“ opáčil jsem.

Bradley se málem usmál – a mně se obrovsky ulevilo. Znamenalo to, že už překonává znechucení, které se ho zmocnilo, když zjistil, jakou roli jsem mu přidělil. Pro případ, že všechno půjde podle plánu, jsem potřeboval, aby byl klidný a absolutně soustředěný: měl na tom záviset můj život.

Kapitola 20

„A co bude teď?“ zeptal se Bradley.

Odešli jsme z mého pokoje a seděli jsme v koutě hotelové jídelny. Bylo devět hodin večer a my jsme pomalu ujídali z talířů mézé; nervozita se projevovala v tom, že ani jeden z nás neměl velkou chuť k jídlu. Byli jsme sami: turistická sezona rychle skomírala a několik málo dalších hotelových hostů už zamířilo do plážových barů a restaurací.

„Dalším krokem je to, že si Cumaliová přečte ty falešný e-maily. A potom doufejme kontaktuje bratra,“ odpověděl jsem.

„Jak se dozvíme, jestli to udělala?“

„Echelon,“ odtušil jsem.

„Co je to Echelon?“

„Něco, co neexistuje. Kdyby to ale existovalo, poslouchalo by to mobilní telefony, pevný linky, e-maily, veškerou komunikaci v týhle části Turecka. Zvlášť pečlivě by to sledovalo jistou telefonní budku šest kilometrů odtud.“

„A pokud se ho Cumaliová chystá kontaktovat, kdy myslíte, že to udělá?“

Stejnou otázkou jsem se v myšlenkách zaobíral i já sám. „Ty ukradený informace už by teď měla mít,“ odpověděl jsem. „Způsob, jakým si je ti Albánci vzali, znamená, že nebude muset ztrácet čas a snažit se k nim dostat – hesla už vyřadili. Pokud uvěří všemu, co se dočte, ošklivě ji to vystraší. Bude si to číst znova a znova, bude se pokoušet najít na pevným disku ještě něco jinýho a promarní trochu času. Možná bude muset překonat i nějakou tu žaludeční nevolnost, ale nakonec se z nejhoršího šoku dostane. Posadí se v tom svým starým rybářským domku k počítači a pošle zprávu na nějaký internetový fórum nebo do webový seznamky. Saracén prakticky okamžitě obdrží ze stejný stránky textovou zprávu, která ho upozorní, že někdo, kdo sdílí jeho zájmy, právě vyvěsil na web novej příspěvek. Bude vědět, co to znamená – že ji musí urgentně kontaktovat, pravděpodobně v nějakou předem dohodnutou dobu.

Cumaliová zatím musí nahrát útržky anglicky mluvenejch zpravodajskejch programů a připravit šifrovanou zprávu. Nervozita ji zpomalí, pak ještě musí dojet k tý budce a počkat, dokud nezavolá. Podle toho, kdy s tím vším může bejt hotová, počítám, že by měl Echelon něco slyšet do půlnoci. Pokud nic neuslyší, asi to bude znamenat, že nás prokoukla a že máme po ptákách.“

„Předpokládejme, že Echelon něco uslyší. McKinley vám zavolá a řekne, že už je ten chlap pravděpodobně na cestě?“ zeptal se Bradley.

„Jo. McKinleyho vzkaz bude krátkej, řekne jen něco jako: Jede se dál, kamaráde.“

„Půlnoc,“ hlesl Ben a pohlédl na hodiny visící nad krbem. „Ještě tři hodiny.“ Málem se zasmál. „To bude dlouhej večer.“

„Jo,“ přitakal jsem klidně. Za ta léta jsem strávil hodně dlouhých večerů a trochu jsem se poučil o trpělivosti. „Máte dvě možnosti – chcete si zahrát karty, nebo si poslechnout jednu historku?“

„To nevím,“ zaváhal. „Je to dobrá historka?“

„To posuďte sám,“ vyzval jsem ho. „Je o ženský jménem Ingrid Kohlová.“

Kapitola 21

„Všechny rozsudky smrti nepodepisujou jen soudci nebo guvernéři,“ začal jsem. „Ten, o kterým mluvím, byl v předsvatební smlouvě.“

Přesunuli jsme se s Benem z jídelny do společenského salonku – útulné místnosti s krbem, línou kočkou a dobrým výhledem přes vstupní halu až k hlavním dveřím – jen pro případ, že by Cumaliová nebo Albánci měli nějaký jiný plán a přišli mě navštívit.

„Muž a žena, co ji podepsali, se znali šest neděl, když se rozhodli, že se vezmou,“ pokračoval jsem. „Ona se jmenovala Cameron, on Dodge a ve hře byla miliarda a dvě stě milionů dolarů.“

„Tak to se nedivím, že uzavřeli předsvatební smlouvu,“ poznamenal Ben a chopil se svého piva.

Pokud někdy existoval večer jako stvořený pro něco k pití, pak je to dnes, pomyslel jsem si, ale podařilo se mi tu myšlenku potlačit. „Cameron před svatbou pracovala jako lepší prodavačka, takže neměla příliš dobrou vyjednávací pozici – ani přístup k užitečnejm radám. Nemusím ani říkat, že to byla tvrdě formulovaná smlouva. Kdyby se s Dodgem rozvedla, zejména v prvních pěti letech, nedostala by prakticky nic. Jako vdova naproti tomu měla shrábnout všechno. Takže kdyby ho přestala milovat…“

„A chtěla se dostat k opravdovejm penězům…“ dodal Ben.

„Dodge nepodepsal předsvatební smlouvu…“

„Podepsal si vlastní rozsudek smrti,“ konstatoval detektiv z oddělení vražd a zaujatě zvedl obočí.

„Už po pár dalších měsících dospěla Cameron k závěru, že s Dodgem dál nechce žít,“ vyprávěl jsem dál.

„Objevil se někdo třetí?“

„Obvykle to tak bejvá. V tomhle případě to byla ženská.“

„No ne, to je jako ten dárek, co se dává pořád dál a dál,“ zabručel Ben.

„Jen aby bylo jasno, je pár věcí, který nevím. Musel jsem v těch ohledech jen hádat, vycházet z jistejch předpokladů a spoléhat se na zkušenosti, vím ale, že mám pravdu.“

„Jasně,“ přikývl. „Pokud existuje vyšetřovatel, s kterým bych se nikdy nepřel, jste to vy.“

„Intuice mi říká, že ty dvě holky vyrůstaly společně, myslím, že spolu měly mileneckej vztah, ještě než se na scéně objevil Dodge,“ pokračoval jsem. „Každopádně budu Cameronině kamarádce říkat Marilyn – její skutečný jméno neznám.“

Nenápadně jsem mrkl na hodinky – uplynulo teprve dvacet minut. Nebyl jsem si tím jistý, ale zdálo se mi, že čas ubíhá pomaleji, čekáte-li na konec světa.

„Odešly z Turecký Lhoty, nebo kde to vyrůstaly, a přestěhovaly se na Manhattan, nejspíš plný snů.

Cameron dostala práci u Prady a Marilyn se chtěla stát herečkou. Řečeno jinak, sehnala si práci v kanceláři.“

„A pak se Cameron seznámila s miliardářem,“ poznamenal Ben.

„Jo, byla to smršť, ale Cameron si nepochybně uvědomovala, že je to její jediná šance na zbohatnutí – blesk nikdy neuhodí dvakrát do stejnýho místa. Možná se s Marilyn posadila a prodiskutovala to s ní, možná to všechno proběhlo náramně civilizovaně, ale podle mejch zkušeností bejvá život mnohem nepěknější – tipoval bych, že svou celoživotní kamarádku prostě pustila k vodě. Ať to ale proběhlo jakkoli, provdala se za Dodge. Jedním jsem si jistej: Dodge se s Marilyn nikdy nesetkal a dokonce ji ani neviděl – to bylo důležitý pro události, který přišly pak.“

„Dobrá,“ přikývl Ben. „Takže Dodge a Cameron se vezmou, ale neklape jim to.“

„Netrvalo to dlouho. Ačkoli myslím, že si Marilyn připadala zrazená, Cameron s ní znova navázala kontakt. Chtěla se Dodge zbavit, jenže měla problém…“

„Tu předsvatební smlouvu.“

„Správně. Ženský ale našly způsob, jak to vyřešit – mohly se k sobě vrátit a mít i peníze. Stačilo ho zabít.“

„Jak to chtěly udělat?“ zeptal se Ben.

„To nevěděly. A potom jim jednoho dne pomohla skupina teroristů: bylo to jedenáctýho září.

Kancelář, kde Marilyn pracovala, byla v jednom z Dvojčat, přicházela ale do práce pozdě. Viděla, jak do budov narazila letadla, a uvědomila si, že je pro celej svět mrtvá. Pro někoho, kdo se chystal spáchat vraždu, neexistovalo lepší alibi.“

Vzhlédl jsem a viděl tři další hosty hotelu, kteří právě vešli hlavními dveřmi a zamířili k výtahu. Jako obvykle se někde v zadním koutku mé mysli uplatňovaly návyky mého řemesla, takže jsem věděl, že už se do hotelu vrátili všichni, kdo v něm momentálně přebývali. To znamenalo, že v příštích deseti minutách mladý vedoucí směny zamkne hlavní dveře, překontroluje bezpečné uzavření nakládací rampy a servisního výtahu a ztlumí světla na chodbách. Pohlédl jsem na hodiny na krbové římse – ručičky se téměř nepohnuly. Kde byla Cumaliová? Co sakra dělal Echelon?

„Jenže Marilyn musela zůstat mrtvá,“ vrátil mě Ben zpátky do New Yorku a k jedenáctému září.

„To je pravda, proto taky prošla mezi kouřem a roztrhanejma mrtvolama a našla perfektní místo, kde se mohla před světem schovat. Eastside Inn. Byla to herečka a využila svýho umění, postarala se o to, aby ji nikdo nepoznal a neuměl popsat. Každej den hrála jinou roli.“

„Jo,“ přikývl Ben, „vůbec jsem nedal dohromady identikit. Musela to začít plánovat od samýho začátku. To ji dovedlo do tý newyorský knihovny a k tvý knížce.“

„Přesně tak. Jedna z příloh vzadu uvádí procento vyřešenejch vražd v různejch zemích. Stačilo jí pár minut čtení a bylo jí jasný, že když chce někoho zabít, existuje spousta vhodnějších míst než Amerika. Turecko bylo dokonalý – používá se tady málo kriminologickejch metod a vyšetřovatelé jsou přepracovaný. Cameron určitě nedělalo velkej problém přesvědčit Dodge k plavbě po Egejským moři, ale pro Marilyn to představovalo velkej problém.“

„Mrtvá si nemůže zažádat o vydání pasu,“ souhlasil Bradley.

Přikývl jsem. Světla v celém hotelu začala slábnout, kočka se protáhla a my jsme s Bradleyem oba pohlédli na hodiny na římse. Zbývalo sto dvacet pět minut.

Odmlčel jsem se, přešel jsem k baru a nalil jsem si kávu. Třásly se mi ruce.

Kapitola 22

Hodiny sledovali i ve Washingtonu. Na východním pobřeží bylo časné odpoledne a Šeptal dospěl k vlastnímu odhadu času, kdy Echelon uslyší šifrovanou zprávu od Cumaliové. Bylo to ještě dřív, než jsem se domníval já.

Spočítal si, že pokud k tomu dojde, nebude to později než v jedenáct hodin večer bodrumského času. Byl buď větší pesimista než já, nebo větší realista.

Když do vypršení jeho odhadu zbývalo posledních šedesát minut, zavřel dveře své kanceláře, zakázal si nechávat přepojovat jakékoli telefonáty a vydal přísný příkaz, že ho nikdo nesmí rušit. Kdyby ho potřeboval prezident, měl na stole přímou zabezpečenou linku, a v případě dobrých zpráv by ho NSA okamžitě kontaktovala se všemi podrobnostmi na vyhrazeném internetovém kanálu.

V hloubi srdce se nedomníval, že by to bylo pravděpodobné. Zkušenosti ho naučily, že pouhé přání vůbec nic neznamená, a viděl už v životě příliš mnoho šílenství a fanatismu, aby ještě čekal, že nějaký teroristický plán může skončit dobře. Při prvním přidělení v Afghánistánu ho jako mladého analytika těžce ranila těhotná žena opásaná výbušninami a jako náčelník stanice o mnoho let později viděl malé děti, které s granáty v rukou běžely k americkým vojákům a žebraly o cukroví.

Ne, byl si jistý tím, že prezident velice brzy nařídí uzavření hranic, vypukne panika, fronty na vakcínu budou dosahovat několikakilometrové délky, v ulicích bude muset hlídkovat armáda a začne strašlivé pátrání po sebevražedných přenašečích viru. Jen co prezident dokončí svůj projev k národu, předá mu Šeptal dokument, který právě začínal sepisovat. Byla to jeho rezignace.

Psal se svou obvyklou brutální upřímností, zároveň však také s lítostí, která mu spočívala na bedrech takovou tíhou, až měl dojem, že ho snad rozdrtí. Litoval svoji zemi i občany, které zklamal, litoval svoje děti, jež sotva znal, bylo mu líto kariéry, která před třiceti lety odstartovala s tak obrovským příslibem a nyní končila historickým selháním.

Hodiny na jeho stole odpočítávaly čas – internetový kanál byl otevřený a obrazovka rozsvícená –, až dospěly k určenému limitu. Čas vypršel, Echelon se neozval a vědomí, že měl i tentokrát pravdu, projednou v životě Šeptalovi přinášelo jen trýznivá muka.

Otevřel zásuvku a natáhl si na paži manžetu, aby si zkontroloval krevní tlak, když zablikalo bublinové světlo zabezpečeného telefonu. Zvedl sluchátko.

„Nic?“ zeptal se prezident a ani se nesnažil skrýt nervozitu.

„Nic,“ odpověděl Šeptal. „Cumaliová na to evidentně neskočila – nejspíš jsme se dopustili nějakého drobného, ale kriticky důležitého omylu. Poutník kalkuluje bod krachu jinak než já – podle něj máme ještě padesát sedm minut – ale to už na věci nic nezmění. Co uděláte – promluvíte teď k lidem?“

Následovala dlouhá chvíle mlčení, v níž se Grosvenor snažil uspořádat svoje rozhárané myšlenky. „Ne,“ prohlásil konečně. „Dal jsem mu šestatřicet hodin. Tak mu je necháme, zaslouží si to.“

Grosvenor zavěsil, zcela zlomený tím, co čekalo jeho zemi i její obyvatele, a dobře si vědomý toho, že veřejnost i historie budou jeho úlohu hodnotit absolutně nemilosrdně.

Už před hodinou stejně jako Šeptal sklidil ze stolu veškerou ostatní agendu a zarazil všechny telefonáty, takže nyní seděl sám v bobtnajícím odpoledním tichu. Složil hlavu do dlaní a přál si, aby byla Anne dosud naživu, litoval, že neměli děti, a toužil po rodině, v jejímž náručí by našel útěchu a smysl života.

Neměl však nic, jen vichřici strachu prohánějící se osamělými chodbami jeho mysli.

Kapitola 23

Bradley a já jsme se nacházeli v jiné chodbě: ponurým tichem hotelu jsme mířili k mému pokoji.

V situaci, kdy do konečného termínu zbývalo necelých třicet minut, jsem se chtěl pokusit rozhýbat alespoň trochu té drtivé úzkosti, a navrhl jsem proto Bradleymu, že mu dám turecké policejní materiály týkající se Dodgeovy smrti. Souhlasil, protože věděl, že budou mít zásadní význam pro budoucí obžalobu, takže jsme dali dobrou noc líné kočce a procházeli jsme liduprázdnou vstupní halou. Právě jsme chtěli nastoupit do výtahu, když jsem se zarazil – měl jsem intenzivní pocit, že nás někdo pozoruje.

V hale nikdo nebyl, dokonce ani vedoucí směny ne, na zdi však visela bezpečnostní kamera namířená na recepční pult a sejf za ním a já jsem maně přemýšlel o tom, kdo může sedět v nějaké nedaleké kanceláři a sledovat nás.

Tiše jsem řekl Benovi, aby jel výtahem, zatímco já půjdu po schodech – skupině útočníků, například Albánců, by dělalo velké problémy vyrovnat se s cílem, který se náhle rozdělil. Policista na mne tázavě pohlédl.

„Potřebuju trochu pohybu,“ prohlásil jsem.

Věděl, že je to nesmysl, ale prudce jsem zabočil doleva, zatímco on nastoupil do kabiny výtahu. Bral jsem schody po dvou a bez jakéhokoli incidentu jsem doběhl k výtahu v okamžiku, kdy se ocelové dveře otevřely. Zadíval se na mne se zdviženým obočím – měl jsem devítimilimetrovou berettu vytaženou a odjištěnou. „To je činka?“ zeptal se s absolutně vážnou tváří.

Sklonil jsem pistoli k zemi a společně jsme zamířili k mému pokoji. Stále ještě jsem měl pocit, že nás někdo sleduje, ale chodba nebyla vybavená kamerami, a byť jsem se prudce otočil a pohlédl do šera za námi, nic jsem neviděl.

Právě jsem odemykal dveře, když mě něco napadlo: ten poslíček by pořád mohl být v budově a mít od toho, kdo ho zrekrutoval, nařízeno, aby mě držel pod dohledem. Zavřel jsem za námi dveře, zastrčil jsem závoru a pistoli jsem položil na konferenční stolek, kde jsem ji měl snadno na dosah.

„Byli jsme na Manhattanu,“ připomněl mi Bradley. „Cameron a Marilyn se rozhodly zabít Dodge v Turecku, ale měly jeden problém.“

„Jo,“ navázal jsem na něj, „Marilyn potřebovala pas. Tak se daly do pátrání. Hledaly ženu mezi dvacítkou a třicítkou, samotářku, možná čerstvě usídlenou ve městě a každopádně takovou, která by nikomu nechyběla.“

„A našli ji?“

„Jistě.“

„Kde?“

„V jednom baru pro gaye, jmenuje se Craig’s List a je na Washington Square, bylo to v neděli odpoledne – nemám tušení a taky na tom nezáleží. Marilyn ji ale pozvala na rande. Ještě ten večer ji pak nalákala do Eastside Innu příslibem drog a sexu. Jenže místo toho ji zabila.“

Hleděli jsme si do očí. „Zabila ji pro její identitu, Bene,“ řekl jsem.

Bradley neodpověděl, přemýšlel o tom a jako každý dobrý policista hledal něco, čím by to vyvrátil.

„Vzpomínáte si na jednu ženskou na vašem semináři?“ pokračoval jsem. „Tyrkysová košile, nesmírně inteligentní, seděla vepředu?“

„Jasně, až na to, že mně se až tak inteligentní nezdála. Řekl jste jí, že vás ženský považujou za sexuálně přitažlivýho, a ona s tím souhlasila.“

Zasmál jsem se. „Říkala, že ta vražda mohla mít něco společnýho s krádeží identity, ale já jsem se zrovna nesoustředil. Pamatujete na ty chlapy, co právě tehdy přišli a posadili se dozadu? Měl jsem ji ale poslouchat, protože to přesně trefila.“

„A vy tvrdíte, že se ta mrtvá jmenovala Ingrid Kohlová?“ vyptával se Bradley. „Myslím tu ženskou, co jsme našli v kyselině?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Marilyn byla mrtvá. Neměla žádnou vlastní identitu, a proto musela zničit Ingridin obličej, její otisky prstů a vytrhat jí zuby. Nesměla dovolit, aby tělo někdo identifikoval – chtěla totiž ukrást její jméno a proměnit se v ni. Když byla skutečná Ingrid mrtvá, měla její peněženku, kabelku a klíče od bytu. Vyprázdnila pokoj číslo 87, vystříkala ho průmyslovým antiseptikem, naposledy ho celej prošla, spálila všechno, co v něm ještě našla, a odešla.“

„Myslíte, že se nastěhovala do Ingridina bytu?“

„To nevím. Vybrala si samotářku, takže možný by to bylo. Ať to ale proběhlo jakkoli, prošla Marilyn okamžitě všechny Ingridiny věci.

Po několika hodinách nepochybně měla číslo jejího sociálního pojištění a všechno ostatní, co potřebovala k vystavení rodnýho listu.“

„A s rodným listem si můžete zažádat o vystavení pasu,“ doplnil mě Bradley.

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem a začal jsem dávat dohromady dokumenty týkající se Dodgeovy vraždy.

Pohlédl jsem na digitální hodiny na nočním stolku – zbývalo patnáct minut – a pokoušel jsem se nemyslet na neúspěch. Ještě jsme měli čas – stačil jediný telefonát a krátký vzkaz.

„Takže teď je z ní Ingrid Kohlová a má legitimně vydanej pas s vlastní fotografií, kterým to může dokázat,“ shrnul to Bradley.

„Odletěla do Evropy,“ vysvětloval jsem, „vžila se tam do role mladý baťůžkářky a dorazila do Turecka ještě před Cameron a Dodgem.“

„Co měly v plánu? Jak se ho s Cameron chystaly zabít?“

„Nejsem si jistej, jestli v tom měly jasno, spíš myslím, že chtěly něco vymyslet tady – zinscenovat nešťastnou náhodu, při který by někdy v noci spadnul ze zádi člunu, předávkoval se šmejdovou drogou, nebo chtěly počkat, až bude v rauši, a utopit ho ve vaně. Ingrid ale pomohlo štěstí – seznámila se s šejdířem, kterej si říká Gianfranco a je to chlápek, co se v tom domě, kde Dodge bydlel, vyzná líp než kdokoli jinej. Myslím, že měl takovou zavedenou rutinu – když v domě právě nikdo nebyl, vodil si tam holky tajným tunelem a šoustal je v zamčeným domě.“

„Tajnej přístup do domu?“ podivil se Ben. „Nic lepšího Ingrid nemohla potřebovat.“

„Jo,“ přitakal jsem a podal jsem mu štos dokumentů. Zbývalo deset minut.

„Dodge a Cameron jezdili do Bodrumu svým člunem a potkávali se s Ingrid v různejch klubech – jen náhodný setkání, nic předem domluvenýho. Dodge Cameroninu milenku nikdy neviděl, takže neměl důvod k podezření, že je Ingrid něco víc, než by se na první pohled zdálo. Obě ženský počkaly, dokud si nebyly jistý, že je v domě sám – bylo to ten večer, kdy se konal velkej ohňostroj – a Ingrid se přeplavila do přístřešku pro čluny a prošla tunelem. Dodge seděl v knihovně a ujížděl na velkým drogovým tripu, když k němu najednou vrazila dovnitř ženská – samozřejmě předpokládal, že ji do domu pustila ochranka. Podle mý teorie mu – zdánlivě bez dechu – oznámila, že se vrtulník s Cameron na palubě právě zřítil do zátoky.“

„Do prdele,“ vydechl Ben, šokovaný bezohlednou genialitou takového plánu.

„Dodge jí přirozeně věřil,“ mluvil jsem dál. „Ne že by byl ve stavu, kdy byl schopnej racionálního myšlení – byl totálně sjetej a navíc plnej sebenenávisti a odporu.“

„Jak to víte?“

„Na dlaních obou rukou měl několik řeznejch ran. Policie si to vysvětlovala tak, že se při pádu chytal nějakýho keře, jenže na to byly ty rány až moc pravidelný. Udělal si je sám tam v knihovně. U narkomanů to není nic neobvyklýho – ubližoval sám sobě.“

Ben chvíli nic neříkal. „Ubožák,“ hlesl nakonec. „Má všechny prachy na světě a je sám, sedí s nožem v ruce…“ Hlas se mu ztratil pod příkrovem smutku.

„Popadl dalekohled a Ingrid ho vedla přes trávník k útesu,“ pokračoval jsem. „Protože zoufale chtěl vidět, co se s Cameron stalo, postavil se na zábradlí. Ingrid se nejspíš nabídla, že ho bude držet kolem pasu. Všechno jí naprosto dokonale vyšlo. Nepatrně do něj strčila, Dodge prolétl vzduchem a na dveře jim rázem klepala miliarda dolarů.“

Pokrčil jsem rameny. To bylo všechno – skončil jsem. Ben se na mne díval.

„Už jste někdy viděl něco tak dobrýho?“ zeptal se. „I kdyby si turecký policajti mysleli, že to byla vražda, neexistovalo nic, co by Ingrid spojovalo s Cameron.“

„Vůbec nic,“ potvrdil jsem. „Proč by ji třeba jen podezřívali? Nebyl mezi nima žádnej předchozí vztah, žádná současná známost, žádnej motiv.“

Ben jen zavrtěl hlavou. „Geniální.“

„To tedy ano,“ přidal jsem se. „A platí to pro obě vraždy – pro tuhle i pro tu druhou na Manhattanu.“

Ben našel složku, která ho zajímala, a otevřel ji: nalistoval pasovou fotografii Ingrid a zadíval se na její krásný obličej.

„Pokud máte pravdu s tím, že ji Cameron pustila k vodě, musela ji Ingrid fakt milovat – dovolit ženský, která ji nechala kvůli nějakýmu chlapovi, aby se k ní vrátila, a pak kvůli ní zabít. A ne jednou, ale jak říkáte, dvakrát.“

Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel. „Jo, to máte nejspíš pravdu,“ připustil jsem. „Musí to ale bejt divná láska.“

Samozřejmě jsem měl mít na paměti, co Ingrid říkala, když jsem ji vyslýchal – jak prohlásila, že vůbec netuším, o co jde. Byla to z mé strany nejspíš arogance – byl jsem si naprosto jistý, že už jsem celý zločin rozluštil.

I Bradley si tím byl jistý. „Věřil byste takový smůle?“ meditoval. „Spáchaly dvě vraždy, který měly zatraceně blízko k dokonalosti, a bylo by jim to taky prošlo – nebejt toho, že se nejvyšší úrovně zpravodajský komunity Spojenejch států a jeden z jejích vyšetřovatelů soustředili právě na tohle město.“

„Smůla to byla možná pro ně, ale ne pro nás,“ opáčil jsem. „Bez Ingrid a Cameron bych neměl tak dokonalou krycí historku a nikdy bychom se Saracénovi nedostali tak blízko. Bůh jim pomáhej, ale sehrály důležitou roli v tom, co mohlo bejt velký vítězství.“

„Už je po všem?“ zeptal se překvapeně a pohlédl na hodiny. Zbývaly čtyři minuty. „Myslíte, že už nezavolá?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Neřekl jsem vám to, ale McKinley měl vlastní odhad toho, kdy můžeme čekat, že ho uslyšíme. Já byl optimista – on mu dával o hodinu míň.“

„Co se bude dít teď?“ zeptal se tiše.

„Posaďte se k telefonu,“ poradil jsem mu. „Rezervujte si nejbližší let domů. Když odstartujete za svítání, stihnete se pravděpodobně vrátit dřív, než uzavřou letiště. Pak udělejte to, co jsem vám radil – vezměte Marcii a jeďte rovnou do toho plážovýho domku. Spolu budete mít šanci.“

„Ve třech bude ještě větší,“ odpověděl. „Pojeďte s náma.“

Usmál jsem se, ale zavrtěl jsem hlavou. „Ne, já poletím do Paříže.“

„Do Paříže?“ opakoval otřeseně. „Ve městech to bude úplně nejhorší.“

„Jo, ale byl jsem tam šťastnej… Měl jsem spoustu snů… jestli to bude doopravdy zlý, chtěl bych tomu bejt blízko.“

Dlouhou chvíli se na mne díval a myslím, že měl v očích smutek, sotva se to však dalo posoudit. Pak se začal vyptávat, jak dlouho asi bude trvat, než virus ztratí svoji účinnost, a co asi…

Zvedl jsem ruku a naznačil jsem mu, aby byl zticha. Měl jsem dojem, že venku na chodbě něco slyším. Oba jsme zůstali jako zkamenělí a poslouchali. Pak jsme to zaslechli oba – kroky.

Sebral jsem berettu z nočního stolku a neslyšně jsem přistoupil ke špehýrce. Ben vytáhl pistoli a namířil do míst, kde by se dveře rozevřely.

Podíval jsem se špehýrkou a uviděl jsem na stěně stín nějakého muže. Blížil se ke mně.

Kapitola 24

Muž vkročil do mého zorného pole – byl to hotelový poslíček; netušil, že ho někdo sleduje, a zastrčil mi pode dveře obálku.

Počkal jsem, dokud neodešel, teprve pak jsem odložil pistoli a zvedl obálku. Před Benovýma očima – srdce mi horečně tlouklo a myšlenky přeskakovaly mezi nadějí a jejím bezohledným potlačováním – jsem otevřel chlopeň a vytáhl jediný list papíru.

Přečetl jsem si ho, cítil jsem, jak se stěna úzkosti hroutí, a užasle jsem zavrtěl hlavou.

„Co to je?“ zajímal se Ben.

„Jsem hlupák,“ odpověděl jsem. „Nechystala se vůbec žádná zpráva, kterou by Echelon mohl slyšet. Cumaliová nemusela jezdit do tý telefonní budky – ten chlap už je tady.“

„V Bodrumu? Jak to víte?“

Ukázal jsem na dopis. „Píše, že se pro mě zastaví v jedenáct dopoledne – zve mě na piknik se svým údajným synáčkem.“

„Ne, tak to se mýlíte,“ namítl Ben. „Co se může stát, když bude kluk u toho?“

Zasmál jsem se. „Nebude tam,“ ujistil jsem ho. „Najde si nějakou výmluvu. Proč by mě jinak najednou zvala na piknik? Nemůže mě vystát. Ne, její bratr je tady, Bene. Zítra se s ním setkám.“

Bradleyho pochyby se pod váhou mé jistoty rozplynuly a zaznamenal jsem výraz v jeho obličeji – bylo mi jasné, že má hrůzu z úlohy, kterou teď bude muset sehrát. Mám-li být upřímný, já jsem se na tu svoji taky právě netěšil.

Uvolnil jsem závoru na dveřích, aby mohl odejít. „Běžte rychle zavolat Šeptalovi. Povězte mu jen: Jsme pořád ve hře, kamaráde.“

Kapitola 25

Do Turecka jsem přiletěl jako pátrač a skončil jsem jako návnada. V důsledku toho jsem před odletem neudělal nic pro to, abych uspořádal svoje osobní záležitosti, a teď jsem zjišťoval, že se o to musím rychle postarat.

Jen co Bradley odešel zavolat Šeptalovi, posadil jsem se k malému stolu, vytáhl jsem list papíru a přes pozdní hodinu jsem začal sepisovat poslední vůli. Za normálních okolností – kdy jsem dostával jen státní penzi, roční apanáž od Grace a měl jsem malou sbírku obrazů – bych se něčím takovým vůbec nezaobíral.

Ocitl jsem se však ve složitější situaci. Když Ben a Marcie odhalili moje krytí a donutili mě tím odjet z Paříže, jednou z mála věcí, které jsem si hodil do tašky, byly dva dopisy od newyorského právníka týkající se Billovy a Graceiny smrti.

Ten postarší právník se jmenoval Finbar Hanrahan, byl to syn chudičkých irských přistěhovalců a muž tak čestný a poctivý, až hrozilo, že sám bez cizí pomoci udělá právníkům dobré jméno. Byl to Billův právní zástupce ještě z doby, než se oženil s Grace, a já jsem se s ním v průběhu let mnohokrát setkal.

Když jsem se s oběma dopisy v ruce ocitl zpátky v New Yorku, dohodl jsem si s ním schůzku. Tak se tedy stalo, že jednoho pozdního odpoledne vstal zpoza stolu ve své okázalé kanceláři a vřele mě uvítal. Odvedl mě do kouta k pohovce, z níž byl výhled až do Central Parku, a představil mě dvěma dalším mužům; v jednom z nich jsem poznal bývalého ministra obchodu. Finbar vysvětlil, že jsou to právníci, ani jeden z nich však není v žádném formálním spojení s jeho firmou.

„Přečetli si jisté dokumenty a já jsem je požádal, aby byli této schůzce přítomní jako nestranní pozorovatelé. Jejich úkolem je zajistit, že všechno, co udělám, bude přesně odpovídat zákonům a nebude to později možné vykládat nějak jinak či zpochybňovat. Chci být v tomto směru absolutně precizní.“

Připadalo mi to zvláštní, ale nechal jsem to být – říkal jsem si, že Finbar určitě ví, co dělá. „V tom dopise jste psal, že zbejvá jistá maličkost týkající se Billovy pozůstalosti, kterou je třeba definitivně uzavřít,“ řekl jsem. „To o ní hodláte mluvit?“

„Ano,“ přitakal, „napřed ovšem musíme vyřešit jednu jinou důležitou otázku.“ Pohlédl na dva mudrce a ti přikývli. Pojďme na to, jako by tím chtěli říct.

„Možná si toho nejste vědom,“ začal Finbar, „ale Billovi na vás nesmírně záleželo. Víc než jen to, domníval se, že jste v nějakém směru speciální – byl přesvědčen, že jste předurčen k něčemu velice důležitému.“

Zazubil jsem se. „Jo, jedna z Gracinejch kamarádek mi to taky říkala. Evidentně mu přeskočilo.“

Finbar se usmál. „Ne, nepřeskočilo mu – ačkoli si o vás dělal čím dál větší starosti. Zejména poté, co jste odešel z Harvardu a usadil se v Evropě. Upřímně řečeno vůbec nevěřil, že skutečně obchodujete s uměním.“

Jeho sdělení mě nepřekvapilo – Bill byl nejen inteligentní, ale také vysoce intuitivní člověk. Neodpověděl jsem – jen jsem na postaršího právníka upřeně hleděl s pokerově nečitelným výrazem.

„Bill vůbec netušil, čím si vyděláváte na živobytí,“ pokračoval, „a měl obavy, že jste se zapletl do nějakých aktivit, které jsou buď nezákonné, nebo přinejmenším nemorální.“

Čekal na odpověď, ale jen jsem přikývl a nijak jsem se nevyjádřil.

„Říkal, že když si o tom s vámi chtěl při několika příležitostech promluvit, nebyl jste – řečeno jeho výrazem – ‚sdílný‘.“

Opět jsem pouze přikývl.

„Tady je tedy moje otázka, Scotte: co konkrétně děláte?“

„Momentálně nic,“ odpověděl jsem. „Vrátil jsem se do New Yorku, abych se poohlédl po něčem, co by mě mohlo zaujmout.“ Nepovažoval jsem za dobrý nápad vysvětlovat mu, že se chci někam zašít a utéct před vlastní minulostí.

„Ano, ale co jste dělal předtím?“

„Pracoval jsem ve státních službách,“ odpověděl jsem po chvíli váhání.

„No, jak se zdá, to platí pro polovinu lidí v téhle zemi – ačkoli termín ‚pracovat‘ používám v téhle souvislosti jen volně.“ Starouš Finbar měl dost jízlivý smysl pro humor. „Co přesně jste pro stát dělal?“

„Je mi líto,“ omluvil jsem se, „ale řekli mi, že o tom nesmím mluvit.“ Viděl jsem, jak si oba mudrcové vyměnili pohled – očividně mi nevěřili.

„Kdo vám to řekl?“ ignoroval je Finbar. Bylo mi ho líto – bylo na něm vidět, že se to doopravdy snaží vyřešit.

„Bylo to na příkaz Bílýho domu,“ odpověděl jsem klidně.

Bývalý ministr obchodu zvedl oči – už toho na něj začínalo být trochu moc. „Pracoval jste v Evropě, ale Bílý dům vám o tom nedovolí mluvit, je to tak?“

„Přesně tak, pane ministře.“

„Musí existovat někdo – nějaký váš nadřízený nebo tak – s kým si o tom alespoň v obecné rovině můžeme promluvit,“ přesvědčoval mě Finbar.

„Obávám se, že to není možný,“ odpověděl jsem. „Už tak jsem nejspíš zašel příliš daleko.“ A Divize – která nikdy oficiálně neexistovala – už tak jako tak byla zrušená.

Finbar si povzdechl. „Billovy podmínky byly naprosto jasné, Scotte – nemůžeme pokračovat, pokud nebudu přesvědčen o vaší integritě a upřímnosti. Budete nám muset pomoct…“

„Nemůžu – dal jsem slovo, že o tom nebudu s nikým mluvit. Dokonce jsem to i podepsal.“ Myslím, že je můj drsný a nesmlouvavý tón překvapil.

„V tom případě se obávám…“ Právník utrápeně pohlédl na druhé dva muže a ti přikývnutím jeho rozhodnutí potvrdili. „Obávám se, že budeme muset tuto schůzku ukončit.“

Vstal jsem a ostatní mě napodobili. Zklamalo mě, že se nikdy nedozvím, co měl Bill v úmyslu, ale nevěděl jsem, co bych mohl udělat jiného. Někdejší ministr obchodu mi na rozloučenou podával ruku, když mě něco napadlo.

„Mám děkovnej dopis, kterej by třeba byl něco platnej. Týká se jedný události, do který jsem byl před lety zapletenej.“

„Události? Jaký události? Nějaký charitativní akce?“ vyptával se někdejší ministr.

„Ne tak docela,“ odpověděl jsem. „Některý partie toho dopisu by se musely začernit, ale myslím, že vidět byste ho mohli.“

„Od koho je?“ zeptal se dychtivě Finbar.

„Od prezidenta. Ručně psanej na hlavičkovým papíru Bílýho domu.“

Nikdo z tří mužů nic neříkal. Finbar se tvářil, jako by se potřeboval sehnout a sebrat z podlahy spodní čelist. První se vzpamatoval bývalý ministr, stále se však tvářil skepticky.

„Od kterého prezidenta?“ chtěl vědět.

„Od vašeho starýho šéfa,“ opáčil jsem chladně. Ten chlap se mi moc nelíbil.

„Klidně mu ale zavolejte,“ pokračoval jsem. „Číslo na něj určitě máte. Požádejte ho o svolení ten dopis si přečíst. Povězte mu, že se týká jednoho mladýho muže a strašlivýho incidentu na Rudým náměstí – určitě si na to vzpomene.“

Bývalý ministr na to neměl odpověď a ticho zaplnil Finbar. „Tady bychom se měli zastavit,“ prohlásil. „Myslím, že jsme narazili na oblast týkající se národní bezpečnosti…“

„To jste tedy narazili,“ ujistil jsem ho.

Finbar pohlédl na druhé dva právníky a oslovil bývalého ministra. „Jime, pokud budete tak laskav – mohl byste mu později zavolat, jen jako formalitu?“

Přikývl.

„Mezitím se tedy shodneme?“ pokračoval Finbar. „Spokojíme se s tím – můžeme pokračovat?“

Oba muži přikývli, podle toho, jak se na mne bývalý ministr díval, mi však bylo jasné, že se zúčastnil zasedání kabinetu, na němž se mluvilo o smrti Modrého jezdce. Nejspíš ho nikdy nenapadlo, že se jednou ocitne tváří v tvář muži, který ho zabil.

Kapitola 26

Finbar vytáhl ze sejfu ve zdi nějakou složku, ostatní dva právníci si svlékli saka a já jsem z našeho vysoko položeného hnízda vyhlížel ven, sledoval jsem přívaly deště, které se k nám hnaly přes park, a pořád ještě jsem netušil, o co jde.

„Jak je vám známo, když Bill zemřel, byl jeho velice podstatný majetek uložen v několika různých fondech, které pak přešly – v celém svém objemu – na Grace,“ začal s vysvětlováním Finbar a rozevřel složku.

„Existovala ovšem jedna malá, avšak speciální část jeho života, která byla od všeho ostatního oddělená v samostatné korporátní struktuře. Její obsah se postupem let rozrůstal a zcela upřímně řečeno, Grace o něj nikdy neprojevila sebemenší zájem. Ještě než zemřel, přijal Bill s mojí pomocí potřebná opatření, aby se tato část dostala do vašich rukou. Myslím, že se obával, že pokud ho Grace přežije, nebude na vás pamatovat vůbec s ničím.“ Usmál se. „Bill byl evidentně inteligentní chlap – oba víme, jak to dopadlo, že ano?“

Také jsem se zazubil. „Dala mi osmdesát papírů ročně.“

„Teprve na moje naléhání,“ ujistil mě. „Řekl jsem jí, že pokud neudělá alespoň nějaké gesto, pravděpodobně platnost poslední vůle napadnete a snadno se může stát, že shrábnete úplně všechno.“

„Při takový představě na ni musely jít mrákoty.“

„To si pište. Bill si přál, aby byla tahle dohoda zveřejněná až po Graceině smrti – myslím, že se obával, že by ji mohla zpochybnit a utopit vás v právních poplatcích. Teď už je však mrtvá, a když jsem se nyní přesvědčil o vaší integritě, všechno je v nejlepším pořádku.“ Sáhl do složky a vytáhl z ní svazek dokumentů. „První část Billova odkazu se týká jisté nemovitosti v SoHo. Viděl jste ji někdy?“

„Dokonce jsem o ní nikdy ani neslyšel,“ ujistil jsem ho.

„Je to staré skladiště čaje s litinovou fasádou a obrovským prostorem uvnitř. Vím o několika lidech, kteří tvrdí, že by z něj byl úžasný obytný dům. Proč si to myslí, to nemám ponětí.“

Finbar – bezdětný vdovec – bydlel ve čtrnáctipokojovém předválečném družstevním apartmá v jedné z nejelitnějších a nejluxusnějších budov na Park Avenue, takže mě nepřekvapovalo, že přebudované skladiště považuje za pouhý jeden krok nad přespáváním na skládce odpadků.

„Bill nechal celý objekt hermeticky utěsnit a instalovat do něj nejmodernější systémy řízení vlhkosti, požárních hlásičů a klimatizace. Budova a veškerý její obsah je tím, co chtěl, abyste dostal.“

Předal vytažené papíry a štůsek dalších dokumentů oběma mudrcům, kteří je začali podepisovat jako svědkové.

„Jaký obsah?“ zeptal jsem se.

Finbar se usmál. „Bill byl velice metodický a kompletně racionální člověk, ale v jednom segmentu svého života se nikdy nezbavil ničeho…“

„Ty obrazy!“ skočil jsem mu do řeči, zasažený něčím mezi šokem a úžasem.

„Správně,“ přisvědčil Finbar. „Jak možná víte, sotva by se našel nějaký neznámý umělec, kterého nepodporoval tím, že kupoval jeho práce – někdy dokonce celé výstavy.“

„Jednou mi říkal,“ vzpomněl jsem si, „že většina lidí považuje za charitu příspěvky charitativním organizacím – on že ale podporuje hladovějící umělce.“

„A přesně to také doopravdy dělal – rok za rokem, šek za šekem. Uměl si ale vybírat, Scotte – to na něm bylo pozoruhodné –, a nechával si všechno, co koupil.“

„V tom skladišti čaje?“

„Proto ho nechal přebudovat – ukládal to dovnitř jako stavební dříví. Warhola, Roye Lichtensteina, Hockneyho, Jaspera Johnse, Rauschenberga – jejich seznam nemá konce. Tady je soupiska.“

Přistrčil ke mně počítačovou sjetinu a já ji v rychlosti prolétl – každá stránka byla plná jmen, která se mezi znalci stala pojmem.

„A co Grace? Když Bill umřel, vůbec se na žádný z těch obrazů nezeptala?“

„Jak už jsem říkal, nezajímaly ji. Myslím, že v nějaké fázi jí musel říct, že prodal všechno, co mu ještě zbývalo, a výtěžek převedl do některého ze svých fondů.“

Přistrčil ke mně přes stůl další tlustý dokument. „Přirozeně jsem musel ta plátna udržovat pojištěná, a to znamenalo pravidelné úřední odhady jejich hodnoty. Tohle je nejnovější informace.“

Vzal jsem si seznam a viděl jsem, že u každého plátna je jeho odhadovaná hodnota. Na poslední straně pak byl celkový součet. Zíral jsem na tu sumu a viděl jsem, že jsem obrovský boháč – ne sice tak bohatý jako Cameron, ale víc než z poloviny ano.

Všichni tři muži sledovali, jak vstávám a mířím k oknu. Liják nabíral na síle a nepoznával jsem, jestli jsou to dešťové kapky nebo slzy v mých očích, které mi zamlžují výhled. Ještě na samém konci svého života, když pochyboval o mém charakteru, se mě Bill snažil zabezpečit. Co víc jsem si mohl přát? Byl to báječný člověk a já jsem si znovu uvědomil, že jsem se k němu měl chovat líp.

Otočil jsem se a pohlédl jsem na Finbara, který mi podal všechny dokumenty – podepsané, orazítkované a předané.

„Gratuluju,“ dodal. „Jste teď majitelem jedné z nejlepších sbírek současného umění na světě.“

Kapitola 27

Seděl jsem sám v laciném hotelu ve vedlejší uličce Bodrumu, sepisoval jsem poslední vůli a testament a musel jsem rozhodnout, co se stane s pokladem pláten, pro jaký by kurátoři většiny muzeí byli ochotní zemřít.

Sbírka zůstala absolutně nedotčená. Ačkoli jsem v tichu starého skladiště čaje strávil hodně času – chodil jsem mezi vysokými štosy obrazů a vytahoval jsem na světlo mistrovská díla, která nikdo celá desetiletí neviděl – nikdy jsem ani jedno plátno neprodal. Byla příliš podstatnou Billovou součástí a pocity, jež ve mně vyvolávala – jakož i bohatství, které představovala –, byly dosud příliš syrové na to, abych se s nimi dokázal vyrovnat.

Rozhodnutí o jejich dalším osudu v případě mé smrti však pro mne kupodivu nepředstavovalo žádný problém. Pomyslel jsem si, že odpověď musela probublávat na zadním hořáku mé mysli už celé hodiny, ne-li ještě déle.

Napsal jsem, že si přeji, aby jednu stovku pláten podle vlastního výběru dostalo Muzeum moderního umění pod podmínkou, že je zařadí mezi trvale vystavovaná díla. Nařídil jsem také, že má muzeum dostat tu sbírku Rauschenbergových kreseb, která byla důvodem, proč jsme s Billem před tak dávnou dobou navštívili Štrasburk. Pak jsem popsal fotografii venkovanky a jejích dětí kráčejících k plynové komoře, kterou jsem viděl v natzweilerském táboře smrti – snímek, který mě přicházel děsit v tolika snech – a požádal jsem, aby si muzeum opatřilo její kopii.

Napsal jsem, že zbytek pláten spolu s budovou, v níž jsou uskladněná, má být prodán a výtěžek použit jako dotace pro Domov osiřelých romských neboli cikánských dětí Williama J. Murdocha.

Tím jsem dospěl k nejobtížnější části svého slohového cvičení. Na závěr jsem napsal, že si přeji, aby Muzeum moderního umění zřídilo malou expozici u vchodu příslušné galerie, která bude pro vystavení stovky vybraných děl určena. Tuto expozici by měly tvořit Rauschenbergovy kresby, kopie fotografie z tábora smrti a následující věnování: „Odkázáno obyvatelům New Yorku na památku Billa…“

Dlouhou dobu jsem bez pohnutí seděl a pak jsem odložil pero. Nebyl jsem si jistý, jak bych měl pokračovat, nenacházel jsem slova, která by dostatečnou měrou uctila Billovu památku. Vzpomínal jsem na to, jak jsme projížděli borovým lesem a stoupali do podhůří Vogéz, vybavil jsem si plíživé zlo plynových komor, znovu jsem cítil jeho sílu, když jsem se ho sám od sebe chytil za ruku, viděl jsem ten okamžik štěstí v jeho očích, když je ke mně sklopil, a náhle jsem znal slova, která by pro mého pěstounského otce nepochybně znamenala úplně všechno: „Odkázáno obyvatelům New Yorku na památku Billa Murdocha – jeho milujícím synem Scottem.“

Skončil jsem tím, že jsem vykonavateli své poslední vůle ustanovil Finbara Hanrahana, právního poradce z Park Avenue, a Jamese Balthazara Grosvenora, prezidenta Spojených států amerických. Pomyslel jsem si, že mám-li zemřít pro svoji vlast, je to to nejmenší, co může udělat.

Zavolal jsem dolů do recepce, uslyšel jsem spánkem zamlžený hlas mladého vedoucího směny a požádal jsem ho, aby za mnou přišel do pokoje. Aniž bych mu ukázal obsah dokumentu, nechal jsem ho osvědčit svůj podpis a pak jsem poslední vůli zalepil do obálky, kterou jsem adresoval Finbarovi.

Zalepenou obálku jsem pak zastrčil do jiné, na niž jsem naškrábal Benovo jméno a vzkaz: „V případě mé smrti prosím o osobní doručení přiloženého dopisu, až se vrátíte do New Yorku.“

Zastrčil jsem obálku pode dveře Benova ztemnělého pokoje a vrátil jsem se do toho svého. Zamkl jsem dveře, odkopl jsem boty a úplně oblečený jsem se položil na postel. V tichu noci se mi v hlavě objevily dva verše ze staré básně, na jejíž jméno ani autora už jsem si nevzpomínal:

Spal jsem a zdálo se mi, že je v životě krásy dost;

po probuzení jsem zjistil, že je život jen povinnost.

Život je povinnost. Jako každý voják chystající se do bitvy jsem přemýšlel o konfliktu, který mě čekal. Upřímně řečeno jsem nedoufal v úspěch ani slávu. Doufal jsem jen, že se toho zhostím se ctí a odvahou.

Kapitola 28

Bylo jedenáct hodin dopoledne, obloha byla prakticky vymetená, na danou roční dobu bylo nepřiměřené teplo a Cumaliová přijela přesně načas.

Čekal jsem na chodníku před hotelem a na sobě jsem měl tenisky, vycházkové kalhoty a letní plandavou košili – ideální oblečení na piknik, pomyslel jsem si. Berettu jsem měl zastrčenou za opasek kalhot na zádech, plnila však výhradně roli dekorace, součásti legendy nic netušícího tajného agenta: věděl jsem, že mě nemůže zachránit a že o ni přijdu v okamžiku, kdy mě přepadnou. Kalhoty měly hluboké kapsy, a to byl také důvod, proč jsem si je vybral – skutečná zbraň byla ukrytá v jedné z nich, a když jsem se přihrbil a předstíral uvolněný odpočinek s rukama zastrčenýma do kapes, mohl jsem na ní mít položené prsty.

U chodníku zastavil černý fiat a já jsem viděl, že je Cumaliová sama. Pokud jsem potřeboval nějaké potvrzení toho, co se doopravdy děje, právě mi ho poskytla. S hřejivým úsměvem jsem přistoupil k pravým předním dveřím a chtěl jsem je otevřít. Byly zamčené a Cumaliová ukázala na zadní sedadlo. Zjevně nevadilo, když muslimka vedla nějakého muže na smrt, přední sedadlo s ním však sdílet nesměla.

Otevřel jsem zadní dveře a nasedl jsem. „Kde máte kluka?“ zeptal jsem se.

„Děti z jeho třídy jsou dnes na školním výletě,“ vysvětlila, „a jemu dovolili jet s nimi. Přidáme se k nim na piknik – chce se pochlubit svým americkým kamarádem.“

Jako herečka měla zvládnutou roli přátelské policistky – příliš však přemýšlela o textu a její repliky zněly strojeně.

„Co je to za výlet?“ zeptal jsem se a dál jsem si počínal, jako by všechno bylo v pohodě.

„Archeologicky zaměřený – ‚pitomý rozvaliny‘, jak tomu děti říkají.“ Zasmála se a jako by tím ze sebe setřásla nervozitu. „Je to zajímavé místo – myslím, že se vám bude líbit.“

Z nějakého důvodu jsem o tom pochyboval. „Je to daleko?“

„Autem docela ano,“ odpověděla, „já jsem ale podílovou majitelkou malého motorového výletního člunu. Pokud vám nebude vadit zahrát si na námořníka, je to rychlejší a taky působivější podívaná. Syna pak můžeme vzít zpátky s sebou – plavbu na člunu přímo zbožňuje.“

Někdo moc dobře věděl, co dělá. Sledovat auto je snadné, ale sledovat člun je téměř nemožné – zorné pole je příliš otevřené a nemůžete se skrývat mezi okolní dopravou. Chtěli se ujistit, že nebudu mít v zádech žádné pomocníky.

„To zní skvěle,“ souhlasil jsem.

Sám jsem si ovšem skvěle nepřipadal. Navzdory letům výcviku, navzdory plánům, které jsem měl připravené, jsem cítil, jak se ke mně plíží úponky strachu a ovíjejí se mi kolem hrdla: vědomě mířit do nebezpečné situace není nic snadného.

Cumaliová otočila volantem a zamířila do skrytého zálivu se starým přístavním molem, u něhož kotvilo několik tuctů malých člunů. Protože jsem seděl vzadu, neviděl jsem, jestli si s sebou přinesla jedinou věc, která byla pro realizaci mého plánu životně důležitá. Kdyby ji neměla, musel bych akci odvolat. „Máte u sebe telefon?“ zeptal jsem se.

„Proč?“ opáčila ostražitě, zadívala se do zpětného zrcátka a zkoumala můj obličej.

Pokrčil jsem rameny. „Nechceme sedět v potápějícím se člunu a přivolávat pomoc máváním rukama, že ne?“

Usmála se a její obavy se rozplynuly. „Samozřejmě.“ Zašmátrala rukou u pasu džínů a telefon mi ukázala.

Akce pokračovala: teď už jsem se vrátit nemohl.

Zajela na parkovací místo a já jsem si rozepnul bezpečnostní pás. „Potřebujete něco vyložit?“

„V kufru je piknikový košík. Já alkohol nepiju, ale vzala jsem pár piv a je tam spousta jídla – poslužte si.“

Odsouzenec si dopřál pořádné jídlo, pomyslel jsem si a málem jsem se rozesmál. Uvědomil jsem si, že mě stres a strach začínají přemáhat, a přinutil jsem se násilím je potlačit. Vytáhl jsem z kufru piknikový košík, otočil se a následoval Cumaliovou k molu. Sehnula se, aby uvolnila uvazovací lano malého motorového výletního člunu, staré kocábky s dřevěným trupem, kterou však někdo udržoval ve výborném stavu. Byl bych rád věděl, na kolik je její jednodenní pronájem přišel.

Vstala, a protože si nebyla vědomá toho, že se na ni dívám, zastavila se a zahleděla se na malou zátoku. Ta vypadala v dopoledním světle nádherně – tyrkysová voda, liduprázdná pláž, bíle natřené domy – a já jsem si v okamžiku náhlého prozření uvědomil, že si ten pohled vrývá do paměti a zároveň mu dává sbohem. Ještě než přijela, přemýšlel jsem o tom, jestli jsem v ní vyvolal dostatečnou paniku, a teď jsem viděl, že ji hrozba Jasného světla a bulharského sirotčince maximálně vyděsila. Počítal jsem, že se velice brzo chystá i s klučinou přidat k bratrovi a odjet, pravděpodobně na plný plyn zamířit autem na hranici s Irákem nebo Sýrií. Když jsem o tom ještě chvilku uvažoval, došlo mi, že v případě mého zmizení by byla hlavní podezřelou, takže jí ani nic jiného nezbývalo. Pobyt v Bodrumu se pro nás pro všechny chýlil k závěru.

Vytrhla se z myšlenek a sestoupila do kabiny člunu. Než jsem stačil dojít na palubu a uložit košík, měla už nastartovaný motor, zapnutou malou VHS vysílačku vedle kormidla a turecky mluvila do mikrofonu. Uložila ho zpátky do kolébky a otočila se.

„Jen jsem informovala šéfa přístavu, kam máme namířeno a jakou trasou se tam chystáme dostat,“ prohlásila.

Bylo to šikovné vysvětlení, nemluvila však s šéfem přístavu, mluvila s bratrem a jeho doprovodem a dávala jim vědět, že už vyplouváme. Já jsem si už mezitím samozřejmě spočítal, kam máme namířeno.

Kapitola 29

Ruiny zatopeného města se jako klíště držely útesu, staré schody sledovaly svou věčnou trasu do moře a silueta Dveří nikam se rýsovala v drsném poledním slunci.

Cumaliová zpomalila, když jsme se blížili ke břehu, umožnila mi prohlédnout si ruiny v celém jejich majestátu a já jsem reagoval příslušným úžasem, jako bych je ještě nikdy neviděl.

Stěna útesu a parkovací prostor na jeho vrcholku byly stejně opuštěné jako vždycky a jediné, co jsme slyšeli, zatímco jsme míjeli potopený taneční parket, byl žalostný křik několika kroužících racků. Jejich bědování mi připadalo jako příhodný doprovod, když Cumaliová s malým člunem manévrovala k zahnívajícímu molu.

Chopil jsem se vyvazovacího lana, seskočil jsem z paluby a pevně člun připoutal k molu. Na pláži, kde jsem viděl několik asfaltových skvrn a zdechliny dvou racků, se hejna krabů rozběhla do úkrytů jako švábi v kuchyni nájemního bytu. Celé to místo se mi ošklivilo.

Cumaliová ke mně přistoupila s piknikovým košíkem v ruce; vzal jsem ho od ní a gestem ruky jsem přejel naše okolí. „Nepřipadá mi to jako ideální místečko na piknik.“

Rozesmála se; nervozita z ní spadla, když mě dopravila na určené místo a její role v celém plánu už byla téměř u konce.

„Tady piknik nebude. Je tu tunel, který vede do římského amfiteátru – odborníci tvrdí, že hned po Koloseu je druhý nejúžasnější na světě.“

Ze všech sil jsem se snažil vypadat potěšeně. „To zní skvěle. Kde jsou děti?“

I na to zjevně myslela – nebo na to myslel její bratr. „Ty už jsou tady,“ prohlásila bezstarostně. „Přijely autobusem; od silnice vede dolů jiná pěšina.“

Věděl jsem, že to není pravda – když jsme plánovali zabití Finlaye Finlaye, důkladně jsme prozkoumali celé okolí a koordinátor nás varoval, abychom se v případě, že by se něco zvrtlo, nepokoušeli rozstřílet vrata tunelu a hledat útočiště v ruinách za ním. Byla to slepá ulička, nevedla odtamtud absolutně žádná cesta ven.

„Už se těším, až vašeho klučinu uvidím,“ poznamenal jsem, když jsme se promotávali mezi chaluhami porostlými kameny.

„Je tak natěšený,“ odpověděla, „že jsem ho sotva dokázala přimět, aby snědl snídani.“

Našli jsme nerovnou pěšinu, která vedla k temnému otvoru nacházejícímu se ve stěně útesu těsně nad pláží.

„Tam je začátek tunelu,“ ukázala. „Vysocí státní hodnostáři a generálové obvykle připlouvali na lodích. Za doprovodu fanfár pak procházeli tunelem do amfiteátru.“

„Člověk by myslel, že takový místo bude známější a bude přitahovat víc turistů,“ poznamenal jsem.

„Před pár lety tady bylo plno lidí, nadělali ale takové škody, že teď je vyhrazené jen pro archeology a školní výpravy.“ Lži už jí dělaly mnohem menší potíže.

„Jak se ten amfiteátr jmenuje?“ zeptal jsem se.

Řekla turecky něco, čemu jsem samozřejmě nerozuměl.

„A anglicky?“

„Myslím, že přímý překlad ani neexistuje, sama si nejsem jistá, co to znamená.“

Zřejmě jí nepřipadalo jako dobrý nápad prozrazovat mi, že se chystám vejít na místo, jemuž se říká Aréna smrti.

Zastavili jsme se u ústí tuneĺu a já jsem napůl skrytou v přítmí uviděl branku z masivních zrezivělých tyčí. Pokud byla někdy opatřená řetězem a visacím zámkem, teď už ne. „Branka se nezamyká?“ podivil jsem se.

„Dostanete se sem jedině na člunu a skoro se o ní neví. Už léta ji nikdo nezamyká,“ odpověděla.

Byl to jejich první omyl. Při troše pozornosti jsem ve rzi rozeznával místa, kde byl z branky stržený řetěz, pravděpodobně přestřižený před několika hodinami. Nijak mi to nepomohlo, ale považoval jsem to za povzbudivé znamení – znamenalo to, že měli naspěch a unikaly jim maličkosti. Zkušenosti mi říkaly, že to bude moje výhoda.

Cumaliová strčila do branky, otevřela ji a chystala se vejít dovnitř, ale zadržel jsem ji. „Počkejte, půjdu první,“ nabídl jsem se jako dokonalý džentlmen.

Myslím, že dobré vychování je velice důležité, když vás vedou na smrt – a také to znamenalo, že kdyby se všechno podělalo, měl bych před sebou volné palebné pole.

Prošel jsem brankou, zamířil do tmy a cítil jsem, jak se kolem beretty, kterou jsem měl zastrčenou za zády, začíná vytvářet loužička potu. Věděl jsem, že na druhém konci tunelu čeká Saracén.

Kapitola 30

Nalezení správného domu nedělalo Bradleymu žádný problém. Jak jsme měli v plánu, odešel z hotelu pět minut poté, co mě Cumaliová odvezla, a podle podrobného plánku, který jsem mu nakreslil, zamířil rovnou do nejlépe zásobovaného bodrumského obchodu s jachtařskými potřebami.

Když o tři minuty později z obchodu vyšel ven, nesl plastovou nákupní tašku s jedinou věcí, kterou v něm koupil, a opět podle mého plánku se vydal jihozápadním směrem. Po jedenácti minutách chůze zabočil do ulice, kterou hledal, a v její polovině uviděl distribuční skladiště Coca-Coly. Došel k němu, přešel ulici a zastavil se před malým domkem.

Důkladně si domek prohlédl, a když si vzpomněl na šest prvků jeho vnějšího vzhledu, byl si jistý, že je na správném místě. Otevřel branku, prošel kolem sádrových trpaslíků a zaklepal na dveře. Bylo jedenáct hodin a dvacet pět minut: stihl to přesně načas. O několik vteřin později uslyšel ženský hlas, který zevnitř něco zavolal turecky, a přestože jazyk neovládal, byl si jistý, že se žena ptá: „Kdo je tam?“

Neodpověděl, nechal prostě ticho překypět, až žena – klučinova chůva – udělala totéž, co v podobné situaci udělá většina lidí, a otevřela dveře. Bradley měl v úmyslu počkat, až se střelka uvolní ze zámku, pak do dveří prudce strčit, vejít dovnitř, zabouchnout za sebou a konfrontovat ženu v soukromí domu.

To mu nevyšlo. Když jsme s Bradleym tento postup konzultovali, zapomněl jsem vzít v úvahu skutečnost, že je žena neobyčejně tlustá. Bradley sice do dveří prudce strčil, ty však narazily na její nehybnou masu a zastavily se. To překvapené mladé ženě poskytlo dostatek času k tomu, aby zatlačila dveře zpět a začala ječet. Na okamžik to vypadalo, že se před Bradleyem uvnitř zamkne a celý náš plán tím zhatí. Policista však díkybohu rychle zareagoval, vytáhl pistoli, prostrčil ji mezerou přímo k zubům vyděšené chůvy a zařval na ni, aby ustoupila a pustila ho dovnitř.

Nerozuměla sice všem slovům, ale jejich smysl pochopila. O krok ustoupila, Bradley se protáhl dovnitř a s pistolí stále namířenou na ni za sebou dveře přibouchl. Žena byla příliš vystrašená, aby dál křičela, Bradley proto využil příležitosti, odtáhl záclonu od úzkého okna a podíval se ven. Ke své úlevě zjistil, že se venku nic nehýbá, a uvědomil si, že se její křik ztratil v rachotu tří nákladních automobilů, které právě se řvoucími motory zajížděly do skladiště.

Otočil se zpět a viděl, že strach ženu dokonale přemohl, takže se celá neovladatelně třese. Než stačil něco říct, vykoukla ze dveří v zadní části domu drobná tvářička a zadívala se chodbou k nim. Byl to ten malý kluk.

Bradleyho pistole byla schovaná za ženiným objemným tělem; sklonil ji ještě níž, aby si byl jistý, že ji klučina neuvidí, a usmál se na něj. Ten nic dalšího nepotřeboval. Také s úsměvem k nim zamířil a vesele něco turecky žvatlal.

Chůva se pohnula, popadla ho a přitiskla k sobě, jako by ho chtěla chránit, a to ji – spolu s Bradleyho úsměvem – zjevně uklidnilo, protože její třas se z předchozího křečovitého záchvatu zklidnil v pouhé chvění.

„Co říká?“ zeptal se Bradley, ukázal na něj a snažil se dát svému hlasu co nejpřátelštější tón.

Chůva polkla, pokusila se navlhčit si hrdlo a přinutila se dát dohromady tu trochu angličtiny, kterou během let pochytila při práci v různých rodinách.

„On říká – vy Američan?“ vypravila ze sebe.

Bradley se na klučinu usmál. „Jo – z New Yorku.“

Chůva to chlapci přeložila a stále ho k sobě pevně tiskla. „On ptá – vy přítel toho, co se uklání?“ pokračovala.

Bradley se zatvářil zmateně – toho, co se uklání? Co to sakra má znamenat? Chůva ho však zachránila. „Myslí toho od FBI.“

„Aha,“ pochopil Bradley. „Brodieho Wilsona. Jo, je to můj přítel.“

Klučina něco řekl a chůva to opět přeložila: „Kde je ten, co se uklání?“

„Je s tvojí mámou,“ odpověděl Bradley.

„Kam jeli?“ přeložila chůva pro klučinu.

Bradley nechtěl děcko vyplašit a přišel s něčím, co považoval za dobrý nápad. „Jeli na piknik,“ prohlásil.

Jen co to chůva přeložila, vypukl chlapec ve zdánlivě neutěšitelný pláč. Bradley nemohl tušit, že právě to bylo jeho nejtoužebnějším snem – jet se svým americkým přítelem na piknik – a nyní zjistil, že ho nechali doma.

Bradley na něj nechápavě zíral. I přes záplavu slz a pláče se chůvě podařilo pochopit, v čem je problém, a Bradleymu to vysvětlit.

Policista se sehnul, zbraň držel mimo dohled a ujistil chlapce, že je všechno v pořádku, maminka si pro něj brzo přijede, nejdřív si spolu ale musejí zahrát malou hru.

Jakmile chůva jeho slova přeložila, chlapec se na Bradleyho uklidněně usmál a věnoval mu jednu ze svých nejlepších úklon.

Ben s Marcií děti neměli, takže se na ně Ben díval jako na něco podobného mimozemské rase, nemohl však zůstat hluboce nedotčený zoufalou dětskou touhou po něčem tak obyčejném, jako je piknik. Cítil, jak se v něm zvedá vlna odporu, obracel se mu žaludek z perspektivy toho, co bude muset udělat, také však věděl, že nemá na vybranou. Utrpení jednoho dítěte nic neznamenalo v porovnání se smrtící epidemií neštovic, kývl tedy na chůvu, aby šla napřed chodbou.

V kuchyni okamžitě spustil žaluzie a zamkl zadní dveře. Teprve pak se začal zajímat o její vnitřní uspořádání. Byl to tradiční bodrumský dům a kuchyně měla stejně jako ve většině domů tohoto typu obzvlášť vysoký a příkře skloněný strop, který měl pomáhat s rozptylováním vedra. Uprostřed, vysoko nad nimi, visela z trámu lampa. Byla zavěšená na masivním mosazném háku a Bradley věděl, že ten mu dokonale poslouží.

Otočil se k chůvě, požádal ji o její mobil a připojil ho k nabíječce ležící na kuchyňské lince. Byla to správná úvaha – kdyby telefonu v kritickém okamžiku došla šťáva, bylo by všechno ztraceno.

Pomalu a zřetelně chůvě vysvětlil, že má stoprocentně v úmyslu počínat si tak, aby ona i chlapec zůstali naživu. „To se ale nestane,“ pokračoval, „jestli se pokusíte utéct, otevřít dveře nebo se dotknout telefonu. Dělejte prostě všechno, co vám řeknu, rozumíte?“

Chůva přikývla, Bradley se posadil s pistolí připravenou na dosah, otevřel plastovou nákupní tašku a vytáhl z ní velký kotouč tlustého lana.

Klučina – kterého to zaujalo – přistoupil blíž a přisedl si k němu. Společně se pustili do pletení oprátky.

Kapitola 31

Vedl jsem Cumaliovou hlouběji do tunelu mezi stěnami zdobenými fragmenty dávných mozaik, pod obrovskými prasklinami křižujícími klenutý strop jako následek staletí zemětřesení, a cítil jsem, jak na nás doléhá tíživé ticho.

Po obou stranách se rozkládaly ruiny hypogea, podzemních sálů a cel, kde byli zavření otroci a zvířata používaná k lovu, a já jsem cítil, jak mě obklopuje hluboká melancholie toho místa. Bylo to, jako by byly okolní kameny prosáklé utrpením.

Cumaliová ukazovala na uzavřené kobky a mluvila trochu moc rychle a trochu moc nervózně. „Do cel se vešlo jen několik set lidí,“ vysvětlovala. „Okázalá představení a velké námořní bitvy, při nichž se často zabilo několik tisíc zajatců nebo otroků, zůstávaly téměř exkluzivní výsadou Kolosea.

Tady v provinciích, bez bohatství některého z císařů, se většinou konaly gladiátorské hry a přehrávaly se slavné mýty. I tyhle příběhy byly samozřejmě náramně oblíbené – byla v nich spousta násilí a zabíjení, ale jen slabá zápletka.“

„To zní jako hollywoodskej film,“ poznamenal jsem vyschlými rty a snažil jsem se počínat si normálně. Cumaliová jako by mě neslyšela.

Zabočili jsme v ostrém úhlu, vyšli jsme ven z tunelu a já jsem poprvé spatřil amfiteátr. Cumaliová nijak nepřeháněla, když o něm mluvila – symetrie, vyrovnané řady téměř nedotčených mramorových sloupů a už pouze jeho velikost, to všechno bylo pozoruhodné. A pozoruhodné bylo i okolní ticho. V nemilosrdném poledním slunci se zdálo, jako by Aréna smrti zadržovala dech a čekala, připravená na začátek nového představení.

„Kde jsou všichni?“ zeptal jsem se.

„Nad námi,“ odpověděla. „Je tam plošina s nádherným výhledem na celou arénu. Když půjdeme arkádami, najdeme schodiště, které nás tam dovede.“

Otočila se a šla napřed a já jsem v té chvíli uviděl prvního z nich. Stál hluboko v jedné ze zničených chodeb a neuvědomoval si, že pro cvičené oko je temnota často relativním pojmem – měl černé oblečení a vytvářel tak ve stínu ještě temnější skvrnu. Tipoval jsem, že jeho úkolem je přesunout se za mne a odříznout mě od jakékoli možnosti uprchnout tunelem zpátky.

Přejížděl jsem očima po aréně a počínal si jako kterýkoli zaujatý turista: Saracén a jeho najatí pomocníci mě nepochybně sledovali ze tří různých stanovišť a podle polohy toho jednoho skrytého pozorovatele jsem si udělal slušnou představu o tom, kde budou ostatní.

Cumaliová trochu přidala do kroku a ukazovala do středu amfiteátru. „Přede dvěma tisíci let by byl písek na ploše arény nabarvený na tmavočerveno,“ poznamenala.

„Aby nebyla vidět krev?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak.“

Lokalizoval jsem dalšího člena týmu, chlapa podsaditého jako býk, který stál v plástvovité struktuře drolících se oblouků přímo nad námi. Jeho vzhled mě překvapil – muselo mu být přes šedesát, takže byl pro rodeo tohoto typu dalece přestárlý – a navíc na něm bylo něco, co mi zacinkalo v paměti, neměl jsem však čas o tom přemýšlet. Cumaliová mě zavedla do vysoké bortící se chodby – nepochyboval jsem o tom, že slepé – a neustále mluvila, aby si zklidnila nervy.

„Mrtvoly se samozřejmě musely odstranit, než začalo další představení. Do arény vešli dva muži převlečení za mytologické postavy, aby na to dohlédli.

První představoval Plutóna, boha mrtvých. Ten do mrtvol bušil kladivem a dával tak najevo, že příslušný muž, žena nebo dítě nyní patří jemu.

Doprovázel ho Merkur, který podle pověstí nosil hůl a odváděl duše do podsvětí. V tomto případě sloužilo jako hůl rozpálené železo, jímž se dotýkal těl, aby se přesvědčil, že je daný jedinec doopravdy mrtvý.“

„Takže nepomohlo ani hrát si na mrtvýho.“

„Vůbec ne,“ potvrdila.

Zašli jsme hlouběji do šera. Před námi pronikaly dovnitř sluneční paprsky rozbitou střechou a já jsem si pomyslel, že právě tam stanu Zakariovi al-Nassourimu tváří v tvář. Moje pouť byla téměř u konce.

Musel jsem teď všechno dokonale načasovat. Nesměl jsem udělat žádnou chybu – závisel na tom můj život i všechno ostatní.

Zastrčil jsem ruce hlouběji do kapes, klidně a uvolněně, a byl jsem si jistý, že muži, kteří mě sledují ze tmy, si už všimli malé vybouleniny u pasu na zádech mých kalhot. Pomyslel jsem si, že se nejspíš usmívají u vědomí, že nebudu mít čas vytáhnout pravou ruku z kapsy, sáhnout dozadu, vytáhnout pistoli a začít střílet.

Pitomý Američan.

Učil jsem se při výcviku, jak pracují amatéři – soustředí se na pistoli, protože budou přesvědčení, že od té jim hrozí nebezpečí, a nebudou se starat o moji levou ruku, která byla obtočená kolem jediné zbraně, na níž mi záleželo: kolem mého mobilu. Byl nabitý a zapnutý a všechna tlačítka na klávesnici nastavená na zrychlenou volbu stejného čísla – telefonu v kapse Bena Bradleyho, nacházejícího se v chůvině domě.

Ve vteřinách, než po mně ti chlapi skočí, stačilo zmáčknout jediné tlačítko na klávesnici. Kterékoli tlačítko.

Bradley hovor nepřijme: pozná moje číslo a okamžitě začne odpočítávat čas. Přesně po čtyřech minutách zvedne chůvin mobil, odpojí ho od nabíječky a vyťuká Cumaliovou. Ta se podívá na jméno volajícího, uvidí, že je to chůva, a protože se bude bát, že se vyskytl nějaký vážný problém s klučinou, odpoví. Pak se dozví něco, co celou situaci změní.

Ty čtyři minuty byly životně důležité. Byla to doba, která měla podle mého odhadu uplynout mezi okamžikem, kdy mě najatí pomocníci popadnou, a tím, kdy se Saracén vynoří ze stínů. Kdyby sestřin mobil zazvonil příliš brzo, mohl by si Saracén uvědomit, že něco nehraje, otočit se a zmizet mezi ruinami. Jak bych mohl k něčemu donutit muže, který už mi utekl?

Kdyby telefon Cumaliové zazvonil příliš pozdě, ocitl bych se v obrovském průšvihu. Saracén zoufale potřeboval informace o předpokládaném zrádci a neměl mnoho času. Neztrácel by ho zdvořilou konverzací; počítal jsem, že bude mít po ruce něco jako dvanáctivoltovou baterii z náklaďáku a krokodýlové svorky. Jak ví každý mučitel, je to lehce přenosný nástroj, který si můžete snadno opatřit, a pokud vám nezáleží na tom, jak oběti ublížíte, je i neobyčejně rychlý. Nebyl jsem si jistý, jak dlouho bych vydržel mlčet.

Čtyři minuty – nepodělej to, Bene.

Minuli jsme hromadu sutin a odpadků – střepy rozbitých sklenic, prázdné láhve od piva, leštěné ocelové víko mrazicího boxu. V průběhu let se dovnitř zjevně vloupaly různé party mladých lidí a pořádně to tu rozjely.

Vedle hromady byl dlouhý mramorový žlab. Kdysi si v něm různí hodnostáři omývali nohy a voda do něj přitékala z úst kamenné Gorgony. Jeden konec žlabu byl uražený a měl jsem mu věnovat větší pozornost – byl totiž zarovnaný kamením a žlab byl plný vody. Moje myšlenky se však toulaly úplně jinde: čekal jsem, až na mne někdo zaútočí, a chystal jsem se zmáčknout kouzelné tlačítko dřív, než mi zkroutí ruce za záda.

Vyšli jsme do slunečních paprsků pronikajících rozbitou střechou a uviděl jsem, že cesta před námi mizí pod obrovskou hromadou zříceného zdiva.

Dospěl jsem ke slepému konci, byl jsem uvězněný v uzavřeném kaňonu a ukazováček levé ruky byl tím jediným, co stálo mezi mnou a katastrofou.

Kapitola 32

„Špatně jsme odbočili?“ prohodil jsem, ukázal jsem na stěnu sutin a otočil jsem se zpátky k Cumaliové.

Už nebyla sama.

První z najatých pomocníků vyšel z postranní chodby a odřízl mi případnou únikovou cestu; vůbec už se nesnažil skrývat a díval se přímo na mne. Byl to Svalovec, který se vloupal do mého hotelového pokoje, na sobě měl stejnou koženou bundu a stejně přiléhavé tričko. Možná to bylo tím, že jsem měl všechny smysly maximálně zjitřené, nebo snad tím, že jsem ho před sebou viděl na vlastní oči, ale v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem kdysi dávno měl v ruce jeho fotografii – rozesmátý stál na palubě přestavěného ledoborce Christose Nikolaidese, který tehdy kotvil u ostrova Santorini.

Náhle jsem věděl, který z drogových kartelů požádala Cumaliová o pomoc a proč. Když se starý kmotr v Soluni doslechl, že je ve hře americký zpravodajský agent, nepochybně bez váhání souhlasil.

„Taky si to tady prohlížíte?“ oslovil jsem muže. „Jste tady nejspíš s tím školním výletem, co?“

Nesměl jsem v nich vzbudit dojem, že mám nějaké podezření – museli být přesvědčení, že je prvek překvapení zcela stoprocentní, protože jinak by si Saracén mohl uvědomit, že padl do pasti.

Uslyšel jsem na štěrku kroky – Svalovec sloužil jen k odvrácení pozornosti, útok měl přijít zezadu. Neměl jsem čas na přemýšlení, musel jsem se okamžitě rozhodnout. Ano, nebo ne? Vyslat signál, nebo čekat?

Zmáčkl jsem tlačítko telefonu, pevně a krátce.

Bylo to správné rozhodnutí. Prst mi sotva sjel z tlačítka, když po mně skočili – byli dva, velice rychlí a velice tvrdí, skoro jako profesionálové. Padal jsem na kolena, než jsem však dopadl až na zem, stačil jsem jednoho z nich špičkou lokte zasáhnout do hrtanu, takže vrávoravě odlétl a lapal po dechu v přílivu bolesti. Druhý mě popadl kolem krku a vrazil mi pěst do obličeje; cítil jsem, jak pod úderem povolila moje lícní kost. Mohl jsem mu ránu oplatit, ale jen jsem předstíral, že se bráním, nemělo smysl nechat ze sebe vymlátit duši. K tomu, co mě čekalo, jsem potřeboval být při plné síle.

Popadl jsem se za tvář a svalil jsem se na zem. Už jsem začal odpočítávat. Čtyři minuty: dvě stě čtyřicet vteřin.

Dvě stě třicet dva. Dvě stě třicet…

Muž se zhmožděným a napuchlým hrtanem přiklopýtal a připojil se k druhému útočníkovi, a já jsem letmo zahlédl jeho obličej. Byl to ten chlap s býčí postavou – rozložitý, s krátce zastřiženými vlasy a v očích s výrazem takové krutosti, jakou zřídkakdy vidíte u někoho, kdo nesedí ve vězení. I jeho už jsem viděl a ten výraz také – na vězeňské fotografii, kterou nám poskytla řecká policie – a vzpomněl jsem si, že složka, kterou na něj vedli, byla pořádně tlustá. Byl to Patros Nikolaides, Christosův otec: starý kmotr se za mnou osobně vypravil ze své zdí obehnané pevnosti.

Spolu se zbývajícím mužem, kterého jsem překřtil na Poskoka, mi vytrhli pistoli zpoza opasku, rozervali mi košili na cucky a strhli mi boty, aby se přesvědčili, že nemám žádné skryté zbraně. Rozřízli mi kapsy a vysypali z nich peněženku, klíče a telefon, než Nikolaides zavolal na Cumaliovou.

„Máte je?“

Hodila mu pár standardních policejních ocelových náramků, Patros s Poskokem mi zkroutili paže za záda a nasadili mi je na zápěstí tak těsně, že jsem věděl, že do dvaceti minut začne jejich tkáň odumírat nedostatkem krve, takže bych mohl navždy ztratit schopnost s nimi hýbat. Když se přesvědčili, že mě znehybnili, vstali, posbírali svoje zbraně, rozdupali můj mobil, odhodili ho k mé odložené berettě a zatvářili se náramně spokojeně. Mluvili směsicí řečtiny a albánštiny, nebylo však těžké porozumět tomu, co říkají – tihle američtí agenti nejsou ani z poloviny takoví frajeři, za jaké se považují, obzvlášť když narazí na nefalšované drsňáky z Balkánu.

Když domluvili, postoupil starý býk kupředu s celkem slušnou pistolí značky Glock v ruce, pohlédl na mne – ležel jsem se spoutanýma rukama obličejem v hlíně – a tvrdě mě kopl do žeber špičkou ocelí okované pracovní boty.

„To je za tu ránu do krku,“ zachrčel a mávl na Svalovce a Poskoka – oba ozbrojené samopaly Škorpion –, aby mě zvedli na nohy.

Překonal jsem vlnu nevolnosti z kopance do žeber, nejistě jsem zůstat stát a díval se na Cumaliovou.

„Co to má znamenat?“ procedil jsem zaťatými zuby. Ztěžka jsem oddechoval a pokoušel se potlačit ostrou bodavou bolest v hrudi a v obličeji. Ani jsem nemusel nic předstírat, tohle nebyla procházka růžovým sadem.

Sto sedmdesát osm vteřin.

„Neměl jste v tom vypůjčeném autě přejíždět bulharskou hranici,“ prohlásila Cumaliová. „To byla pitomost – přechod je monitorovaný kamerami vybavenými pro identifikaci poznávacích značek.“

Ani se nesnažila vytlačit z hlasu triumfální podtón. Bylo to jasné: podařilo se jí přelstít elitního amerického agenta.

„Bulharskou?“ opakoval jsem po ní. „Zatraceně, v životě jsem v Bulharsku nebyl.“

Zavrtěla hlavou a posměšně se ušklíbla. „A taky jste nikdy nebyl ve Svilengradu, nevíte nic o Jasném světle ani o sirotčinci pro malého kluka. Jmenujete se Michael John Spitz a jste zpravodajský agent, člen speciálního útvaru CIA.“

„Netuším, o čem to mluvíte,“ postěžoval jsem si. „Víte přece, že jsem agent FBI a že tady vyšetřuju…“

Prásk! Bota s okovanou špičkou mě zasáhla těsně pod kolenem a já jsem nasál plné plíce vzduchu ve snaze potlačit explodující bolest. Nebýt toho, že mě Svalovec s Poskokem drželi, byl bych se zhroutil.

„Nelži, kurva,“ napomenul mě s úsměvem Patros Nikolaides. Bylo příjemné poznat člověka, který si svoji práci užívá.

Sto třicet dvě vteřiny.

Pak jsem ho uviděl.

Nejhledanější muž na světě vyšel z postranní chodby, stíny nechal za sebou a postoupil do klínu světla.

Byl vysoký a svalnatý, přesně jak jsem u bývalého mudžahedínského válečníka očekával, a ani laciný západní oblek, který měl na sobě, nedokázal skrýt jako spirálu stočené napětí v jeho nitru. „Nebezpečný“ bylo slovo, které se okamžitě vynořilo v mé bolestí zaplavené mysli. Pohlédl jsem mu přímo do tmavých očí a nemohl jsem nevidět jasnozřivou inteligenci, jež se v nich skrývala. Buď opatrný, varoval jsem se, hrozně opatrný.

Vousy na bradě měl úhledně zastřižené, ústa pevně sevřená a rty zmáčknuté v odhodlanou linii – vyzařovala z něj autorita a velitelské schopnosti. „Domnívám se, že jsem ten, koho hledáte, pane Spitzi,“ ozval se tiše.

„Nejmenuju se Spitz a nemám tušení, co jste…“

Viděl jsem, jak býk stáhl okovanou botu zpět, a připravoval jsem se na další detonaci, Saracén ho však zdviženou rukou zarazil.

„Prosím,“ domlouval mi, jako by ho moje lži bolely. „Moje sestra, Bohu budiž chvála, má kontakty na tureckou zpravodajskou službu. Zjistila, kdo doopravdy jste a…“

„Vaše sestra?“ přerušil jsem ho.

Ignoroval mě. „Neví nic o mé práci a jen málo o mně, zejména v posledních letech, je si ale vědomá toho, co čeká muslimské muže pronásledované agenty, jako jste vy. Celý arabský svět to ví.“

„Jsem agent FBI,“ opakoval jsem rudou mlhou bolesti. „Jmenuju se Brodie Wilson a vyšetřuju vraždu.“

„Nemám mnoho času. Položím vám několik otázek a vy mi povíte přesně to, co potřebuji vědět. Ano?“

„Jak vám to můžu říct? Já nejsem Spitz! Nevím, o čem mluvíme.“

Devadesát osm vteřin. To bylo všechno – a Bradleyho telefonát nemohl přijít dostatečně brzo. Koleno mi natékalo jako balon a bolest do mne vysílala zesilující vlny nevolnosti, hrudník jsem měl v jednom ohni a mluvení mi kvůli zraněné tváři dělalo čím dál větší problémy.

„Neztěžujte si to sám,“ přesvědčoval mě Saracén. „Jste Američan, pane Spitzi, člověk bez Boha. Až budete stát nad propastí, až vás budou lámat kolem, ke komu se budete moci obrátit pro pomoc? Dopustil jste se drobných chybiček, zanechal jste po sobě dostatek důkazů, díky nimž jste skončil tady. Ne, doopravdy nejste tak dobrý, jak si myslíte. Proč myslíte, že k těm chybičkám došlo? Čí ruka mě chránila? Kdo myslíte, že vás na tohle místo dovedl? Nebyla to Lejla al-Nassouriová, byl to Bůh.“

Nic jsem na to neřekl, jen jsem se trochu sesul, jako bych si připadal poraženě. Svalovec a Poskok trochu uvolnili sevření a snažili se mě podepřít a v tom okamžiku jsem se vrhl kupředu, použil jsem hlavu jako jedinou zbraň, kterou jsem měl, udeřil jsem temenem lebky Nikolaidese do obličeje a roztrhl mu spodní ret, cítil jsem, jak z něj vytryskla teplá krev, a viděl jsem, jak odlétl dozadu a vyplivl dva spodní zuby.

Promarnili dalších pár vteřin. Dělej, Bene – už to není dlouho. Zašvindluj trochu.

Býk burácející bolestí vyrazil přímo na mne a zastavilo ho teprve rameno Saracéna, který si stoupl mezi nás.

„Ztrácíme čas,“ odtušil a pohlédl na Svalovce s Poskokem. „Dejte se do toho.“

Byl bych si s nimi ještě rád povídal, s chutí bych s nimi byl prožvanil dalších třiašedesát vteřin, ale nejevili o to zájem. Oba albánští rváči mě odvlekli zpátky do chodby, což mě překvapilo – domníval jsem se, že budou mít autobaterii, nebo co jiného budou potřebovat, nachystanou někde po ruce.

Překvapení zmizelo, když jsem spatřil přetékající mramorový žlab a uvědomil si, co to znamená. Zoufale jsem se v duchu snažil přeorientovat – připravoval jsem se na bolest a ne na hrůzu. Počítal jsem, že budu schopen alespoň krátkou chvíli vydržet krokodýlové svorky nebo kleště vytrhávající mi nehty na rukou, teď jsem však zarýval paty do země a snažil se hrát o čas – věděl jsem, že bude záležet na každé vteřině. Kdybych začal mluvit, všechno by bylo ztraceno.

Dvaačtyřicet vteřin. Ten pašerák drog v Doi Sam Muanu, tvrdý chlap s jizvami po mačetě na hrudi, vydržel devětadvacet.

Saracén se u mramorového žlabu zastavil a arabsky promluvil na sestru. Slovům jsem nerozuměl, ale gesto jeho ruky bylo dostatečně výmluvné – přikazoval jí, aby se šla projít. To, co mělo následovat, nebyla podívaná pro ženu.

Třicet osm vteřin. Nezklam mě, Bene.

Kapitola 33

Bradley také odpočítával čas, ale sledoval ho na hodinkách, takže byl výsledek trochu jiný – a přesnější – než ten můj. Podle něj zbývalo ještě čtyřicet šest vteřin.

Tlustá chůva byla promáčená potem a zdálo se, že se jí každým okamžikem podlomí nohy. Ještě horší bylo, že stála v kaluži moči – pomočila se v okamžiku, kdy si uvědomila, co se Bradley chystá udělat. Mířil na ni pistolí a podle mých instrukcí jí nařídil, aby se i s klučinou postavila doprostřed místnosti, přímo pod masivní střešní trám. Nyní, o sedm minut později, žena stále ještě kňourala a turecky prosila o pomoc, a byť chlapec překonal první záchvat strachu a křiku, nepřestával plakat a dožadovat se matky.

Celá ta záležitost cupovala Bradleyho nervy na cáry, a když se právě nedíval na hodinky, měl oči upřené do podlahy a vypadal, jako by se chystal zvracet. Chůva si toho navzdory vlastnímu rozrušení všimla a nemohla to pochopit: možná to přece jen nebyl tak špatný člověk. Povzbudilo ji to k tomu, že zmobilizovala svoji omezenou angličtinu a začala ho prosit, aby je pustil.

„Mlčte!“ obořil se na ni Bradley, a když ani pak nepřestala, opakoval to ještě hlasitěji a zvedl k ní pistoli.

Opět se roztřásla a rozplakala, klučinovy vzlyky zněly ještě žalostněji a Bradley netoužil po ničem jiném, než aby to už měl za sebou. Ještě nenastala ta přesná chvíle, ale odpojil už chůvin telefon od nabíječky a – přes moje důrazné pokyny, že se musí stoprocentně držet stanoveného harmonogramu – zdůvodňoval si to tím, že bude chvíli trvat, než vyťuká číslo mobilního telefonu Cumaliové, a trocha času také uplyne, než policistka telefon zvedne.

Telefon čtyřikrát zazvonil – dělej, ozvi se!

Dočkal se odpovědi – díkybohu, pomyslel si – a uslyšel turecky mluvící ženský hlas. Zachytil jen několik slov a začal ji hlasitě překřikovat, ptal se, jestli mluví s Lejlou Cumaliovou, a přikazoval jí, aby ho dobře poslouchala…

Žena mluvila dál a v jejím tónu se vůbec nic nezměnilo. Působilo to, jako by – uvědomil si Bradley – jako by to byl předem nahraný hlas.

Chůva, která se sotva držela na nohou – na zesláblých kolenou jí spočívalo celých sto čtyřicet kilogramů její váhy –, skrz závoj slz viděla, že došlo k nějaké vážné komplikaci: o Bradleyho se pokoušela panika. Těžce oddechoval a neříkal ani slovo – hlas mluvil jazykem, kterému nerozuměl, neměl jak rozluštit smysl jeho sdělení, a nevěděl proto, co si počít. Tohle v žádné příručce nebylo – kde sakra ta turecká policajtka je?

Pohlédl na hodinky – do limitu čtyř minut zbývalo dvaatřicet vteřin. Chystal se zavěsit a zkusit to znovu, když hlas ze zdvořilosti k zahraničním zákazníkům operátora opakoval totéž sdělení anglicky: „Účastník, jehož číslo voláte, je buď mimo dosah mobilní sítě, nebo má svůj aparát vypnutý.“

Bradley sklonil telefon a zadíval se do prázdna. Ježíši.

Kapitola 34

Cumaliová sešla po schodišti tvořeném otlučenými mramorovými stupni a vnořila se do prostor, které víc než všechno ostatní přitahovaly k ruinám nespočet archeologů a historiků.

Hluboko pod zemí, v klenuté síni stále ještě zdobené fragmenty mozaik a fresek, se zastavila u zrcadlového jezírka, jehož hladina byla nehybná jako smrt. Byl to ústřední bod objektu, který kdysi sloužil jako chrám, místo, kam nejvyšší hodnostáři přinášeli oběti svým bohům, aby jim poděkovali za bezpečnou cestu. Cumaliová ho poprvé viděla už před lety a nyní se k němu vracela, protože byla přesvědčená, že tak hluboko pod zemí neuslyší Spitzovy výkřiky a zoufalé prosby. Neuvědomovala si to, ale podzemní prostory stejně účinně rušily i příjem mobilních telefonů.

Prohlížela si svůj obličej v zrcadle vodní hladiny a říkala si, že to, co bratr s Američanem provádí, se prakticky neliší od toho, co museli vytrpět muslimští muži v Abú Ghrajbu a v Guantánamo Bay. A také v Jasném světle.

Uklidněná touto myšlenkou šla dál, minula konec zrcadlového jezírka a nořila se hlouběji do katakomb chrámových chodeb.

Nemohl ji tam nalézt žádný zvuk ani signál.

Kapitola 35

Svalovec s Poskokem vytáhli krátkou dřevěnou desku, která byla schovaná v hromadě sutin a odpadků. Vzpouzel jsem se a zápasil s nimi ve snaze vyplnit čas, jenže se zraněným kolenem a bolavým hrudníkem jsem jim nemohl zabránit v tom, aby mě bez problémů k dřevu připoutali silnými koženými řemeny.

Ležel jsem obličejem vzhůru, spoutaný tak pevně, že jsem se nemohl ani hnout, když se nade mnou objevil Saracénův obličej – s lhostejným výrazem ke mně natáhl ruku a uchopil mě za zápěstí. Byl to lékař a kontroloval mi tep. Spokojeně zabručel – bušení mého srdce mu prozrazovalo, že mám strach.

Ukázal na Nikolaidese. „Až skončím,“ řekl mi, „ten chlap s vyraženými zuby vás vyslechne ohledně vraždy, kterou vaše zpravodajské služby spáchaly na Santorini. Chce vědět, kdo ten atentát nařídil, a znát jména lidí, kteří ho provedli. Rozumíte?“

„Santorini? O Santorini nevím vůbec nic.“

Netvářili se přesvědčeně. Nikolaides hodil Svalovci kbelík a vytáhl ze sutin dlouhý špinavý ručník. Chystali se začít.

Saracén ze mne nespouštěl oči. „Můžete si to ušetřit,“ řekl mi. Když jsem neodpověděl, pokrčil rameny.

„Když jsem byl v Hindúkuši, někteří lidé mi tam pomohli. Jak víte, jeden z nich se rozhodl nás zradit. Něco takového evidentně nemohu dovolit. Chci, abyste mi prozradil jméno toho zrádce.“

„I kdybych ho znal,“ odpověděl jsem, „jen co bych vám ho pověděl, zabil byste mě.“

Přikývl. „Zabiju vás tak jako tak.“

„To jsem si spočítal – jinak byste se snažili zakrýt si obličeje.“

Odhadoval jsem, že velice pravděpodobně skončím ve vodotěsném rubáši, který už je nejspíš připravený ve skříňce na člunu, jímž jsme připluli, a uplyne několik let, než mě nějaký rybář konečně vytáhne na palubu. Jen jsem doufal, že pokud se Ben neozve včas, budu už mrtvý, až mě do něj budou ukládat.

„Když víte, že stejně zemřete, jaký má smysl napřed trpět? To jméno, pane Spitzi.“

„Jsem agent FBI. Přijel jsem do Bodrumu…“

„Četl jsem ten e-mail!“ vyštěkl a sklonil obličej těsně ke mně. „Od náměstka ředitele CIA.“

Snažil jsem se zatvářit maximálně otřeseně. Zaregistroval to a usmál se. „Tak prosím – jméno toho zrádce.“

„Jsem agent FBI…“

Popuzeně dal signál Nikolaidesovi. Řek mi přehodil špinavý ručník přes obličej, zakryl mi oči a nos a násilím mi rozevřel ústa. Oba konce hadru omotal kolem prkna a pevně je svázal. Byl jsem ve tmě, už jsem začínal mít potíže s dechem a hlavu jsem měl k prknu přivázanou tak pevně, že jsem s ní nemohl pohnout.

Cítil jsem, jak mě zvedají, a ve své soukromé temnotě a hrůze jsem věděl, že mě drží vysunutého nad vodou.

Podle mých počtů zbývalo devětadvacet vteřin – přesně stejná doba, jakou přečkal ten pašerák drog. Navzdory vlastním slabostem, a byť jsem vždy pochyboval o své odvaze, mi stačilo vydržet to jen tak dlouho jako on.

Pak mě začali spouštět dolů a já jsem se chraptivě nadechl. Ručník páchl potem a motorovým olejem. Poslední, co jsem slyšel, byl Saracénův hlas: „Vy se třesete, pane Spitzi.“

Pak mě zalila voda.

Kapitola 36

Zaplavila mi tělo, když se prkno ponořilo do žlabu, zastudila mě na genitáliích a rozjitřila bolest v otevřené ráně na hrudi. Bezmocně jsem klesal níž a cítil jsem, jak pod hladinou zmizel týl mé upoutané hlavy a následně i uši.

Pak prkno zaklonili dozadu.

Voda se mi přelila přes obličej. Snažil jsem se nepodlehnout panice z toho, že nejsem schopen pohnout pažemi ani natočit tělo, chtěl jsem do plic nabrat další velký doušek olejem páchnoucího vzduchu a podařilo se mi jen rychleji ručníkem nasát vlhkost. Do krku mi začala stékat voda a rozkašlal jsem se.

Vodní stěna mě udeřila do obličeje, a to už jsem nekašlal, ale dusil se. Ve tmě a s hlavou zakloněnou jsem neměl ponětí, jestli mě polili vodou z vědra, nebo mě ponořili hlouběji do žlabu. Pocit, že se topím – a děsivá potřeba nasát promočeným ručníkem vzduch –, zaplašily všechno ostatní.

Namísto toho mi do nosních dírek i do úst pronikala další voda a stékala prudce nakloněným hrdlem níž. Zareagoval jsem dávivým reflexem, který se mě snažil zachránit a změnil se v burácející bouři křečí a dusivého chropotu.

Zalévala mě další a další voda a začínal jsem ztrácet orientaci. Zbývala mi jediná myšlenka, jediná víra, jediná pravda, k níž jsem se upínal: ještě osmnáct vteřin a Bradley zavolá. Sedmnáct vteřin a přijde spása. Šestnáct…

Byl jsem spoutaný tak pevně, že jsem sebou navzdory stoupajícímu děsu nemohl házet a kopat kolem sebe. Do nosu i do úst mi vtékala další voda a zdánlivě mě topila, a z neustálého dávení a křečovitého chroptění jsem začínal mít hrdlo celé rozbolavělé. Byl bych ječel, ale špinavý ručník nasáklý další vodou mi znemožňoval i tuto formu úlevy. V situaci, kdy jsem své pocity nemohl nijak dát najevo, se hrůza obrátila dovnitř a rozléhala se ozvěnou v dutých komorách mého srdce.

Moje záda i nohy sebou instinktivně škubaly, pokoušely se mě přimět k útěku a připravovaly mě tak o vzácnou energii; cítil jsem, že se nakláním ještě dál dozadu. Voda mě zalila ze všech stran. Zmocnil se mě další záchvat dávení. Kde je Bradley? Už musí zavolat.

Jakýsi fragment mé roztříštěné mysli mi řekl, že jsem ztratil přehled o čase. Kolik ještě vteřin? Nevnímal jsem nic než temnotu a zoufalou touhu nadechnout se. Vydržet, přežít, nezklamat – to bylo jediné, co mi zbývalo.

Zmítal jsem se ve víru temnoty a nepřekonatelného strachu. Hlavu jsem měl zakloněnou v ještě větším úhlu a nořil jsem se stále hlouběji. Možná to bylo jen další velké vědro plné vody, ale měl jsem dojem, že jsem hluboko pod hladinou, dusil jsem se, dávil a zalykal ve vodním hrobě, zoufale jsem toužil po vzduchu a po životě…

Věděl jsem, že víc už nevydržím, náhle jsem však prudce vystřelil vzhůru, voda mi stékala z obličeje a mohl jsem se skrz ručník nadechnout vzduchu. Byl to jen maličký a bezvýznamný doušek, ale byl to nádech, byl to život a moji mučitelé mě stavěli do vzpřímené polohy. Bradley zavolal – to musí být ono!

Snažil jsem se nasát do hrdla víc vzduchu – musel jsem být připravený sehrát svoji úlohu – ale dál jsem se zalykal a dávil. Pak ručník zmizel a já jsem se začal doopravdy nadechovat, hruď se mi dmula a průdušnice se mi otřásala a křečovitě stahovala.

Věděl jsem, že to musím zarazit, musím se znovu začít ovládat – u všech všudy, teď byla řada na Saracénovi, aby zasedl k banketu následků.

Pod roztrhanou košili mi vklouzla něčí ruka. Mrkáním jsem se zbavil vody z očí a viděl jsem, že je to on a že kontroluje rytmus a sílu mého tepu. Za jeho zády jsem zahlédl starého býka, který se na mne vesele šklebil skrz zčernalé zuby a zjevně si vychutnával moje utrpení a strach.

Projela mnou vlna divoké paniky: nikdo si nepočínal, jako by se situace otočila. V tu chvíli jsem pochopil, že nikdo netelefonoval. Kde sakra byl Ben?

Sklesle jsem se zhroutil – byl jsem sám v Aréně smrti a tentokrát mě tam doopravdy čekala smrt. Byl bych se svalil na zem, ale Svalovec s Poskokem nepouštěli prkno a drželi mě zpříma.

„Jméno toho zrádce?“ zeptal se Saracén.

Pokusil jsem se promluvit, ale hrdlo jsem měl rozedřené do krve a mozek zaplavený adrenalinem a kortizolem vynechával. Místo toho jsem jen s očima upřenýma k zemi zavrtěl hlavou – ne, žádné jméno mu nepovím.

„Tohle bylo sedmatřicet vteřin,“ prohlásil. „Bylo to nadprůměrně dlouho a měl byste na sebe být hrdý. Udělal jste všechno, co od vás kdo mohl očekávat. Může to ale pokračovat další minuty, když budeme chtít. Každý se zlomí, nikdo nemůže vyhrát. Jak zní to jméno?“

Ruce se mi třásly a zjevně jsem je nebyl schopen zastavit. Zvedl jsem oči a znovu jsem se pokusil promluvit. První slabika byla tak tichá, že ji vůbec nebylo slyšet, a Saracén se naklonil těsně ke mně, aby mi rozuměl.

„Hoďte na mě zase ten ručník,“ zašeptal jsem.

Prudce mě udeřil hřbetem ruky a roztrhl mi ret. Už mě ale nemohl víc vystrašit. V koutku mysli jsem našel malou zásobárnu odvahy – vzpomínal jsem na Bena Bradleyho a na těch šedesát sedm pater.

Svalovec a Poskok sklopili prkno a odnesli mě zpátky ke žlabu. Saracén se mě chystal znovu zamotat do ručníku, vtom však na něj zavolal Nikolaides a vyzval ho, aby ustoupil stranou. Viděl jsem, že z hromádky vybavení, které měli schované mezi sutinami, vytáhl kamenické kladivo – těžký, brutální nástroj.

Zatímco jsem ležel naplocho na prkně s bosýma nohama přímo před ním, zatáhl mocná ramena zpátky a s obrovským rozmachem udeřil.

Kladivo mi plnou silou dopadlo na chodidlo levé nohy, zajelo do masa a rozdrtilo pavučinu drobných kůstek a kloubů. Palčivý, ke zvracení nutkající záblesk bolesti mi projel lýtkem a stehnem až do slabin. Právě tak dobře mi mohl rozdrtit varlata. Byl bych omdlel, ale vřeštivý výkřik mě nějak udržel při vědomí.

Nikolaides se zasmál. „No vida – už má silnější hlas,“ prohlásil k Saracénovi. „Tyhle starý metody jsou někdy pořád nejlepší.“

Udeřil mě znovu. Bylo to blíž prstům a já jsem slyšel praskat další kosti a zaječel jsem ještě hlasitěji. Už jsem klouzal přes vodopád do bezvědomí, ale Poskok – který mi stál u hlavy a starého býka povzbuzoval – mě tvrdě udeřil do tváře, aby mě udržel v současnosti.

„Ještě jednou,“ zavolal na býka.

„Ne,“ zarazil ho Saracén. „Už teď to trvá příliš dlouho. Jestli omdlí, budeme tady celý den.“

Otočil se ke mně. „Tak už mi povězte to jméno.“

„Jmenuju se David Brodie Wilson. Jsem agent…“

Uvázali ručník zpátky na místo a začali mě naklánět k vodě.

Kapitola 37

Cumaliová prošla zadní částí chrámu, protáhla se mezi pozůstatky tlustých kamenných zdí a ocitla se v podzemním sále zvaném spoliarium – v prostoru, kde se mrtví gladiátoři zbavovali zbraní a kde se likvidovaly jejich ostatky.

Přemýšlela o tom, co se asi děje nahoře – říkala si, že určitě nebude trvat dlouho, než uslyší, jak na ni bratr volá a sděluje jí, že je po všem a že mohou odjet.

Jaká škoda, pomyslela si – Spitz byl geniální vyšetřovatel, určitě nejlepší, jakého kdy poznala. Jen ten nápad se zrcadly ve Francouzském domě toho byl dostatečným důkazem. A byla by mu vyšla i celá ta lest s falešnou identitou nebýt toho, že přejel hranici ve vypůjčeném autě, které k němu bylo možné vysledovat. Copak v Americe nemají kamery s identifikací poznávacích značek? Pravděpodobně je tam vynalezli. Bylo zvláštní, že se tak chytrý člověk dopustil takové chyby.

Samozřejmě by se nikdy nebyla dozvěděla, kdo ve skutečnosti je, kdyby jí nebyl zavolal ten chlap z MIT. A jak ti v tom vlastně figurovali? Jeden telefonát a pak už vůbec nic – žádné doplňkové otázky, nikdo, kdo by si prověřoval Spitzovy pohyby ani další podrobnosti. Díky využití vlastních kontaktů se světem narkotik se o něm jediným vloupáním dozvěděla víc, než kolik toho dokázala zjistit turecká zpravodajská služba se všemi svými prostředky. Popravdě řečeno se vůbec nezdálo, že by se o Spitze nějak zajímali.

Napadla ji strašlivá myšlenka – co když se ten Američan nedopustil žádné chyby, když přejel přes hranici? Co když náměstek ředitele MIT pracoval pro ně, nebo někdo její hovor přesměroval a ona mluvila s někým úplně jiným? Co když všechny ty stopy, které sledovala, byly úmyslně nastrčené? Předpokládejme teoreticky, že jde o podraz. To by znamenalo, že od ní čekali, že ty informace ukáže bratrovi a přinutí ho tím, aby se vynořil ze stínů.

„Ve jménu Božím…“ vyjekla a rozběhla se.

Proběhla kolem kobek, v nichž se kdysi skladovaly zbraně a zbroj gladiátorů, a hnala se vzhůru po dlouhé rampě k takzvané Bráně smrti – Porta Libitinensis – jíž se z arény odtahovala těla mrtvých účinkujících.

Téměř už dospěla k jejímu zborcenému oblouku, za nímž se před ní rozprostírala celá aréna, když zazvonil její mobil – který se konečně vynořil z mrtvé zóny. Vytáhla ho z kapsy a zjistila, že má nejmíň tucet nepřijatých hovorů. Všechny byly stejně jako ten, který právě zvonil, od chůvy.

Zoufale vyděšená se ohlásila a turecky se zeptala: „Co se děje?“

Nebyl to však chůvin hlas, který jí odpověděl. Byl to nějaký Američan mluvící anglicky.

„Lejla Cumaliová?“ ujišťoval se.

„Co jste zač?“ zaječela vystrašeně.

Bradley neodpověděl a použil přesně slova, která jsme společně naplánovali v mém hotelovém pokoji. „Posílám vám videosoubor. Podívejte se na něj.“

Ve svém zmatku a strachu jako by ho neslyšela a znovu vyžadovala, aby jí prozradil, co je zač.

„Pokud chcete zachránit svýho synovce, podívejte se na to video,“ pobídl ji Ben. „Je to nahrávaný v reálným čase, děje se to právě teď.“

Synovce? pomyslela si Cumaliová. Vědí všechno.

Třesoucí se rukou, téměř v slzách, našla videosoubor a otevřela ho. Podívala se na něj, téměř se zhroutila a zavřeštěla do telefonu: „Ne… prosím… ach, ne!“

Kapitola 38

Už zase jsem se topil – tentokrát nejen ve vodě, ale také v bolesti. Bojoval jsem o život, kapalina mi stékala po obličeji a z roztříštěné nohy mi do těla vystřelovala jedna vlna agonie za druhou. Bolest se rychle stávala tím jediným, co zaplňovalo celé moje vědomí.

Hlavu jsem měl zakloněnou dozadu, hrdlo rozevřené a voda, která jím stékala dolů, vyvolávala nekonečné křeče dávení. Hruď se mi vzdouvala, plíce naříkaly a celé tělo ochabovalo. Děs mi vypudil z hlavy veškeré racionální myšlenky a zahnal mě do kouta. Pokoušel jsem se znovu počítat, ale u sedmapadesáté vteřiny jsem se ztratil. Připadalo mi to jako v minulém životě.

Za hadrem, jímž jsem měl zavázané oči, jsem odcestoval až za poslední hvězdu. Viděl jsem prázdnotu na konci vesmíru, temnotu bez tvaru, obrysu či konce. Věděl jsem, že mi ublížili v místech dalece přesahujících bolest, zjizvili mě na duši.

I v tom koutě mě nalezl maličký útržek vzpomínky. Něco, co říkal Šeptal. Říkal, že kdyby to někdy zašlo příliš daleko, měl bych to sám ukončit. Přiložit si pušku k skráni a předstoupit před svého Boha jako voják. Jenže to právě byla konečná krutost toho všeho – protože moji mučitelé kontrolovali množství vody, nemohl jsem ani rozevřít hrdlo, nechat si zaplavit plíce a rychle se utopit. I ten poslední akt důstojenství, akt ukončení vlastního života, byl pro mne nedosažitelný. Byl jsem nucen žít dál, trpět, stát u Dveří nikam a přitom jimi nebýt schopen projít.

Saracén pohlédl na hodinky – Američan už vydržel sto dvacet pět vteřin – což bylo déle než jakýkoli jiný muž, kterého kdy poznal, mnohem déle, než od něj čekal, a blížilo se to rekordu vytvořenému Chálidem Šajchem Mohammedem, slavným válečníkem, následovníkem jediného pravého Boha a odvážným studentem svatého koránu. Teď už určitě musí být ochotný mluvit, ne? Kývl na Albánce.

Cítil jsem, jak mi voda proudí z vlasů a špinavý ručník mizí z obličeje, když mě vytáhli ven. Třásl jsem se, celé moje tělo bylo absolutně neovladatelné a mysl nebyla daleko za ním. Byla to fyzická hrůza, ztělesnění každého strachu, jaký jsem kdy v životě poznal. Nemohl jsem mluvit, ale když jsem se vracel z té bezedné propasti, vrátila se s divokou intenzitou i bolest v noze a cítil jsem, že se propadám do vítaného bezvědomí. Saracén mě prudce udeřil do zlomené lícní kosti a výtrysk adrenalinu mě zastavil.

Násilím mi rozevřel víčka, pohlédl mi do zorniček a posoudil, kolik v nich zbývá života, zatímco druhou rukou mi prohmatával krk, dokud nenarazil na tepnu a nezkontroloval, jestli není můj tep nepravidelný a nehrozí jeho úplné vysazení. Ustoupil a pohlédl na mne – lapal jsem po dechu, snažil se zastavit třes a ignorovat bolest v chodidle.

„Co jste zač?“ zeptal se tak tiše, že jsem byl pravděpodobně jediný, kdo ho slyšel.

Viděl jsem neklid a zmatek v jeho obličeji a to mi dodalo sílu. V monumentální bitvě dvou vůlí jsem sice umíral, ale vyhrával.

„To jméno?“ zeptal se.

Slabě jsem zavrtěl hlavou.

„Dejte mi ho!“ vybuchl netrpělivě Nikolaides.

„Ne,“ odpověděl Saracén, „zabil byste ho a nic bychom se nedozvěděli. Máme celé hodiny, budeme-li je potřebovat.“

„Pokud někdo nepopluje kolem, aby se podíval na ruiny, a nezačne bejt zvědavej,“ namítl Nikolaides.

„Tak běžte a přejeďte s člunem jinam,“ vyzval ho Saracén. „Schovejte ho za skály, aby ho nikdo neviděl.“

Nikolaides zaváhal; nebyl zvyklý přijímat něčí pokyny.

„Běžte už,“ pobídl ho Saracén. „Jen ztrácíme další čas.“

Býk po něm střelil zlostným pohledem a podvolil se, otočil se k oběma Albáncům a nařídil jim, aby mu šli pomoct. Všichni tři zmizeli v hlavní chodbě a Saracén sklopil oči ke mně; byl jsem opřený o žlab, stále ještě přivázaný k prknu, zápěstí jsem měl nateklá a zkroucená v nepřirozené pozici, ocelové náramky se mi zařezávaly do masa a neprokrvené prsty jsem měl bílé jako mramor. Šťouchl mě špičkou boty do roztříštěné nohy a sledoval, jak jsem sebou škubl. Zopakoval to – silněji – a já jsem mimoděk zasténal.

„Bude to jen ještě horší,“ varoval mě tiše.

Napřáhl botu a chystal se mě kopnout do zkrvavené rány, k tomu už se však nedostal. Ze tmy postranní chodby jsme zaslechli hlas.

Zoufale něco křičela arabsky.

Kapitola 39

Z místa, kde jsem ležel, jsem měl ničím nerušený výhled, když Cumaliová vyběhla do světla s obličejem celým staženým strachem a s mobilem pevně sevřeným v ruce, zatímco se jí bratr hnal naproti.

Na okamžik jsem přemýšlel o tom, co se asi stalo: v mé mysli byl už náš plán odepsaný a navíc jsem měl problémy se zpracováním i těch nejzákladnějších informací. Nedokázal jsem pochopit, že je Bradley dosud naživu, nevzpomínal jsem si, že jediný telefonát stále ještě může zachránit mne i celou moji misi.

Zmateně jsem přihlížel a snažil jsem se nepodlehnout bolesti v noze a v zápěstích, viděl jsem, jak Cumaliová doběhla k bratrovi a vrazila mu telefon do ruky. Promluvil na ni arabsky, bylo však zřejmé, že chce vědět, co se děje. Cumaliová, která sotva popadala dech, jen ukázala na telefon. Saracén pohlédl na displej…

Z displeje se na něj díval jeho milovaný syn, nevinný a nic nechápající. Po klučinových tvářích se koulely slzy, protože ho však filmovali, ze všech sil se snažil o úsměv. Na krku měl navlečenou oprátku.

Saracén upřeně hleděl na zastavené video a celý jeho vesmír se rozkolébal, všechno, co se domníval, že zná a rozumí tomu, se otřáslo až do samotných základů. Střelil po mně prchavým vražedným pohledem. Někdo ohrožuje jeho dítě! Ukáže mu…

Rozběhl se ke mně, z očí mu sálal vztek a v mé zmučené mysli konečně zapadlo kolečko do správného ozubu. To byl ten telefonát, k němuž jsem se tak usilovně snažil dopočítat, ten, který jsem tak zoufale chtěl slyšet. Bylo to jediné možné vysvětlení ženina rozrušení a Saracénova vzteku…

Bradley se dovolal!

Pokusil jsem se posadit trochu víc zpříma, ale byl jsem stále připoutaný k prknu. Navzdory vlně bolesti se mi podařilo vzpomenout si na to, co jsem si nacvičoval v hotelovém pokoji, když jsem ještě měl mysl i tělo v pořádku a hrůza byla něčím, co znali jen jiní lidé. Odhadoval jsem, že okamžik největšího nebezpečí přijde, až si Saracén uvědomí, že jsme na něj ušili boudu a že je v sázce život jeho dítěte: mohlo se stát, že vypění v záchvatu zuřivosti a zabije každého, koho bude mít po ruce. Ponořil jsem se hlouběji do paměti a vybavil si, co musím říct.

„Buďte rozumný a můžete syna zachránit,“ vypravil jsem ze sebe s potížemi.

„Jak víte, že je to můj syn?“ zařval.

„Jestli chcete, můžete ho zachránit,“ opakoval jsem a nenamáhal jsem se s žádným vysvětlováním.

Jeho sestra už se vzpamatovala natolik, že začala na bratra ječet – napůl arabsky a napůl anglicky, všechno však stejně zoufale – a vyzývat ho, aby neztrácel čas a zeptal se mě, co má udělat, aby dítě zachránil. Saracén ze mne nespouštěl oči, jako by se nemohl rozhodnout, jestli má dát přednost logice nebo vzteku.

„Podívej se na tu fotku!“ ječela Cumaliová. „Podívej se na syna!“

Strčila mu telefon blíž k obličeji a on se znovu podíval na snímek svého dítěte. Otočil se ke mně…

„Co se děje? Povězte mi to!“ vyštěkl.

„Promluvte si s tím mužem na telefonu,“ odpověděl jsem.

Saracén si přiložil mobil k ústům a hlasem plným jedu anglicky promluvil. „Kdo jste?“ zeptal se rádoby autoritativním tónem.

Věděl jsem, že to Bradley bude ignorovat – přesně jak jsme naplánovali, nařídí Saracénovi, aby se podíval na videoklip, který mu v příštím okamžiku pošle. První záběr bude na hodiny nebo náramkové hodinky jako důkaz, že klip není zfalšovaný, že jsme ho předem nezinscenovali, že to, co vidí, se skutečně odehrává právě teď.

Saracén si klip přehrál. Viděl hodiny a vzápětí jako by se zapotácel. Jeho sestra, která se také dívala, se k němu pevně přitiskla a něco vykřikla směsicí arabštiny a turečtiny. Klip ukazoval jeden konec provazu přivázaný k mosaznému háku, na němž předtím visela kuchyňská lampa. Druhý konec tvořila smyčka obtočená kolem klučinova krku. Klučina stál na ramenou propocené tlusté chůvy. Bylo zřejmé, že až jí slabá kolena vypovědí službu, upadne a chlapec bude viset.

Byla to příšerná scéna a nebylo divu, že proti ní Bradley tak vehementně protestoval, potřeboval jsem však něco tak šokujícího, aby Saracén neměl čas něco podniknout nebo naplánovat. Popravdě řečeno jsem si nemohl připsat veškeré zásluhy – pokud je to to pravé slovo – za její zkoncipování. Před lety jsem o tom totiž četl – za druhé světové války nutili japonští vojáci zajaté evropské otce držet na ramenou přesně stejně vlastní děti. Matky potom přiměli, aby se dívaly, dokud se manželům nepodlomily nohy a neupadli. Pro Japonce to byl samozřejmě sport.

Saracén sklonil telefon a nenávistně na mne pohlédl. Zatímco on sám stál jako přikovaný, Cumaliová se rozběhla ke mně, připravená rozmlátit a rozdrásat můj zraněný obličej.

Bratr ji strhl zpět – pokoušel se přemýšlet a oči mu těkaly sem a tam po stěnách ruin. Byly lepší připomínkou vězení, v němž se ocitl, než mříže jakékoli klece. Moje mysl začínala znovu fungovat a věděl jsem, že musím vystupňovat tlak a nesmím mu poskytnout sebemenší šanci k narušení scénáře, který jsem napsal.

„Já ani moji lidé nebudeme tolerovat žádné zdržení,“ prohlásil jsem. „Poslechněte si znovu telefon.“

Podoben robotovi zvedl Saracén k uchu telefon a na druhém konci uslyšel vzlykající hysterickou ženu, která na něj mluvila turecky. To ho dezorientovalo – byl to jazyk, jemuž nerozuměl –, a předal proto telefon sestře.

Ta začala překládat do arabštiny, ale zarazil jsem ji. „Anglicky,“ přikázal jsem.

Vysvětlila bratrovi, že to je chůva. „Prosí, abychom jim pomohli,“ pokračovala. „Už se sotva udrží na nohou! Říká, že jestli nemůžeme zachránit ji, máme zachránit aspoň dítě.“

Popadla Saracéna za košili a přestala se ovládat. „Co jsi to ve jménu Božím provedl? Do čeho jsi nás to zatáhl?“

Shodil ze sebe její ruku; klopýtavě couvla, těžce oddechovala a zuřivě na něj zahlížela.

„Odhadovali jsme, že chůva pravděpodobně vydrží stát dalších šest minut,“ ozval jsem se. „Samozřejmě jsme se mohli mýlit. Třeba to bude míň.“

Jen jsem si to vymýšlel, ale za daných zoufalých okolností mi nikdo neprotiřečil. Saracén se podíval na snímek na telefonu a pak na mne. Věděl jsem, že váhá a není si jistý, co by měl udělat.

„Jsi jeho otec,“ připomněla mu tiše. „Za svého syna zodpovídáš ty – zachraň ho.“

Už kdysi dávno jsem se v Ženevě poučil o tom, že láska není slabá, je naopak silná. Teď jsem na její sílu vsadil úplně všechno. Saracén nic neříkal a nehýbal se – neschopen přemýšlet nebo se rozhodovat –, ochromený dilematem volby mezi svým velkolepým plánem pro budoucnost a synovým životem.

Potřeboval jsem ho k rozhodnutí přinutit, sáhl jsem tedy do hlubin své rozdrolené mysli a vzpomněl jsem si, co musím říct. „Jakou cenu má slib,“ ušklíbl jsem se, „zejména pak slib daný umírající manželce? Ale dělejte, jak myslíte, když chcete – porušte slib daný před Alláhem.“

Vyděšeně na mne zíral a popadal dech v malých mělkých doušcích. „Jak to víte? Kdo vám pověděl o Gaze?“

Neodpověděl jsem a Saracén se od nás od obou odvrátil. Byl ztracený ve tmě, snažil se najít cestu z vězení a vzpomínal – tím jsem si byl jistý – na to, jak držel v náručí umírající manželku, na syna, který byl tím posledním, co ho k ní ještě poutalo, i na posvátný slib, který dal jí i Bohu, že ho bude chránit.

Viděl jsem, jak svěsil ramena, a pak se ozval hlasem plným náhlé trýzně. „Co po mně chcete?“ otočil se ke mně. „Povězte mi, co mám udělat.“

Cumaliová se rozvzlykala úlevou a objala ho.

„Musím dát parťákovi na telefonu vědět, že jsem naživu a v bezpečí,“ odpověděl jsem. „Rozvažte mě.“

Saracén zaváhal – příliš dobře věděl, že jakmile mě osvobodí, nebude pro něj cesty zpátky – ale času na další zvažování situace už se mu nedostalo. Cumaliová ke mně přistoupila, uvolnila kožené řemeny, které mě poutaly k prknu, pak vytáhla z kapsy klíč a odemkla mi pouta.

Pouta padla na zem a já jsem málem omdlel pod přívalem bolesti, jak se mi do napuchlých rukou začala vracet krev. Podařilo se mi chytit se strany žlabu, napřímit se a postavit. Jen co jsem se dotkl země roztlučeným chodidlem, výbuch bolesti z rozdrcených nervů mě málem poslal zpět do bláta, nějak jsem se však udržel na nohou a natáhl jsem ruku pro telefon.

Saracén mi ho podal, k obličeji jsem ho však ihned nezvedl – místo toho jsem znovu natáhl ruce k nim oběma.

„Zbraně,“ zavelel jsem.

Oba mi podali pistoli – policistka standardní berettu ráže 9 milimetrů, zato Saracénovou zbraní, kterou mu pravděpodobně opatřil Nikolaides, byl nerezový SIG 1911, jedna z nejlepších pistolí, jakou kde můžete legálně koupit.

Berettu jsem zastrčil do kapsy a SIG jsem nechal volně viset z napuchlých prstů. Vzhledem ke stavu svých rukou jsem si nebyl jistý, jestli bych z něj vůbec dokázal vystřelit. Přesunul jsem váhu ze zraněné nohy, potlačil jsem vlnu nevolnosti a zvedl jsem mobil k ústům.

„Bene,“ promluvil jsem do něj chraplavým a skřehotavým hlasem, který pravděpodobně sotva poznával.

„To jste vy?“ zeptal se.

Zvuk policistova hlasu, tedy něco, o čem jsem si myslel, že už to nikdy neuslyším, mě málem porazil. Chvíli jsem nebyl schopen slova a uvědomil jsem si, jak blízko byli tomu, aby mě definitivně zlomili.

„Dá se to tak říct,“ odpověděl jsem po chvíli. „Zapnu teď mikrofon, Bene,“ pokračoval jsem a snažil se vzpomenout si na detaily, které jsem tak metodicky naplánoval. „Uslyšíte všechno, co se bude dít. Kdyby se se mnou něco stalo, zastřelte chůvu – jasný?“

Viděl jsem, že Saracén i Cumaliová zaregistrovali můj příkaz, a sklonil jsem telefon. Navzdory čerstvě vykopaným kráterům v mé mysli mi bylo jasné, že si musím pospíšit. Otočil jsem se k ženě.

„Běžte do tunelu, zůstaňte na konci schovaná a sledujte pláž. Až uvidíte ostatní, rychle se vraťte a varujte mě. Pamatujte – zkuste chytračit a přimět je, aby na mě zaútočili, a ten chlápek v Bodrumu to uslyší. Víte, co udělá.“

Přikývla a rozběhla se v zoufalé snaze splnit zadaný úkol a zachránit chlapce. Pochyboval jsem, zda si ve své nervozitě a strachu vůbec uvědomuje, že se stala mým nejbližším spojencem.

Otočil jsem se a pohlédl na Saracéna. Věděl jsem, že bez ohledu na to, jakou agonií jsem prošel, skutečně obtížná část mě teprve čeká: musel jsem ho přimět, aby mi pověděl pravdu a neoklamal mě lhaním a dezinformacemi.

„Jmenuju se Scott Murdoch,“ začal jsem závojem bolesti svých zranění. „Jsem americkej zpravodajskej agent. Položím vám několik otázek.“

Kapitola 40

Předchozí noci jsem celé hodiny ležel na hotelové posteli, nemohl spát a přemýšlel jsem o tom, jak povedu výslech Zakarii al-Nassouriho, pokud se mi k tomu někdy naskytne příležitost.

Dospěl jsem k závěru, že jedinou mou nadějí je zaplavit ho neúprosnou vlnou otázek, ani na okamžik mu nedat možnost hádat, na které z nich znám předem odpověď a na které ne. Musel jsem zkombinovat to, co vím, a to, co nevím, tak efektivně, aby se bál riskovat jakoukoli lež, a musel jsem to dělat tak rychle, aby neměl čas přemýšlet a uhýbat.

Už před těmi několika hodinami jsem věděl, že to bude těžká práce, ale teď, zraněný na těle i na duši, jsem vůbec neměl ponětí, jestli to zvládnu. Stačil jediný omyl, jediná jeho úspěšná lež, a všechno mé snažení by vyšlo vniveč.

„Jestli mi zalžete, dáte mi jedinou nesprávnou odpověď,“ pohrozil jsem mu, „zastřelím vás a vypnu telefon. Jak víte, ten chlap v Bodrumu má jasný instrukce ohledně vašeho syna. Rozumíte?“

Nečekal jsem na odpověď. „Kdo zrekrutoval Patrose Nikolaidese?“ zeptal jsem se a jen jsem se bál, aby mi zraněné hrdlo nevypovědělo službu.

Hned první otázka ho vyvedla z míry. Nikdo jméno toho starého býka neuvedl a viděl jsem, že Saracén nechápe, jak jsem se ho sakra mohl dozvědět. Rázem se ocitl v defenzivě.

„Sestra,“ odpověděl a snažil se předstírat, že jím to neotřáslo.

„Ta ve dvanácti letech vyhrála soutěž o slohovou práci – za co?“

„Za angličtinu… znalost angličtiny.“ S kým k čertu mluvili, musel v duchu žasnout, kdo mohl znát takové podrobnosti? Že by matka…?

„Ve který nemocnici jste ležel se šrapnelem v zádech?“

„V nemocnici v Gaze.“ Přelétal jsem přes půl světa a přeskakoval desetiletí…

„Pěstovala někdy vaše sestra sportovní potápění?“

„Otec ji to naučil – když byla malá.“ Byla to nejspíš pravda – jejich otec pracoval v oddělení mořské biologie Rudého moře.

„Kolik bitevních vrtulníků Hind jste sestřelil?“

Překontroloval jsem mikrofon telefonu a úpěnlivě jsem doufal, že si to Bradley všechno zapisuje – ve svém stavu jsem si nebyl jistý, jestli si budu jeho odpovědi pamatovat.

Saracéna to šokovalo – najednou jsme byli v Afghánistánu. „Tři, někteří lidé říkají, že čtyři,“ odpověděl. Četl jsem mu to v obličeji: co je to za chlapa?

„Po válce se Sovětama – kde jste si koupil ten úmrtní list?“

„V Quettě – v Pákistánu.“

„Od koho?“

„Jak to mám vědět? Bylo to na bazaru.“

„Kdo vám obstaral novou totožnost?“ Díval jsem se mu přímo do očí.

„Abdul Mohammad Khan.“ Odpověď byla pronesená možná o mikron slabším hlasem než ostatní; domyslel jsem se, že ji považuje za zradu. Výborně.

„Mluvte nahlas,“ napomenul jsem ho. „Povězte mi adresu domu v Džiddě, kde jste bydlel jako kluk.“

„Znáte ji – viděl jste jeho fotografii.“

„Byl jsem tam osobně a tu fotku jsem taky pořídil já,“ sdělil jsem mu. „Kde jste měl základnu, když jste bojoval v Afghánistánu?“

„V Hindúkuši, ve vesnici jménem…“

Skočil jsem mu do řeči, abych mu dal najevo, že odpověď už znám, a udržel nemilosrdné tempo výslechu. „Jakou národnost měla vaše nová totožnost?“

„Libanonskou.“

Zjistil jsem první hledaný fakt: znal jsem národnost a věděl jsem, že v případě potřeby se po téhle stopě můžeme pustit. Past se uzavírala.

V bodrumském domě si Bradley držel telefon těsně u ucha – snažil se zachytit každé slovo, na stole před sebou měl rozházené papíry a díky tempu, jímž jsem postupoval, ani na okamžik nepřestával se zuřivým zapisováním poznámek.

Později řekl, že si byl téměř jistý – pokud to byl schopen posoudit podle mého hlasu –, že jsem v posledním tažení a umírám.

Kapitola 41

Také jsem se tak doopravdy cítil. Nabral jsem ze žlabu do dlaně vodu a chrstl jsem si ji do obličeje – cokoli, co mě mohlo udržet při vědomí, ztišit bolest a zchladit horečku, jejíž nástup jsem v sobě s obavami sledoval. „Kdo je Saíd bin Abdulláh bin Mabrúk al-Biši?“ vyjel jsem na Saracéna.

„Státní popravčí,“ odpověděl.

„V jaký zemi?“

„V Saúdské Arábii.“

„Odkud ho znáte?“ Odmlčel se a já jsem si uvědomil, že tahle rána je i po tolika letech stále rozjitřená.

„Zabil mi otce.“

„Rychleji,“ varoval jsem ho. „Jaký je vaše datum narození?“

Sotva začal odpovídat, střelil jsem po něm další otázkou. „Jakou máte krevní skupinu?“

Dostal se jen do poloviny odpovědi a už jsem zase odbočil na jinou kolej. Musel jsem ho udržet v nerovnováze.

„Jaký je obecný jméno ryby amphirion ocellaris?“

„Klaun očkatý.“

„Kde jste vystudoval medicínu?“

„Na Bejrútské univerzitě.“

„Kdo to platil?“

„Stipendium – americké ministerstvo zahraničí.“ Nijak jsem nezareagoval, ale jistě – to se dalo čekat.

„Do který mešity jste chodil jako mladík v Bahrajnu?“

Sám jsem si na jméno nevzpomínal, ale Saracénova odpověď zněla správně. „Se kterou radikální skupinou byla ve spojení?“

„S Muslimským bratrstvem.“

„Jmenujte poslední nemocnici, kde jste pracoval.“

„Obvodní nemocnice El-Mina.“

To byl druhý klíčový fakt: nemocnice si vedou záznamy o zaměstnancích a tam by se našlo jméno, které používal od té doby, co si opatřil libanonský pas.

„Jak se jmenoval její lékařskej ředitel? … V kterým roce jste tam nastoupil? … V kterým měsíci?“

Saracén neměl na vybranou a musel odpovídat – rychlost byla nelítostná, ale já jsem za ni tvrdě platil. Moje malé zásoby energie se rychle vyčerpávaly a byl jsem si už jistý, že bolest, kterou cítím v týle, je symptomem horečky – počítal jsem, že se mým tělem začíná rozlévat infekce z otevřených ran. Přidej, nařizoval jsem si. Rychleji…

„Jak se jmenovala klukova matka?“

„Amína.“

„Ebadiová?“

„Ano,“ přitakal, otřesen mými vědomostmi.

„Kolik dalších jmen používala?“

„Čtyři.“

„Povězte mi, jaká byla souvislost mezi Brigádama mučedníků Al-Aksá a sirotčincem, kde byl váš syn.“

„Financovaly ho.“

„Jak byla zabita vaše manželka?“

„Sionistickou raketou.“ Bože, ta hořkost v jeho hlase.

„Jak se jmenoval Nikolaidesův syn, kterej zemřel na Santorini?“

„Cože?“ vyhrkl, zmatený a zoufalý. „Už jsme zase u Řeků?“

Neměl tušení, kam zamíříme příště, a to mi dodávalo sílu. Uvědomoval jsem si, že záleží na každé podrobnosti mé epické pouti – využíval jsem každou nitku, pro jednou jsem páral každý steh. Nic nepřišlo nazmar. Nic.

„Jak se jeho syn jmenoval?“ opakoval jsem.

Pokoušel se vzpomenout si, možná si ani nebyl jistý, jestli mu to vůbec řekli. „Nevím… nemůžu si…“ Propadal panice.

„Christopher,“ zkusil to, ale nebyl si jistý. „Ne, ne…“

„Christos,“ opravil jsem ho, ale spokojil jsem se s tím.

„Kde jste byl den předtím, než jste přiletěl do Bodrumu?“

„V Německu.“ Počítal jsem, že je to pravda – muselo to být někde blízko.

„Jak dlouho jste tam byl?“

„Dva měsíce.“

„Jméno ulice, kde stojí mešita, kam jste chodil?“

„Wilhelmstrasse.“

„Který město?“

„Karlsruhe.“

„Vyjmenujte ty tři cizince, který jste zabil v Hindúkuši.“

„Nevím… nevzpomínám si…“

„Křestní jména! Jak si říkali mezi sebou?“

„Jannika…“

Nečekal jsem. Ani já jsem si na ně nevzpomínal. „Ke komunikaci se sestrou jste používal webovou vzkazovou službu?“

„Ano.“

„Kdo byl klaun očkatý?“

„Můj nick.“

„Jakou chorobou váš syn trpěl, když jste byl v Hindúkuši?“

Zíral na mne – jak jsem k čertu věděl, že byl jeho syn nemocný?

„Chřip…“

V zoufalství se pokusil zalhat, otestovat mě, ale díval jsem se mu přímo do očí, takže si to rozmyslel.

„Bakteriální meningitidou.“

„Moc pomalu. A tohle už nezkoušejte. Jak se jmenuje největší hotel v Karlsruhe?“

„Deutsche König,“ odpověděl.

„Pracoval jste tam?“

„V hotelu?“

„V Karlsruhe!“

„Ano.“

„Kde?“

„U Chyronu.“

Nic mi to neříkalo a nebyl jsem si ani jistý, jestli jsem správně slyšel. „Plnej název.“

„Je to americká firma, tohle je její…“

„Plnej název!“

Saracén se potil, pravděpodobně se snažil představit si štít na průčelí budovy, ale nemohl si vzpomenout. Zvedl jsem telefon, abych něco řekl Benovi – jako bych klučinovi vyhrožoval. Zaznamenal to…

„Chyron Pharma-Fabrik GmbH.“

„Jméno mešity, kam jste chodil jako děcko.“

Nezajímalo mě – viděl jsem, jak se Saracén uvolnil, prozradilo ho jen drobné povolení svalů kolem brady, a věděl jsem, že Karlsruhe a jeho chemická továrna je tou nejžhavější ze všech žhavých zón.

„Vaše adresa, když jste pracoval v El-Mině?“

Saracén mě sotva stačil sledovat, ale uvedl jméno ulice a číslo domu. Ještě nedomluvil, když jsem na něj znovu uhodil…

„Uveďte jména tří lidí, u kterých si to můžu ověřit.“ Dal mi je, ale ani El-Mina mě nezajímala, ačkoli jsem se domyslel, že právě tam nejspíš pracoval na syntéze svého viru.

„Jakou práci jste dělal u Chyronu?“ Už jsem byl zase tam, kde jsem chtěl být – ve žhavé zóně. Z jeho obličeje jsem vyčetl, že moje nadšení nesdílí.

„Manipulanta v expedici.“

„Jméno nadřízenýho mistra?“

„Serdar…“

„Jaká směna?“

„Noční.“

„Co je hlavní sortiment Chyronu?“

„Farmaceutika – léky.“

„Jaký léky?“

„Vakcíny.“

Zariskoval jsem. Byla to pravděpodobně největší sázka mého života, ale lékař si určitě nesehnal místo v noční směně expedičního skladu farmaceutického podniku jen tak zbůhdarma.

„Kdy virus odešel z Karlsruhe?“

Na momentíček se zarazil, přiložil jsem tedy telefon k ústům, připravený vytáhnout pojistku. Ještě chviličku na mne hleděl.

„Včera,“ hlesl tiše.

Cítil jsem, jak se žulové věže záhady hroutí, a zalila mě tak intenzivní vlna úlevy, že jsem na vteřinu zapomněl na bolest. Už jsem věděl, co se stalo: v posledních čtyřiadvaceti hodinách odešla z firmy zvané Chyron Chemicals v Německu vakcína kontaminovaná virem neštovic.

Byla už v Americe, nebo se tam měla každým okamžikem dostat, a další moje naléhavá otázka zněla: kolik? O jak rozsáhlý útok jde?

„Kolik dávek?“ zeptal jsem se.

„Stovka.“

Byla to jen drobná modulace hlasu, jeho poklesnutí na konci slova, jako by se to snažil odbýt pokrčením ramenou, co mě varovalo. Pořád ještě jsem měl telefon u úst. SIG jsem držel v druhé ruce a teď jsem mu přiložil hlaveň přímo k obličeji…

„Udělám to jen v tomhle jednom případě. Zeptám se znova. Kolik?“

Jako by se celý sesul do sebe. „Deset tisíc,“ zamumlal.

Musel jsem vynaložit obrovskou dávku sebeovládání, abych na to nijak nezareagoval. Deset tisíc?! Nepochybně to byl pravdivý údaj, bylo to příliš neslýchané, než aby to mohla být lež, a v tom okamžiku mi zapadl na místo poslední kousek skládačky. Vzhledem k rozsahu útoku a k roční době mohl být virus schovaný pouze na jednom místě. Byl jsem si jistý, že vím, kde je a co měl Saracén v plánu. Poprvé po době, která mi připadala jako polovina života, jsem neměl žádné další otázky.

Opřel jsem se o žlab – spalovala mě bolest, únava už překročila mez obyčejného vyčerpání a v důsledku horečky, která progresivně zabírala moje tělo, mi po tvářích začínaly stékat pramínky potu.

Zvedl jsem oči a viděl jsem, že na mne al-Nassouri upřeně hledí. Věděl, proč výslech ustal – dozvěděl jsem se všechno, co jsem potřeboval, a celé roky jeho práce, všechno, co jeho životu dodávalo váhu a smysl, bylo v troskách. Chystal se něco říct, pravděpodobně mě proklít ve jménu svého boha, ale nedostal se k tomu. Viděli jsme, jak se k nám tryskem žene Cumaliová.

„Už jdou!“ zavolala a klopýtavě se zastavila.

„Pohromadě?“ zeptal jsem se a rychle jsem setřásl vyčerpání. „Nikdo nezůstal vzadu?“

„Ne, pohromadě.“

To mi dávalo šanci – kdyby byli roztažení, muže vzadu by střelba varovala, a proti nějakému rabiátovi se samopalem jsem si nemohl dělat velké naděje. Překvapení – a útok na celou skupinu – to byla moje nejlepší zbraň.

Slyšel jsem, jak Bradley huláká do telefonu; měl strach, že se něco stalo, a nevěděl, proč jsem se sakra najednou přestal vyptávat. Honem jsem telefon zvedl.

„Problém,“ oznámil jsem. „Vydržte, tři minuty…“

Nacpal jsem si telefon do kapsy, začal jsem si protahovat napuchlé prsty a pokoušel jsem se odhadnout, jestli budu schopen ze SIGU střílet. Jedna věc byla jistá – se zraněnou nohou jsem nemohl vstát ani se přikrčit. Potřeboval jsem pomoc.

Kapitola 42

Beretta se zatočila a prolétla vzduchem. Vytáhl jsem ji z kapsy a rychle ji hodil Cumaliové. Chytila ji a překvapeně na mne pohlédla.

„Jestli se mi něco stane,“ varoval jsem ji, „toho chlapa v Bodrumu nebudou zajímat žádný výmluvy, prostě chůvu zastřelí. Takže byste se radši měla postarat o to, abych přežil. Rozumíte?“

Chystala se přikývnout, když nás přerušil její bratr. „Tohle není práce pro ni, je to ženská – dejte tu pistoli sem.“

Nevěřícně jsem na něj zíral, pak jsem se ale vzpamatoval – vzhledem k jeho minulosti a názorům jsem s něčím takovým měl počítat. „Ne,“ zarazil jsem ho.

„Víte, že jsem byl mudžahedínem,“ dohadoval se se mnou dál. „Už jsem pár lidí zabil a jsem lepší střelec. Dejte ji mně.“

„Ne,“ odmítl jsem důrazně. „Nevěřím vám – a navíc vás potřebuju jako návnadu.“

Škubl sebou – návnadu? Neměl jsem čas na vysvětlování, takže jsem se otočil zpátky k Cumaliové. „Už jste někdy někoho zabila?“

„Nikdy.“ Netvářila se, jako by se jí ta představa právě zamlouvala.

„Tak si pamatujte jen jednu věc – nestřílíte na člověka, zachraňujete synovce.“

Nařídil jsem jí, aby se rychle přemístila do prostoru plného popadaných kamenů, za nimiž se mohla krýt a odkud měla jasný výhled na přicházející tři muže. „Vaším terčem je ten starší,“ řekl jsem jí. „Bude pomalejší a má jen pistoli. Já se pokusím zneškodnit ty dva se samopalama. Budu sedět. Návnada bude stát a předstírat, že mě vyslýchá. Jakmile uvidíte, že jsem se převalil na rameno, začněte střílet. Miřte Nikolaidesovi na hrudník – a až padne k zemi, střílejte dál, ano? Randál je vždycky užitečnej.“

Popadl jsem naleštěné ocelové víko starého mrazicího boxu a opřel jsem ho o padlý sloup. Spustil jsem se k zemi a přimáčkl se ke žlabu s vodou, takže jsem byl k přicházejícímu nepříteli napůl otočený zády.

Až mě takhle uvidí, zhrouceného a odvráceného od nich, nenapadne je, že něco není v pořádku. A neuvidí také SIG v mém klíně. Leštěná ocel víka mrazicího boxu sice nebyla nejlepším zrcadlem, ale musela stačit: poskytne mi jasný pohled na bitevní pole a prozradí mi přesné postavení tří blížících se protivníků.

Uslyšel jsem Cumaliovou zašeptat: „Už jdou!“

Uvolnil jsem pojistku SIGU, zadoufal jsem, že policistka ve své nervozitě nezapomene udělat totéž, a čekal jsem se Saracénem stojícím nade mnou. Těžce jsem oddechoval jako úplně vyřízený člověk, jehož oči se čirou náhodou soustředily přesně na leštěné ocelové víko mrazáku.

Viděl jsem odraz Nikolaidese i druhých dvou, když vešli do arény, a přinutil jsem se čekat na okamžik, kterému odstřelovači říkají „maximální šance zabití“. Ještě čtyři vteřiny… tři…

Slunce se nepatrně posunulo po své ose a propadlou střechou dovnitř pronikl paprsek přímého světla. Dopadl na víko mrazicího boxu a jeho jasný odlesk okamžitě upoutal pozornost všech tří mužů.

Nikolaides nebyl žádný hlupák – ihned si uvědomil, že ocelové víko někdo přemístil. Přimhouřil oči a uviděl, že se na ně dívám. Varovně zaječel na Albánce, uskočil stranou a vytáhl pistoli.

Padl jsem na rameno a začal jsem se přetáčet do střelecké polohy. Cumaliová zahájila palbu z beretty, nebyla ale dostatečně dobrá, aby cokoli trefila, a uhánějícího býka už vůbec ne.

Válel jsem sudy v bahně a hlíně, hlasitě jsem ječel bolestí, která mi vystřelovala do celého těla z roztříštěné nohy a zraněné hrudi, a snažil se namířit na Svalovce. Ten se se samopalem v rukou otáčel ke mně a chystal se rozstřílet na cucky žlab s vodou a všechno v jeho okolí včetně mne.

Saracén, který neměl zbraň, už plachtil vzduchem a snažil se dostat do bezpečí za hromadu sutin…

Ležel jsem na zádech s celým okolím převráceným vzhůru nohama a prst jsem držel na spoušti, byl však tak ošklivě nateklý, že jsem prakticky vůbec nic necítil. V zoufalství jsem na Svalovce vypálil sérii tří ran a usilovně jsem se snažil rozptýlit je do širší plochy. Za normálních okolností by moje první rána alespoň zasáhla cíl, tohle ovšem nebyly ani trochu normální okolnosti a první dva výstřely ho úplně minuly…

Třetí ho trefil do rozkroku a zdaleka to nebylo smrtelné zranění, dostal to však z takové blízkosti, že ho to odhodilo dozadu. Upustil škorpion a popadl se za to, co zbývalo z jeho genitálií.

Cumaliová pálila kulku za kulkou, jak se snažila sledovat rychle běžícího Nikolaidese, a vůbec neměla přehled o tom, co dalšího se na bitevním poli děje. Starého býka minula o kilometr, ale zasáhla Poskoka do krku. Ten se okamžitě zhroutil.

Střílela dál a snažila se Nikolaidese trefit, přestože už se rychle blížil k žlabu s vodou. Kulky pleskaly do bláta všude kolem mne.

Ježíši! Byl bych na ni křikl nějaké varování, nikdo by mě však nebyl slyšel přes řev Svalovce, který se snažil zastavit proud krve, tryskající mu z rozkroku. Pokusil jsem se odvalit do bezpečí, ale prudká rána mě odhodila dozadu. Z měkké tkáně mého ramene vystřelila další bodavá bolest a pochopil jsem, že mě jeden z jejích nazdařbůh vypálených výstřelů zasáhl.

Podařilo se mi zvednout na jedno koleno a rychle SIG namířit na rozmazanou siluetu nezraněného Nikolaidese. Proklínal jsem svůj zatracený prst, jímž jsem sotva dokázal zmáčknout spoušť, a viděl jsem, že levá ruka, o niž jsem si opíral hlaveň, se mi třese jako osika.

Ve velice rychlém sledu jsem vypálil čtyři rány, dokázal jsem však starého býka jen střelit do nohy, takže se zhroutil k zemi a pistole mu vylétla z ruky. Rychle jsem se otočil; bylo mi jasné, že to musím rychle skoncovat, protože jinak nebudu mít dost sil. Viděl jsem, jak se vykastrovaný Svalovec vrhá po svém samopalu.

Vystřelil jsem ještě během otočky – bylo to poprvé, co se mi skutečně podařilo realizovat svůj úmysl – a vpálil jsem mu dvě kulky do hrudi, což sice nebyl bůhvíjaký výkon, ale na jeho zabití to stačilo.

Nikolaides – krvácející a neozbrojený – viděl, jak Svalovec padl k zemi. Roztažený v hlíně ke mně vzhlédl a v očích se mu mísila nenávist s nechápavostí. Myslel si nejspíš, že to bude jednoduchý úkol, snadná dopolední prácička, mně se však nějak podařilo přežít vodní výslech, otočit své věznitele proti němu a ještě střílet dostatečně dobře, že jsem dva z nich složil.

„Co jsi kurva zač?“ zavrčel.

Viděl jsem, jak si jeho oči všimly pistole, která mu ležela téměř na dosah. Nemohl jsem si nevzpomenout, jak se usmíval, když mě botou s ocelovým kováním kopal do kolena, ani na sílu úderů kladivem do nohy.

„Kdysi mi říkali Modrej jezdec,“ odpověděl jsem. „Byl jsem to já, kdo nařídil Christosovo zabití na Santorini.“

Nikolaidesův obličej se zrůznil vztekem – být takhle blízko pomstě a neuspět? Zavyl a celým jeho tělem jako předsmrtná křeč projela obrovská vlna energie. Skočil po pistoli. Vypálil jsem dvě rány a při zásahu z té blízkosti mu hlava prakticky explodovala.

Odvrátil jsem se – nedělalo mi žádné potěšení, připravit někoho o život, a to ani když šlo o člověka, jako byl on. Věděl jsem, že pokud někdy takové potěšení pocítím, bude to znamení, že mám z téhle bitvy navždy odejít. Namířil jsem SIG na Cumaliovou – byla tak promáčená potem a adrenalin jí proudil do těla v takových dávkách, že si podle mne vůbec neuvědomovala, co se stalo – a přikázal jsem jí, aby z beretty vytáhla zásobník.

„Pistoli si nechte v ruce, namiřte do země a třikrát zmáčkněte spoušť,“ poručil jsem, abych si byl jistý, že v komoře nezůstal žádný náboj.

„Teď ji odhoďte na zem,“ pokračoval jsem, a když zbraň ležela v hlíně, nařídil jsem jí, aby stejný postup opakovala s oběma samopaly i s Nikolaidesovou pistolí.

„A teď přineste všechny zásobníky ke mně.“

Posbírala je, předala mi je a já jsem je zastrkal do kapes. Když byly všechny zbraně zbavené munice, ukázal jsem na pouta, která se válela na zemi tam, kde je upustila, s klíčkem stále zastrčeným v zámku.

„Nasaďte mu je,“ zavelel jsem a ukázal na Saracéna.

Ten mezitím vylezl z trosek, stál u žlabu s vodou a opíral se o něj, ztracený hluboko v kaňonech zoufalství nechápavě přemýšlel o tom, proč ho jeho bůh v téhle závěrečné hodině opustil.

„Ruce za záda,“ přikázal jsem jí.

Když mu nasazovala želízka, viděl jsem, že už se na mrtvoly slétávají hejna much, a bylo mi jasné, že to není nic v porovnání s hladovým zápalem zpravodajských služeb půl tuctu zemí, jejichž agenti se slétnou na něj.

Zvedl skloněnou hlavu a pohlédl na mne. V jedné ruce jsem stále držel SIG a mířil na něj, zatímco druhou jsem začal trhat pruhy košile, abych si vyrobil improvizovaný obvaz a zastavil krvácení z ramene. Naše pohledy se setkaly a oba jsme věděli, že ať z jeho života zbývá cokoli, nikdy už nebude mít druhou šanci na to, aby dopsal nový svazek temné historie.

„Miluju ho,“ řekl prostě. Myslel svého syna.

„Já vím,“ odpověděl jsem. „Byla to jediná zbraň, kterou jsem měl.“

Cumaliová mi podala klíč od pout a já jsem si ho zastrčil do kapsy k munici. Obvaz jsem pevně zuby utáhl, zavázal, a když se pulzující proud krve změnil v pouhý pramínek, vytáhl jsem z kapsy telefon Cumaliové: tři minuty už téměř minuly.

„Jste tam ještě?“ zachroptěl jsem.

„Kristepane,“ ozval se. „Kolik je mrtvejch?“ Slyšel přes mikrofon střelbu.

„Tři. Je po všem – můžete je pustit.“

O chviličku později mi sdělil, že se chůva zhroutila na kolena a klučinu že odřízl. Otočil jsem se, pohlédl jsem na Saracéna a jeho sestru a nechal jsem je, aby si to přečetli v mém obličeji – žena i kluk byli v pořádku.

Saracén, který seděl v hlíně vedle žlabu a ruce měl spoutané za zády, sklonil hlavu a já jsem věděl, že se modlí. Cumaliová se celá otřásla, poddala se přílivové vlně úlevy a dala se do pláče.

Chystal jsem se ukončit hovor – věděl jsem, že musím vyřídit ještě jeden, kriticky důležitý telefonát – ale horečka na mne tvrdě doléhala a točila se mi hlava. V tom vířivém zmatku bylo něco, co jsem nutně potřeboval vědět.

„Byl byste tu chůvu zastřelil?“ zeptal jsem se Bena. Nic na to neřekl a já jsem věděl, že to je dostatečná odpověď.

„Vy ano?“ kontroval po chvíli.

„V tom je rozdíl mezi náma dvěma, Bene,“ odpověděl jsem tiše. „Proto jsem stvořenej pro tuhle práci a vy ne. Samozřejmě bych ji zastřelil.“

Třásl jsem se nejen horečkou, když jsem hovor ukončil a gestem přivolal Cumaliovou k sobě. Nebyl jsem schopný chůze – Bože, byl jsem tak vyčerpaný a rozbolavělý, že jsem se sotva udržel na nohou – a potřeboval jsem se o ni opřít. Podepřela mě pod jednou paží, takže jsem mohl přenést váhu ze zraněné nohy; otočil jsem se a pohlédl na Saracéna.

„Zkuste za mnou jít,“ varoval jsem ho, „a zastřelím vás oba.“

Přikývl a naposledy jsme se na sebe dlouze zadívali u vědomí, že oba naše životy se navždy změnily. Vzpomněl jsem si na to, co po válce s Argentinou říkala jedna skupina britských vojáků: prohlásili, že jen jejich nepřátelé vědí, jaké to doopravdy je v první linii.

Nic jsem neřekl – co jsem mu také mohl říct? –, kývl jsem na Cumaliovou, aby vyrazila, a nechal jsem ho spoutaného na zemi. Jediný klíč od pout jsem měl v kapse, zbraně nebylo možné použít a věděl jsem naprosto jistě, že z ruin vede jen jedna cesta – a to na člunu –, přičemž na jediném člunu jsem se právě chystal odplout. Byl jsem si jistý, že je v pasti a že pravděpodobně za necelých dvacet minut po mém příštím telefonátu na místo dorazí desítky mužů z tuctů různých zpravodajských agentur. Ne že by je čekalo něco složitějšího než jeho zatčení – nebylo třeba odhalovat žádný tajný plán, zatýkat síť spiklenců a vyhledávat další spolupachatele. Jemné zabití Ameriky už mělo na kahánku.

Náhle jsem měl naspěch, začal jsem vyťukávat další hovor, oteklé prsty se mi třásly a snažil jsem se vybavit si číslo, které jsem dostal, které však bylo uložené v mém rozbitém mobilu.

Táhl jsem jednu nohu za sebou a s pomocí Cumaliové jsem mířil zpátky do drolícího se tunelu a nořil se hlouběji do šera. Jednu věc jsem však přece jen přehlédl a po celý zbytek života jsem měl přemýšlet o chybě, jíž jsem se dopustil.

Kapitola 43

Cumaliová mě provedla brankou uzavírající vchod do tunelu, a když jsem vyšel ven mezi kameny, plnou silou mě zasáhlo oslnivé sluneční světlo.

Ta krátká vzdálenost od žlabu s vodou byla nejbolestivější poutí mého života, v níž každý krok byl jako další obdržená rána. Vodní výslech, ztráta krve a kulminující horečka se proměňovaly v lavinu a vybíraly si kritickou daň z posledních zbytků sil, které jsem ještě měl. Cítil jsem, jak se minulost a přítomnost slévají v jedno.

Opřel jsem se o balvan a nařídil jsem Cumaliové, aby vyplula s člunem ze skrýše a přirazila ke starému molu. Když zamířila do maličké zátoky schované za rozeklanými skalami, zmáčkl jsem poslední cifru čísla a slyšel jsem, jak telefon zapípal, když se připojil na mezinárodní síť. Někdo ho okamžitě zvedl.

Můj hlas byl sotva slyšitelný. „Pane prezidente?“ hlesl jsem, jak jsem nejzřetelněji dokázal.

„Kdo volá?“ otázal se mužský hlas, na Grosvenora příliš mladý.

„Musím… musím mluvit…“

„Skoro vás neslyším. Identifikujte se, prosím.“ Vypadalo to na příslušníka námořní pěchoty.

Byl jsem zesláblejší, než jsem vůbec považoval za možné, nezměrně pošramocený, ale pochopil jsem, co se děje. Volal jsem z telefonu Cumaliové a komunikační systém Bílého domu hovor klasifikoval jako přicházející z naprosto neznámého zdroje. Pravda, volal jsem na prezidentovu přímou linku, nemohli k němu však hovor takového typu přepojit, dokud nezjistili, kdo volá. Proto mě odklonili na vysoce zabezpečené komunikační centrum pohřbené hluboko v coloradských horách a mluvil jsem s jedním z osmnácti set mariňáků a techniků, kteří tvořili jeho posádku.

„Identifikujte se,“ vyzval mě znovu mariňácký signalista.

„Jmenuju se Sco…“ uvědomil jsem si však, že to není správná odpověď, jméno mu určitě nic neříkalo. Stál jsem na pražícím slunci, oči mě bolely a cítil jsem, jak se vznáším a opouštím svoje tělo. Jako bych shora pozoroval sám sebe.

„Sotva vás slyším,“ odpověděl signalista. „Opakujte to, prosím.“

Stěží jsem jeho slova zaznamenal. Díval jsem se, jak se starý býk rozhání kamenickým kladivem, a slyšel jsem, jak mi v hlavě někdo ječí. Uvědomil jsem si, že je to můj vlastní hlas – ale jediné, co bylo slyšet na pláži, bylo vrčení motoru přibližujícího se člunu a křik několika racků, kteří mi kroužili nad hlavou.

„Poutník…“ vypravil jsem ze sebe. Alespoň jsem měl dojem, že jsem to ze sebe vypravil, ale jistý jsem si tím být nemohl – možná jsem si to jen představoval.

„Tomu jsem nerozuměl. Opakujte to.“

Ticho. Díval jsem se na klučinu s Downovým syndromem, který utíkal po písku a skočil otci do náruče.

„Jste tam? Ohlaste se znovu, prosím.“ Signalistův hlas mě přitáhl zpátky.

„Tady… Poutník,“ hlesl jsem.

Tentokrát to signalista slyšel. Už celý měsíc na začátku každé směny vtloukali všem mariňákům do hlavy jeden rozkaz, který měl přednost před všemi ostatními. Pokud zaslechnou jisté slovo, jisté krycí jméno, musí dostat absolutní prioritu před veškerými dalšími komunikacemi. Signalista teď to slovo slyšel.

„Jste tam?! Nezavěšujte, prosím, pane. Vydržte, prosím, Poutníku!“

Vyťukal na své klávesnici řadu rychlých příkazů a zmobilizoval seznam úředních osob, které bylo třeba okamžitě informovat – Poutník je naživu; Poutník navázal kontakt; Poutník se vrátil z chladu.

První osobou na zmíněném seznamu byl službukonající důstojník národní bezpečnosti, sedící u svého stolu v malé kanceláři Bílého domu. Na východním pobřeží už bylo velice pozdě – těsně po čtvrté hodině ranní –, když zvedl telefon a uslyšel anonymní hlas: „Hovor pro prezidenta. Poutník.“

Ačkoli si byl službukonající důstojník jistý, že nejvyšší velitel spí, jeho instrukce byly jasné, takže okamžitě zavolal na telefon v prezidentově ložnici.

Grosvenor měl však k spánku hodně daleko: uplynulo už víc než dvanáct hodin od chvíle, kdy mu Šeptal zavolal a informoval ho o nadějné zprávě od Bradleyho. Seděl v křesle, hleděl na světla Washingtonu a žádné z nich neviděl, když telefon zařinčel. Dychtivě ho popadl a šokoval tak službukonajícího důstojníka, který očekával prodlevu. Grosvenor poslouchal, jak mu překotně sděluje, co se děje.

„Tak o co jde?“ štěkl, když se přece jen nechal unést nervozitou.

„Volá Poutník, pane,“ vymáčkl se konečně službukonající důstojník. Slyšel, jak Grosvenor zamumlal něco, co znělo jako „Bože všemohoucí“, ale nebyl si tím jistý. Proč by se prezident modlil?

„Jste tam, Poutníku?“ uslyšel jsem Grosvenorův nezaměnitelný hlas, byť linka zněla dutě a cize. Někde ve své roztříštěné mysli jsem pochopil, že náš hovor v Coloradu šifrují.

„Deset tisíc dávek,“ zašeptal jsem.

„Deset tisíc?“ opakoval po mně prezident nevěřícím tónem.

„Už jsou tam,“ pokračoval jsem. „Používá naše vlastní doktory – pravděpodobně to začne za pár hodin.“

V nějaké fázi poté, co jsem odešel od žlabu s vodou, se musel otěží chopit můj výcvik, a aniž bych si toho byl vědom, připravil jsem si v duchu, co potřebuju říct. Hrdlo mě pálilo a zoufale jsem se chtěl napít, ale jen co jsem na to pomyslel, hned jsem ten nápad potlačil, protože jsem měl strach, že bych tím znovu vyvolal dávicí reflex. Snažil jsem se neztratit soustředění.

„Z Chyronu,“ zasípěl jsem selhávajícím hlasem.

„Opakujte to,“ vyzval mě prezident.

„Je to farmaceutická společnost… Karlsruhe… v Německu.“

Na lince se ozval další hlas. Byl to Šeptal a mně bylo jasné, že ho k nám museli připojit a že také poslouchal. „Můžete to hláskovat?“ zeptal se.

Několikrát jsem to zkusil, ale nemohl jsem se dostat přes prvních několik písmen; mysl mi vynechávala.

„Karlsruhe?“ zeptal se Dave ve snaze potvrdit si to.

Ještě nikdy jsem ho neslyšel mluvit tak něžným hlasem a byl by mě zajímal důvod. Doufal jsem, že je v pořádku.

„Je tam hotel. Deutsche König,“ podařilo se mi říct, než mi hlas znovu vysadil.

„Výborně, to je skvělé,“ opáčil Dave.

Prezident se pravděpodobně obával, že umírám, ale navzdory naléhavosti situace a tomu, co bylo v sázce, se na mne nepokoušel spěchat – nejspíš věděl, že se mi nějak podaří dostat se k tomu.

„Pokračujte,“ řekl jen. „Jste hrdina, zatraceně. Pokračujte.“

„Měl jsem se zeptat na číslo série,“ blábolil jsem, ještě slabší než dosud. „Pár věcí jsem zapomněl… Saracén mě zřídil, víte… bylo v tom děcko…“

„Ano, my víme,“ přitakal Šeptal.

„Neměli jsme to dělat… bylo to… nic jinýho mě ale nenapadlo…“

„Jistěže ne,“ odpověděl Šeptal. „Už je ale po všem.“

Někde jsem našel zasutou trochu energie a to mi pomohlo jasněji se zorientovat. „Je to vakcína,“ zamumlal jsem. „Lahvičky s vakcínou.“

„S jakou vakcínou?“ zeptal se Šeptal stále tím podivně něžným hlasem.

„Na očkování proti chřipce,“ vysvětlil jsem. „Přidal virus do vakcíny proti chřipce. Chřipková sezóna je tady a zítra se začíná s očkováním.“

Na druhém konci zavládlo ticho – myslím, že si uvědomili, že jsem to dokázal. Dva telefonáty z Hindúkuše nás nějakým způsobem dovedly do lékařských ordinací po celé Americe. A pak to Šeptal potvrdil, když prezidenta ujistil, že mají všechno: den, jméno výrobce i metodu. Domníval jsem se, že zavěsí – museli zorganizovat milion různých věcí –, místo toho ke mně však Grosvenor znovu promluvil.

„Kde jste?“ zeptal se.

Neodpověděl jsem. Skončili jsme. S přimhouřenýma očima jsem se díval do slunce a přemýšlel o dlouhé pouti, která ležela přede mnou.

„Je na pobřeží,“ ozval se Šeptal. „Třicet kilometrů severně od Bodrumu. Je to tak?“

Stále jsem nic neříkal. Sbíral jsem síly, mobilizoval jsem poslední zbývající zdroje – musel jsem se po písku přeplazit ke starému molu.

„Vydržíte, Scotte?“ vyptával se Grosvenor stále neklidnějším tónem. „Posílám pro vás okamžitě vrtulníky ze středomořské flotily. Vydržíte?“

„Musíme to oznámit turecké vládě,“ přerušil ho Šeptal.

„K čertu s tureckou vládou,“ odsekl Grosvenor.

„Ne, nedělejte to! Nikoho neposílejte,“ vložil jsem se do hovoru. „Nebudu tady.“

Grosvenor se se mnou začal hádat, chtěl vědět, co tím myslím, ale Šeptal ho zarazil.

„To je v pořádku, Scotte – já to chápu. V pořádku.“

„Já to tedy nechápu,“ ucedil Grosvenor. „Říkám vám, že posílám vrtulníky.“

„Je raněný, pane prezidente… ublížili mu…“

Bylo načase jít, náhle jsem si však začal dělat starosti, že jsem na něco zapomněl. „Slyšeli jste mě?“ zeptal jsem se. „Deset tisíc dávek… Chyron… vakcína proti chřipce.“

„Ano, slyšeli jsme,“ odpověděl tiše prezident. „Chci vám říct jménem celých…“

Zavěsil jsem. Bylo po všem. Úplně po všem. Vydržet – nebylo to to, co jsem říkal, že musím? Vydržet.

Kapitola 44

Příliv už nějakou dobu stoupal a právě to mi čirou náhodou pomohlo. Kulhal a klopýtal jsem po sluncem spečeném písku, mířil jsem k dřevěnému molu a nezbývalo mi nic jiného než projít vodou, která ho obklopila.

Když jsem se v ní ocitl ponořený až po kotníky, její náhlý chlad utišil bolest v mé noze i mysli. Dlouhou minutu jsem zůstal nehybně stát, nechával jsem vodu zchladit horečku a solí vyštípat a vyčistit otevřené rány.

S jasnější myslí jsem dospěl k molu, chytil jsem se zábradlí a dobelhal jsem se k místu, kde čekala Cumaliová. Zacouvala s malým člunem k molu zádí a motor nechala běžet. Ještě jsem jí to neřekl – nemluvili jsme spolu o ničem –, ale její pouť tady končila. Chystal jsem se odplout sám, věděl jsem, že to, co mě čeká, bude po čertech těžké, zejména v mém stavu, a chtěl jsem vyrazit co nejrychleji.

V tom okamžiku jsme zaslechli výstřel.

Otočili jsme se, pohlédli jsme směrem k Aréně smrti a já jsem si uvědomil, na co jsem zapomněl, došlo mi, o jakém omylu budu po zbytek života přemýšlet. Udělal jsem to úmyslně?

Nebylo pochyb o tom, že když jsem odcházel z ruin, byl jsem vyčerpaný, sotva jsem pletl nohama a naléhavě jsem potřeboval zatelefonovat do Washingtonu. Samozřejmě jsem zajistil potřebná preventivní opatření, vybil jsem zbraně a zásobníky jsem zastrkal do kapes. To všechno jsem pochopitelně měl ve své vědomé mysli. Byl jsem si na nějaké mnohem hlubší úrovni vědomý toho, že je tam ještě jedna zbraň? Zbraň plně nabitá – moje vlastní beretta, pistole, kterou mi Albánci sebrali tam u závalu zdiva a odhodili ji i s mým zničeným mobilem? Nechal jsem ji tam, aby ji mohl Saracén obrátit proti sobě – a pokud ano, proč jsem to udělal?

Evidentně si na to vzpomněl, a v okamžiku, kdy jsem uslyšel výstřel, mi bylo jasné, co udělal: s rukama spoutanýma za zády doklopýtal nebo se doplazil hlouběji do chodby a posadil se vedle zbraně. Spustil ruce přes zadek dolů, zvedl pistoli, prostrčil ji mezi stehny, sklonil obličej tak nízko, že měl hlaveň téměř u úst, a stiskl spoušť. Nejspíš také znal tu starou píseň:

Když ležíš zraněný na afghánské pláni

a domorodá žena se nad tebou sklání,

popadni pušku a přilož si ji k skráni,

ať předstoupíš před Boha jako voják.

Cumaliová si význam výstřelu správně vyložila stejně rychle jako já a rozběhla se k ruinám. Chytil jsem ji, ale byl jsem tak zesláblý, že se mi vytrhla. Zastavila ji pouze naléhavost v mém hlase.

„Poslouchejte mě!“ křikl jsem na ni. „Až přijdou, řekněte jim, že jste nic nevěděla. Řekněte jim, že jste mi nakonec zachránila život, povězte jim o tom chlapovi, kterýho jste zastřelila. Řekněte, že jste mě osvobodila, že jste bratra zradila. Napovídejte jim, co chcete! Jsem jedinej, kdo zná pravdu – a nebudu tady.“

Nechápavě na mne pohlédla. „Proč to děláte?“ chtěla vědět. „Proč byste něco takového dělal pro muslimku?“

„Nedělám to pro vás,“ odpověděl jsem. „Dělám to pro toho kluka – zaslouží si matku.“

Chytil jsem se střechy kabiny člunu a začal jsem se vytahovat na palubu. Cumaliová se rozběhla k tunelu, věděl jsem ale, že je to marná snaha. Její bratr byl mudžahedín, který sestřelil tři sovětské bitevní vrtulníky Hind: někdo takový nemine.

Kapitola 45

Křečovitě jsem se držel kapitánského křesla, bojoval s horečkou a bolestí, pomalu jsem s malým člunem odrazil od mola a zamířil na otevřené moře. Zabočil jsem na jih, držel se těsně u břehu, otevřel jsem škrticí klapku naplno a nabral rychlost.

Vítr změnil směr a zvýšenou silou vál přímo proti přílivu, takže si příď prorážela cestu vzedmutými vlnami, rozstřikovala do stran závoje vodní tříště a starý motor vyl námahou. Taková plavba mě mohla definitivně dorazit, ale přinutil jsem se bolest ignorovat a zdravým ramenem jsem udržoval kormidlo v přímém a jistém kurzu. Konečně jsme obepluli pevninský výběžek a ocitli jsme se v dlouhém pásu vody chráněném před větrem, takže jsem si dovolil kormidelní kolo zajistit lanem a nechat člun, aby se o sebe postaral sám.

Sešel jsem do podpalubí a začal jsem hledat. V jedné skříňce na přídi jsem našel starý batoh a nacpal jsem do něj SIG i veškerou munici, kterou jsem měl stále v kapsách. Vedle batohu, zabalený v námořnickém pytli, jsem našel těžký vodotěsný plátěný vak s již připevněnými olověnými závažími. Nemělo to žádnou logiku, ale měl jsem nervy nadranc a nezamlouvala se mi představa, že mám na palubě vlastní pohřební rubáš. Otevřel jsem okno, vyhodil jsem ho ven a díval jsem se, jak poskakuje v napěněné brázdě za člunem a klesá pod hladinu.

Pod jednou lavicí na zádi jsem našel, co jsem hledal – lodní lékárničku. Byla pravděpodobně dvacet let stará, ale nikdo ji nikdy neotevřel a byla překvapivě dobře vybavená.

Vrátil jsem se s ní do kormidelny, vatovými tampony jsem si vyčistil rozdrcenou nohu a nůžkami jsem odstřihl spálenou tkáň v místě, kde mi do ramene vlétla kulka. Otevřel jsem lahvičku dezinfekce, která byla podle data na etiketě už osmnáct let expirovaná, a nalil si ji na rány. Ještě zabírala – zatraceně, a jak! Zavyl jsem bolestí a zůstal jsem sotva dostatečně při vědomí, abych byl vděčný, že mě nikdo neslyšel.

A tak se stalo, že s ranami zabandážovanými žloutnoucími obvazy, páchnoucí dezinfekcí a vybavený berlou improvizovaně vyrobenou z vesla jsem konečně uviděl úsek pobřeží, který jsem hledal. V posledních záchvěvech dne, daleko na jihu a tváří v tvář blížící se bouři jsem otočil kormidlem a proplul jsem mezi vyčnívajícími skalami chránícími skrytou rybářskou vesničku. První spršky deště znamenaly, že bylo molo opuštěné, takže jsem k němu přirazil nikým nepozorovaný.

Najel jsem malým člunem k molu zádí, motor jsem nechal běžet a pevně jsem se přivázal k pacholeti. Vrazil jsem druhé veslo do paprsků kormidelního kola, abych mu zabránil v pohybu, a vyhodil jsem batoh i provizorní berlu na molo. Protože se motor snažil vyvézt člun zpátky na moře, bylo uvazovací lano pevně napjaté a já jsem se ho mohl přidržovat, když jsem lezl nahoru za berlou. Nožem, který jsem našel na palubě, jsem lano přeřízl a díval jsem se, jak člun vyrazil do tmy směrem ke skalním útesům. I kdyby se mu snad podařilo proplout kanálem, bylo okolní pobřeží tak rozeklané, že jsem věděl, že ho ještě před svítáním moře vyhodí na břeh a rozbije na kusy.

Přehodil jsem si batoh přes rameno a opřel jsem se o berlu. Podoben vojákovi vracejícímu se z nějaké daleké války jsem prošel kolem dvou zavřených a zabedněných restaurací a vnořil se do uliček městečka, na které jsem si sotva vzpomínal.

Kapitola 46

V nehezkých domcích byly zatažené záclony a lampy veřejného osvětlení svítily slabě a byly daleko od sebe. V padajícím soumraku jsem se plahočil úzkou uličkou, a právě když jsem se začal obávat, že jsem špatně zabočil, spatřil jsem veřejnou kašnu.

Na kuse provazu tam stále bylo přivázané staré vědro a květiny rostoucí kolem byly stejně zvadlé jako vždycky. S tělem už téměř bezvládným jsem se probelhal kolem a došel ke staré chaloupce, kde byla písmena na mosazné destičce už téměř nečitelná. Hlasitě jsem zabušil na dveře, které se po chvíli, jež mi připadala jako celá věčnost, otevřely a na prahu jsem uviděl stát doktora Sidneye. Byl neoholený, pytlovité šortky vyměnil za rozedřené dlouhé kalhoty doplněné starým tričkem z Oktoberfestu ’92 – jinak na něm však uplynulá léta sotva co změnila.

Ačkoli kořalka pravděpodobně dál otravovala všechny ostatní orgány, mozek – a s ním i paměť – se držel pozoruhodně dobře. V mém obličeji bylo něco, co poznal, a sledoval jsem, jak loví v minulosti a hledá jméno. „Jacob, že ano?“ zeptal se.

„Skoro jste to trefil,“ odpověděl jsem.

Viděl jsem, jak si prohlíží mé obvázané rameno a nohu, rozedrané šatstvo a přepadlý výraz. „Vypadáte dobře, Jacobe,“ poznamenal s naprosto vážnou tváří.

Přikývl jsem. „Vy taky, doktore. Frajersky ohozenej, jako vždycky.“

Hlasitě se zachechtal. „Pojďte dál. Můžeme si dál navzájem lhát, zatímco se budu dívat, jestli dokážeme zachránit tu nohu.“

Zavedl mě dovnitř a já jsem si uvědomil, jak zvláštní věc je paměť – místnosti mi připadaly mnohem menší a vzdálenosti mnohem kratší než tu noc, kdy jsem stejnou cestou přinesl Macka. V kuchyni Australan rozestavil tři lampy, položil mě na kuchyňský stůl, odmotal mi obvazy a po jediném pohledu na moji nohu mi píchl do žíly koňskou dávku antibiotik a ještě víc sedativ. Pokud šlo o medicínu, nebyla díkybohu jeho silnou stránkou šetrná opatrnost.

Usoudil, že navzdory otokům a purpurovým zhmožděninám nemám zlomená žebra ani kolenní čéšku. Možná nějakou drobnou frakturu, ale to se bez rentgenu nedalo poznat.

„Cítíte se na to, že bychom zajeli do nemocnice v Milasu?“ zeptal se.

Viděl výraz v mém obličeji, usmál se – „Myslel jsem si, že to by asi nešlo,“ – a slíbil, že udělá, co bude v jeho silách, aby mi vyrobil dlahy a rány zavázal.

Pak mi píchl místní anestetikum, vyčistil a zašil střelnou ránu na rameni a sdělil mi, že mám obrovské štěstí.

„Ani se mi nezdá,“ zabručel jsem.

„Kdyby ta kulka šla o centimetr vedle, už byste nepotřeboval nemocnici, ani takhle improvizovanou. Šel byste rovnou do márnice.“

Když se postaral o všechny ostatní rány, začal se věnovat tomu nadělení, které mi způsobily rány kladivem. Býval kdysi dětským chirurgem a měl bohaté zkušenosti s oběťmi dopravních nehod, takže jsem mu věřil, když mě ujistil, že modřiny a otoky se o sebe dřív nebo později postarají samy.

„S těma drobnejma kůstkama, který máte rozmlácený, toho bez cétéčka, rentgenu a operačního sálu moc nenadělám,“ prohlásil s úsměvem. „Taky by pomohlo, kdyby se mi netřásly ruce.“

Rozhodl se, že kůstky individuálně, jednu po druhé narovná do nejlepší možné pozice, pak je fixuje a zaváže a bude doufat, že obvaz všechno udrží na místě.

„Budete muset intenzivně cvičit, abyste si uchoval hybnost kotníku a aby vám neatrofovaly svaly na dolní polovině nohy. Ale třeba to vyjde.“

Přikývl jsem a on si upravil polohu lamp, aby mohl začít. „Teď to bude bolet.“

V tomto ohledu se nemýlil. Když někdy po půlnoci oznámil, že je se vším hotový a končí, upadal jsem už střídavě do bezvědomí a domnívám se, že pochyboval, že bych to ještě dlouho dál vydržel. Popadl mě v podpaží, stáhl mě ze stolu, přešli jsme kuchyni, vešli do obývacího pokoje a mířili jsme ke schodišti, které vedlo k nepoužívané ložnici.

Měli jsme za sebou polovinu cesty, když jsem z koutu místnosti zaslechl hlasy a znovu jsem uviděl starý televizor naladěný na CNN. Běžely večerní zprávy a washingtonský korespondent CNN právě referoval o horečném úsilí, s nímž se úřady od časného rána snaží najít a zabavit deset tisíc dávek vakcíny proti chřipce, která byla nešťastnou náhodou kontaminovaná potenciálně smrtící příměsí motorového oleje.

Nechtěl jsem, aby doktor poznal, že mě ta událost nějak zajímá, řekl jsem mu tedy, že si potřebuji na chvilku odpočinout. Držel jsem se opěradla křesla a díval se na obrazovku.

„Poplach jako první vyhlásil prezident na tiskové konferenci v šest hodin ráno,“ oznamoval korespondent.

„FBI a místní policejní sbory po celé zemi začaly zároveň vyhledávat a zabezpečovat všechny vakcíny proti chřipce vyrobené v německém Karlsruhe v závodě provozovaném firmou Chyron Chemicals.

Prezident vysoce ocenil práci zaměstnanců Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv, kteří problém odhalili a telefonicky varovali Bílý dům ve čtyři hodiny ráno…“

„Připraven?“ zeptal se doktor a já jsem přikývl a dovolil jsem mu, aby mi pomohl po schodech nahoru. Historka, kterou Washington šířil, mě nijak nepřekvapila. Jak to kdysi kdosi formuloval? První obětí každé války je pravda.

Došel jsem k posteli a položil jsem se na ni. Hlava mi dopadla na polštář, doktor zhasl a já jsem se nechal unést do zvláštního bezvědomí.

Kapitola 47

Horečka v následující zmatené směsici dnů a nocí vystřelila do závratných výšek a doktor měl sotva kdy šanci z malé ložničky odejít. Později mi prozradil, že seděl u mého lůžka, upíjel z bezedné sklenice Jacka Danielse a poslouchal, jak se toulám pozoruhodnou snovou krajinou.

Slyšel mě mluvit o muži přivázaném k prknu a tonoucím v bezbřehém oceánu, o otci sťatém v palčivém slunci, o městě plném lidí krvácejících a umírajících na nevyléčitelný virus, o dítěti s Downovým syndromem s oprátkou kolem krku. S úsměvem poznamenal, že lidská mysl je zvláštní organismus – pod náporem horečky a léků podávaných ve vysokých dávkách je schopná vymyslet si ty nejpříšernější fantazie.

Kdyby jen tušil.

Znepokojený faktem, že se hrůzy stále stupňují, a přesvědčený, že jde o negativní reakci na léky, se rozhodl jejich množství radikálně omezit. Možná to bylo touto úpravou medikace, nebo snad jen choroba prošla svým přirozeným cyklem, ale horečka kulminovala a strašlivé vzpomínky začaly ustupovat. Když se mi konečně podařilo sníst trochu tuhé stravy, odvážil se zajít do vesnice a nakoupit potraviny a pár dalších věcí. Pomyslel jsem si, že mu nejspíš došel Jack.

Když se vrátil, tvářil se ustaraně. Sdělil mi, že se ve vesnici objevili nějaký muž a žena, kteří se prohlašovali za turisty podnikající výlet na vlastní pěst a v obou vesnických restauracích se rádoby nenápadně vyptávali, jestli tudy poslední dobou neprojížděli nějací Američané.

Od samého začátku jsem věděl, že mě Šeptal a hordy jeho agentů najdou – lidé mluví, Echelon poslouchá, někdo se určitě ponořil do archivu a našel tam hlášení o Mackově smrti před těmi dlouhými lety. Neměl jsem však z těch cizinců strach, věděl jsem, že je sem poslali, aby mi pomohli v případě, že bych to potřeboval – a přesto jsem neměl v úmyslu promluvit si s nimi. Byla ze mne lidská troska, ale splnil jsem svoji povinnost, nikdo po mně nemohl chtít víc, a jak se vymotám ze zbořeniště, které po tom všem zbylo, to byla výhradně a jenom moje věc.

Nijak jsem se s doktorem o těch nevítaných návštěvnících nebavil, ale jak den pokračoval, všiml jsem si, že je čím dál nervóznější ohledně toho, kdo se objevuje na jeho prahu. Ten večer jsem poprvé pomalu sešel do kuchyně a zjistil jsem, že je vynikající kuchař. Když dochucoval jídlo, které prohlašoval za svoje mistrovské dílo – jehněčí marinované v tymiánu a česneku –, zeptal se mě, jestli si pořád ještě někdy zpívám „Midnight Special“.

„Myslíte, jestli si ještě vzpomínám na Macka?“ odpověděl jsem. „Častěji, než jsem si kdy představoval.“

„Já taky,“ přikývl. „Byla to strašná noc. Jen co jste odešel, slyšel jsem přiletět vrtulník. Naložili jeho tělo, co?“

„Jo.“

„Kde je pohřbenej?“ Snažil se, aby to znělo nenuceně, ale byla to zvláštní otázka a já jsem věděl, kam jí míří.

„V Arlingtonu,“ odpověděl jsem.

„Byl to voják?“

„Jistě – jenom bojoval ve válce, kterou nikdy nikdo nevyhlásil.“

Doktor odložil bylinky a otočil se – dospěl právě tam, kam měl namířeno. „A vy taky, Jacobe? Vy děláte totéž?“

„Máte strach, doktore?“

„Samozřejmě že mám strach, sakra! Mám strach už od toho večera, co jste přišel. Jen co jste usnul, otevřel jsem váš ruksak. Byl tam SIG pokrytej zbytkama střelnýho prachu a dostatek munice k vyzbrojení malý africký země. Teď se tady objevěj dva lidi a já jen čekám, kdy se začne střílet.“

Byl to dobrý chlap, udělal přesně to, co jsem potřeboval, a zasloužil si upřímnou odpověď. „Jo, jsem taky voják.“

„Pravidelný armády, nebo žoldák?“

Usmál jsem se. „Zrekrutovanej na tuhle misi.“

„CIA, nebo něco horšího?“

„Chtěl bych myslet, že lepšího, ale můžeme mít různej metr.“

„A ti dva ve městě?“

„To jsou naši. Přijeli zkontrolovat, že jsem v pořádku.“

„Určitě?“

„Nejsou to zabijáci, doktore. Kdyby byli, už bychom byli mrtvý. Nemusíte se ničeho bát – máte moje slovo.“

Viděl jsem, že ho to uklidnilo, a byl jsem rád, že jsem to udělal. O několik dnů později se těsně po setmění ozvalo zaklepání na dveře. Bylo na něm něco – jeho hlasitost, skutečnost, že venkovní vrátka nezaskřípala v pantech, denní doba –, co mě zneklidňovalo.

Kývl jsem na doktora, aby šel otevřít, a co nejrychleji jsem dokulhal do staré ložnice, odkud byl úzkým oknem slušný výhled na domovní dveře. Stál před nimi asi pětatřicetiletý chlap – oblečený jako turista, ale tak napružený, tak plný napětí, že by jeho oděv oklamal jen toho nejnevšímavějšího pozorovatele.

Doktor otevřel a turista mu sdělil, že by rád mluvil s mužem, který do jeho domu přišel před několika týdny. Doktor mu vysvětlil, že jediným dalším obyvatelem domu byl jeho bratr, který přijel na rodinnou návštěvu, ale před pár dny už se vrátil do Austrálie.

Agent jen přikývl. Pomyslel jsem si, že má zřejmě instrukce netlačit na pilu. „Dobrá,“ prohlásil, „pokud se váš bratr ještě vrátí a pokud zjistíte, že je to Američan s kulkou v rameni, předejte mu laskavě tohle, ano?“

Podal mu zapečetěný balíček a odešel. O několik minut později stál doktor v kuchyni a díval se, jak lámu pečeť a vysypávám na stůl hromádku dopisů. Vykulil oči, když viděl, že první obálka je opatřená pečetí prezidenta Spojených států.

Ještě víc ho překvapilo, když jsem ji ignoroval a prohlédl si ostatní dopisy. Poznal jsem rukopis na jednom z nich – byl od Šeptala – a odložil jsem ho k tomu prezidentovu.

Zbývaly dva dopisy. Jeden byl v obálce newyorské policie a na zadní straně měl Bradleyho zpáteční adresu a druhý – psaný podivným škrabopisem – byl adresovaný Oválné pracovně s douškou: „Prosím o předání muži, který občas používá jméno Jude Garrett.“ Věděl jsem, od koho je.

Zvedl jsem ty dva, kulhavě jsem přešel kuchyni a vyšel jsem do svého pokoje.

Kapitola 48

Nejdřív jsem si přečetl Bradleyho dopis. Napsal, že jen co odešel z chůvina domu, zatelefonovala na místní policii a řekla jim, co se stalo.

Protože pracovala pro Cumaliovou, bez problémů je přesvědčila, že je její historka navzdory svému poněkud neuvěřitelnému rázu pravdivá. Najít Američana černé pleti nebylo nijak obtížné a jeden z hlídkových vozů ho na základě vyhlášeného všeobecného pátrání sebral ještě dřív, než došel do hotelu. Přirazili ho ke kapotě, sebrali mu zbraň a odvezli ho na stanici. Bál se nejhoršího – nějaké turecké formy intenzivního výslechu –, tou dobou už však v Aréně smrti propukalo pravé peklo.

Na prezidentův rozkaz už byly vyslány na cestu americké vrtulníky ze středomořské flotily – jejich úkolem nebylo naložit mě, ale zajistit Saracéna a shromáždit důkazy. Grosvenor zatelefonoval tureckému prezidentovi, obeznámil ho s jejich příletem a informoval ho, že našli muže pokoušejícího se o koupi jaderné rozbušky. V důsledku toho k ruinám zamířily početné skupiny agentů MIT i příslušníků turecké armády. V době, kdy kousek od břehu zakotvily dva torpédoborce tureckého válečného námořnictva, na pláži přistál půltucet amerických vrtulníků a v ruinách se hemžily dvě stovky vojáků a zpravodajských agentů, dostala policie rozkaz uložit Bradleyho k ledu, dokud se situace nevyjasní.

Po pěti dnech v cele – a na přímý Grosvenorův požadavek předložený jeho tureckému protějšku – byl Bradley propuštěn a vrátili mu i pas. Šel zpátky do hotelu a okamžitě se po telefonu spojil s uplakanou Marcií, která jen co se trochu vzpamatovala, ihned se ho zeptala, kdy se vrátí domů.

„Za pár dnů,“ odpověděl.

„Cože?!“ vyjekla.

Jako chlap, který za všech okolností zůstával policistou, nehodlal odjet, dokud nezorganizuje vydání Cameron a Ingrid za vraždu Dodge a té ženy v Eastside Innu. Následujícího dne dopoledne, necelých dvanáct hodin po svém propuštění, se vrátil na stanici a zamířil přímo do kanceláře Cumaliové. Hajrunnisa mu tlumeným hlasem sdělila, že šéfová stále ještě „podává hlášení“ – a zjevně se urputně drží verze, kterou jsem jí doporučil –, požádal tedy o rozhovor s tím, do jehož kompetence vyšetřování vraždy spadá. Po několika telefonátech ho mládenec v naleštěných vysokých botách dovedl do luxusní kanceláře bodrumského policejního náčelníka.

Vzpomínal jsem si na něj – viděl jsem ho, když na mne polovina jeho podřízených pořádala štvanici v lodní opravárenské dílně toho večera, co jsem udělal z Houby Boba placku. Náčelníkovi bylo něco přes padesát, byl to velký chlap se zarudlým obličejem, pěstěnou pletí a úhledným knírem v impozantní uniformě tak těsné, až hrozilo, že se její zlaté knoflíky každým okamžikem utrhnou. Byť byl nastříkaný kolínskou, táhl z něj nepříjemný zápach, a nemohu říct, že by mě to, co mi o něm Ben napsal, nějak zvlášť překvapilo.

Podle jeho dopisu mu náčelník sdělil, že byl přímo zavalen písemnými protesty právníků zastupujících Cameron i Ingrid: jak jsem předpokládal, jen co obě ženy odešly od výslechu, jemuž jsem je podrobil, okamžitě se svěřily do péče svých právních zástupců. Náčelník vysvětlil, že ho zmíněné písemné protesty přiměly, aby osobně přehodnotil všechny získané důkazy:

„Přirozeně jsem byl nucen ignorovat všechno, co údajně objevil muž, který si říkal Brodie David Wilson. Nebyl to dokonce ani příslušník FBI a do země přicestoval pod falešnou záminkou. Jak víme, měl své vlastní důvody, proč vyšetřování případu komplikoval a prodlužoval. Moje vlastní revize ukázala, že turečtí detektivové jako obvykle odvedli vynikající práci. Bylo zcela zřejmé, že jejich prvotní závěr byl správný – ke smrti pana Dodge došlo nešťastnou náhodou. Jeho pád byla tragická nehoda.“

Ben na něj nevěřícně zíral, velký Turek však jako by si ničeho nevšiml. Usmál se, zapálil si další cigaretu a rozpřáhl ruce.

„Samozřejmě jsem v takové věci nechtěl rozhodovat úplně sám, předložil jsem tedy důkazy i stanoviska právníků jednomu z našich nejváženějších místních soudců. Ani on neshledal žádný důvod, proč bychom měli obě ženy a další materiální svědky nadále zadržovat v Bodrumu. Navrhl – a já jsem s ním souhlasil – abychom jim vrátili cestovní pasy a propustili je na kauci až do doby případného dalšího šetření.“

„Propustili?“ opakoval po něm Ben, jehož to tvrdě zasáhlo a už zase si připadal jako šampion mrtvých. „Kolik dělala ta kauce?“

Turecký policista se pokusil z otázky vykroutit. „Bylo jich celkem deset… nejsem si jistý… musel bych se podívat do složky…“

„Kolik?“ vyštěkl Ben a ani se už nesnažil skrývat vztek.

Náčelník upustil od veškeré snahy o předstíranou zdvořilost. „Dvě stě tisíc dolarů za každého,“ zavrčel.

Deset lidí – dva miliony dolarů! Byl to obrovský balík – ale ne pro Cameron. Ben se ani nemusel ptát, co udělala – pochopitelně úplatek zaplatila a vykoupila jim tak cestu z Turecka.

„Kdy odjely?“ zeptal se zoufale.

„Jsou to tři dny. Nalodily se na tu velkou jachtu a za hodinu už vyrážely na moře.“

„A co když vaše ‚další šetření‘ objeví něco nového?“ zeptal se hořce Ben. „Co budete dělat potom?“

„Napíšeme jim a požádáme, aby se vrátily. Jak jsem už ale říkal, jsem si jistý, že to nebude třeba.“ Ben psal, že se ten chlap téměř usmíval.

Jak už jsem se zmínil, nepřekvapilo mě to. Když ze scény zmizela FBI i s výsledky veškeré práce, kterou jsem odvedl, náčelník bodrumské policie a zkorumpovaný soudce si spočítali, že mají Cameron zahnanou do kouta, a udělali totéž, co dělaly celé generace jejich otomanských předchůdců – natáhli ruku.

Ben napsal, že nemohl prakticky nic dělat – obě pachatelky zmizely z Bodrumu a Cameronin úplatek se postaral o to, že se rozprchli i všichni svědkové. Pomyslel si, že by snad mohl případ znovu otevřít v New Yorku, byl však realista a uvědomoval si, že s omezenými prostředky a v situaci, kdy je jedna z vražedkyň oficiálně vedená mezi mrtvými ze Světového obchodního centra, nemá naději, pokud se obě ženy nevrátí do Ameriky. A s takovou spoustou peněz se rozhodně vracet nepotřebovaly – mohly po zbytek života cestovat po světě.

Několik minut jsem tiše seděl, přemýšlel o obou ženách a jejich zločinech, ale ani tehdy jsem si na to nevzpomněl. Ne, ta Ingridina poznámka, že vůbec netuším, o co jde, mi na mysli nevytanula.

Kapitola 49

Druhý dopis, ten adresovaný Judu Garrettovi přes Oválnou pracovnu, byl od Battleboie.

Byl napsaný lépe, než jsem si uměl představit, a protože jsem hromotluka znal, byl jsem si jistý, že se nad ním musel potit celé hodiny.

„Měl jsem pouta na rukou i na nohou,“ napsal mi, „a jako jeden z deseti vězňů jsem seděl v autobuse se zamřížovanými okny. Jeli jsme po ranveji na letišti La Guardia a měli nás naložit na let společnosti Con Air do věznice v Kansasu, když nás zastavily dva černé SUV s ječícími sirénami.

Pomyslel jsem si, že ti chlapi, co v nich sedí, musejí mít zatraceně vysokou bezpečnostní prověrku, když se můžou takhle prohánět po letišti, jinak jsem se o ně ale nijak nezajímal.

Zrovna ten den ráno jsem napsal Rachel, řekl jsem jí, aby na mě nečekala, a snažil jsem se v duchu srovnat s tím, že strávím patnáct let v Leavenworthu.“

Vylíčil mi, jak dva maršálové Spojených států, kteří s nimi seděli v autobusu – a kteří do něj nepřestávali rýpat kvůli jeho objemnosti a výstřednosti –, vystoupili a zamířili k mužům v oblecích, co vylézali z obou SUV.

Služebně nejstarší z nich – z něhož se vyklubal vysoce postavený funkcionář ministerstva spravedlnosti – se legitimoval a začal štěkat povely. Před očima odsouzenců pozorujících celou scénu zamřížovanými okny, oba maršálové okamžitě znovu vlezli do autobusu a začali se mezi vězni prodírat dozadu.

„Zastavili se až u mě, odemkli řetěz, kterým jsem byl připoutaný k sedadlu, a vedli mě ke dveřím. Zeptal jsem se, co to má sakra znamenat, ale neodpověděli mi. Nejspíš to sami taky nevěděli. Venku na ranveji mi ministerský funkcionář předal dopis. Roztrhl jsem obálku a viděl jsem, že je z Oválné pracovny, nechápal jsem ale, co to znamená – prvně v životě jsem nebyl schopen kalkulovat. Když jsem ho dočetl, nechybělo mnoho, abych se rozbrečel. Byla to prezidentská milost. ‚Za služby pro obranu vlasti,‘ stálo tam. Bůh ví, co jste zač, ale slíbil jste, že uděláte všechno, co je ve vašich silách, abyste mi pomohl, a slib jste splnil.“

Napsal, že když byly vyřízené všechny formality, vrátil se do Starého Japonska, proběhl celým bytem, aniž by si alespoň vyzul boty, a našel Rachel celou vystresovanou v koutě ložnice. Vzhlédla, uviděla ho a na okamžik si pomyslela, že je to jen sen. Pak se sen usmál, rozpřáhl paže a jakožto syn zbožných katolických rodičů užaslým tónem prohlásil: „Je to evangelium svatého Marka, zlato – kapitola šestnáctá, verš šestý.“

Neměla tušení, o čem mluví, a bylo jí to jedno – nechala ho, aby ji stiskl ve svém medvědím objetí, políbila ho, a když takhle dlouhou chvíli setrvali a postáli v tiché vděčnosti, posadil se a napsal mi dopis.

„Dal jste mi druhou šanci – šanci na život, na lásku, na děti. Jak se dá za něco takového poděkovat?“ ptal se.

„Tuším, že už se nikdy neuvidíme, ale vždycky si pamatujte, že každý rok v tento den prostřeme u večeře i pro vás a budeme čekat, až zaklepete na dveře.

Cestujte bezpečně a kéž vás Bůh, ať ho znáte pod jakýmkoli jménem, ochrání.“

Kapitola 50

Následujícího dne, po své obvyklé rutině cvičení a fyzioterapie, jsem provedl důkladnou inventuru svého zdravotního stavu. Ačkoli bylo zřejmé, že se noha hojí, musel jsem přiznat, že pokud chci, aby se někdy stoprocentně zotavila, budu muset dramaticky zvýšit množství práce, jímž ji zatěžuji.

Promluvil jsem si o tom s doktorem a ještě toho večera – po večeři, když se vesnice ponořila do tmy – jsem se poprvé odvážil vyjít ven z domu. Pomalu, bez své provizorní berly i bez vycházkové hole, jsem procházel úzkými uličkami a kráčel podél pobřeží, nohu jsem táhl v jakémsi podivném belhavém způsobu chůze, a byť jsem byl čím dál unavenější, nutil jsem ji fungovat dál.

Bylo to pomalé a nesmírně bolestivé, ale po dvou hodinách jsem konečně znovu prošel venkovními vrátky a zhroutil jsem se v obývacím pokoji. Doktor už byl v posteli, a když jsem se trochu vzpamatoval, využil jsem příležitosti a pustil jsem se do hledání v jeho přetížených policích s knihami. Zastrčený vzadu jsem našel prachem pokrytý výtisk bible, kterou mu otec daroval k promoci na medicíně.

Nalistoval jsem evangelium svatého Marka, kapitolu šestnáctou, verš šestý. Byl to překlad krále Jakuba, a i když snad nejste věřící, slova jsou přesto nesmírně krásná. Dlouhou dobu jsem seděl, přemýšlel o Battleboiovi a Rachel, a byť nemohu říct, že jsem se modlil, cítil jsem vděk za to, že z celé té strašlivé záležitosti vzešla alespoň jedna dobrá věc.

Následujícího večera jsem se navzdory bolesti a únavě do těch nemilosrdných ulic vydal znovu. A další večer zase, jakož i večer poté. Nikdy jsem nikoho nepotkal, nikdy jsem s nikým nemluvil – byl jsem pouhým stínem ve tmě, ale stínem pomalu sílícím.

O měsíc později, když jsem se denně vypravoval dál a dál, jsem už sebral tolik sebedůvěry, že jsem se rozhodl podrobit nohu extrémní zkoušce – patnáctikilometrové výpravě po pobřežní stezce a dolů do zřídkakdy navštěvované rybářské vesničky, o níž doktor tvrdil, že patří k nejkrásnějším na celém pobřeží.

„Nezapomeňte navštívit loděnici,“ kladl mi na srdce. „Dodnes používají stará řemesla; je poslední, která ještě pracuje se dřevem.“

Vydal jsem se na cestu za časného chladného rána, doprovázen štiplavým větrem, a procházel jsem liduprázdnými kopci jižního Turecka, kde mi jedinými společníky byly vůně borovic a šplouchání nepokojného moře, a ke svému překvapení se mi šlo relativně lehce. Pořád ještě jsem kulhal a čas od času jsem si byl nucen odpočinout – ale necítil jsem už tu krutou vysilující bolest a věděl jsem, že se můj čas trávený v doktorově domě chýlí ke konci.

Pobřežní stezka se konečně stočila dolů do vesnice – nedotčené turistikou, autentické změti chalup a lodních přístřešků, domovu mužů a žen, jejichž životy se celá staletí téměř nezměnily.

V ospalé hospůdce jsem poobědval čerstvé plody moře, došel jsem do loděnice na jednom konci malé zátoky a zjistil jsem, že měl doktor pravdu – bylo úžasné vidět rozpálené staré pece, kouř vznášející se ve vzduchu a řemeslníky ohýbající a tvarující dlouhá prkna, která používali k opravě zavalitých rybářských člunů pro příští sezonu. Nikdo si mě nevšímal, když jsem procházel mezi hromadami vyrovnaného prosychajícího dřeva a přemýšlel o tom, kolik báječných dovedností svět ztratil, kolik cenných věcí z něj zmizelo, aniž by si toho někdo z nás vůbec všiml. Starci se svými dláty a ručními pilami byli kdysi nejlépe placenými členy své komunity, a kým jsme je nahradili? Finančními analytiky a mladými peněžními makléři.

Zabočil jsem za roh… a zarazil jsem se. Na opačném konci loděnice, pod prověšenou plachtovou stříškou, stála vysoko na klínovitých zarážkách plachetnice s dřevěným trupem. Byla přibližně dvacet metrů dlouhá, pravděpodobně půl století stará, a byť nebyla natřená a neměla zdvižené stěžně, bylo zcela zřejmé, že to kdysi bylo nádherné plavidlo.

Ten, kdo ji vlastnil, využil téměř zapomenutých dovedností loděnice a pustil se do její renovace, podle vrstvy prachu na záďovém zrcadle mu však zřejmě buď došly peníze, nebo ztratil zájem. Došel jsem blíž a odtáhl jsem část plátěné střechy, aby na ni dopadalo pravidelnější světlo. Vždycky jsem si myslel, že neexistuje nic žalostnějšího než opuštěný člun, ale práce, která byla na téhle lodi odvedená, byla prvotřídní a to jí dodávalo důstojnost, vymykající se tísnivým okolnostem, v nichž se nacházela.

Díky Billovým lekcím z Long Island Soundu jsem toho o lodích hodně věděl a stačilo mi podívat se na ni, abych si byl jistý, že je to kocábka, která si dokáže poradit téměř se vším.

„Je na prodej,“ ozval se za mnou mužský hlas, jehož angličtina byla na tak zasutý kout světa vynikající.

Otočil jsem se a domyslel jsem si, že je to majitel loděnice. Byl to muž něco po třicítce s ochotným úsměvem, který se nejspíš snažil, aby jeho firma vydělávala a udržela vesnici při životě.

„Objevil ji jeden bohatý Rus a přivezl ji sem,“ rozpovídal se. „Ve své době vyhrála Fastnet, Transpac, závod ze Sydney do Hobartu a většinu ostatních klasických námořních jachtařských závodů. Než jsme ji sem dostali, léta hnila na nějakém kotvišti na řeckých ostrovech, tak jsme začali od kýlu nahoru.“

„A co se stalo pak?“ zeptal jsem se.

„Rus se přestal ozývat, ale ještě důležitější bylo, že přestal platit účty – nejspíš buď zkrachoval, nebo ho nějaký jiný oligarcha dal zabít.“

Spíš to druhé, pomyslel jsem si: to byl způsob, jímž se v Rusku řešila většina obchodních sporů. Majitel loděnice ukázal na starý žebřík opřený o bok lodě. „Prosím,“ vybídl mě, vylezl jsem tedy nahoru a vyskočil na širokou týkovou palubu.

Viděl jsem, že kajuta je posazená pěkně dozadu, solidní a nízká, zatímco kormidelní kolo bylo umístěné vysoko, takže poskytovalo královský výhled na moře. Nebylo těžké pochopit, proč se ji Rus rozhodl zachránit.

Zašel jsem do kormidelny, sešel do podpalubí a v klidu jsem si prohlédl kuchyňku a ložnice. V těch letech, kdy jsem jachtařil, jsem slyšel muže říkat, že jednou za život nějaká loď námořníka osloví, a bylo mi jasné, že tahle loď je – v dobrém či ve zlém – souzená mně.

Majitel vylezl na palubu za mnou, a když jsem se vynořil z předního příklopu, našel jsem ho u sady vrátků. „Jak dlouho bude trvat, než ji natřete?“ zeptal jsem se.

„Týden,“ odpověděl.

„Sehnat pro ni plachty bude problém…“

„Ještě máme ty původní – jsou záplatované, ale funkční. Pojďte do kanceláře a já vám ukážu její záznamy.“

O dvacet minut později jsem se s ním dohodl na ceně a přidal jsem dvacet tisíc navíc za modernizaci navigačního zařízení a za její zásobení potravinami, palivem a vodou. Půjčil jsem si majitelův mobil, vyšel jsem ven a zavolal jsem Finbaru Hanrahanovi do New Yorku, abych zařídil převod peněz na majitelův účet.

Starý právník se neptal, na co je potřebuji – když slyšel, že jsem v Turecku, pravděpodobně předpokládal, že jsem tam v nějaké vládní záležitosti, a netlačil na mě. Ještě než jsem zavěsil, požádal jsem ho, aby poslal ještě třicet tisíc doktoru Sydneyovi jako kompenzaci za všechno, co pro mne udělal. Rozhodl jsem se už, že se k němu nebudu vracet, budu přespávat na lodi a dohlížet na práci, kterou je třeba udělat. Měl jsem svůj batoh a v něm SIG a dopisy – nic jiného jsem nepotřeboval. A loučení jsem nikdy neměl rád.

Vrátil jsem se do kanceláře a vzpomněl jsem si na jednu věc, na kterou jsem se ještě nezeptal. „Jak se jmenuje?“

„Nomád,“ odpověděl majitel.

Přikývl jsem. Pokud jsem vůbec měl nějaké pochybnosti, že je loď souzená mně, jméno je rozptýlilo. Myslím, že už jsem se o tom zmiňoval – ve velice starém významu toho slova znamená „Saracén“ tuláka, nomáda.

Kapitola 51

Vyrazil jsem časně jednoho pondělního rána, a ačkoli byla loď pro jednu osobu v podstatě příliš velká, dovednosti, které jsem se naučil od Billa, se mi rychle znovu vybavovaly a zjistil jsem, že pokud si nekladu příliš ambiciózní cíle, jsem ji schopen docela dobře zvládnout.

Musel na ni ovšem být zvláštní pohled, s čerstvě natřeným trupem, vyrudlými plachtami a záplatovaným spinakrem, ale nemělo smysl lámat si s tím hlavu: byla už tak pokročilá roční doba a zima se blížila tak mílovými kroky, že jediná další plavidla, která jsem viděl, byla vždy jen někde daleko na obzoru.

Jak jsem nacházel sebedůvěru a vracelo se mi jachtařské umění, zjišťoval jsem, že je Nomád stále schopen dosahovat úžasné rychlosti, a po třech týdnech jsem se kvapem blížil k italské botě, přičemž jsem měl v plánu zamířit po Jaderském moři do chorvatského Splitu.

Zastavil jsem se na odlehlé malé výspě na západním pobřeží Řecka – nebylo tam nic víc než obchod se smíšeným zbožím a zchátralé molo –, abych doplnil palivo a nakoupil čerstvé zásoby. Postarší majitel mi načerpal naftu, uložil nakoupené ovoce a mléko do kartonů a přihodil k nim hromadu starých čísel International Herald Tribune, která mu za posledních několik měsíců zůstala neprodaná.

„Klidně si je vezměte, jinak bych je spálil.“

O dva dny později, když jsem popíjel kávu v pozdním odpoledním slunci, plavil se podél vylidněného pobřeží a zbývalo mi jen několik posledních nepřečtených výtisků, narazil jsem v jednom z nich vzadu na článek, téměř utopený vedle finančních stránek. Nepsalo se v něm nic zvláštního, byla to zpráva, jakou se dočtete každou chvíli, jen stručné oznámení, že řecká policie nezjistila žádné podezřelé okolnosti ohledně smrti mladé Američanky, která spadla do moře z paluby své luxusní jachty u pobřeží smetánkou oblíbeného ostrova Mykonos.

„Žena, bývalá manželka bohatého dědice automobilového impéria Dodge…“

Předklonil jsem se a rychle jsem očima přelétal odstavce, až jsem našel jméno: Cameron byla mrtvá. Podle policie spadla ze zádi své jachty pod vlivem omamných látek – v článku se psalo, že místní soudní lékař našel v jejím těle koktejl rekreačních drog a alkoholu.

Uprostřed textu byla fotografie, na níž Cameron a Ingrid zavěšené do sebe pózovaly i s Ingridiným toulavým voříškem před nějakou impozantní barokní budovou. S narůstajícím pocitem děsu jsem přelétl zbytek článku, abych zjistil, co to znamená.

Odpověď jsem našel o pár odstavců níž. Psalo se tam, že se Cameron právě znovu provdala, uzavřela manželství s Ingrid Kohlovou, ženou, s níž se nedávno seznámila v tureckém Bodrumu.

„Obě ženy byly mezi prvními, které využily nové německé legislativy umožňující uzavírání manželství mezi osobami stejného pohlaví,“ stálo v článku.

„Odletěly do Berlína a nechaly se na městské radnici sezdat jen čtyři hodiny poté, co zmíněný zákon vstoupil v platnost; svědky obřadu byli dva náhodní cizí lidé, které si přivedly z ulice, a jejich pes Giancarlo.

Manželský pár pak zahájil svatební cestu tím, že se vrátil na palubu své jachty kotvící nedaleko…“

Vstal jsem, došel jsem k zábradlí na pravoboku a snažil jsem se normálně dýchat. Slunce se rozpouštělo v moři, ale já jsem to sotva vnímal. Ingrid měla pravdu: vůbec jsem netušil, o co jde. Byl jsem si však jistý, že teď už to vím.

Všechny mé zkušenosti – a veškerá moje intuice – mi říkaly, že jakmile odjely z Berlína coby manželský pár, Cameronin život byl v podstatě u konce. Ačkoli jsem to nemohl dokázat, byl jsem přesvědčený, že ten mistrovský plán, který si Ingrid vymyslela ve víru událostí jedenáctého září, měl jednu tajnou doložku, o níž Cameron nic nevěděla – Ingrid měla v úmyslu postarat se o to, že to bude ona, kdo zdědí Dodgeovo bohatství. Copak ale Ingrid Cameron nemilovala? ptal jsem se sám sebe jako věčný vyšetřovatel. Odpověď už jsem však znal – její dlouholetá milenka ji zradila a opustila. Ingrid Cameron nemilovala, ona ji nenáviděla.

Pokud bylo moje přesvědčení správné, neměla samozřejmě problémy se zakrýváním svých pravých citů: byla to herečka a vydržela svoji roli hrát až do samého konce. Když se pak vzaly, věděla, že ani nemusí Cameron přemlouvat k sepsání poslední vůle – jako její legální choť dědila všechno, i kdyby Cameron zemřela bez testamentu.

Zbytek už musel být snadný – večírek trvající dlouho do noci, intimní chvilka na zádi, poslední polibek v měsíčním světle a štíhlá ruka shazující Cameron přes zábradlí, zatímco velká jachta uháněla dál.

Ve skomírajícím světle jsem svěsil hlavu a vyčítal jsem si, že jsem to nepředvídal, ačkoli – Bůh ví, že je to tak – se mi dostalo varování. Odtrhl jsem se od zábradlí a vrátil jsem se, abych se podíval na datum těch novin.

Byly už několik měsíců staré a uplynulo příliš mnoho času – jachtu už nepochybně prodala a zbytek peněz převedla labyrintem nevysledovatelných zahraničních firem, až skončily v nějaké bance podobné té Richeloudově.

Někdo tak chytrý jako Ingrid Kohlová – nebo jak se ve skutečnosti jmenovala – měl určitě připravenou novou totožnost a nový život a bylo mi jasné, že se už stačila ztratit v anonymitě světa, chráněná svou bezmeznou inteligencí a vynalézavostí.

Byla nejlepší ze všech, které jsem kdy poznal, a přece… a přece… měl jsem silný pocit, že někde… na nějakém cizím břehu… na ulici nějakého neznámého města… v Tallinnu nebo v Rize… v Dubrovníku nebo v Krakově… uvidím tvář v davu…

Kapitola 52

Seděl jsem na palubě ještě dlouho poté, co padla noc, a přemýšlel jsem o obou ženách i o událostech, které svedly naše životy dohromady.

V roli tajného agenta byla tma odjakživa mým přítelem, ale od návštěvy Arény smrti jsem se jí bál a měl jsem podezření, že tenhle strach přetrvá všechno ostatní v mém životě. Vstal jsem, abych rozsvítil navigační světla a zkontroloval kurz. V polovině cesty přes palubu jsem se zarazil.

Zdálo se, že můj kurz už je stanovený. Zíral jsem na rozestavení hvězd, na polohu měsíce i na sklon hladiny. Když jsem se zaposlouchal, slyšel jsem ticho tak hlasité, že ječelo.

Tady už jsem byl.

Byla to ta vize budoucnosti, kterou jsem viděl, když jsem se oné noci díval z okna Oválné pracovny. Přesně jak jsem to tehdy zahlédl, byl jsem sám na staré jachtě s vyrudlými a záplatovanými plachtami a vítr mě hnal do tmy, kde jsem se i s lodí ztrácel na nekonečném moři.

Dnes přišla ta pravá noc, tohle byl ten pravý okamžik; osamocen jsem čekal, sotva jsem se odvažoval dýchat a sledoval jsem, jak se moře valí ke mně. Nomád se naklonil a kolem přídě se rozstříkla bíle zpěněná voda, když vítr na okamžik polevil a rychle znovu zesílil. Nabírali jsme rychlost a já jsem přistoupil k zábradlí a chopil jsem se vrátku. Lanoví začalo pod náporem větru zpívat, a byť na černě přemalovaném oceánu nebyla živá duše, nebyl jsem už sám.

Bill Murdoch stál u druhého vrátku, jeho široká ramena se vlnila a znovu se smál a křičel na mne, abych ji zatraceně stočil čelem proti větru.

Na přídi zatím nějaká žena šplhala po lanoví a rozsvěcela navigační světla. Protože jsem byl ještě tak mladý, když mi zemřela matka, pamatoval jsem se na ni jen velice matně a bylo pro mne zdrojem tajné bolesti, že s každým dalším rokem jsem byl méně schopen vybavit si zřetelně její obličej. Dnes večer jsem ji viděl jasně ozářenou navigačními lampami a rozeznával jsem každý detail.

Za zády se mi ozvaly hlasy hovořící polsky. Žena, kterou jsem viděl na fotografii, jak pevně drží své děti a odvádí je do plynové komory, teď byla se mnou na palubě. Seděla v kajutě, zestárlá a spokojená, s dospělými dětmi a vnoučaty všude kolem sebe.

Ano, všechno umíralo, a to, co jsem viděl, byla nepochybně vize smrti, nebyla to však moje smrt – byla to smrt jiného druhu. Přesně jak mi před tolika dlouhými lety říkal onen buddhistický mnich na cestě do Doi Sam Muanu: chceš-li být svobodný, stačí jen vzdát se toho, na čem lpíš.

A pod tou klenutou oblohou, při plavbě po vínově temném moři, jsem si uvědomil, že jsem byl zrozen pro tajný svět. Bylo mi souzeno stát se agentem. Nevybral jsem si to sám, nikdy jsem o to doopravdy nestál, ale bylo to poslání, které jsem dostal do vínku. Když jsem vyrážel na svoji pouť, považoval jsem to za břímě, té noci jsem však viděl, že je to dar.

Věděl jsem také, že sice ne tento rok, ale možná ten příští, se vrátím do New Yorku. Jistého dne v určenou hodinu dojdu k budově nedaleko Canal Street, zazvoním u dveří a vyjdu po schodech do Starého Japonska.

Dveře bytu se otevřou a uvnitř uvidím stůl prostřený pro tři osoby; věděl jsem totiž, že muž, který tam bydlí, vždycky dodrží slovo.

Rachel mě bude pozorovat, zatímco Battleboi se rozesměje a rozpřáhne ke mně své obrovské paže. Po chvíli si pohlédneme do očí a on se mě zeptá, proč jsem přišel.

Usměju se a nic na to neřeknu, v hloubi duše však budu znát odpověď, budu přesně vědět, co jsem nechal za sebou: je to zapsáno v evangeliu svatého Marka, v kapitole šestnácté, verši šestém.

Tam je ona část epického příběhu o zmrtvýchvstání, o návratu k životu. „Vstalť jest,“ píše se tam.

Vstalť jest.

PODĚKOVÁNÍ

Myslím, že to byl John Irving, držitel jak Národní knižní ceny za román, tak i Oscara za filmový scénář, kdo řekl, že psát film je jako plavat ve vaně a psát román je jako plavat v oceánu.

Četl jsem tu poznámku dlouho před tím, než jsem se pustil do psaní Poutníka, ale ani pak jsem nebyl připravený na to, jak obrovský je onen oceán a kolik úsilí budu muset vynaložit, abych ho přeplul. Nikdy bych to nedokázal bez spousty lidí v doprovodných člunech, kteří mě hlasitě povzbuzovali a občas křičeli „Žralok!“, když se jim zdálo, že ochabuji. Bylo by skutečně neotesané, kdybych jejich pomoc neocenil a od srdce jim nepoděkoval.

Především Dougu Mitchellovi, skutečně skvělému filmovému producentovi a ještě lepšímu příteli po více let, než mám chuť si připomínat. Nejenže mi poskytoval moudré rady, ale vyjadřoval mi svoji podporu a víru ve chvílích, kdy jsem obojí hrozně potřeboval. Georgi Millerovi – filmovému režisérovi a držiteli Ceny Akademie –, který kdysi vešel do kanceláře, kde jsem pracoval, a zeptal se, jestli bych s ním nechtěl spolupracovat na jednom scénáři. To odstartovalo moji pouť, moji snahu o vyprávění příběhů, která od té doby neskončila a bude pravděpodobně pokračovat, dokud – jak jsme říkali v Šíleném Maxovi 2: Bojovníkovi silnic – „můj život nevybledne a oči se nezakalí“.

Musím poděkovat celému týmu ze Secoma Group v Evropě, zejména Tonymu Fieldovi, Louise Knappové a Carolině Scaviniové – vesměs lidem velice zběhlým v podnikatelském světě – za jejich přátelství, neochvějnou loajalitu a obrovskou praktickou pomoc. Postarali se o takovou spoustu věcí a pomohli mi tolika nečekanými způsoby, že vím, že svůj vděk nikdy nedokážu adekvátně vyjádřit. Jsem si vědom, že by se autor k něčemu takovému neměl přiznávat, ale taková je pravda.

Françoisi Micheloudovi a Clémentu Bucherovi, dlouholetým přátelům a obchodním partnerům, kteří mě provedli složitou spletí života ve Švýcarsku a vnesli tak do našich životů mnoho potěšení a zajímavosti. Právě na jejich návrh jsem je doprovázel při návštěvě koncentračního tábora v Natzweiler-Struthofu – pochmurného a děsivého místa, kde jsem dlouhou dobu samotný stál a díval se na fotografii ženy vedoucí vlastní děti do plynové komory a zrodil se ve mně zárodek nápadu.

Bill Scott-Kerr je vydavatel Transworldu, jehož součástí je i nakladatelství Bantam Press. Jeho bezuzdné nadšení, inteligentní poznámky, břitké ediční úpravy, geniální marketing, neochabující podpora a hluboké znalosti tajemného fungování vydavatelského světa – což je téma, které by si podle mého názoru zasloužilo román Dana Browna –, to vše překonalo cokoli, co jsem čekal. A co jsem si pravděpodobně zasloužil. Jen doufám, že budu mít příležitost pokračovat dál po stejné cestě s ním i se zbytkem úžasného týmu v Transworldu i v Random House.

Totéž platí pro Stevena Maata, mého nakladatele v Nizozemsku, který jako první koupil můj rukopis – v té fázi byl hotový sotva ze třetiny a navíc šlo o dílo debutujícího romanopisce. Odjakživa Holanďany považuji za statečné a inteligentní lidi, ale teď už si tím jsem jistý. Díky, Stevene.

Jay Mandel v New Yorku a Cathryn Summerhayesová v Londýně tuto knihu zastupují – a vyřizují při tom moje nesčetné šílené e-maily – vždy zdvořilým, velice inteligentním a potřebně bezohledným způsobem. Oba jsou literární agenti u WME a odvádějí skutečně vynikající práci. Kéž se jim dlouho daří.

Don Steele zcela vážně hrozí tím, že právníkům získá dobré jméno. Jako specialista na zábavní průmysl u firmy Hansen, Jacobson v Los Angeles je jedním z doopravdy dobrých chlapů – a navíc skvělým právníkem – ve městě, kde je těch i oněch zatraceně málo. Nepřekvapuje, že pracuje právě pro tuhle firmu – Tom Hansen je člověk s vynikajícím vkusem a inteligencí a obklopuje se podobně založenými lidmi. Díky jim oběma.

Zvláštní zmínku musím vyhradit pro Briana a Sandi Makiovy za veškerou podporu a víru, kterou už tolik let prokazují – nejen mně, ale i mému projektu. Brian se jako nenasytný čtenář prokousal všemi verzemi románu a vždy přišel s hromadou užitečných návrhů a přehršlí gramatických oprav. Ne vždy se sice shodneme na správné formulaci angličtiny, to ovšem nijak nesnižuje jeho obrovský přínos! Velké díky jim oběma.

Jennifer Winchesterová pomáhá způsobem, který dokážeme plně ocenit jen já a moje rodina. Vždy trpělivá a vyrovnaná stála neustále po mém boku a nikdy se nerozčilila ani neurazila – dokonce ani ve chvílích, kdy jsem já tak činil zdánlivě nepřetržitě. Děkuji jí a také speciálně Marince Bjelosovicové, která pro nás tak usilovně pracuje už osm let. Jsem si jistý, že jí to musí připadat mnohem déle.

Mým dětem – Alexandře, Stephanie-Marii, Connorovi a Dylanovi – mockrát děkuji za neomezenou podporu a bezvýhradnou víru. Díky vám to všechno stálo za to. Speciálně se musím zmínit o Dylanovi. Každé ráno přišel do mé pracovny, prohlédl si stránky, které jsem přes noc vyplodil, a pokýval hlavou. „Jde ti to dobře, tati,“ prohlásil pokaždé. Byly mu čtyři roky, neuměl ještě číst – a já nepochybuji o tom, že to zůstane nejhřejivější kritikou, jaké se mi kdy dostane.

Konečně pak Kristen, mé manželce – mé nejlepší kamarádce, mé diskusní partnerce, mému společníkovi na každém kroku téhle pouti – děkuji ti. Vyslechla si nesčetné špatné nápady, uměla je šetrně pohřbít a vždycky poznala ty dobré, když jsem měl to štěstí, že jsem s nějakým přišel. Všechny omyly v této knize jsou moje, ale za všechno, co je v ní dobré, vděčí v obrovské míře jí. Nikdy bych ji nedokázal napsat bez Krisiny neochvějné pomoci, rady a podpory. Titul Já, Poutník je s láskou věnován jí.

TERRY HAYES

JÁ, POUTNÍK

Z anglického originálu I am Pilgrim,

vydaného nakladatelstvím Bantam Press – Transworld Publishers v Londýně roku 2013,

přeložil Pavel Medek

Obálku podle původního návrh upravila Soňa Šedivá

Redigovala Alena Jíchová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub, Nádražní 32, 150 00 Praha 5, v Praze v roce 2014

jako svou 1233. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit na internetovém knihkupectví