Černý baron

Jack Higgins

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány válečné

Byl to jeden z nejneuvěřitelnějších a přísně utajovaných příběhů druhé světové války. Osud tomu chtěl, aby dvě letecká esa, dvojčata Max von Halder z Berlína a Harry Kelso z Bostonu, bojovala na nepřátelských stranách. Hluboké bratrské pouto, které je pojilo, poté přímo či nepřímo ovlivnilo průběh války. Po mnoha letech se může konečně s jejich příběhem seznámit i veřejnost.Války se vedou na mnoha bojištích a jedním z nich je i ocelově šedá obloha nad průlivem La Manche. Osud tomu chtěl, aby se tu jednoho dne po mnoha šarvátkách a únicích setkali dva bratři, dvojčata, z nichž každý hájí jiné barvy. Ovšem nejtěžší boj, který je čeká, musí snést ve svých srdcích.

Mé ženě Denise

Za všestrannou pomoc při psaní této knihy.

Umí všelicos, ale pilotka je skutečně excelentní.

ANGLICKÝ KANÁL

1997

Když vynechal motor na pravém křídle, hned jsem si uvědomil, že máme pořádný malér. Celý tenhle výlet byl na draka od samého počátku.

Společně se svou ženou jsme trávili několik dní v našem domku na Jersey. Jednoho dne jsem našel na záznamníku naléhavou žádost velkého hollywoodského producenta o práva na zfilmování jedné z mých knih. Znamenalo to okamžitě se dostat zpátky do anglické domovské základny do našeho domku v Chichesteru. Zavolal jsem na letiště jako obvykle a objednal si aerotaxi. Zrovna ale neměli volný letoun, přesto se nakonec řešení našlo. Z bretaňského pobřeží, z Granville, přiletěla Cessna 310. Pilotoval ji poněkud přestárlý pilot. Jmenoval se Dupont. Ztracenci si příliš vybírat nemohou, a tak jsem si let okamžitě domluvil. Předpověď počasí za moc nestála a my jsme se chtěli veškerým trablům tentokrát vyhnout. Protože cessna má dvojité řízení a má choť je vynikající aviatičkou, vybrala si sedadlo vedle pilota a já si vlezl dozadu.

Díkybohu.

Mlha zahaluje kanál a ostrovy v něm s neuvěřitelnou rychlostí. Během okamžiku je vše pokryto neproniknutelnou clonou. Přesně totéž nastalo, když jsme z Jersey odstartovali. Deset minut letu bylo pěkně, ale pak ostrov pokryla taková mlha, že nebylo možné spatřit francouzské pobřeží, ale ani blízký ostrůvek Guernsey.

Zamířili jsme na Southampton na jižním pobřeží Anglie. Na Dupontově tváři se perlily krůpěje potu, šedé vlasy a mírné bříško na první pohled nasvědčovaly, že má už šedesátku za sebou.

Denisa měla na uších sluchátka. Mně podala druhý pár. V okamžiku, kdy se Dupont bavil s řídícím centrem, převzala pilotáž letounu. Když Francouz znova převzal letoun, otočila se ke mně, aby mi sdělila špatné zprávy.

„Jsme v pěti tisících. Všude tu je strašná mlha. Southampton nepřijímá, žádné jiné letiště na východě také ne. Zkusíme to v Bournemouthu. Vůbec se mi to nelíbí.“

Když už jsem jako dítě přežil výbuchy bomb IRA v belfastském Shankillu a další drobné příhody v průběhu mé služby v armádě, tak jsem se naučil brát život s nadsázkou.

V řevu motorů jsem se usmál. S důvěrou v schopnosti své ženy jsem v palubním baru našel lahvinku šampaňského Moët & Chandon a trochu jsem ho rozlil do plastikových kelímků. Podle mého vše bylo v pořádku. Skutečnost však byla poněkud jiná.

O několik sekund později vynechal motor na pravém křídle. Náhle se z motoru vyvalil sloup černého dýmu a pak se pomalu rozplynul.

Dupont se pustil do zápasu s řízením, zběsile něco nastavoval, ale my neustále ztráceli výšku. Zmatený pilot začal panicky křičet na letové řídící centrum v Bournemouthu. Dokonce i francouzsky. Má žena, chladnokrevná a v tomto okamžiku sladce rozkošná, mu ale rukou naznačila, aby přestal.

„Paliva máme tak na hodinu,“ analyzovala situaci. „Máte nějaké návrhy?“ převzala komunikaci s letovým řídícím centrem.

Shodou okolností pozemní navigátor byla také žena. I ona zachovala naprostou chladnokrevnost.

„Nemohu vám nic zaručit, ale vsaďte na Cornwall. Ještě tam přijímají. Nejlepší bude Cold Harbour, maličký rybářský přístav blízko Lizard Pointu. Mají tam přistávací dráhu, kterou používala RAF v druhé světové válce. Není udržovaná, ale k nouzovému přistání se použít dá. Předávám vaše koordináty záchrannému týmu. Držím vám palce.“

Dalších dvacet minut jsme letěli ve třech tisících. Informace v rádiu byly zmatené a díky statické elektřině s poměrně častými výpadky. Provazce mlhy nás omotávaly, aby pak přešly v hustý lijavec. Dupont už působil úplně vyčerpaně, nervozita ho plně ovládla. Promluvil jen občas, a to ještě ve francouzštině. Denisa tedy opět převzala velení. Letadlo začalo skákat a kývat se. Kolem nás zuřila bouře a z rádia se ozývaly neidentifikovatelné zvuky. Ze všech stran praskala statická elektřina.

Denisa, plně si vědoma kritické situace, předávala údaje o našem letu. „Nouzové volání! Pokusíme se přistát na polním letišti v Cold Harbour. Pravděpodobné mayday.“

Pak se v rádiu najednou rozlehl silný a zvučný hlas. „Zde Zec Acland z Královské národní záchranné služby, Cold Harbour. Dámo, tady přistát nemůžete. V žádném případě! Nevidím ani prsty na své ruce, a to si ji držím přímo před očima.“

Pro Duponta tato zpráva byla poslední ránou do vazu. Vzdychl, zkroutil se, jako by dostal křeč, a hlava mu spadla na stranu. Letoun se postavil na nos a začal padat k zemi. Denisa duchapřítomně převzala řízení. Postupně výšku s rutinou zkušeného pilota vyrovnala. Sklonil jsem se k omdlelému pilotovi a nahmatal puls na jeho krku.

„Tep je slabý, ale ještě žije. Vypadá to na infarkt.“

Odstrčil jsem Duponta stranou, aby jí nepřekážel.

„Pod sedačkou jsou záchranné vesty, natáhni mu jednu a pak mi tu druhou podej,“ řekla klidně.

Denisa nastavila letoun na automatického pilota a vsoukala se do plovací vesty. Postaral jsem se o Duponta a pak si navlékl svou.

„Budeme bumbat?“

„Skoro bych řekla, že už to tak vypadá.“ Znovu přepnula na ruční řízení. Má prostořekost byla jen důsledkem mého vnitřního strachu. „Máme ale březen, to se v té vodě moc neohřejeme.“

„Buď zticha!“ okřikla mě. „Občas to patří k věci.“ Když jsme začali dál klesat, znovu navázala spojení se záchrannou službou. „RNLI, Cold Harbour, jdeme dolů. Pilota postihl infarkt.“

„Dámo, jste si jistá, že víte, co děláte?“ znovu se ozval ten silný hlas.

„Naprosto jasně. Mám tu totiž ještě jednoho pasažéra.“

„Už jsem vyrozuměl záchranáře z královského námořnictva, ale v téhle slotě toho moc nezmůžou. Naše záchranná loď je již na moři a já jsem na palubě. Udejte svou pozici co nejpřesněji.“

Naštěstí byl letoun vybaven GPS systémem. Pomocí satelitu Denisa odečetla polohu a oznámila koordináty pro záchranáře na hladině. „Jdu okamžitě na přistání!“

„Dámo, vy máte vážně pro strach uděláno! Budeme tam na vás čekat. My se totiž taky nebojíme!“

Má žena si se mnou o létání hrozně ráda povídá, a tak jsem věděl, jaké problémy přináší přistání s lehkým dvojplošníkem na hladině moře. Musí se sestupovat na odpovídající výšku, se zataženým podvozkem, na plné klapky a s přiměřeným výkonem. S výpadkem jednoho motoru to je husarský kousek.

V slabém větru a malých vlnách, přistávej proti větru; při silných vlnách a větru, nalétávej na hřeben vlny paralelně. Jenže my teď nevěděli, co nás tam dole čeká. Neviděli jsme ani na krok.

Denisa ubrala plyn a začala sestupovat, já odečítal výškoměr. Tisíc, pět set. Nic. K sakru, nic není vidět… Pak ještě pár set stop, mlha se rozestoupila, spatřili jsme vodní hladinu… Malé vlny… Denisa vlétla do větru.

Na několik okamžiků jsem se opájel pocitem, jaká je skvělá pilotka. Poskakovali a klouzali jsme po vlnách, než jsme se zastavili. Já se ještě neprohrál z šoku, ale Denisa už měla dveře kabiny otevřené.

„Vytáhni ho ven!“ houkla na mě, když sama vylezla z letounu na křídlo.

Předklonil jsem se dopředu a odepnul Dupontův pás a hlavou napřed ho vystrčil ze dveří. Natáhla se pro něj, sklouzla po křídle do vody a vytáhla pilota ven. Pak jsem i já vyklouzl na křídlo. Hlavou mi prolétly myšlenky na údaje o přistání na hladině, které mi kdysi ukazovala. Většinou to trvá tak devadesát vteřin, než se letoun ponoří.

Denisa ve žluté záchranné vestě visela na Dupontovi a pomalu se nechala unášet vlnami. Když jsem je následoval, letadlo se zrovna začalo potápět.

„Proboha! Zůstal tam Tarquin!“

Toto nešťastné zvolání mé ženy rozhodně vyžaduje detailnější vysvětlení. Tarquin je totiž medvěd, i když zdaleka ne obyčejný. Kdysi jsme ho objevili v jednom vetešnictví v Brightonu. Měl na sobě koženou leteckou helmu, letecké boty a modrou kombinézu Královských leteckých sborů (Royal Flying Corps) z první světové války, zároveň s insigniemi, které později v druhé světové válce používala Royal Air Force. Medvídek měl ve výsostných znacích a hodnostech naprostý zmatek. V jeho tváři se zračil tajemný výraz, což zase nebylo takové překvapení, neboť, jak nám řekl prodavač, létal společně se svým majitelem, bývalým stíhacím pilotem v bitvě o Anglii. Byla to sice jen romantická historka, ale já jí přesto věřil stejně jako moje žena. Tarquin byl prostě medvěd, který leckde byl a leccos prožil. Medvídek se stal jejím maskotem a ona bez něj už ani neuměla létat. Nechat Tarquina v kabině prostě nepřicházelo v úvahu.

Nezaváhal jsem. Medvěd byl vzadu v kabině v nákupní tašce. Otevřel jsem zadní dveře kabiny a vytáhl Tarquina z tašky.

„Kamaráde, tak pojď, jdeme si trochu zaplavat,“ prohodil jsem ledabyle.

Bože, mrazivá voda pronikala do morku kostí a já si uvědomil, že taková teplota vody zabíjí. Člověk nemusí ani příliš přemýšlet, aby si vzpomněl, kolik pilotů RAF a Luftwaffe v Kanálu za stejných podmínek zahynulo.

Já se držel Duponta a Tarquina, Denisa se zase držela mě. „Skvělé přistání,“ ušklíbl jsem se. „Zanechá v nás dojem nadosmrti.“

„Zemřeme?“ zajíkala se mezi doušky slané vody.

„Neřekl bych,“ usmál jsem se. „Zvlášť ne, když se podíváš přes rameno.“

Ohlédla se. Z řídnoucí mlhy se vynořila záchranná loď třídy Tyne organizace Royal National Lifeboat Institution. Připomínala podivného ducha. Posádka v žlutých a oranžových vestách stála u zábradlí. Když zarazila kousek od nás, tři muži skočili do vody.

Přes zábradlí se nakláněl statný bělovlasý vousatý muž. Když tenhle na první pohled už osmdesátník promluvil, ozval se nám onen důvěrně známý silný hlas z rádia. Zec Acland. „Dámo, vy jste to vážně zvládla! Díkybohu!“

„Už to tak vypadá,“ křikla na něj Denisa.

Vytáhli nás do lodi… a pak se stala snad nejpodivnější věc mého života. Acland se podíval na promočeného medvídka v mých rukou. Na jeho tváři se objevil zmatený a zaskočený výraz. „Dobrotivý Bože! Tarquine! Kde jste k němu přišel?“

Společně s Denisou jsme seděli na lavičce v hlavní kajutě, přikryti pod dekami a popíjeli čaj z termosky. Dupont ležel na zemi a dva členové posádky se ho pokoušeli oživit. Zec Acland se posadil na protější lavičku a ostražitě si nás prohlížel. Odkudsi vytáhl starou stříbrnou láhev, naklonil se k nám a něco nalil do našich hrnků.

„Rum,“ pousmál se. V ten okamžik do kajuty vešla mladší kopie Zeca Aclanda černovlasá a plná energie. „Tak to je můj kluk, Simeon. Dělá tady na Lady Carter kormidelníka.“

„Jsem fakt rád, že vás vidím vcelku,“ řekl mladší Zec s úsměvem. „Pak má aspoň ta naše práce nějaký smysl.“

Posádky lodí organizace Royal National Lifeboat Institution tvoří neplacení dobrovolníci. Uměl jsem si tedy představit, jak se asi cítí. Jeden z mužů posádky klečel vedle Duponta a zapínal kyslíkovou masku na Francouzově tváři. Pak se na nás podíval.

„Ještě nás neopustil, ale rozhodně to nevypadá dobře.“

„Zrovna teď přistává v Cold Harbour helikoptéra Sea King královského námořnictva,“ sděloval Simeon Acland. „Do civilizace se vrátíte rychleji, než byste si přáli.“

Mrknul jsem na Denisu, ta zkřivila tvář a já pochopil. „Upřímně řečeno, dnešek je už ztracen úplně. Náš přítel skončí v nemocnici, to je jasné. Myslíš, že bychom tu někde sehnali nocleh?“

Simeon se rozesmál. „Tak to jste se ztratili na tom pravém místě. Táta je hostinský v naší vesnické putyce U oběšence. Pár postelí se tam určitě najde.“ Pak se obrátil ke svému otci a spatřil medvídka sedícího vedle něho. „co je zas tohle?“

„Tarquin, přece,“ odvětil zamyšleně Zec Acland.

Na Simeonově tváři se objevil zvláštní úsměv.

„Ty chceš říct…? Fakt? Tys vážně nelhal! To zvíře opravdu existuje! Celé ty roky… Já si celou dobu myslel, že si vymýšlíš.“ Zvedl Tarquina. Voda z medvídka začala odkapávat.

„Je celý promočený.“

„Žádný problém,“ pousmál se Zec Acland. „Ostatně není to poprvé. Už byl mokrý i předtím.“

Celý ten rozhovor mi zněl nějak moc spiklenecky, už jsem se chtěl zeptat, co to má celé znamenat, ale má žena dostala silný záchvat mořské nemoci. Vypila až moc slané vody. Po chvilce jsem ji s podobnými pocity následoval i já. Oba dva jsme se ale vrátili do normálu ještě před tím, než jsme se přiblížili na dohled pobřeží a spatřili malou zalesněnou zátoku vzadu za zálivem.

Mezi stromy se tyčila šedá kamenná usedlost, pár desítek dřevěných domků, přístavní hráz s několika uvázanými rybářskými bárkami. Lady Carter zvolna doplula k molu, pár rybářů jí přišlo vtříc, aby chytili poutači lana. Motory se zastavily. Svět kolem nás obklopovala pouze tichá, neprostupná mlha a bubnující liják.

Ticho náhle prořízlo silné hučení. „To je vrtulník. Měli bychom ho tam dostat,“ připomněl Simeon. Hlavou kývnul k Dupontovi.

„Dobrá,“ poznamenal jeho otec. „O vás dva se postaráme. Horká koupel a něco dobrého k zakousnutí.“

Zec Acland zvedl Tarquina.

„Nepohrdl bych také jakýmsi vysvětlením,“ prohodil jsem zvědavě. „Opravdu by nás vaše vyprávění potěšilo.“

„Máte ho mít,“ znovu se pousmál. „Slibuji.“

Dupont skončil na nosítkách. Pak ho odnesli k vrtulníku. My jsme šli za ním.

Později jsme se dozvěděli, že zdejší usedlost založil sir William Chevely někdy v polovině osmnáctého století, domky, přístav, molo, prostě všechno tady okolo. Chevely byl pašerák každým coulem, a tak se přístav stal vstupní bránou pro kontraband. Hospoda U oběšence měla okna s žebrovými skly. V žádném případě nepřipomínala dobu vlády krále Jiřího.

Zec nás zavedl k baru, za kterým trůnila žena, typická mamina, které Zec říkal Betsy. Ihned se začala točit kolem Denisy a odvedla ji nahoru do patra. Já jsem se Zecem zůstal ve starém stylovém baru. Usadili jsme se vedle krbu a já si užíval pořádného panáka whisky Bushmills.

Zec posadil Tarquina na římsu nad ohništěm. „Musí uschnout,“ řekl prostě.

Vyjmul z kapsy plechové cigaretové pouzdro a vybral si jednu cigaretu.

„Ten medvěd je pro vás nějak důležitý?“ neodpustil jsem si otázku.

„To tedy ano,“ přitakal okamžitě. „A nejen pro mě. Mnohem víc, než si umíte představit.“

„Povíte mi proč?“

Zavrtěl hlavou. „Později, až tu bude vaše žena. Je ale tvrdohlavá, že? Není na vás trochu mladá?“

„O pětadvacet, to je fakt,“ usmál jsem se. „Patnáct let nám to už ale docela klape.“

„Já žiji ze dne na den,“ zasmušile prohodil Zec. „Naučil jsem se to ve válce. Tenkrát se umíralo jako na běžícím páse.“

„Byl jste v námořnictvu?“

„Jen první rok, pak mne poslali zpět za kormidlo záchranných lodí. Práce jsme měli až nad hlavu. Torpéda potápěla lodi, piloti končili ve vlnách Kanálu. Ne, služba v námořnictvu ta mi určitě nikdy nechyběla.“

Jak jsem se dozvěděl později, můj první dojem o tomto muži byl zcela falešný. Ve skutečnosti jen za rok u námořnictva byl vyznamenán Medailí za zásluhy a poté Řádem krále Jiřího. Později byl oceněn i Řádem britského impéria a čtyřmi zlatými medailemi za příkladné plnění povinností pro RNLI.

„Na vývěsním štítu jsem si všiml mladíka uvázaného za kotník a visícího hlavou dolů. To je zcela určitě výjev z karet. Při vykládání karet něco podobného znamená obrození, že?“

„Aha. Ten štít vlastnoručně namalovala Julie Legrandová v průběhu druhé světové. Dělala tu správcovou a sama se starala o hospodu. Po válce jsme to tady celé zrenovovali, ale ten štít zůstal původní.“

„Francouzka?“ otázal jsem se.

„Utekla před nacisty.“ Zec vstal. „Můžete se jít osprchovat. Mimochodem, co děláte?“

„Jsem spisovatel,“ přiznal jsem se.

„Znám vás?“

Představil jsem se a on se rozesmál.

„To bych teda řekl. Díky vám jsem prožil pár bezesných nocí. Mám hroznou radost, že vás poznávám osobně. Teď mne ale omluvte…“ Vstal a odešel.

Zůstal jsem v baru sám a o všem jsem přemýšlel. Jedno tajemství stíhalo druhé. Jejich rozřešení bude přinejmenším docela zajímavé.

Večeřeli jsme v koutě baru mořského okouna, nové brambory a salát. O láhev ledově vychlazeného Chablis jsme se podělili se Zecem a Simeonem. Místní mně i Denise půjčili džínsy a svetr. V baru sedělo kolem deseti rybářů, z nichž tři patřili k posádce záchranné lodi. V krbu jasně plápolal oheň, déšť bubnoval do oken a Tarquin na římse se zlehka leskl.

„Táta mi v dětství o Tarquinovi hrozně často vyprávěl,“ začal Simeon. „Vždycky jsem si myslel, že jsou to jen pohádky.“

„Tak teď už aspoň víš, že to byla pravda,“ naoko zahudroval Zec. „Příště bys mi měl, chlapče, víc věřit. Kde jste ho našla?“ Zec se obrátil k Denise.

„Před rokem v jednom vetešnictví v Brightonu,“ odpověděla Denisa. „Tvrdili nám, že patřil jakémusi letci z bitvy o Anglii, ale neměli pro to žádný důkaz. Mátlo mne, že má na uniformě výsostné znaky nejen RAF z druhé světové války, ale i znaky letectva z té první.“

„Však v ní také bojoval,“ usmál se Zec. „Bylo to poprvé, co se vydal do válečné operace s jedním tátou od dvou kluků.“

Kolem stolu zavládlo ticho. „Tátou od dvou kluků?“ opakovala Denisa opatrně.

„Uplynulo hodně let. V roce 1917 ve Francii. Už je to dávno a dnes už na tom nezáleží,“ dodal tajemně Zec.

„Další láhev,“ kývl na Simeona. Jeho syn zmizel za barovým pultem.

„Tarquina jsem naposledy viděl v čtyřiačtyřicátém,“ pokračoval Zec. „Mířil do okupované Francie. Vida, a on si pak celá ta další léta odpočívá v jakémsi brightonském vetešnictví!“

Otevřel pouzdro a vybral cigaretu. „Mohu vás o jednu poprosit?“ požádala ho Denisa. Zec mé ženě připálil. „Řekla bych, že Tarquin je pro vás mnohem víc než jen přítel?“

„Dalo by se to tak říct. Už jsem ho jednou z Kanálu vylovil. Bylo to v třiačtyřicátém. Zřítil se s hurricanem. To byly stíhačky, panečku. Sestřelily mnohem víc strojů Luftwaffe než spitfiry.“ Zdálo se, že se Zec usilovně zamyslel. To už Simeon přicházel s další lahví Chablis.

„Je to Harry… ne, možná Max?“ řekl Zec nejistě. „Nikdy si tím nejsem jistý.“

Simeon odložil podnos na stůl. „Táto, je ti dobře?“ zeptal se starostlivě.

„To se ptáš mě?“ rozesmál se Zec Acland. „Mám takový dojem, že kdosi popsal příběh jistého Francouze, který při přičichnutí či pozření něčeho známého, si okamžitě vybavil svou minulost.“

„Marcel Proust,“ okamžitě poznamenala Denisa.

„Tak přesně takhle na mě působí ten medvěd. Všechno se vrátilo!“ V Zecových očích se objevily slzy.

Simeon rozlil víno. „No tak, táto. Uklidni se. Napij se.“

„Dojdi mi prosím do ložnice. Ve třetí zásuvce najdeš červenou krabici. Přines mi ji, prosím.“

Simeon nic nenamítal a odešel.

Zec přiložil poleno do ohně. Když se Simeon vrátil, jeho otec postavil krabici na stůl a otevřel ji. Začal se probírat fotografiemi a různými dokumenty.

„Něco z toho jsi už viděl,“ obrátil se k synovi. „Leccos ale ještě ne.“

Pak podal Denise jednu fotografii: přístavní hráz v Cold Harbour s uvázanou záchrannou lodí a s mnohem starším Simeonem, který Simeonem nebyl. Stál na palubě a měl na hlavě námořnickou čapku.

„Byl jsem ale fešák,“ poznamenal Zec.

Denisa se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „Nic se od té doby nezměnilo.“

„Nezačínejte něco, co už nemůžete dokončit, dámo!“ hlasitě se rozesmál.

Fotografie jedna po druhé kolovaly mezi námi.

I hospoda na snímcích vypadala skoro stejně. Na jednom záběru byl důstojník, neuvěřitelně ošklivý bělovlasý stařec, určitě přes pětašedesát s ocelovými obroučky brýlí.

„Brigadýr Munro,“ vysvětloval Zec. „Dougal Munro byl před válkou profesorem v Oxfordu, pak se přidal k Inteligence Service. Přesněji, k zvláštnímu oddílu zpravodajské služby. SOE si říkali. Tento útvar zvláštního nasazení založil sám Churchill. Ať se Evropa topí v plamenech, přikázal, a tenhle oddíl to beze zbytku začal plnit. Začali vysazovat agenty do Francie a dělat další nepěkné věci. Z Cold Harbour vystěhovali všechno místní obyvatelstvo a vytvořili zde tajnou základnu.“

Zec nalil víno. „Tos mi, táto, ale nikdy neřekl,“ namítl překvapeně Simeon.

„Protože my všichni tady jsme museli podepsat slib mlčenlivostí,“ dodal Zec. Z krabice vyhrabal další fotografie. Vedle brigadýra Munroa postávala nějaká žena.

„To je Julie Legrandeová. To už jsem ale říkal. Byla to zdejší hospodyně a starala se i o hospodu.“ Na dalším záběru stál vedle Munroa kapitán se stužkou Leteckého kříže a s holí v ruce. „Jack Carter, brigadýrův pobočník. U Dunkerque přišel o nohu.“

Postupně jsme si prohlíželi další snímky, než přišla na řadu velká hnědá obálka. Před otevřením Zec zaváhal. „Slib mlčenlivosti. No a co, sakra! Je mi osmaosmdesát!“

Jestliže první fotografie byly zajímavé, tak ty poslední mne ohromily. Na jednom záběru polního letiště stála noční stíhačka Junkers 88S. Na trupu se pyšně tyčil německý kříž a svastika na ocase. Mechanici měli na sobě černé kombinézy Luftwaffe. Na kraji letiště stál průzkumný letoun Fieseler Storch. Kdesi v pozadí byly patrné dva hangáry.

„K čertu, kde to je?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Tady kousek. Na snímku je zdejší louka. Tam, co jste chtěli přistát. Ano, to je Cold Harbour. Noční lety do Francie. Převézt nepřítele občas znamenalo se jím stát.“

„Když vás ale chytili, tak potom spíš převáželi těla,“ suše podotkla Denisa.

„Pak přišla ke slovu popravčí četa. Němci také občas létali v mašinkách RAF.“

Pak k nám posunul další fotografii letounu. „Tak tohle byl lysander. Ošklivý letoun, ale dokázal přistávat a startovat i z rozoraného pole.“

Na dalším snímku vedle tohoto letounu stál voják a mladá žena. Voják v americkém stejnokroji podplukovníka se stužkami a sponami, s medailemi Za statečnost a Za zásluhy. Nad nimi měl kovový pilotní znak amerického armádního letectva. To by ale nebylo nic zvláštního, kdyby se na pravé části jeho hrudi pyšně nerýsoval pilotní znak britské perutě RAF.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

Jeho odpověď byla opět velmi podivná. Pozorně se podíval na fotografii. „Myslím, že je to Harry… nebo Max. Nikdy je od sebe nerozeznám s jistotou.“

Stejná poznámka jako nedávno. Simeon byl zmaten stejně jako já. Chtěl jsem se hned optat, co má tahle poznámka znamenat.

„Kdopak je ta mladá žena?“ přerušila moje myšlení Denisa.

„Jo, to je Molly, Molly Sobelová, Munroova neteř. Její matka je Angličanka, otcem americký generál. Chytrá holka. Vystudovala medicínu. Měla anglické školy a během blitzkriegu působila v Londýně. Přiletěla sem s Munroem, kdyby tady potřebovali lékařku. Byla to ale přísně utajená operace.“

Zdálo se, že se Zec vrátil na tajné místo kdesi ve své minulosti. My ostatní jsme mlčeli. V ohni praskalo, lijavec bušil do oken a barem se nesl všeobecný hospodský mumraj a šum.

„Táto, jsi v pořádku?“ otázal se znova Simeon, když se na Zeca pozorně zadíval.

„Nikdy mi nebylo lépe, ale přesto si dám pořádného panáka rumu. Dneska ze sebe konečně svrhnu ten balvan, co mě mučí celá ta léta.“ Obrátil se k Tarquinovi a pěstí mu zahrozil. „A za to všechno můžeš ty, ty medvědí potvoro!“

Jeho syn mezitím vstal a zamířil k baru. Tarquin se ale nepohnul, seděl na římse a neustále lehce tajemně zářil.

Simeon se na otce znovu podíval. „Táto, jsi vážně O.K.?“ zeptal se starostlivě. „Nechápu sice, o co tady jde, ale zdá se mi, že je toho na tebe nějak moc.“

Denisa se předklonila dopředu a na Zecovo předloktí zlehka položila ruku. „Simeone, nechte ho. Myslím, že váš otec nám potřebuje něco říct.“

Zec jí pevně sevřel dlaň a pousmál se. „Vy byste vážně byla skvělá partie.“ Zdálo se, že si oddechnul.

„To tedy ano,“ opětovala jeho úsměv. „Pilot, ten Američan? Kdo to tedy byl? Harry nebo Max? Jak to bylo?“

„Tak já vám to povím.“

„Vůbec mi to nedává smysl.“

„Bože, holka, kolečka do sebe zapadají jako v nejlepších hodinkách,“ hlasitě se rozesmál Acland. Protáhl se a pak vyndal další obálku. Otevřel ji. „Teď to bude opravdu zajímavé. Víc než zajímavé.“

Byly to velkorozměrné fotografie a opět černobílé. Vedle stíhačky hurricane stál Group Captain. Byl to stejný muž, který na minulém snímku měl americkou uniformu.

„Amík v RAF,“ zhodnotil situaci Zec. „Před vstupem Ameriky do války jich v Královském letectvu bojovalo pár stovek. Pak ale přišel na konci čtyřicátého roku Pearl Harbour a všechno bylo jinak.“

„Vypadá unaveně,“ podotkla Denisa a podala Zecovi fotografii zpátky.

„V té době také unavený už musel být,“ nadechl se Zec. „Snímek pochází ze září čtyřicátého roku z bitvy o Anglii. Těsně předtím dostal svou druhou medaili Za chrabrost. Létal na finské straně proti Rusům, i tam mu dali jakousi medaili. Když ve Finsku válka skončila, dostal se do Británie a vstoupil do RAF. K Američanům se tady nechovali nijak přívětivě, vždyť Státy zůstávaly neutrální. Nějaký ouřada se ale upsal a přidělil Harrymu finskou národnost. A tak ho vzali.“

„Takže Harry?“ lehce mu Denisa připomněla, že stále nevíme, kdo je kdo.

„Harry Kelso. Pochází z Bostonu.“ Zec se zadíval na další velký snímek. Kelso byl na něm v americké uniformě. „Čtyřiačtyřicátý!“

Jedna medaile vedle druhé. Medaile Za zásluhy se stužkou, medaile Za chrabrost a dvě stužky, francouzský válečný kříž, řád čestné legie, zlatý finský Kříž za chrabrost. Bylo to ohromující.

„To je neuvěřitelné,“ zavrtěl jsem hlavou. „Chci říct, že se v historii druhé světové války docela vyznám, ale o něm jsem nikdy neslyšel.“

„Ani jste nemohl. Zaprvé, díky tomu úředníkovi ho vedli jako Fina, za druhé, tu byly další důvody. Slib mlčenlivosti, víte.“

„Proč to všechno?“ podivila se Denisa.

„Kvůli tomuhle,“ řekl Zec.

Barevná fotografie ukazovala Kelsoa v další uniformě, tentokrát ve stejnokroji Luftwaffe. Měl na sobě letecké boty a široké pohodlné letecké kalhoty s velkými kapsami na mapy. Krátká letecká bunda se žlutými nášivkami mu dodávala úžasný vzhled. Stříbrný pilotní odznak měl na levé straně, nad ním Železný kříž I. stupně, na hrdle pak Rytířský kříž s dubovými ratolestmi.

„Tomu už ale nerozumím vůbec,“ obrátila Denisa oči v sloup.

„Je to prosté,“ pousmál se Zec. „Mám to od Munroa. Američan v RAF? Jo, tak to byl Harry. Ten druhý v uniformě Luftwaffe je jeho dvojče, bratr Max. Jejich matkou je německá baronka a otcem Američan. Max je starší asi o deset minut, celým jménem se vlastně jmenuje baron Max von Halder. Luftwaffe mu říkala Černý baron.“

Zec odložil fotografie. „Jestli chcete, všechno vám teď budu vyprávět. Když nic jiného, budete mít krásný příběh.“ Usmál se. „Jenže stejně mu nikdo nebude věřit.“ Zec se usmál podruhé.

Když Zec skončil s vyprávěním, bar se už vyprázdnil. Betsy zamkla za posledním návštěvníkem a přinesla nám bez jediného slova podnos s čajem. Simeon byl ohromen stejně jako já a má žena.

A byla to opět Denisa, kdo promluvil první. „Vážně?“

„Ano a ne, dámo,“ pokrčil Zec rameny s úsměvem. „Celá řada kousků do skládačky dnes už chybí. Myslím hlavně na německé straně. I tam všechno skončilo v přísně tajných archivech. Nemohu sloužit.“ Pak se obrátil ke mně. „Tak chytrý chlap jako vy bude určitě vědět, jak se k těm materiálům dostat.“

„Možná,“ pokrčil jsem rameny zase já.

„Dobrá!“ Zec vstal. „Jdu do postele a Simeon také. Jeho žena mu to spočítá, že neřekl, kde se zdrží.“ Políbil Denisu na tvář. „Spěte sladce, dámo. Zasloužíte si to.“

Vyšel ven, Simeon se kývnutím hlavy rozloučil a také nás opustil. Seděli jsme u krbu a dívali se do plamenů. Ticho opět přerušila Denisa.

„Jen mne tak napadlo, že jsi v armádě sloužil i v Německu. Před pár lety ses dokonce zmínil o svých německých příbuzných. Neříkals náhodou, že jeden z nich dělal u policie, a nebo něco podobného?“

„No, vlastně ano,“ pousmál jsem se. „Byl u gestapa.“

Nebyla nijak zvlášť šokována. Válka se udála před půl stoletím, dávno předtím, než přišla na svět.

„Tak pak máš všechno, co potřebuješ.“

„Uvidíme,“ řekl jsem a pomohl jí vstát. „Jdeme spát.“

V malém pokoji s dvoupostelí jsem jen tak ležel a nemohl usnout. Vnímal jsem jen pravidelný dech své ženy. Zíral jsem do tmy a vzpomínal.

Vzpomínal jsem na tu dnes pozapomínanou epochu – na ono peklo, které pro nás skončilo už tak dávno.

Německý kontakt byl pro mne docela snadno dostupný. Sloužil jsem u královské jízdní stráže, pak v okupační zóně v Berlíně, kde jsme většinu času hlídali východoněmecké hranice z průzkumných vozidel dingo či z džípů. Bylo to období, v kterém pomalu začínala studená válka.

Hranice byly tehdy zcela otevřené a naším úkolem bylo alespoň zpomalit příliv uprchlíků, kteří se snažili utéct na západ. Bojovali jsme také proti gangům tyjícím z černého trhu. Většinou to byli vysloužilí esesáci operující z území východního Německa.

Na druhé straně stály pluky sibiřské pěchoty. Byli to tvrdí chlapíci přivyklí plnit rozkazy. Čas od času došlo zbůhdarma k různým přestřelkám. My jsme naší službě říkali Dvouapůltá světová válka jen s tím rozdílem, že když ti skončil povolávací rozkaz, byl jsi demobilizován a odjels domů. Americké jednotky odváděly přesně stejnou práci v jednom ze svých sektorů. Za totéž období dostali tři medaile, zato my jsme nedostali nic.

Po návratu do Leedsu na mě čekal dlouhý seznam bezútěšných zaměstnání. Začalo to žlutohnědou úřední obálkou, kde mi připomněli, že jsem zařazen do rezerv na dalších deset let. Navrhli mi, abych vstoupil do oblastní armády a stal se vojákem na víkend. Když jsem si uvědomil, že se tak dají vydělat slušné peníze a že chci pracovat v Londýně, nabídku jsem přijal. Čekal na mě pluk Oblastní armády označovaný jako umělečtí střelci. Ministerstvo obrany tento pluk pak převedlo do jednadvacátého pluku SAS. S příchodem malajské krize se velké množství dobrovolníků přihlásilo do pluku malajských průzkumníků, který byl později přeorganizován do řádné armády pod označením 22. pluk SAS.

Když jsem v Londýně zuřivě hledal práci a hlásil se k svému jednadvacátému pluku SAS, byl jsem s nadšením zařazen do výběrového řízení. Vyplnil jsem různé dotazníky, prošel běžnou lékařskou prohlídkou, až jsem nakonec stál před majorem Wilsonem. Podle toho, co přišlo později, vlastně teď docela silně pochybuji, že to bylo někdy jeho pravé jméno.

„Tady to podepište!“ řekl a podsunul mi přes stůl formulář.

„Pane, co to vlastně podepisuji?“ zeptal jsem se nesměle.

„Slib mlčenlivosti,“ usmíval se blahosklonně. „V této jednotce se takový slib vyžaduje.“ Váhal jsem, ale nakonec podepsal.

„Výborně.“ Pečlivě prostudoval můj podpis a dal si pozor, aby ho vysušil a nerozmazal.

„Mám se hlásit v sobotu, pane?“ otázal jsem se.

„Ne, to není nutné. Musíme zajistit pár formalit. Nebojte se, my se vám ozveme.“

Znovu se usmál a já odešel.

Zavolal mi za dva týdny do kanceláře pojišťovny v Leedsu, kde jsem pracoval. Navrhnul mi schůzku v Yatesově vinárně blízko City Square. Vlastně mě pozval na oběd. Seděli jsme v rohu a pochutnávali si na hrášku a závinech. Popíjeli jsme světlé pivo. Pak jsem se teprve dozvěděl špatné zprávy. Divil jsem se, že dojel až do Yorkshiru, ale žádné vysvětlení mi nedal.

„Jádro věci je, synku, v tom, že SAS vás nemůže využít. Máte problémy s levým okem. Navíc jste neuvedl do dotazníku, že nosíte brýle.“

„Hm… U jízdní ale nic nenamítali. Střílel jsem závodně za reprezentační výběr našeho pluku v Bisley. Mám kvalifikaci střelce a mám na to i odznak.“

„To samozřejmě víme. Přinejmenším dva Rusové na druhé straně hranic Východního Německa či spíše jejich těla by o tom mohli vyprávět. K jízdní stráži jste se ale dostal jen proto, že úředník zapomněl do vašich složek zanést vaši oční vadu. Královský úřad nikdy nepřiznává chybu, a tak vás vzali.“

„Myslíte?“

„Obávám se, že tomu tak opravdu je. Je to pro nás hrozná škoda. Máte dobrou kvalifikaci. Váš strýček v Hamburku má také skvělý životopis. Zajat u Dunkerque, čtyřikrát utekl ze zajateckého tábora. Pak ho poslali do Auschwitzu, enklávu pro spojenecké zajatce, kteří odmítali sekat dobrotu. Dvě třetiny z nich tam zahynuli.“

„Já vím.“

„Samozřejmě, že si ho nechávají na štábu v Hamburku i díky jeho skvělé němčině. Oženil se s německou válečnou vdovou.“

„Láska překonává hranice,“ poznamenal jsem.

„Taky si myslím. Jste opravdu zajímavá rodinka. Ani vaše minulost není o nic nezajímavější. Narodil jste se v Anglii, jste Skot a Ir zároveň. Vychovali vás v belfastském Shankillu. A to je přímo jáma lvová.“

„A…?“

„Zároveň vás ale měla na starost i sestřenice z matčiny strany v Crossmaglenu. Katolička tělem a duší. Republikán a katolík zároveň. Musíte mít fascinující kontakty!“

„Pane,“ začal jsem, „podívejte se… Existuje snad něco, co o mně nevíte?“

„Ne.“ Znovu se blahosklonně usmál. „Jsme většinou velmi důkladní.“ Vstal. „Už musím jít. Je mi moc líto, že se to takhle zvrtlo.“ Popadl svůj pršiplášť. „Jen jednu věc. Nezapomeňte, že jste podepsal slib mlčenlivosti. V zákoně jsou přísné sankce a dlouhé vězení za porušení tohoto slibu.“ To už jsem byl zmatený úplně. „Záleží na tom vůbec? Váš pluk mě přece nepotřebuje.“

Hodlal odejít, ale najednou se zastavil. „Nezapomeňte, že jste stále aktivní záložník naší armády. Můžeme vás kdykoli povolat.“

Zajímavé každopádně bylo, že se vůbec nezmínil o mých německých příbuzných. Já jsem koneckonců o nich až do roku 1952 také nevěděl. Bratranec ženy mého strýce si teď říkal Konrad Strasser. Bylo to aspoň jméno, které v posledních letech používal. Poznal jsem se s ním na jednom rodinném večírku v St. Pauli.

Konrad moc nevyrostl, měl tmavé vlasy, zato z něj vyzařovala silná energie a pořád se usmíval. Bylo mu dvaatřicet a pracoval jako hlavní inspektor hamburské kriminální policie. Postávali jsme uprostřed hlučné tlačenice.

„Byla to zábava tam na hranicích?“ zeptal se.

„Když začalo sněžit, tak ne.“

„V Rusku bylo hůř.“

„Ty jsi tam sloužil? V armádě?“

„Ne, v gestapu. Zjednodušeně řečeno jsem honil malé padouchy, co kradli vojenské zásoby. Díkybohu, nic víc mi nesvěřili.“ Přiznávám, že při vyslovení slova gestapo, mne polilo horko. Velmi zdvořile řečeno.

„Gestapo?“

Zašklebil se. „Tak to ti musím trochu prohloubit vědomosti! Gestapo potřebovalo zkušené detektivy, a tak vybralo v celém Německu i ty slušné a nakomandovalo je do služby. Víc než padesát procent operativců gestapa nikdy nebylo v nacistické straně. Já taky ne. Neměl jsem na výběr. V čtyřicátém roce mi bylo jednadvacet. Oni mne prostě sebrali a bylo to.“ Uvěřil jsem mu a události dalších let mne jen utvrdily v tom, že nelhal. Prostě a jednoduše, Konrada jsem měl docela rád od začátku.

V roce 1954 mi do života znovu vstoupil Wilson. Pracoval jsem v civilním sektoru v Leedsu a psal nemastné, neslané romány, které nikdo nechtěl. Dostal jsem čtyři týdny dovolené a rozhodl se, že část z nich strávím v Berlíně. Můj strýc tam byl přeložen na americké velitelství.

Wilsonův telefonát na mě působil jako šok. Znovu jsme se sešli v kóji přízemní Yatesovy vinárny. Na řadu přišly šunkové sendviče, yorkshirský pudink a steak bez kosti.

„Nenudíte se na tom vašem elektrárenském ředitelství?“

„Ano,“ připustil jsem. „Jenom ale ve dne. Večer sedím u stolu a píšu.“

„Hm, ale stejně to nikam nevede,“ odsekl tvrdě. Odmlčel se. „Berlín bude docela vítanou změnou.“ Oněměl jsem. „K sakra, co má tohle zase znamenat?“ vybuchl jsem.

„Vždyť to víte,“ pousmál se. „Příští úterý odjíždíte navštívit svého strýce do Berlína. Budeme rádi, když nám trochu pomůžete.“ Ještě nikdy jsem prazvláštnější nabídku nedostal. Atmosféra Yatesovy vinárny s tlumeným rámusem dopravní špičky ve městě to jen dokreslovala.

„Podívejte se,“ zavrčel jsem. „Do SAS jsem se chtěl zapsat, ale vy sám jste mi řekl, že na překážku je můj zrak. Nikdy jsem se nestal jejím členem, že?“

„Kamaráde, tak jednoduché to není. Dovoluji si vám jen připomenout, že jste podepsal slib mlčenlivosti a jste stále v záložní službě!“

„Chcete říct, že jste mi nikdy jinou možnost nedali?“

„Synku, chtěl jsem jen říct, že vás vlastníme.“ Z kufříku vyndal obálku. „V Berlíně si uděláte autobusový výlet do Východního Německa. Všechny detaily najdete zde. Na určeném místě vyberete jinou obálku a vrátíte se zpátky.“

„Nejsem blázen,“ odvětil jsem. „Vím dobře, že mne tam s britským pasem nepustí, vždyť jsem tam sloužil.“

„Kamaráde, jenže vy také máte irské předky. Takže máte britský a taky irský pas. Je v obálce. Irové mohou kamkoli na světě, třeba i do Číny. A víza nepotřebují.“ Vstal a usmál se. „Všechno je uvnitř. Jednoduché a srozumitelné.“

„A co bude potom, až se vrátím?“

„Vše je zařízeno.“

Wilson se vzdálil z nacpané vinárny. Já si najednou uvědomil, že celou tu dobu přemýšlím o jediném. Co bude potom, jestli se vrátím.

Nejdříve jsem si prožil nepěkné překvapení, když jsem se od domovnice bytu mého bratrance dozvěděl, že ho opět přeložili zpět do Hamburku.

Ustaraná stará paní mne pustila dovnitř. „Říkal, že se tady objeví jeho synovec. Mám vám pomoci.“ Byt působil odtažitě a neosobně. Odhodil jsem svůj batoh a trochu se rozhlížel. Pak se ozval zvonek, já šel otevřít a v nich stál… Konrad Strasser.

„Vypadáš dobře,“ zalichotil mi.

Brzo našel láhev šnapsu a nalil dvě skleničky. „Tak jsem se dozvěděl, že se chystáš na výlet do východní zóny, chlape?“

„Koukám, že máš docela přesné informace.“

„Dalo by se to tak říct.“

Polkl jsem doušek kořalky. „Co dělá hamburský polda v Berlíně?“

„Trošku jsem změnil profesi. Dělám teď pro BND, západoněmeckou zpravodajskou službu. V pracovní skupině, které říkáme Ochrana ústavních práv. Hlavním úkolem je předcházet komunistické infiltraci do naší části země.“

„No a?“

Nalil dalšího panáka. „Jedeš tam s výpravou Germanic Tours. Britský pas nech tady, vezmi si jen irský.“

„Hele, co má tohle znamenat?“ nechápal jsem. „Jak ses do toho vůbec zapletl?“

„Na tom vůbec nezáleží. Jak ses ty stal kurýrem pro SAS?“

„Proboha, tím nejsem, poslali mě k čertu!“

„Ne tak úplně. Věci jsou mnohem komplikovanější. Irové přece říkají jednou dovnitř, nikdy ven.“ Zaskočilo mě to, ale sebral jsem všechny své síly, abych se znovu zeptal: „Co s tím máš společného?“ Vytáhl z peněženky útržek papíru a podal mi ho. „Tady máš načrtnutou mapu. Tady leží bar U Heini. Kdyby se něco semlelo, řekni barmanovi, že tvoje ubytování nestojí za nic. Že se musíš okamžitě přestěhovat. Mluv anglicky.“

„Co pak?“

„Přijdeme si tě vyzvednout. Když půjde všechno podle plánu, tak se vrátíš s výpravou autobusem. To by ale tenhle svět musel být na růžovo.“

„Takže ty patříš i k nim,“ vysoukal jsem ze sebe. „To máme… Wilson, strejda tady není, zato jsi tady ty. Jen náhodou? K sakru, co se děje?“ Najednou jsem si vzpomněl na své myšlenky, kterými jsem se obíral za svým pracovním stolem, na holky v leedské tančírně Astoria v nadýchaných šatečkách z večera minulého pátku. K sakru, co tu vůbec pohledáváš?

„Jsi jen pěšák na šachovnici, stejně tak jako já byl v gestapu. Prostě jsi do toho spadl. Byla to náhoda, ale cesta pátky už nevede.“ Dopil a zamířil ke dveřím. „Stojím na tvé straně, chlape. Tak se drž.“ Zavřel dveře. Byl pryč.

Autobus na nás čekal na Checkpoint Charlie a vše vypadalo krásně a vesele. Ve výpravě se sešli turisté ze všech koutů světa. Když jsme přejeli na druhou stranu, pohraniční policie nás pečlivě prověřila. S irským pasem a turistickým vízem jsem neměl ani ten nejmenší problém. Naprosto žádný.

Při obědě ve velmi stylovém starodávném hotelu nás průvodkyně úpěnlivě varovala, abychom se neztratili a v hotelu byli nejpozději do pěti, kdy autobus bude odjíždět.

Podle pokynů v obálce jsem měl být na kontaktním bodu ve čtyři. Dvě hodiny jsem se nudil v hotelu. V půl třetí jsem vypadl ven, vzal si taxíka a zamířil na místo setkání.

Ve východním Německu platila podivná pravidla. Křesťanství sice nebylo zakázáno, ale nebýt v komunistické partaji a navíc chodit do kostela znamenalo, že jsi jen těžko mohl dostat dobrou práci. Výsledky se dostavily velmi záhy, církevních obřadů se účastnila jen hrstka lidí.

Kostel jakéhosi svatého už pamatoval lepší časy. Bylo tam chladno a vlhko, vše působilo ošuntěle a neudržovaně. Chyběly dokonce i svíčky. Tři stařeny čekaly před zpovědnicí, u lavice se modlil muž v hnědém pršiplášti. Podle informací jsem měl čekat. Udělal jsem to. Přišla na mne řada a já vešel do zpovědnice.

Na druhé straně se po chvilce někdo pohnul. „Otče, odpusť mi, že jsem zhřešil,“ pronesl jsem zaklínači formulku. V angličtině.

„V jakém směru, synu?“

Pokračoval jsem přesné podle instrukcí. „Jsem tu jako posel boží.“

„Pak tedy podle jeho pokynů konej.“

V okénku zpovědnice se objevila obálka. Pak se na druhé straně rozhostilo ticho a zhaslo světlo. Vzal jsem obálku a odešel.

Nevím, jak dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil, že ten chlap v pršiplášti mne sleduje. Odpoledne se pomalu chýlilo ke konci, smrákalo se a blížil se déšť. Sehnat taxíka nebylo možné. Přidal jsem do kroku, bloumal jsem po ulicích podél Sprévy a vzpomínal na známá místa. Na každém rohu jsem se otáčel, abych si ověřil, kde je mé očko.

Vběhl jsem do jedné aleje. Před sebou jsem spatřil řeku. Proběhl jsem podél polorozpadlých skladištních budov a vběhl do jedné z nich. Čekal jsem, ticho, jen hustý liják, pak jsem se rozhodl, vyšel na hráz a zamířil ke kraji.

„Stát! Dál ani krok!“

Vynořil se ze svého postavení za rohem, v levici Walthera PPK. Šel ke mně.

„K sakru, proč mne otravujete?“ řekl jsem anglicky s náležitě naštvaným tónem.

Došel ke mně. „Nechte toho a přestaňte si hrát. Oba dva dobře víme, kdo jste. Toho starého prevíta z kostela sleduju už celé týdny.“ Udělal ale chybu, dostal se ke mně příliš blízko, když mi chtěl vrazit facku. Chytil jsem ho za pravé zápěstí, odrazil jeho levačku a hned ji pevně sevřel. Jednou vystřelil. Pošťuchovali jsme se až na kraj přístaviště. Otočil jsem ruku s pistolí proti němu. Znova vystřelil a vzápětí vykřikl. Přepadl přes okraj a spadl do vody. Otočil jsem se a utíkal pryč. Když jsem se dostal do hotelu, zjistil jsem, že autobus už odjel.

Asi za hodinu jsem našel bar u Heini. Byla už tma. V podvečer nebývá v hospodách příliš plno, a tak jsem hned zamířil k barmanovi. Vypadal staře a přímo ničemně. Chybělo mu levé oko, přes tvář měl hlubokou jizvu a vlasy zářily ocelovou šedí. Objednal jsem si koňak.

„Hele,“ mrkl jsem na něj a řekl anglicky, „moje ubytování nestojí za nic a musím se ihned přestěhovat.“ Zdálo se, že je překvapen, ale okamžitě přikývl a odpověděl anglicky. „OK, sedněte si k oknu. Dneska podáváme dušené jehněčí. Najezte se, až přijde čas, dám vám vědět.“ Snědl jsem večeři, vypil pár panáků. Pak se číšník objevil, aby zdánlivě sklidil ze stolu. Bar se zaplnil sotva desítkou hostů.

„Přejděte ulici k přístavišti a dojděte až k jeřábům. Bude tam čekat černá limuzína volkswagen. Jízdné je zdarma, vlezte si dovnitř a nechte se odvézt.“ Poslechl jsem ho. V dešti jsem přeběhl ulici a našel volkswagen. Ani mě nijak nepřekvapilo, že za volantem seděl Konrad.

„Jedeme,“ řekl prostě.

Vlezl jsem si dovnitř. „To si vážně zasloužím takovou pozornost?“

„Řekl jsem si, že to udělám sám. Kolikrát jsi na hranici bodoval? Dva Rusové? Teď už jsi ale přímo eso. Už se to rozneslo, jeden agent stasi si prý dneska zaplaval ve Sprévě.“ Stasi byla východoněmecká státní tajná policie.

„Nedal mi šanci,“ tiše jsem poznamenal.

„Ani bych něco takového od nich neočekával.“

Proplétali jsme se bludištěm uliček. „Bylo to v plánu, že pro mne dojedeš rovnou ty?“

„Ve skutečnosti ne.“

„Dost riskuješ, řekl bych.“

„To sice ano, ale nezapomínej, že patříš do rodiny. To máš těžké, rodina musí občas držet pohromadě. Ty, hranice, strýc, já, pár kamarádů z gestapa. Někdy máme přece jen trochu štěstí. Prostě jsem si pro tebe dojel. Každopádně zpátky cesta vede jen postranní uličkou. U jednoho průchodu máme svého člověka. Lehni si vzadu a spi.“ Podal mi poloprázdnou láhev. „Je tam koňak. Přihni si pěkně zhluboka.“

Když jsme projížděli územím nikoho, liják přešel v průtrž mračen. Domy kolem byly strženy a všude byly nataženy ostnaté dráty, aby chránily Berlín před západem. Berlínská zeď prostě odpovídala době, v které byla vztyčena. Uviděl jsem rudý a bílý zátaras, dva vojáky v pršipláštích wehrmachtu s odjištěnými ručnicemi. Lehl jsem si na sedadlo a zavřel oči.

Konrad šlápl na brzdy. Z řady vojáků se odpojil jeden muž a zamířil k vozu. Byl to poddůstojník.

„Dovnitř a už zase ven,“ zasmál se. „Kdopak je ten tvůj přítel?“

„Můj bratranec z Irska.“ Konrad mu podal můj irský pas. „Trochu se nám zpumprlíkoval.“ Všude se linula vůně dobrého koňaku. „Mám pro tebe tu tisícovku marlborek. Víc to ale vážně nešlo, vážně ne.“

„Bože!“ odfrkl si poddůstojník, hodil mi pas a převzal pět kartonů cigaret. „Přijeď zas!“ Závora se zvedla a my vjeli do zářivých světel západního Berlína.

Ve strýčkově bytě si Konrad hned dal doušek whisky a požádal mě, abych mu předal obálku.

Nezaváhal jsem. „Co je uvnitř?“

„To není tvoje věc.“

Začal jsem naléhat, ale pak jsem si uvědomil, že má vlastně pravdu. Vědět jsem ale přece jen něco chtěl.

„Tak hele,“ řekl jsem nazlobeně, „musím se ptát. Řekl jsi, že jsem kurýr SAS. Major Wilson mi dal tuhle práci, pak se za podivných okolností objevíš dokonce ty. Jsi v tom namočen. Nikdo mi nechce nic říct. To není náhoda.“

„Taky že není, probuď se! Skládačka do sebe docela dobře zapadá. Měl by ses lépe naučit rozumět životu. Jednadvacátý pluk SAS většinou sestává z víkendových vojáků, jsou tam právníci, taxikáři a další. Mluví kupou všech možných jazyků. Dvaadvacátý pluk jsou řádní vojáci a teď si krátí čas střílením Číňanů v Malajsii a Arabů v Omanu. Jednadvacátníci mají většinou na starosti podobné úkoly jako ten dnešní. Věděli, že jedeš do Berlína. Hodil ses.“

„A takoví se dají snáz obětovat, že!“

„Nepochybně. To, že patřím do jedné větve tvého rodokmenu, je už ale opravdu čirá náhoda.“

„Zachránil jsi mi život!“

„Sám jsi to zvládl.“ Rozesmál se. „Za pár dní už budeš zase vytáčet v tančírně holky. Nikdo tam nebude vědět, jaký jsi ničema.“

„Takhle to je,“ ušklíbl jsem se. „Teď pojedu domů?“

„Tak nějak, Wilson je velmi spokojený.“ Konrad dopil skotskou. „Buď ale tak laskavý a znovu do Berlína nejezdi. Příště si tu na tebe počkají.“ Ve dveřích se otočil.

„Uvidíme se ještě někdy?“ zeptal jsem se tiše.

„Už jsem ti říkal, Jednadvacátníci se hodí do zvláštních úkolů. Kdo ví?“ Najednou vypadal zatraceně vážně. „Odmítli tě, ale vlastně ti nedali jen uniformu, baret a odznak s motem Kdo má odvahu, zvítězí!“

„Ale vypadnout z kola ven úplně, to mi nedovolí,“ podotkl jsem.

„Taky si myslím. Drž se,“ rozloučil se.

Měl naprostou pravdu. Prošel jsem spoustou zcela nudných a neužitečných povolání, střední školou, univerzitou, oženil jsem se a začal docela úspěšně učit. Pak jsem se chytil i se svým psaním. Když na začátku sedmdesátých let vypukly nepokoje v irském Ulsteru, Wilson se ozval znova. Měl jsem právě za sebou publikaci úspěšného románu na toto téma. Když jsem se s ním sešel, měl na sobě oficiální uniformu královské armády v hodnosti plukovníka. Stejně dodnes pochybuji, že byla pravá.

Připil mi na můj úspěch v baru jednoho hotelu na předměstí Leedsu. „Napsal jste to skvěle. Výborná knížka a pravdivá.“

„Jsem rád, že to říkáte.“

„Rozhodně je váš příběh jiný než ty, co předvádějí televizní reportéři a jim podobní. Jejich románky jsou umělé a povrchní, zatímco vy opravdu Irsku rozumíte.

Vychovaný přímo v hnízdě protestantů se spoustou kontaktů mezi katolíky. Velmi užitečné.“ Byl jsem si vědom, co v tomto případě znamená déjà vu. Berlínská zkušenost v novém hávu.

„Co po mně chcete?“ zeptal jsem se přímo.

„Nic moc. Příští týden jedete do Dublinu. Podpisové akce, autogramiády, televize, že?“

„Co má být?“

„Bude velmi užitečné, když si najdete čas na jednu nebo dvě schůzky.“

„Skoro před dvaceti lety jsem si vyjel na podobnou schůzku v Berlíně a málem mi přitom ustřelili hlavu,“ připomněl jsem mu.

„Každá mince má rub a líc. Jestli si dobře vzpomínám, tak u toho byl ještě jeden chlap, co se do té kanonády přimotal,“ odvětil klidně. „Zajímavé, že? Nikdy jste se totiž do opravdového problému vlastně nedostal, vyjma těch Rusů.“

„Bylo to horší, než si myslíte,“ odsekl jsem. „Měli mě nechat na pokoji.“ Vyndal jsem si cigaretu a zapálil si. „Co mám udělat? Zopakovat vystoupení, ale místo Sprévy tam poteče Liffey?“

„V žádném případě. Žádné násilí. Jste zprostředkovatel. Uskutečníte jen několik schůzek. To je vše.“ Pocítil jsem vzrušení. „Zapomněl jste, že moje desetiletá záložní služba v armádě už skončila.“

„Já vím, ale podepsal jste slib mlčenlivosti, když jste žádal o přidělení do jednadvacátého pluku.“

„Odkud mne vykopli.“

„Hmm, dobrá. Už jsem vám jednou řekl, že věci jsou mnohem komplikovanější.“

„Chcete říct, jednou jsem se upsal, tak už ven nemůžu?“ Típnul jsem cigaretu. „Konrad mi to v Berlíně potvrdil. Jak se má? Neviděl jsem ho už dlouhou dobu.“

„Výborně,“ řekl. „Je velmi aktivní. Takže, budete spolupracovat?“

„Neřekl bych, že mám na výběr.“

Wilson vyprázdnil sklínku se šampaňským. „Nemějte strach. Tahle operace je hračkou.“

Žádné násilí? Operace je hračkou? Skončilo to u pěti cest pro toho prevíta, u bomb, střílení, patřily k nim střepiny po ulicích, mnoho zasmušilých sobotních nocí v Belfastu a nakonec ozbrojená eskorta s pistolemi v kapsách doprovázející mě na letiště. Tam mi doporučila, abych se již nikdy nevracel. Nikdy jsem tam už opravdu nebyl a je docela překvapující, že jsem už ani o Wilsonovi nikdy neslyšel. Vyjma fotografie na smuteční stránce Daily Telegraphu. Jenže ten zesnulý nebyl plukovník a nejmenoval se Wilson…

Svítání se sneslo na cornishské pobřeží společně s mlhou. Stál jsem na balkoně ložnice hospůdky U oběšence. Měl jsem za sebou dlouhou noc plnou vzpomínek. Má žena ještě spala, tak jsem se oblékl a sešel dolů do haly. Měla pravdu. Jako vždycky. Německý kontakt byl samozřejmě Konrad Strasser. Nemluvil jsem s ním už ale celé roky. Strýc i teta umřeli a spojení do Německa se přetrhalo. Přesto jsem ale stále měl Konradovo číslo na kartičce s nejdůležitějšími telefony v peněžence. Byla promočená, ale pořád použitelná. Vyndal jsem peněženku a chtěl najít to číslo, ale v ten okamžik se ve dveřích kuchyně objevil Zec Acland.

„Jste ranní ptáče.“

„Vy taky.“

„V mém věku už spát nemusím. Udělám konvici čaje.“

„Hned jsem tady. Potřebuji si zavolat do Hamburku. Účet samozřejmě zaplatím.“

„Hamburk. Vida. I tam budou muset brzo vstávat.“

„Jednomu starému příteli. Nejspíš toho také moc nenaspí.“

Acland se vrátil do kuchyně. Posadil jsem se na stoličku k baru, vytáhl kartičku a vyťukal číslo. Než Konrad vzal telefon, uvědomil jsem si, že se narodil v roce 1920, takže mu bylo sedmasedmdesát. Žena mu zemřela a dcera žije v Austrálii. Musel tedy být doma sám.

„K čertu, kdo volá tak brzo ráno?“ ozvalo se v jadrné němčině.

„Tvůj irský bratránek,“ řekl jsem zvesela. „Jak se má Hamburk dnes ráno?“

Žil v Blankanese kousek od Labe. „Nad řekou leží mlha a pár lodí se dalo do pohybu.“ Rozesmál se a začal mi znova říkat synku. Jako vždycky. „Rád tě zase slyším, synku. Doufám, že už se nepleteš do těch hloupých irských třenic.“

„Kdepak, už jsem starý pán. Nezapomínej.“

„Já vím. Taky jsem nezapomněl, že když jsem tě poprvé viděl s tvou novou ženou a řekls mi, že je o pětadvacet let mladší, dával jsem ti rok.“

„Teď už jich bylo patnáct.“

„Hm, musím přiznat, že i staré gestapo se občas mýlilo.“

Hrozivě se rozkašlal. Počkal jsem, až záchvat přejde.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Jasně. Jsme přece z krve a oceli, my Skopčáci. Tvoje žena je pořád stejná? Hodí se pořád na první stránky časopisů? Ještě se pořád potápí a pilotuje letadla?“

„Včera byla úplná hvězda,“ připomněl jsem i sobě. „Zachránila mi život.“

„Nepovídej.“

Tak jsem mu to všechno řekl.

Když jsem skončil, Konrad si zhluboka oddechl. „Bože, máš fakt ženu k pohledání.“

„Neznáš všechna fakta. Umí se neuvěřitelně rozzuřit.“

„No a když nemá záchvat…?“

„Pak je skutečně skvělá.“

Znovu se rozkašlal. „Pověz mi ale, proč vlastně voláš? Mezistátní hovor společně s červánky? Něco potřebuješ!“ Dostali jsme se k jádru věci.

„Potřebuji tvou analýzu. Narazil jsem na jeden záhadný příběh. Podle něho existovali dva bratři, narození v osmnáctém roce. Jmenovali se Harry a Max Kelsoové. Otec Američan, matka baronka Elsa von Halderová.“

„Prušáčtí aristokrati, no jo,“ zabručel. „Von Halderové opravdu existují.“

„Dvojčata se rozdělila. Mladší Harry zůstal ve Státech se svým bohatým dědou, který zaplatil zpáteční cestu baronce do Německa, když její muž zemřel při automobilové nehodě. Starší Max se automaticky stal baronem von Halderem.“

„Už jsem o nich slyšel.“

„Nejspíš ano. Říkali mu Černý baron. Byl prý esem Luftwaffe. Jeho bratr Harry byl také pilotem. Létal na finské straně proti Rusům a pak se jako Američan přidal do RAF. Bojoval v bitvě o Anglii i leckde jinde. Medaile se mu na hruď skoro nevejdou.“ Na druhé straně, v Německu, zavládlo ticho. „Panečku, to je ale zápletka. To musí být přímo legenda druhé světové.“

„Není,“ opáčil jsem. „Protože je přísně tajná.“

„Po tolika letech?“

„Povídám si o nich s jedním chlápkem, co mu už táhne na devadesát, a dozvídám se spoustu zajímavých věcí. Co se dělo v Německu ale doopravdy nevíme. Jsou to nepopsaná místa. Předpokládám, že staří přátelé si občas pomohou a že i jeden vysloužilý gestapák si cestu k tajným materiálům najde. Chápu ale, když řekneš, že to nejde.“

„Když řeknu co? Že to nejde?“ rozzlobil se Konrad. „Panečku, ta věc se mi zamlouvá. Už teď jsem se do ní zamiloval. Aspoň zas budu mít pro co žít. Už mi toho moc nezbývá, mám totiž rakovinu plic, víš.“ Podobná informace vás zdrtí, zvlášť když nemocného obdivujete a máte ho rádi z hloubi duše.

„Ježíši, Konrade, zapomeň na to!“

„A proč bych měl? Budu mít aspoň nějakou zábavu. Jsem dědula na smrtelné posteli, takže rozhodně nemám problém s tím, co je tajné a co není. Těší mě to o to víc, že to bude poprvé v celé mé kariéře rozvědčíka. Já tu věc z archivů vykopu a smetu z ní všechen prach. Udělals mi obrovskou radost. Takže, teď mi zrekapituluj všechno, co dosud víš, abych měl kde začít. Tak jak to bylo s tím Černým baronem?“

Netrvalo dlouho a vůně smažené slaniny mne přivábila do kuchyně. Zec připravoval sendviče. Posadil jsem se ke stolu, srkal čaj, který byl tak silný, že by v něm stála i lžička. Pojídal jsem sendviče a cítil se, jako kdybych zdolal nejvyšší vrchol světa.

„Dobré zprávy?“ zeptal se Zec.

„Vynikající,“ odvětil jsem. „Mluvil jsem se svým příbuzným. Pokud někdo může odhalit tajemství Maxe Kelsoa, tak je to právě on.“

„Jste si nějak jistý.“

„Naprosto. Je v mnohém stejný jako vy, Zecu. Všechny ty události prožil a má dost dlouhé prsty.“ Nalil jsem si druhý šálek. „Ve válce sloužil v gestapu.“ Zec se rozchechtal, že málem spadl ze židle. „Panečku!“

„Vím už všechno, co bych měl vědět?“ zeptal jsem se odvážně.

„Samozřejmě, že ne. Uvidíme, co zjistíte vy. Možná že ta bílá místa v této historii společně popíšeme.“ Vstal. „Musím zkontrolovat sudy. Popovídáme si později.“

Po snídani jsem se procházel po přístavní hrázi a kouřil. Zíral jsem do mlhy a usilovně přemýšlel. Denisa v silném svetru a džínsech se objevila asi po deseti minutách. Přinesla mi hrnek s čajem.

„Koukám, že chceš nastydnout. Spojila jsem se s goodwoodským aeroklubem. Bernie Smith sem pro nás poslal letadlo.“

„Prima.“ Lokl jsem si čaje a objal ji kolem pasu. „Děkuji.“

„Měl jsi špatnou noc?“

„Německý kontakt. Před očima se mi vše vybavilo. Existuje spousta věcí, které o mně nevíš. Hranice… to už je opravdu dávno. Irsko, irské problémy. Všechno se mi to přehrávalo pořád dokola.“ Váhal jsem, jestli pokračovat. „Zmínila ses o mém bratranci v Hamburku, který kdysi sloužil v gestapu.“

„Co je s ním?“

„Už jsem mu zatelefonoval. Je pořád v Hamburku. Má docela pestrou minulost, a tak se nejspíš dostane ke spoustě zajímavých věcí.“

„Pomůže?“

Zhluboka jsem si vydechl. „Byl nadšený jako kluk. Pak mi ale řekl, že má rakovinu plic. Říkal, že naše pátrání mu dá nový smysl života, i když podle mého ne na moc dlouho. Bohužel.“ Objala mě.

„Aby ses z toho nezbláznil!“

„Nezbláznil?“ usmál jsem se. „Pojďme zpátky do hospody, musíš se nasnídat. Konrad určitě něco zjistí. Gestapo vždycky všechno vědělo. Zvlášť, co se kde chystá.“

Konrád byl rozeným pátračem a předložil mi veškerá potřebná fakta. Bohužel po půl roce zemřel. Na základě jeho zprávy, Zecova vyprávění a mého přehrabování se v archivech vám budu vyprávět pravdivý, i když naprosto neuvěřitelný příběh bratrů Kelsoových.

Na počátku

1917

Srpen 1917. Jack Kelso se v deseti tisících stopách nad francouzskými liniemi cítil jako nejšťastnější člověk na světě. Jednadvacet let, potomek velmi bohaté a známé bostonské rodiny sice spíše patří v tomto věku do posledního ročníku na Harvardu, ale on raději s nadšením kroutil svůj druhý rok jako pilot Královského leteckého sboru.

Právě teď pilotoval dvojmístnou britskou stíhačku Bristol F.2B Fighter se zadním pozorovatelem. Každý považoval toto letadlo za jeden z nejlepších válečných strojů té doby. Jeho pozorovatel v hodnosti seržanta byl ve včerejším vzdušném souboji zraněn šrapnelem a skončil v nemocnici. Horkohlavý Kelso, nositel Vojenského kříže, měl už na svém kontě patnáct sestřelů německých letadel. Tentokrát tedy letěl sám, i když se to oficiálně nesmělo. Bez povolení odstartoval k samotářskému letu. Vlastně tak docela osamocený v letadle nebyl. Na dně jeho kokpitu totiž trůnil medvídek Tarquin v letecké bundě, s kuklou a brýlemi.

Kelso ho poklepal po hlavě. „Tak, kamaráde,“ řekl mu přátelsky, „nedovol jim, aby mne dostali.“

Padáky tehdy britské ministerstvo války zakázalo pod záminkou, že jejich použití je důkazem zbabělosti pilotů. Jack Kelso však byl realistou a bohatým mladíkem zároveň a o takovém nařízení si myslel svoje. Proto měl padák na sobě. Byl pánem vzdušného prostoru a ten pocit mu náramně vyhovoval.

Byl realistou i v detailech. Zkušenost mu velela: ze všeho nejvíce si musíš dávat pozor na útok ze sluneční strany. Když letíš sám, nikdy nepřelétávej frontu pod deset tisíc.

Slavný von Richthofen, Rudý baron, jednou sestřelil za den čtyři bristoly. Mohla za to výzbroj britských letounů. Pilot ovládal pevný kulomet vickers a zadní pozorovatel pak měl dva otočné kulomety lewis. Veškeré střílení tedy záviselo na něm. Po dlouhé sérii sestřelů to teprve byli piloti sami, kteří odhalili, že letoun je ovladatelný natolik, že ho lze pilotovat stejně jako jednomístnou stíhačku.

Počasí toho rána nestálo za moc, vál silný vítr a pršelo. V hluku nepřehledné oblohy potažené těžkými bouřkovými mraky si Kelso ani neuvědomil, co to bylo za letoun, který dal na frak jeho štěstěně. Podél levého boku prolétl stín a dávka z kulometu začala párat trup jeho bristolu. Jedna kulka se zavrtala do Jackovy nohy. Snížil rychle výšku a schoval se do mraků.

Obrátil letoun zpět k britským liniím, klesal na sedm tisíc, pak postupně až na pět tisíc stop. Pach pálícího se dřeva mu nedával pokoje. Sestoupil do tří tisíc, to už plameny olizovaly i motor letounu. V dohledu měl zákopy na bitevním poli. Přelétával Flandry. Nadešel čas opustit letoun. Rozepnul pás, popadl Tarquina a nacpal si ho pod silnou leteckou bundu. Obrátil bristol na záda a vypadl ven. Asi tisíc stop padal volným pádem, pak zatáhl za šňůru a na uvolněném padáku se snášel k zemi.

Dopadl do kráteru po výbuchu granátu napůl naplněného vodou. Nevěděl, zda skončil na britské či německé straně zákopů. Štěstěna ho zase až tak moc neopustila, i když poraněná noha bolela.

Hlídky v khaki uniformě obalené bahnem s typickými talířovými přilbami se k němu dostaly během okamžiku. Cvakly závěry na ručnicích.

„Nestřílejte, patřím k leteckému sboru,“ vykřikl Kelso.

Kdesi v dáli se ozvala kulometná dávka. Když dva vojáci pomáhali Kelsoovi zbavit se padáku, jejich seržant si zapálil cigaretu a přilepil si jí na ret.

„Kapitáne, váš přízvuk sem moc nepáádné!“ prohodil hrubozrnným cockneyským argotem.

„Jsem Američan,“ klidně odvětil Kelso.

„Ták, to vám ale trvalo, než sté se uráčili!“ zavrčel seržant. „Čekáme na vás už vod čtrnáctýho, víte.“

Polní nemocnici zřídili ve starém francouzském zámku s překrásným parkem v okolí. Výlety mimo válečnou zónu bývaly nebezpečným hazardem. Hlídka dala Jackovi morfium, aby snížila jeho bolesti. Tehdy dávali vojákům na hlídkách opiáty, aby mohli v případě potřeby pomoct zraněným od bolesti. Kelso se propadl do spánku. Probudil se z něho v světě plném fantazie: malý pokoj, bílá prostěradla, otevřená francouzská okna umožňovala výhled na terasu. Pokusil se posadit, ale silná bolest v noze ho donutila vykřiknout. Strhl přikrývku a nevěřícně zíral na silný obvaz na levé noze. Do místnosti vběhla mladá sestřička v uniformě Červeného kříže. Blondýnce s výraznými rysy tváře a zelenýma očima nemohlo být moc přes dvacet. A tak Jack Kelso, který až doposud nikdy neviděl nic tak čarovného, se během již tohoto prvního okamžiku zamiloval.

„Kdepak, zůstaňte ležet,“ usmála se na něho. Upravila mu polštáře a pečlivě ho přikryla.

Do místnosti vstoupil doktor v hodnosti plukovníka. Bylo to zřejmé z výsostných znaků lékařských sborů na jeho stejnokroji. „Baronko, potřebujete s něčím pomoci?“

„Ne, vůbec ne. Je jen zmaten.“

„Kdo by nebyl,“ připustil lékař. „Dostal jste to pořádně,“ obrátil se k Jackovi. „Noha to odnesla a vy se musíte podle toho chovat. Řekl bych, že to pro teď spraví malá dávka morfia,“ a odešel.

Sestra začala připravovat jehlu se stříkačkou. Natáhla se k jeho pravici.

„Máte zvláštní přízvuk,“ začal Jack rozhovor, „jste Němka a on vás navíc nazval baronkou.“

„Docela užitečná minulost, když tu máme i německé piloty,“ usmála se na něho.

Dokončila svou práci a chystala se odejít. Jack ji však chytil za paži a nehodlal pustit. „Propustím vás jedině za podmínky, když slíbíte, že si mne vezmete.“ Slova zpomaleně opouštěla jeho mysl. Morfium začínalo působit. „Kde… je… Tarquin?“

„To je ten medvěd?“ zeptala se bez zájmu.

„To není jen tak nějaký medvěd! Sestřelil jsem patnáct letadel a Tarquin byl vždy u toho. Přináší mi štěstí.“

„Vždyť vás neopustil ani teď, sedí tamhle na stolku.“

Jack se s vypětím posledních sil podíval tím směrem. Tarquin ho ani teď neopustil.

„Jsem rád, že seš tady se mnou,“ dodal mdle a propadl se do bezesného spánku.

Baronka Elsa von Halderová se už z Paříže po vypuknutí války nedostala. Její otec, generál pěchoty, byl zabit na Sommě. Pocházela sice z významné prušácké rodiny, ale s upadajícím majetkem a polorozpadlým panstvím. Byla úplně na mizině.

Jak šel čas, Kelso jí vyprávěl o privilegovaném životě ve Státech. Pak se ukázalo, že mají leccos společného: Jejich matky zemřely v loňském roce a obě na rakovinu.

Po třech týdnech pobytu v nemocnici Jack seděl v křesle na terase a díval se na louku, kde se na sluníčku procházeli uzdravující se důstojníci. Kelso viděl Elsu přicházet a sledoval, jak klábosí s ostatními. V ruce nesla balíček, který mu podala.

„Přišla vám polní pošta.“

„Otevřte to, prosím,“ vybídl ji.

Uvnitř byla krabička potažená kůží a dopis.

„Jacku, ten balíček je z velitelství. Byl jste vyznamenán medailí Za chrabrost.“ Vyndala metál z krabičky a pozorně si jej prohlížela. „Nemáte z toho radost?“

„Jo,“ podotkl bez zájmu. „Medaili už mám,“ dodal. „Co ale nemám, jste vy. Vezměte si mě, Elso!“

Vzal ji za ruku. „Elso, neodmítejte mou nabídku. Víte dobře, že budu naléhat, dokud mi nedáte své slovo.“

Přikývla a sama byla překvapena, když si uvědomila, co říká. „Co na to ale řekne váš otec? Neměl byste ho požádat o svolení?“

„Kdepak, to by trvalo moc dlouho. Dopis do Států a potom zpátky to by byla celá věčnost. Táta má spoustu dobrých vlastností a jednou z nich je jeho snobismus. Bude vás obdivovat jako baronku, ostatně stejně vás bude obdivovat smetánka z celého Bostonu. Sňatek se zvládne i tady. Kaplan bydlí tamhle. Stačí říct a vše je vybaveno.“

„Jacku… Jacku… vy jste vážně divoch, ale docela vás mám ráda.“

„Elso, Německo tuhle válku prohraje. Budete se muset vrátit zpátky na své panství, naprosto bez peněz. Co tam budete dělat? Slibuji, že se o vás postarám.“ Vzal ji znova za ruku. „Spolu to zvládneme. Věřte mi.“

Brali se o dva dny později. Jack měl koneckonců pravdu: Elsa se neměla kam vrátit.

Líbánky v Paříži byly příjemné, i když to vůbec nebyla romantická láska. A Jack věděl, že si ho nebrala z lásky. Zranění zanechalo následky, Jack kulhal a potřeboval rehabilitaci. Elsu přeložili do pařížské nemocnice Červeného kříže. Brzy otěhotněla a Kelso trval na tom, aby odjela do Států.

„Děti se mají rodit doma, taková je naše tradice. O tom vůbec nehodlám diskutovat.“

„Jacku, pak bys ale i ty měl jet se mnou. Zranění se ještě nezhojilo a vyžaduješ péči. Mluvila jsem s plukovníkem Carstairsem. Jestli požádáš o zproštění služby, podepíše všechny dokumenty.“

„Cože? Tys o mneš někým mluvila? Tak tohle ne! Už nikdy nic podobného nedělej!“

Najednou se z Jacka stal někdo úplně jiný, onen válečník, který sestřelil patnáct německých stíhaček… Pak se usmál a byl tu opět ten zářivý Jack. „Ještě jsme tu válku nevyhráli, lásko moje. Amerika do ní vstoupila právě z těchto důvodů, dlouho to ale trvat nebude. Zvládneš to a můj stařičký tatíček se z tebe úplně zblázní.“

Elsa svého muže poslechla a odjela do Ameriky. Abe Kelso ji přijal přesně tak, jak říkal Jack, s nefalšovaným nadšením pro šlechtičnu z Evropy.

Zažila obrovský úspěch na sociální scéně a vše bylo víc než skvělé. Byla na vrcholu. Zvláště to platilo, když se pustila do nějakého problému či když ukazovala své dva kluky světu. Starší se jmenoval Max po Elsině otci, mladší Harry po Abeovi.

Jack se dozvídal novinky z domova přes telegraf. Stále sloužil v Královském leteckém sboru a nepřešel k Američanům, i když po jejich zapojení do války klidně mohl. Povýšili ho do hodnosti podplukovníka a byl jedním z mála, kteří to všechno vydrželi od samého začátku. Ztráty rostly na obou stranách, zvlášť v posledním roce války. A pak nastal skutečný konec.

Vychrtlý a unavený a najednou zestárlý Jack Kelso vešel v khaki uniformě do ložnice kluků. Bylo na něm vidět, co všechno prožil. Bylo jasné, že si potřebuje odpočinout a někdo se bude muset o něj starat. Elsa postávala v koutě a s překvapením i s obavami pozorovala najednou jakoby neznámého člověka, který byl jejím manželem.

„Jsou to prima kluci,“ usmál se na ni. „Líbí se mi. Pojďme dolů za otcem.“

Abe Kelso stál vedle krbu v obývacím pokoji a čekal na svého syna. Byl vyšší než Jack, s tmavšími vlasy. Kelso junior byl ale v ostatních rysech úplně po něm.

„Díkybohu, Jacku, že jsi zpátky!“ Abe nalil sklenky šampaňského a podal je všem.

„Ještě nikdy jsem neviděl tolik vyznamenání pohromadě.“

„Jsou to jen plechové cetky.“ Jeho syn vypil skleničku na jeden lok.

„Vážně to bylo v tom posledním roce tak strašné?“ zeptal se Abe, když synovi doléval prázdnou sklenici.

„Víc než to, ale zvládl jsem to. Všichni ostatní z naší squadrony tam zůstali, jen já ne!“ ušklíbl se Jack Kelso.

„O těch hrůzách teď ale mluvit nebudeme,“ napomenula ho Elsa.

Jack si zapálil. „Koukám, že kluci mají světlé vlasy. Jsou skoro bílé.“ Zhluboka vydechl a vypustil obláček dýmu.

„Vždyť jsou to napůl Němci.“

„Což rozhodně není jejich chyba,“ usmál se. „Mimochodem jsem to dotáhl na osmačtyřicet sestřelů!“

Elsa byla smutná, v jak zbědovaném stavu se vrátil. Abe se ale dokázal přemáhat a předstíral veselí.

„Jacku, pověz mi, co teď budeš dělat? Vrátíš se do Harvardu, abys ukončil poslední ročník na právech? Samozřejmě, když budeš chtít, můžeš rovnou ke mně do firmy.“

„Ty si děláš legraci! Je mi třiadvacet, a když do mých záznamů zahrnu i obsluhu kulometného hnízda v zákopech, tak jsem pozabíjel stovky lidí. Na Harvard mě nedostaneš a do firmy taky ne. Pořád mám nějaké peníze po mamince. Konečně začnu žít!“ Vypil další skleničku. „Teď mě ale omluvte, musím se vykoupat.“

Odkulhal. Abe Kelso přilil trochu šampaňského i Else. „Prožil si toho asi opravdu dost. Budeme mu muset pomoci a leccos asi přestát.“

„Neomlouvejte ho, tatínku,“ řekla ustaraně Elsa a postavila skleničku na stolek. „Jack už není ten milý pacient, kterého jsem si vzala. Leží pořád v těch zpropadených zákopech a nikdy se z nich už ven nedostane.“

Což byla naprostá pravda. V následujících letech se Jack choval tak, jako by ho vůbec netěšilo, že je naživu.

Proslul svými husarskými kousky na automobilových okruzích. Stále také létal po obloze a padal z ní. Měl tři těžké letecké havárie. V době prohibice dokonce pašoval alkohol na své motorové jachtě a jeho vůle se opíjet také neznala hranice.

Na jeho obranu je ale třeba říct, že ke své ženě se stále choval se vznešenou zdvořilostí. Elsa zase hrála roli vzorné manželky, elegantní hostitelky a citlivé matky. Pro Harryho a Maxe stále byla mutti, učila je němčinu i francouzštinu. Kluci ji z hloubi duše milovali, ale svého věčně alkoholem zmoženého válečného hrdinu měli přece jen raději.

Jack si dokonce koupil stíhačku bristol. Stála v hangáru malého leteckého klubu na kraji Bostonu. Letiště patřilo dalšímu z party letců, kteří kdysi sloužili v královských sborech a byli známými leteckými esy, Rockymu Farsonovi. Když bylo klukům deset, Jack je vzal do zadního kokpitu na první výlet k oblakům. Byl to narozeninový dárek. Kluci byli jako u vytržení, zato Elsa jen trnula, kdy ho znova napadne podobná zběsilost.

Abe stál přesně uprostřed a snažil se držet smír, když to doma začínalo jiskřit. Vlastně stál spíš na její straně, protože Jack byl skoro stále opilý. Jeho syn byl ale sám dostatečně majetný, proto bylo těžké ho od podobných výstřelků odradit.

Pak přišel osmadvacátý a devětadvacátý rok. Elsa byla z Ameriky i nepovedeného manželství již vyčerpaná. Zklamala se ve všem a zbyli jí jen kluci a přátelství s Abem. Chlapci si byli navlas podobní: oba dva měli slámové blond vlasy a zelené oči, vysedlé, typicky německé lícní kosti, nerozeznatelné hlasy, ba dokonce i shodné prušácké chování. Bylo obtížné je od sebe rozlišit, protože neměli žádná mateřská znaménka či odlišnosti. Dokonce i Elsa sama měla velké problémy je od sebe poznat. Abe to už nedokázal vůbec. Kluci se navíc vyžívali v tom, že neustále měnili své role a dělali si ze všech blázny. Byli si hrozně blízcí, nikdy se nehádali. Jen v jedné věci se nikdy nemohli dohodnout. Vedli totiž spor o to, komu patří Tarquin. Skutečnost, že starší Max – i když jen o deset minut je baronem von Halderem, je rozhodně netrápila vůbec.

V létě roku 1930 se Jack zabil při automobilové havárii. Jeho bentley vyletěl z horské cesty v Coloradu a Kelso ve vraku uhořel. Ostatky byly převezeny do Bostonu, kde Abe, který se stal mezitím kongresmanem, zařídil synův pohřeb.

Na Jackově pohřbu se sešla opravdová smetánka, byl tam i americký prezident. Dvojčata v tmavém obleku stála své matce po boku. Najednou vypadali zvláštně, působili ztuhle a mnohem dospěleji než na svých pouhých dvanáct let.

Když smuteční hosté odešli z jejich velkého domu, Elsa si sedla k otevřenému francouzskému oknu a popíjela brandy. V černých smutečních šatech působila velice elegantně. Abe stál na svém místě vedle krbu.

„Co chceš dělat?“ zeptal se ustaraně. „Žádné zvlášť dobré vyhlídky nás nečekají.“

„Už mne tady nic nedrží,“ řekla Elsa klidně. „Byla jsem Jackovi po celá ta léta dobrou manželkou a dost jsem si s ním, však to, Abe, víš, vytrpěla. Chci se vrátit do Německa.“

„Z čeho chceš žít? Majetek po tvé matce se rozplynul. Je to hloupé, ale musím ti připomenout, že po Jackovi toho zrovna moc nezbylo.“

„Já vím,“ přikývla. „Ty ale, Abe, máš peněz víc než dost. Nikdy je nedokážeš utratit. Mohl bys mi pomoci.“

„Aha.“

„Abe, vždy jsme byli dobrými přáteli. Pomoz mi, prosím. Dám panství opravit a vrátím svému rodu jméno.“

„A vezmeš si mé vnuky s sebou?“ Zavrtěl hlavou. „Nic takového bych nepřežil. Nepřichází v úvahu.“

„Jsou to ale především moje děti, měli by být s matkou. Max… Max je přece baron von Halder. Nemůžeš po něm chtít, aby se toho titulu vzdal. Abe, to prostě nemůžeš. Prosím tě, Abe, pomoz mi.“

Atmosféra v salonu byla nasycena lítostí a smutkem. Abe se dokonce posadil. Zhluboka se zamyslel. Nakonec si vzal slovo.

„Z tohoto okamžiku jsem měl vždycky velký strach. Věděl jsem, že podobná chvíle přijde. Předpokládal jsem jen, že mám ještě několik let, než Max dospěje, aby se svého titulu mohl opravdu zhostit. Přemýšlel jsem, zda se potom odtud odstěhuje a nechá nás tu samotné. Hm, teď je to tady…“ Abe se odmlčel a povzdechl si. „Jenže teď je Jack mrtvý a ty chceš zpátky. Všechno je pryč a moc nám toho tady nezbylo,“ řekl se zvláštním smutkem v hlase. „Máš pravdu, Elso. Max musí dostat šanci svého titulu využít a ty také po těch letech s Jackem. Pomohu ti. Mám ale jednu podmínku.“

Najednou to byl zase ten silný a rozhodný Abe. „Harry tady zůstane. Obou vnuků se vzdát nehodlám. Nejspíš nebudeš souhlasit, ale když budu moci Harryho vychovávat já, dám ti dostatek peněz, abys sídlo von Halderů mohla opravit. Harryho ti ale nedám. Souhlasíš?“

Elsa dokonce ani nic nenamítala. „Domluveno, Abe.“

„Prima. Budeme muset vyřešit pár detailů, návštěvy, školy a všechny doklady. Daleko horší bude, kdo to řekne klukům a jak to vezmou.“

„Promluvím s nimi.“

„Nech to na mně. Popros je, ať přijdou do mé pracovny,“ ukončil vše Abe.

Když po večeři Elsa sešla do salonu, Max s Harrym byli překvapivě klidní. Koneckonců vždycky se chovali stejně: vědomí si sami sebe, chladnokrevní, na první pohled nezaujatí. Přestože oba milovali svou matku, byli si dobře vědomi její německé hrdosti, a tak pro ně ani podobný vývoj zase takovým překvapením nebyl. Políbila je oba.

„Děda vám to už řekl?“

„Kluci to pochopili,“ usmál se Abe. „Vzali to docela dobře. Měli jen jediný problém, komu bude patřit Tarquin. Zůstane ale tady. Ten medvěd seděl v kokpitu při všech Jackových operacích. Musí s ním tedy zůstat i po jeho smrti.“

Na chvilku to vypadalo, že se Abe ponořil hluboko do svých myšlenek. Pak se protáhl a zeptal se: „Šampaňské? Každému půl skleničky. Už jste dost staří na přípitek. Budete si navždy blízcí, ať se již ve vašem životě stane cokoli.“

Chlapci mlčeli a vypili šampaňské. Vzadu na římse krbu je jako vždy pozoroval plyšový Tarquin se svým záhadným medvědím šklebem.

Německo, do kterého se Elsa von Halderová vrátila, nebylo již její starou vlastí. Vládla tu vysoká nezaměstnanost, pouliční nepokoje a nacistická strana získávala neomezenou moc. Abeovy peníze však byly dostatečně mocné. Dala Maxe do školy a pustila se do přestavby sídla von Halderů. Začala znovu chodit do berlínské společnosti. Jeden ze starých přátel jejího otce, bývalé letecké eso Hermann Göring, začal v nacistické straně získávat významné postavení. Byl blízkým Hitlerovým stranickým soudruhem. Jeho šlechtický původ před ním otvíral všechny dveře. Elsa von Halderová, také aristokratka, nyní s dostatkem peněz a svou krásou – se pomalu stávala neopomenutelnou návštěvnicí jejich dýchánků. Stala se i pro nacistickou stranu nepostradatelnou. Znala je všechny Hitlera, Goebbelse i von Ribbentropa. Všude ji zvali. V roce 1933 se Hitler dostal k moci.

Ve čtyřiatřicátém Elsa souhlasila s Maxovou půlroční návštěvou u dědečka, který ve své kariéře udělal další krok a stal se senátorem. Abe byl z Maxe nadšen. Bratři se k sobě chovali, jako by byli pořád spolu. Oslavili společně i narozeniny. Dostali od dědečka i zvláštní dárek. Vzal je na letiště, na kterém kdysi působil i jejich otec. Rocky Farson sice přibral a zestárl, ale pořád to byl vynikající letec a bývalé eso leteckých operací na západní frontě.

„Rocky vás naučí létat,“ řekl Abe. „Je vám sice jen šestnáct, ale co na tom záleží. Jen to nesmíte prozradit matce.“

Rocky je učil létat na starém dvouplošníku gresham. Zadní kokpit byl uzpůsoben pro pytle s leteckou poštou a tak se tam oba kluci docela dobře vměstnali. Pak létal jeden po druhém. Rocky velmi záhy rozpoznal, že oba dva jsou rození piloti s talentem od pánaboha. Byli stejní jako jejich otec. A byli stejní ještě v jedné věci. Tarquin nesměl v letadle při jejich výletech chybět.

Rocky je naučil mnohem víc, než se učí v kurzech pro civilisty. Dal jim dokonce základní výcvik, kterého se dostávalo vojenským pilotům před vzdušnými souboji. Nepřítel se skrývá ve slunci bylo jejich nejoblíbenější téma. Pod deset tisíc se osamoceně nepouštěj, nikdy nelétej přímo, měň výšku každých třicet vteřin.

Při jednom z tréninků je Abe pozoroval z letištní plochy. Když přistáli, starý Kelso se už zlobil opravdu. „K čertu, Rocky, proč je ženeš do války?“

„Senátore, kdo dnes ví, co bude,“ odsekl Rocky, „kdo ví, co bude?“

Kluci se naučili létat tak dokonale, že Rocky přesvědčil senátora, aby jim koupil dva výcvikové dvouplošníky curtis. Jejich zkušenosti se tak značně rozšířily.

V průběhu první světové války německé eso Max Immelmann poprvé vyzkoušel novou techniku vzdušného souboje, obrat, který byl po něm později nazván. Pilot tak získal výraznou výhodu před nepřítelem. Zvládnutí této otočky bylo alfou a omegou každého válečného pilota na západní frontě. Později na ni letci, zvlášť ti, kteří sloužili v amerických leteckých sborech i v RAF, docela zapomněli.

Na protivníka se vrhneš střemhlav, podletíš ho, vybereš výšku a dokončíš půlobrat. Stoupáním nahoru se tak dostaneš před čumák nepřátelského letounu na padesát stop. Na konci Rockyho výcviku, byli oba mladíci zkušenými stíhači.

„Jsou fakt dobří, neuvěřitelně učenliví,“ připustil i Abe před Rockym, když se sešli v letištní kantýně.

„Za starých časů by z nich byla esa. Byla to válka mladíků, senátore. Znal jsem chlápky ze sborů, kteří dostali čtyři metály a v jednadvaceti to dotáhli na majora. Chce to mít sportovního ducha. Buď to máš v krvi, nebo nemáš. Ti kluci mají talent. Někam to dotáhnou.“

Kluci stáli u baru a popíjeli pomerančový džus. „Možná že máš pravdu,“ připustil Abe a dál dvojčata pozoroval, „ale k čemu jim tyto dovednosti budou. Další válka nebude, takže jim je tahle zkušenost nanic.“

„Nebyl bych si tak jistý, senátore,“ namítal Rocky. „Teď už ale musím jít.“

Rocky se naplnění svých obav a předpovědí nedočkal. Měl totiž na letišti starý přestavěný bristol. Právě teď ho čekal zkušební let s tímto letounem. V pěti stech stopách mu motor vysadil.

Na Rockyho pohřbu Abe znova pozoroval oba chlapce. Uvědomil si, že se chovají úplně stejně jako při rozloučení s vlastním tátou. Působili vzdáleně, nezúčastněně a vyvolávali představu, že se jejich mysl kdesi toulá. Najednou i Abe pocítil zvláštní předtuchu. Byl to jen pocit, s kterým stejně nic nešlo udělat.

V následujícím týdnu Harry doprovodil Maxe do New Yorku a rozloučil se s ním. Max nastoupil na palubu Queen Mary a vydal se do anglického Southamptonu.

Návrat Maxe von Haldera zpět do Třetí říše započal.

Evropa

1934-1941

Max seděl na terase svého venkovského panství a povídal si s matkou. Vyprávěl jí o všem – o létání a ukazoval jí fotografie se svým bratrem. Měli na sobě leteckou kombinézu a jejich stroj stál za nimi.

„Mutti, budu letcem. Baví mě to a docela mi to jde.“

Elsa se mu pozorně podívala do očí. Spatřila svého manžela, se zapáleným a pro nebesa ztraceným srdcem. Neměla na vybranou. „Maxi, je ti ale teprve šestnáct. Jsi na to příliš mladý,“ chabě namítala.

„Zapíši se do berlínského aeroklubu. Znáš přece Göringa, ne?! Ten to zařídí!“

Bylo to zřejmé. Na schůzce s ním se už skoro nedostala ke slovu. I když měl velitel letiště značné pochybnosti, přesto Maxovi přidělil dvojplošník heinkel. Maxovi k ruce byl přidělen tehdy třiadvacetiletý poručík. Jmenoval se Adolf Galland. Až přijde jeho doba, stane se velícím generálem stíhačů celé Luftwaffe.

„Zvládneš ten letoun, chlapče?“ zeptal se nevěřícně.

„Pane, můj otec sestřelil osmačtyřicet letounů, když sloužil v britských královských sborech. Samozřejmě, že ten stroj zvládnu.“

Galland se rozchechtal. V ústech převaloval krátký doutník. „Tak si to vyzkoušíme. Uvidíme, kdo z nás je lepší.“

Göring ani nedýchal, když sledoval souboj na obloze. Galland nedokázal Maxe setřást a nakonec tento letecký souboj prohrál. Max ho dostal právě Immelmannovou obrátkou. Šel na přistání a Max za ním.

Göring stojící vedle svého mercedesu kývl na komorníka, aby připravil kaviár a šampaňské. „Baronko, váš syn mi připomenul mé mládí. Je to aviatik od narození. Bude z něj skvělý pilot.“

Nebyla to falešná zdvořilost. Hermann Göring byl kdysi opravdu vynikajícím pilotem, posledním velitelem Richthoffenovy letky v hodnosti kapitána. Teď rozhodně neměl potřebu a ani nutnost někomu lichotit.

Galland s Maxem se k nim přidali. Galland byl vzrušený a sotva mluvil. „Byl to fantastický kousek. Kde ses to naučil, chlapče?“

Max mu všechno vyprávěl. Galland jenom kroutil hlavou.

Večer se konal večírek v hotelu Adlon, kterého se zúčastnil i von Ribbentrop a Elsa. Podávalo se to nejlepší šampaňské. „Co s ním uděláme?“ zeptal se Göring Gallanda a ukázal hlavou na Maxe.

„Příští rok mu bude teprve sedmnáct,“ namítl zlehka Galland, „přesto ale mám jeden návrh.“

„Sem s ním.“

„Zapište ho do pěchotní junkerské školy tady v Berlíně, aby měl nějakou vojenskou průpravu. Nechte ho létat ve zdejším aeroklubu. Příští rok, až mu bude sedmnáct, zařiďte, aby ho povýšili na poručíka a přeřaďte ho k nám.“

„Bezvadné řešení,“ přikývl Göring. „Barone, co vy na to?“ kývl na Maxe.

„Bude mi potěšením,“ řekl Kelso anglicky. Jeho druhá, americká přirozenost právě vystoupila na povrch.

„Nebude ale problémem, že můj syn má amerického otce?“ otázala se Elsa.

„Proč by měl být? Vůdce vydal nové nařízení. Vy ten dokument ještě neznáte?“ podivil se Göring. „Stačí, když je baron plnoprávným občanem Třetí říše.“

„Má to ale jeden háček,“ vložil se do hovoru Galland.

„Jaký?“ zeptal se Göring překvapeně.

„Trvám na tom, že ten mladík mě bude muset naučit ty kousky, co si na mně vyzkoušel. Zvlášť ten obrat, co mu říká Immelmannův.“

„Mohl bych to udělat sám,“ podotkl Göring sebejistě, „ale baron určitě nebude nic namítat.“ Obrátil se k němu. „Maxi?“ Bylo to poprvé, co mu takto řekl.

„Je hrozná škoda, že tady se mnou není brácha. S Harrym bychom vám, pane leutnante Gallande, dali na frak doopravdy,“ řekl klidně Max.

„Kdepak,“ rozesmál se Galland. „Docela rád bych se s vámi podělil o zkušenosti. Právě z nich se učíme nejvíce. Barone, jsi skvělý pilot. Mimochodem, můžeš mi tykat. Já jsem Adolf Dolfi.“

Tak nějak začalo jedno velké přátelství.

Harry mezitím začal studovat střední školu v Grotonu, ale měl problémy s disciplínou. Létání mu bralo všechen volný čas a on jím byl úplně posedlý. Nebyl ochotný obětovat víkendy nudnému učení na úkor létání. Jen díky Abeho vlivu Harry školu dodělal a byl zapsán na Harvard. Bylo to v témže čase, kdy jeho bratra Maxe Luftwaffe povýšila na poručíka.

Třetí říše nemilosrdně nabývala na síle a celková mocenská situace v Evropě se začala vychylovat na jednu stranu. V Británii nikdo žádný válečný konflikt nechtěl; oběti první světové války, tak blízko vlastních břehů, byly dostatečným mementem. Harry procházel univerzitou, zatímco Evropu zachvacoval nacismus. Ostatní svět dělal, že tu hrozbu nevidí.

Potom vypukla španělská občanská válka, vydali se tam všichni. Max tam prodělal dvě stě osmdesát válečných misí. Vrátil se domů v roce 1938 už s Železným křížem II. třídy a vzápětí byl povýšen na nadporučíka.

Nějakou dobu pak působil přímo ve štábu Luftwaffe a mnohem více se staral o společenské radovánky. Často doprovázel matku na různé večírky a byl oblíbencem teď už všemocného Göringa. Po anexi Rakouska a rozpadu Československa nadešel čas pro polskou operaci.

Během sedmadvaceti dnů tohoto blitzkriegu za vydatné pomoci sovětského Ruska bylo Polsko zničeno, zato legenda o Maxi Kelsoovi nabývala nových rozměrů. Sestřelil dvacet letadel, získal Železný kříž I. třídy a byl povýšen na kapitána. V průběhu válečných operací s Británií a Francií už byl zase členem vojenského štábu. Na straně Polska se do konfliktu zamíchala i Británie a Francie. II. světová válka začala.

Nadešly dny plné euforie, Evropa se zmítala v kleštích, Německo začínalo žít v představách, že si může dovolit téměř vše. Maxova matka byla na společenském vrcholu a i Max už měl svou reputaci, i když nenosil bílá saka a módní doplňky. Většinou i do společnosti chodil v bojové výstroji: v plandavých kalhotách, letecké bundě, lodičce na hlavě a se všemi svými medailemi. Zakrslý mrzáček Goebbels, nacistický ministr propagandy, se mohl štěstím pominout. Max si vybojoval své postavení a objevoval se ve společností Göringa, dokonce někdy i Hitlera. Jeho slavná matka také nemohla chybět. Přezdívali mu Černý baron. Čas od času se v jeho životě mihly ženy, ale nikdy to nebylo nic vážného. Zdálo se, že se drží stranou. Jeho chmurná tvář a světlé vlasy celkový dojem jen dokreslovaly. Držel se i stranou politiky, nikdy se nestal členem nacistické strany, byl prostě jen letec. Vynikající stíhací pilot.

Zato Harry po ukončení Harvardu prožíval nudné období. Abe se mu snažil podstrčit dívky z lepších rodin, ale on se stejně jako jeho bratr držel stranou. Válka v Evropě se přesunula na západ. V listopadu devětatřicátého roku našel Harry dědečka sedícího u krbu v salonu a čtoucího si články v časopisech.

„Nalij si,“ řekl zastřeným hlasem. „Budeš to potřebovat.“

Tehdy už jednadvacetiletý Harry si nalil skotskou se sodou a přidal se k Abemu. „copak se děje, dědečku?“

Abe mu podal první magazín. Na obálce byl detailní záběr na tvář zamlklého letce s lodičkou na hlavě. Pak mu předal německý letecký časopis Signal. „Černý baron,“ řekl tiše.

Max stál vedle letounu Messerschmitt Bf 109E v letecké výstroji, s cigaretou v ruce a povídal si s mechanikem Luftwaffe v černé kombinéze.

„Už má tolik medailí,“ řekl Harry radostně. „Jako táta!“

„Ze Španělska a Polska,“ dodal Abe tiše. „Ježíšikriste! Harry. Díkybohu, že mu říkají baron von Halder. Nepřežil bych, kdyby tam napsali, že je to Max Kelso. Umíš si představit, jak by se na první stránce Lifu vyjímalo, že můj vnuk je nacista? Bože můj!“

„On ale není nacista!“ okamžitě oponoval Harry. „Je pouze pilotem. Létá tam, kde ho potřebují.“ Odložil časopis. Abe byl zvědav, co si jeho druhý vnuk myslí, ale ani tentokrát Harry nezradil své zásady a své myšlenky si nechal pro sebe. Přesto ale když se Harrymu podíval do očí, uměl z nich přečíst, že se v myšlenkách jeho vnuka něco děje. „Mutti se nám už také dlouho neozvala, viď?“ přece jen řekl Harry.

„A teď ani nemůžeme žádat ministerstvo zahraničních věcí o pomoc,“ zavrtěl hlavou senátor. „Kontakty s Třetí říší jsou značně obtížné a stahují se mračna.“

„Předpokládal jsem to. Chceš ještě jednoho panáka?“

„Jistě, proč ne?“ Abe si zapálil doutník. „Harry, k čemu tohle všechno je. Vrhnou se teď na Francii a pak na Británii. K čemu to všechno je? Co budeme dělat my?“

„Řešení se vždycky najde,“ řekl Harry Kelso a nalil si druhou sklenku.

„Harry,“ pokračoval dědeček vážně, „musíme si spolu promluvit. Na jaře jsi ukončil školu s vyznamenáním a od té doby jen létáš v aeroplánu nebo se honíš v rychlých autech. Stejně jako tvůj otec. Co chceš dělat? Co bys říkal právům?“

Harry se usmál a zavrtěl hlavou. „Práva? Slyšels tu zprávu, že Rusové napadli Finsko.“ Zhluboka se napil. „Finové potřebují dobré piloty a mají jich málo. Žádají zahraniční dobrovolníky o pomoc. Už jsem si zamluvil let do Švédska.“

Abeho polilo horko. „To přece nejde. K sakru, Harry, s tou válkou tam nemáš vůbec nic společného.“

„Teď už ano,“ řekl pevně Harry a dopil svou whisky.

Válka mezi Finskem a Ruskem byla prohraná od samého počátku. Finové odolávali, dokud měli dost sil, nakonec ale převládla ruská převaha. Vál tu sveřepý severák a z oblak se valily tuny sněhu. Pozemní oddíly, zvlášť lyžařské jednotky, bojovaly s velkou urputností, ale proti přesile nepřátelských sil neměly šanci a v krátké době byly zatlačeny do vnitrozemí.

Obě strany měly jen zastaralé stíhací letouny. Nejmodernějším ruským letadlem bylo několik FW 190, které kdysi Hitler daroval Stalinovi jako důkaz silného přátelského svazku mezi Německem a Sovětským svazem.

Harry Kelso si brzo udělal jméno v britském letounu Gloucester Gladiator. Byl to dvouplošník s otevřeným kokpitem jako za první světové války. S technikou, kterou měl proti sobě, se sotva mohl měřit, ale jeho umění pilotáže mu umožnilo z malérů vždy nějak vyváznout. Stejně jako za první světové války i nyní ve sněhu a mrazu Tarquin seděl na dně kokpitu ve vodotěsném vaku, který pro něj Harry koupil ve Stockholmu.

Jeho štěstěna nabrala obrat v okamžiku, kdy finské letecké síly dostaly z Británie půl tuctu stíhaček hurricane. Byl to na tehdejší poměry úctyhodný počet a velká úderná síla, když si uvědomíme, kolik letadel tehdy potřebovala sama Royal Air Force. Protože si Harry už vydobyl ostruhy, byl mu předán jeden hurricane ze dvou přidělených jeho letce. Během týdne pak dokonce dostali ze Švédska dva Messerschmitty Bf 109.

Létal střídavě na obou strojích v nesnesitelných podmínkách, v třeskutém mrazu a větru, v sněhových bouřích. Byl povýšen a vyznamenán. Na jeho kontě přibývaly sestřely nepřátelských letounů.

Magazín Life připravoval válečnou reportáž ze vzdušných bojů. Válečný zpravodaj byl ohromen, když zjistil, že vnuk senátora Kelsoa má ve Finsku takové výsledky. Byl to bezesporu příběh na první stránku. Abe se mezitím stal novým členem vládního kabinetu Franklina D. Roosevelta.

A tak se snímky i druhého senátorova vnuka objevily na obálce předního časopisu. Harry stál vedle zasněžené Bf 109 v kalhotách s vycpávkami a na první pohled vypadal o deset let starší, než když se s ním Abe rozloučil. V ruce držel Tarquina.

Abe prožíval smíšené pocity, lítost přecházela v pýchu a obráceně. „Harry, sakra,“ říkal si pro sebe, „tohle není tvoje věc, nemáš tam co dělat. Kdy a jak tohle všechno skončí?“

Senátor ale znal odpověď už teď. Amerika vstoupí do války. Nebude to sice dnes, nebude to ani zítra, ale den D jednou nastane.

Elsa von Halderová popíjela kávu v malém salonu, zrovna když přijel Max. Vešel dovnitř, jako obvykle v letecké výstroji, s brašnou v ruce. Odhodil zavazadlo do kouta.

„Mutti, vypadáš skvěle.“

Vstala a objala ho. „Překvapils mě! Jak dlouho jsme se už neviděli?“

„Tři dny.“

„A kdy bude příště?“

„Uvidíme.“

Došla ke stolku s nápoji a nalila si suché sherry. „Myslíš, že se Britové a Francouzi budou bránit, jestliže zaútočíme?“

„Chceš říct, až zaútočíme?“ Max pozvedl sklenku na její zdraví. „Co jiného by mohlo našeho skvělého a neomylného vůdce napadnout!? Samozřejmě, že se budou bránit.“

„Proboha, Maxi, dej si pozor na jazyk. Postaví tě ke zdi a zastřelí. Vždyť nejsi ani člen partaje.“

„Mutti, já si vždycky myslel, že jsi jejich opravdový přívrženec.“

„Samozřejmě že nejsem. Jsou to všechno lumpové a kariéristé, führer, ten oplzlý prcek Himmler. Göring ten ujde, generálové snad taky, ale ti ostatní… Jak je to vlastně s tebou, Maxi?“

„Mutti, politika mě nezajímá, já jsem pilot, stíhací pilot, víš.“ Otevřel brašnu a ukázal jí magazín Life. „Stejně jako tenhle chlapík na obálce,“ usmál se. „Ten časopis mi dal Göring, když jsme se včera sešli v Berlíně.“

Elsa si sedla do křesla a pečlivě si prohlížela obálku. „Vypadá staře. Co mu to tam udělali?“

„Přečti si ten článek, mutti. Byla to odporná válka, i když docela krátká. Je zázrak, že to vůbec přežil. Podívej se, Tarquin je tam s ním. Göring se prý od zpravodajské služby dozvěděl, že Harry v poslední chvíli uletěl s hurricanem do Švédska a pak se dostal do Londýna. Teď prý bude létat za RAF.“

Elsa prolétla článek a její bezděčná poznámka jako by byla ozvěnou Abeových. „Jak tohle všechno skončí?“

„Dobře určitě ne. Mami, promiň, ale před večeří se musím osprchovat.“ Popadl svůj vak a vyšel ze dveří. Pak se ale otočil. „Mutti, on nad Finskem sestřelil osmadvacet bolševiků. Je lepší než já. Je klasa. Já jsem jich v Polsku dostal jen dvacet. To tak nechat nemůžu, že ne?“

Výcvikový tábor ležel v nepřístupném bažinatém kraji hrabství Essex. Zdejší peruti velel Wing Commander West. V roce 1918 přišel o nohu a nosil dřevěnou protézu. Pečlivě zkoumal dokumentaci nového pilota Kelsoa. Podíval se na něj a pod insigniemi zaznamenal stužku symbolizující vyznamenání.

„Za co?“

Harry mu všechno vylíčil.

„Kolik jich šlo dolů?“

„Osmadvacet, pane.“

„Říká se o vás, že s hurricany máte velké zkušenosti?“

„Ano, pane. Během několika posledních měsíců ve Finsku jsme měli možnost je vyzkoušet.“

„Dobře, uvidíme, jak si troufáte!“

West zazvonil na zvonek a do kanceláře vstoupil jeho zástupce v hodnosti praporčíka. „Pane Quigley, jdu tady poručíka vyzkoušet. Připravte mi letoun a pro něj jednoho hurricana. Za dvacet minut.“

Quigley ani nemrkl okem. „Rozkaz, pane.“

West vstal a vzal si vycházkovou hůl. „Na mou nohu nehleďte, letadlo zvládám lépe než chůzi. Znám jednoho chlápka, jmenuje se Douglas Bader, přišel o obě nohy, ale ve vzduchu je pořád jako doma.“ Odmlčel se, než otevřel dveře. „Já jich dostal dvaadvacet, ještě za Královských leteckých sborů. Pak jsem měl tu nehodu. Takže mě nešetřete. Uvidíme, kdo s koho.“

Náhodní diváci, kteří se shromáždili, aby tomuto souboji přihlíželi, a kteří se dokázali v deštěm bičované obloze vyznat, na tuto událost nikdy nezapomněli. V pěti tisících se West na Kelsoa pověsil a začal ho pronásledovat. Stoupali a klesali. Byli u sebe tak blízko, že kdosi i vykřikl hrůzou. Harry dokončil stoupání z vývrtky a pověsil se Westovi na ocas.

„Povedené,“ zaburácel jeho hlas v rádiu a položil letoun na pravý bok a prudce změnil polohu. Na chvíli se vrátil za Harryho letoun. Ten ale něco podobného očekával, ubral plyn klapky a s ohlušujícím řevem motoru během vteřin snížil rychlost.

„Bože všemohoucí,“ vykřikl West s hrůzou v hlase. Prudce přitáhl knipl a jen o vlas minul Harryho hurricane.

Harry zůstal viset za Westovým letounem. „Bac, bac, hotovo,“ křikl do rádia. West se pokusil ze smrtelného sevření vysmeknout. Harrymu tedy nezbylo, než mu dát druhou lekci. Dokončil půlobrat, vybral Immelmannovu obrátku a řítil se vstříc nosu Westova letounu na vzdálenost padesáti stop. „Bac, jste hotov podruhé, pane!“

Pozemní služba oběma pilotům bouřlivě aplaudovala, když se vysoukali z letadel. Quigley vzal Westův padák a podal mu hůl. Pak uznale pozdravil i Kelsoa.

„Panečku, co je tohle za chlápka, pane?“

„Spousta chlapů, které jsem znal ze sborů, by ty obrátky nikdy nevybrali,“ poznamenal West.

V kanceláři se West posadil za stůl, vzal formulář a vyplnil ho. „Překládám vás k 607. peruti ve Francii. Právě přezbrojují z gladiatorů na hurricany. Budete se jim hodit.“

„Ve Finsku jsem létal i na gladiatorech, pane. Když začalo sněžit, tak v těch otevřených kokpitech byla docela zima.“

West vytáhl ze zásuvky láhev brandy a dvě skleničky. Když naléval, poznamenal: „Kelso… divné jméno. Vy určitě nejste Fin, že? Ve sborech kdysi létal chlapík stejného jména. Byl to Američan. Znal jsem ho víc než dobře.“

„Můj otec, pane.“

„Bože. Jak se má?“

„Zemřel, pane. Před lety se zabil při automobilových závodech.“

„Tak to byl celý on. Nelétal náhodou společně s medvědem?“

„Přesně tak, pane. Jmenoval se Tarquin.“ Harry otevřel vak a vytáhl medvídka. Posadil Tarquina na pracovní desku stolu.

Na Westově tváři se rozlil jas. „Kamaráde,“ řekl vesele. „Rád tě zase vidím.“ Pozvedl sklenku. „Na vašeho otce i na vás. Na všechny odvážné piloty na celém světě.“

„A také na mého bratra, pane.“

„On je taky pilot?“ zamračil se West. „Sem s ním.“

„Je hauptmann Luftwaffe, pane.“

„Cože? Pak nemám co dodat. Leda snad to, že vedete opravdu zajímavou válku, poručíku!“ řekl West a napil se brandy. „Skoro bych řekl, že je to vaše rodinná záležitost.“

607. peruť nestačila celá přezbrojit, když 10. května vypukl blitzkrieg. Ve svém důsledku to znamenalo, že letka byla celá rozprášena, protože v kruté a bezohledné bitevní vřavě na obloze byly staré gladiatory zcela bezbranné a neovladatelné. Stávaly se snadnou kořistí Němců.

Harry v hurricanu sestřelil dva Messerschmitty Bf 109 nad Abbeville v patnácti tisících stopách v ten samý den, kdy jeho bratr Max sundal pro změnu hurricana a spitfira. Navzájem o tom samozřejmě nevěděli.

Zbytky perutě byly přeloženy zpět do Velké Británie. Pak přišel Dunkerque. Harry dostal vyznamenání za zásluhy a byl povýšen na nadporučíka. Byl přeložen ke zvláštní stíhací peruti známé pod kódovým označením Hawk. Její základna se nacházela blízko Chichesteru v západním Sussexu. Jenže tam nebylo co stíhat. Slunko svítilo, obloha zářila průzračnou modří a všichni se k smrti nudili.

Na druhé straně kanálu byla situace navlas stejná. Max a jeho kolegové seděli ve stejných rozkládacích lehátkách kolem letadel a nudili se také.

V červenci pak přišly první útoky na britské konvoje v kanálu La Manche. Střemhlavé bombardovací letouny Ju 87D Stuka, kterým všichni důvěrně říkali stuky, těžké dorniery a junkersy byly při náletech shora chráněny dokonalými stíhacími letouny, které tehdy měla Luftwaffe k dispozici. Většinou to byly stíhací letouny messerschmitt pod typovým označením Bf 109. Tyto stodevítky patřily k nejlepším letounům své doby. Cílem těchto náletů bylo zastavit čilý ruch v kanálu. RAF nemohla na nic čekat a vydala se nepříteli v ústrety.

Harry Kelso i jeho bratr Max, zvaný Černý baron, se vydali do války.

Vzdušné souboje nad Kanálem vydržely do konce července jako předzvěst skutečné bitvy o Anglii. Nadešel Den orla 12. srpen.

Jestřábí peruť měla základnu na letišti předválečného aeroklubu Farley v západním Sussexu. Měli tam travnaté ranveje, jenom čtyři hangáry a pár ubikací. Počasí bylo v tomto období velmi teplé. Harry s ostatními piloty posedávali na lehátkách, kouřili, klábosili, četli knížky a časopisy. Dva týdny nudy bez jakékoli akce vyvolaly pocity apatie a zdálo se, že i technická příprava hurricanů pozemním personálem notně pokulhává.

Velící důstojník, major Leader Hornby, se s Harrym zapovídal. „Osobně si myslím, že si sem ti prevíti netroufnou.“

„Ale troufnou,“ zavrtěl hlavou Harry a nabídl majorovi cigaretu. „Přiletí brzy.“

Piloti nosili letecké kombinézy nebo i běžné battledressy. Bylo příliš horko na cokoli jiného. Na pravém rameni své kombinézy měl Harry vyšit na černé domovence bleděmodrý nápis Finland. Na levém rameni se v kruhovém emblému pyšnil americký orel bělohlavý držící ve spárech britskou a americkou vlajku.

„Pozoruhodné,“ poznamenal Hornby, když si všiml Harryho nášivek.

„Dal jsem si je udělat u svého krejčího v Savile Row, pane.“

„Musíte být bohatý, můj americký příteli,“ poznamenal Hornby a poklepal na vak u Harryho nohou. „Tarquin má dobrý pelíšek.“

„Vždycky ho měl,“ usmál se Harry. „Vždyť je se mnou u všeho, co vyvádím. Zaslouží si dobrou péči.“

Vzduchem se najednou rozlehl burácivý řev motoru. „K sakru, kdo tam s tím traktorem zase dělá takový randál?“ zahudroval Hornby.

„To není traktor!“ vykřikl Harry a s vakem v ruce se rozběhl ke svému letounu. Vysoko na obloze skláněly stuky svůj nos k střemhlavému útoku.

Jeho mechanik podal Harrymu padák, Kelso se vyšplhal do kokpitu, hodil vak na dno, nahodil motor a s burácivým řevem odstartoval. První bomby začaly dopadat na letiště. Jeden hurricane explodoval, všude se valil černý dým. Čtyři letouny hořely.

Harry dokončil obrat doprava a v zorném poli spatřil první stuku. Okamžitě ji z oblohy vymazal. Byly tady ale další čtyři. Vědomy si dobře odvedené práce německé letouny se obrátily a daly se na ústup. Harry se pustil za nimi. Jednu po druhé je postupně dostal nad mořem. Nebyl to hněv či zuřivost, jen jeho práce. Harry pouze uplatnil své schopnosti a chladnokrevný odhad situace.

Když se přiblížil zpět k domovskému polnímu letišti Farley, měl před očima obraz naprosté zkázy. Přistál na jediné nepoškozené ranveji. Hornby ležel na nosítkách, měl obvázanou levou paži a hlavu.

„Dostal jste někoho z nich?“

Harry mu podal zapálenou cigaretu. „Všech pět.“

„Pět?“ Hornbymu se nechtělo něčemu takovému věřit.

„Byly to jen stuky,“ pokrčil rameny neurčitě. „Jsou to pomalé a těžko ovladatelné stroje. To je jako chytat ryby v zahradním bazénku. Už se tady neobjeví. Na stodevítky si však musíme dávat větší pozor.“

Vedle nosítek pod plachtou ležela těla. „Máme šest zabitých pilotů. Nestihli odstartovat. Dokázal jste to jen vy, nadporučíku. Bylo to ve Finsku také tak hrozné?“

„To máte jedno, tam navíc sněžilo.“

Sanitáři zvedli nosítka. „Navrhnu vás velitelství k povýšení do hodnosti kapitána. Letouny i lidé budou okamžitě nahrazeni, bylo mi to už přislíbeno. Jak dopadl Tarquin?“

Harry otevřel vak a vytáhl medvídka ven. Hornby s vypětím sil odepnul malý pozlacený odznak ze své zkrvavené košile a podal jej Harrymu. „Devatenáctá peruť. Tam jsem začínal. Ať teď její insignie nosí Tarquin.“

„Bude potěšen, pane.“

Hornby se snažil usmát. „A co stuky? Kde skončily? Na zemi nebo v Kanálu?“

„Jedna na souši.“

„Smůla, co? Nepřipočtou vám je do skóre.“

„Copak na tom záleží? Máme před sebou sakramentsky dlouhou válku,“ pokrčil Harry Kelso rameny a zavřel dvířka sanitky.

Téhož dne Maxova stíhací letka messerschmittů typu Bf 109 dostala za úkol chránit stuky při útoku na radarové stanice v blízkosti Bognor Regis. Dostal se do těžkého křížku se spitfiry, jednoho sestřelil a druhého vážně poškodil. Všechny stuky však byly sestřeleny. Odnesly to ale také tři stodevítky. Byla to práce na otočku. Neměly zásobní nádrže, takže mohly nad anglickou pevninou operovat jen omezenou dobu a musely se ztratit dříve, než jim dojde palivo. Max to zvládl na jedničku. Za půldruhé hodiny už operoval nad Kentem při opakovaném útoku na letiště RAF na pobřeží.

Luftwaffe používala jednotný scénář. Soustavný útok na letiště měl zajistit, že RAF nebude moci své základny používat. Byla to předzvěst očekávaného útoku. Nálety se opakovaly den za dnem, Max se svými kolegy doprovázeli bombardéry typu Dornier a Harry s anglickými piloty jim v tom bránili. Na obou stranách umírali především mladí piloti. Luftwaffe měla nespornou výhodu, měla k dispozici více pilotů. Velitel britských stíhacích vzdušných sil, generálplukovník sir Hugh Dowding jednou poznamenal, že RAF by musela střílet piloty Luftwaffe v poměru čtyři ku jedné, aby byla dosažena aspoň jakási rovnováha. Něco takového ale pravděpodobné příliš nebylo.

Operace tohoto typu pokračovaly až do 30. srpna, kdy velké uskupení dornierů zaútočilo s velkým úspěchem na pýchu vedení stíhacího letectva základnu Biggin Hill. Max patřil k eskortě messerschmittů. Při návratu se jim v patách vydalo velké množství spitfirů. Stodevítky měly především za úkol chránit bombardéry a tato činnost jim zabrala značné množství času, a tedy i spotřebu paliva. Problémy s jeho nedostatkem při zpátečních letech se daly očekávat. Když se Max dostal nad kanál, varovná kontrolka stavu nádrže už svítila.

Harry Kelso v samé blízkosti Folkestonu právě dokončoval likvidaci dvou dornierů. Náhodný zásah zadního střelce z tohoto bombardéru však zasáhl i motor Harryho letounu. Kelso vyslal nouzový signál, ubral plyn a vědom si hořícího letounu, chladnokrevně odtáhl kryt kokpitu. Čekal na vhodný okamžik, kdy bude moci letoun opustit.

Minulý týden mu vysadil motor nad ostrovem Wight, vyskočil ve dvou tisících a přistál v zahradě místní fary. Pohostili ho, jak se patří. Dvě dcery místního vikáře mu nabídly čaj, sušenky a suché sherry.

Tentokrát to ale bylo jinak. Přímo pod ním ležel kanál, hrob několika stovek letců na obou stranách. Anglické pobřeží nebylo blíže než deset mil. Popadl vak s Tarquinem. Pomocí speciálního popruhu se sponou, který si pořídil přesně pro podobný případ, připnul vak k opasku a po hlavě vyskočil ven z kokpitu.

Tisíc stop padal volným pádem, než si otevřel padák. Pak už na něj čekalo docela teplé moře, ponořil se pod hladinu, zbavil se padáku a nafoukl vestu. Tarquin v nepropustném vaku se zvolna vznášel vedle něho. Harry se starostlivě díval k bezmračné obloze. Neměl nafukovací člun, ten zůstal v letadle. Nemohl si ani ověřit, zda jeho nouzové vysílání vůbec někdo zachytil.

Proud ho volně unášel a jemu se vybavily vzpomínky na všechny kamarády, které v průběhu několika týdnů ztratil. Vypadá smrt takhle? Pak uslyšel lodní sirénu a spatřil záchrannou loď řítící se přímo k němu. Posádka byla oblečena v civilu jako námořníci. Měli silné svetry, montérky a pevné boty. Loď zpomalila a posádka spustila žebřík.

Velící důstojník se nahnul přes zábradlí. „Kapitán Kelso, nemýlím-li se?“

„Ano, to jsem já.“

„Máte štěstí, pane. Byli jsme sotva míli odsud, když jsme zachytili váš signál.“

Dva členové posádky sestoupili dolů a vytáhli ho. Harry se snažil ze sebe sklepat vodu. „Nikdy bych neřekl, že mi bude na nějaké palubě tak dobře.“

„Vy jste Američan, pane?“ zeptal se praporčík.

„Přesně tak.“

„Paráda. Náš první Amík, kterého jsme tady vylovili.“

„Mýlíte se, pane,“ namítl Harry s úsměvem. „Jsme tu dva.“

„Dva?“ Velící důstojník zamrkal.

Harry ukázal na vak. „Pusťte mě do podpalubí, dejte mi panáka a já vám ho pak ukážu.“

Max se hnal k francouzskému pobřeží v letové hladině tisíc dvě stě metrů. Na levém koleni měl upevněn plátěný váček s barvivem. Když spadneš do moře, barva udělá kolem tebe velkou žlutou skvrnu. Všímal si podobných skvrn v průběhu posledních minut, pak už ale spatřil pobřeží Boulogne. Nouzové přistání bylo zažehnáno. Byla doba odlivu, všude na něj čekal měkký písek, vypnul motor, naletěl proti větru a začal klesat.

Oznámil rádiem svou polohu, vysvětlil, co se stalo, odtáhl kryt kabiny a vylezl ven. Zapálil si cigaretu a zvolna kráčel k písečným dunám. Když k nim došel, sedl si na zem, zapálil další retku a díval se na moře.

O hodinu později ho vyzvedl záchranný tým Luftwaffe, který se objevil ve dvou náklaďácích. Za nimi se ukázal žlutý sportovní peugeot. Za volantem seděl Adolf Galland. Zastavil, vystoupil z vozu a rozběhl se ke ztroskotanci.

„Už jsem si myslel, že jsme tě ztratili, Maxi.“

„Tak snadno se mě nezbavíte, Dolfi.“

Galland ho plácl po rameni. „Letoun je v pořádku,“ řekl Max. „Dejte mu napít a bude zase létat.“

„Výborně. Přivezl jsem s sebou náhradního pilota. Odletí s ním. My totiž jedeme někam na večeři.“

„To si dám líbit.“

Galland k sobě povolal podsaditého šikovatele. „Postarejte se o letoun. Však víte, co máte dělat.“

Na cestě do Le Toquet si Galland pochvaloval. „Operace Biggin Hill dopadla skvěle. Srovnali jsme to tam se zemí.“

„Hm, jistě…,“ řekl Max neurčitě. „Kolik stíhaček, opakuji stíhaček, ne bombardérů, jsme ztratili?“

„Hm… z tohoto hlediska na tom moc dobře nejsme, ale co svou otázkou sleduješ?“

„Děláme neuvěřitelně moc chyb. Za prvé, stuky jsou proti spitfirům a hurricanům bezmocné. Za druhé, bombardování je na draka. Jistě, zničíme jim letiště, ale stíhačky jsou určeny jako bojové letouny, a ne jako doprovod pro bombardéry. Nemohou jen dorniery chránit. To je stejné, jako kdyby anglický plnokrevník tahal mlékařský vůz. Celá strategie je pomýlená. Od samého začátku.“

„Pak ti pomáhej bůh, až zaútočíme na Londýn.“

„Londýn?“ Maxe jala hrůza. „Hm, hm. Vím, že jsme provedli nálet na Liverpool, ale na Londýn? Adolfe, musíme ničit stíhačky RAF na jižním pobřeží, jednu po druhé. Tam se rozhodne o tom, kdo tuto válku vyhraje a komu připadne Černý Petr.“ Pokrčil rameny. „Jinak si Göring i ten náš slavný führer sami píšou nekrolog.“

„Maxi! Tohle už víckrát neříkej. Já jsem tvůj kamarád, ale pokud bys to vykládal někomu jinému, špatně to dopadne,“ zděsil se Galland. „Chápeš?“

„Chápu, že takhle půjdeme k šípku všichni,“ zavrčel Max. „Jo, už mlčím.“ Max se protáhl a zapálil si další cigaretu.

Harryho odvezl zpét na letiště Farley řidič námořního štábu. Okamžitě se kolem něho sběhla skupinka pilotů i pozemního personálu.

„Pane, zaslechli jsme, že jste se šel dolů napít. Rádi vás zase vidíme,“ poznamenal s úsměvem poručík Hartley. „Chce s vámi mluvit plukovník.“

Harry otevřel dveře do Westovy malé kanceláře. West, teď už plukovník, seděl za stolem a opíral se o dřevěnou nohu. „Pane, jsem rád, že jsem tady zpátky. Gratuluji vám k povýšení.“

„Harry, vedl jste si víc než skvěle. Vládla tady strašná nervozita, když jsme se dozvěděli, kde jste skončil. Gratulovat bych měl spíš já vám. Povýšení na kapitána bylo potvrzeno. Dostal jste také další medaili Za zásluhy.“

Harry došel ke skříni a vyndal láhev whisky. Pak dvě sklínky. „Můžeme si navzájem připít?“

„Skvělá myšlenka.“

„Vyhráváme?“ zeptal se Harry, když naléval.

„Zrovna teď ne.“ West zhltnul svou whisku. „Nakonec to ale tak dopadne. Amerika musí vstoupit do války, ale zatím budeme muset vydržet. Na dva dny vás ale teď potřebuji někde jinde. Stejně tady máme k dispozici jen pět provozuschopných hurricanů. Poručík Kenny vás zastane. Zítra v noci jste zpátky.“

„Pane, mohu se vás zeptat, o co jde?“

„Ve vašich záznamech z Finska stojí, že jste také létal se stodevítkami messerschmitt. V Downfieldu, na severním předměstí Londýna zrovna jedna odpočívá. Měla poruchu na olejovém čerpadle a pilot se rozhodl, že přistane a nebude skákat. Chtěl letadlo spálit, ale naše domobrana tam byla včas.“

„Tomu se říká úlovek, pane.“

„Je to tak. Takže teď buďte způsobný chlapec, dejte si sprchu a převlékněte se. Za chvilku odjíždíme.“

Downfield bylo další sportovní letiště, které bylo přestavěno pro vojenské účely. Byla zde jen jedna úzká přistávací dráha, kontrolní věž a dva hangáry. Celý areál byl obehnán ostnatým drátem a bránu střežily hlídky RAF. Nedaleko od německého stroje stály dva automobily ze štábu. Tři důstojníci z RAF a dva od armády pečlivě studovali zadržený letoun. Poručík Luftwaffe, mladíček sotva nad dvacet v pomačkané uniformě, stál opodál. Hlídali ho dva muži s odjištěnými zbraněmi.

Harry zamířil přímo k poručíkovi a podal mu ruku. „Měl jste hroznou smůlu,“ řekl německy. „Buďte rád, že jste to zvládl a že jste pohromadě.“

„Bože, vy jste Němec?“

„Má matka má německou národnost.“ Harry podal pilotovi cigaretu a připálil mu. Pak si zapálil sám.

Starší muž v hodnosti brigadýra armády a s označením štábního důstojníka, které tvořily červené výložky, stojící opodál, zpozorněl. Už na první pohled působil odpudivě. Jeho tvář vzbuzovala odpor, bílé vlasy a ocelové obroučky brýlí jeho vzhledu zrovna také neprospěly. Muselo mu být přes pětašedesát.

„Dougal Munro. Kapitáne, mluvíte skvělou němčinou,“ představil se.

„Jak by také ne,“ popsal mu Harry svou situaci.

„Můj pobočník Jack Carter.“ Munro představil druhého štábního důstojníka.

Carter měl hodnost kapitána a sloužil v Green Howards. Nosil stužku Vojenského kříže. Opíral se o hůl. Jak se Harry dozvěděl později, ztratil při operacích u Dunkerque nohu.

Velitelem této letecké inspekce byl muž ve stejné hodnosti, jakou měl West.

„Teddy, co se tady děje?“ zuřil neznámý plukovník. „Co tady dělá ten chlap? Co je zač? Dowding chce inspekční protokol, okamžitě.“

„Bude mít hlášení se vším všudy. Kapitán Kelso létal na messerschmittu v bojových podmínkách.“

„Cože? Jak to?“

„Působil ve Finsku, kde létal na gladiatorech, hurricanech a i na stodevítkách.“ West se obrátil na Harryho. „Kapitáne, můžete se s plukovníkem Greenem podělit o svůj názor na tento letoun?“

„Pane, Bf 109 je vynikající stroj. Jednoznačně lepší než hurricane a každopádně aspoň tak dobrý jako spitfire.“

„Ukažte jim, co lze s tím letounem dělat,“ pobídl Harryho West. „Dávám vám jen pět minut. Jinak vás naši sestřelí, a to bychom nechtěli.“

Harry odstartoval a vystoupal do tří tisíc stop, vybíral obraty, prováděl otočky, lavíroval nad letištěm v třech stech, vlétal do větru a s přehledem přesně přistál. Doroloval až k inspekci a vystoupil.

„Přesně, jak jsem říkal, pane,“ referoval Greenovi. „Je to skvělý letoun. Chtěl bych jen podotknout, že se nesmí zapomenout na hurricane jako na nejlépe ozbrojeně kulometné hnízdo, které kdy létalo, i když je občas pilotovi pro ostatní problémy, zvlášť za soumraku, k ničemu.“

Green se obrátil k Westovi a nepřesvědčivě poznamenal: „Zajímavé, Teddy, mohu mít kapitánovy poznámky písemně?“

„Samozřejmě.“

Green v doprovodu dvou důstojníků nastoupil do štábního vozu a odjel.

Munro natáhl k Harrymu pravici. „Mladíku, myslím, že máte spoustu zajímavých vlastností.“ Pak pokynul Westovi. „Plukovníku, vřele vám děkuji.“

Zamířil ke svému vozu, Carter za ním pomalu pajdal. Když se usadili v limuzíně, Munro si vzal slovo. „Jacku, zjistěte mi o něm všechno, co můžete. Absolutně všechno.“

„Rozumím, pane.“

Harry dal německému pilotovi balíček cigaret. „Hodně štěstí.“

Stráže zajatce odvedly.

„Znám tady jednu vesnickou hospůdku, kde dobře vaří. Černý trh zvládne všechno. Tam napíšete zprávu,“ navrhoval West.

„Rozumím,“ kývl Harry. Nastoupili do vozu a řidič je odvezl směrem, který plukovník určil. Harry si vybral cigaretu z posledního balíčku. „Když jsem se ptal, zda vyhráváme, odpověděl jste mi, že v tento okamžik ani náhodou. Co bychom potřebovali, aby se to změnilo?“

„Zázrak.“

„Ty se zrovna často nerodí.“

Tentokrát však přišel.

Osamocený a zapomenutý dornier omylem shodil na Londýn několik bomb. RAF nemohla zůstat pozadu a sáhla k rovnocenné odplatě. 7. září Hitler vydal rozkaz, aby Luftwaffe zaútočila na Londýn. Začala bitva o Británii. Královské letectvo mělo najednou dostatek času k opravám zničených základen stíhacího letectva na jihu Anglie.

V kavárně v Le Toquet Dolfi Galland seděl u piana a volně jazzově preludoval. Při tom kouřil doutník. Max vešel do kavárny a posadil se k baru.

„Je to tady, Dolfi. Ostatní je otázkou času. Měli jsme Angličany na lopatě, ale náš skvělý führer právě poslal všechno do kytiček. Co bude dál?“

„Opijeme se,“ zašklebil se Dolfi Galland. „Pak se vrátíme do práce a budeme naše role hrát až do samého konce.“

Letecká válka o Londýn byla hrůzostrašným divadlem, ve kterém rudě zářící noční obloha bezpečně ukazovala německým pilotům cestu k cílům, když startovali z francouzských letišť. Zdálo se, že nebesa byla pokryta stovkami bombardérů na horizontu tvořeném obrazci výfukových plynů dalších stovek letounů v těžkých bojích o přežití.

Rytířským křížem byli dekorováni piloti, kteří sestřelili přes dvacet nepřátelských letounů. Galland dostal i dubové ratolesti jako ocenění, že má nárok na druhý kříž. Max byl vyznamenán 10. září. Měl už na kontě třicet zničených strojů.

Harryho peruť jestřábů patřila k velmi aktivním účastníkům bojů, během dne zajišťovala šest až sedm bojových misí. Navzdory vyčerpání a těžkým ztrátám ve svém úsilí neustávali. V určitém okamžiku z celé letky zůstal naživu jen on sám, ostatní položili své životy. Největší vzdušná bitva však teprve měla začít.

Psalo se patnáctého září.

Čtyři stovky letounů Luftwaffe se střetly nad jižní Anglií a Londýnem s třemi stovkami spitfirů a hurricanů.

Shodou podivných náhod se stalo, že nevyhrála ani jedna strana. Kanál byl dále místem neustálých střetů, blesková válka o Londýn už nebyla blesková a odehrávala se převážně v noci. Hitlerův grandiózní plán invaze do Anglie, operace Seelöwe, byla odložena na neurčito. Británie však stále zůstávala ve válce osamocena.

Führer obrátil své úsilí na východ, na Sovětský svaz.

Na začátku listopadu vládlo v Berlíně ošklivé počasí, lilo jako z konve. Heinrich Himmler zaparkoval svůj vůz před správní budovou gestapa na Prinz Albrechtstrasse. Stráže a úředníci ho zdravili, když procházel chodbami do své kanceláře v černé uniformě reichsführera SS. Jeho vždy tajemná tvář s neodmyslitelným stříbrným skřipcem se nikdy neměnila. Vyšel po mramorovém schodišti a mířil do svých kanceláří, kde již na něj čekala žena středního věku v uniformě pomocných sborů SS. Když vešel dovnitř, okamžitě vstala.

„Dobré ráno, pane reichsführere.“

„Sežeňte mi sturmbannführera Hartmanna! Okamžitě!“

„Rozkaz, pane reichsführere.“

Himmler vešel do své luxusní kanceláře, položil kufřík na stůl, vzal několik složek. Pak se posadil a začal se v nich probírat.

Vyrušilo ho zaklepání na dveře.

„Hartmanne, pojďte dál.“

„Pane reichsführere, na váš rozkaz.“

Hartmann měl na sobě zcela neobvyklou uniformu; leteckou bundu a plandavé kalhoty v šedé barvě. Výložky dokazovaly, že má hodnost majora SS, ale zároveň nosil pilotní odznak Luftwaffe. Byl také držitelem Železných křížů I. a II. stupně. Nechyběl mu ani zlatý Rytířský kříž. Na záložce jeho rukávu byla vyšita písmena RFSS Reichsführer SS. Podobné výšivky byly určeny pouze pro členy osobního Himmlerova štábu. Nad nimi byl patrný kosočtverečný odznak SD, zpravodajské služby SS Sicherheitsdienstu.

„Co pro vás mohu udělat, pane reichsführere?“

Hartmann byl třicátník a pro mnohé určitě velmi přitažlivý. Měřil přes sto osmdesát, měl výraznou tvář a zlomený nos, důsledek jedné letecké havárie. Vlasy si nebarvil, i když byly víc zrzavé než hnědé. Navíc měl typické odměřené prušácké chování. Stíhací pilot Luftwaffe byl přeložen ke kurýrní službě poté, co utrpěl závažné zranění v bitvě o Anglii. Podílel se pak na převozech významných osobností v průzkumných letounech Fieseler Storch až do okamžiku, kdy došlo k následující události.

Himmlerova inspekce v Abbeville byla ze závažných důvodů zkrácena, ale při špatném počasí se jeho junkers pro něj nemohl včas vrátit. Shodou okolností byl na letišti přítomen právě Hartmann se svým storchem. Dovezl tam jakéhosi generála. Himmler si ho hned vyžádal.

Následující minuty se staly pro oba noční můrou. Storch letěl nad nízkými mraky v neustávajícím dešti. Pak přišel útok hlídkujícího spitfiru. Kulomety poškodily křídla a pilot se odhodlal k sestupu do meteorologických podmínek, za kterých je létání nesmírně obtížné. Navíc se spitfirem za ocasem. Následující salva mu roztříštila přední sklo letounu a rozhoupala celý letoun.

Himmler, až neuvěřitelně klidný vzhledem k situaci, se zeptal: „Dostane nás?“

„Když si s ním budeme hrát na schovávanou, tak by nemusel, pane reichsführere.“

„Hrajte si,“ odvětil Himmler.

Hartmann sestoupil do deště a mlhy, na dva a pak až na jeden tisíc stop. Postupně klesal až na pět set stop nad otevřeným terénem, aby pak začal zase stoupat. Pilot spitfiru ztratil nervy, honičku vzdal a kdesi se ztratil.

Himmler byl znám svou pověrčivostí. Jeho víra v boha ho nyní utvrdila v přesvědčení, že Hartmann mu byl seslán právě prozřetelností. Dal si ho prověřit a byl ohromen, když zjistil, že ten mladík je promovaný právník z vídeňské univerzity. Hartmann byl vzápětí převelen do Himmlerova osobního štábu SS jako osobní pilot a maskot. Vzhledem ke svému vzdělání sloužil Himmlerovi i jako osobní pobočník pro styk se zpravodajskou službou SS.

„Blitz o Londýn pokračuje,“ ujal se Himmler slova. „Právě jsem mluvil s führerem. Nakonec nepochybně vyhrajeme. Naše tanky převálcují Buckinghamský palác.“

„Nepochybně, pane reichsführere,“ odvětil Hartmann zdvořile, ale dostatečně rezervovaně.

„Teď ale necháme Angličany škvařit se ve vlastní šťávě a podíváme se do Ruska. Führer má opravdu inspiraci. Během šesti týdnů bude po rudé komunistické hrozbě. Jednou provždy.“ Navzdory pochybnostem Hartmann přikývl. „Samozřejmě.“

„Jenže,“ připustil nyní i Himmler, „máme i problémy. Po rozhovoru s admirálem Canarisem o zpravodajské situaci v Anglii jsme došli k závěru, že situace je opravdu nepříjemná.“ Canaris byl velitelem abwehru, vojenské zpravodajské služby. „Zdá se, že všichni jeho agenti byli v Anglii pozatýkáni.“

„Vypadá to tak.“

„A my jsme tady úplně bezmocní!“ rozzuřil se Himmler. „To je potupné.“

„Nic ale není tak úplně ztraceno, pane reichsführere,“ řekl tiše pilot. „Když loni zemřel sturmbannführer Klein na rakovinu, převzal jsem velení odboru Třináct. V materiálech jsem zjistil, že ještě před válkou Klein najal několik agentů, kteří mají vynikající krytí a jsou skvěle zakrtkovaní.“

„Opravdu? Co jsou zač?“

„Většinou Irové, pane. Jsou zklamaní z britských poměrů. Abwehr také úzce spolupracoval s Irskou republikánskou armádou.“

„Tak to ne,“ zašklebil se Himmler s opovržením. „Na ně se nedá spolehnout.“

„Ne na všechny, reichsführere, to je pravda. Klein ale najal také další osoby. Platí diplomaty ze Španělska a Portugalska.“ Himmler vstal a došel k oknu. S rukama za zády se díval ven a přemýšlel. Pak se obrátil. „Chcete snad říct, že v našich materiálech máme skupinu dobře zajištěných agentů, o kterých abwehr neví?“

„Přesně tak.“

„Lepší zprávu jste mi ani nemohl přinést,“ pousmál se Himmler. „Hartmanne, věnujte se celé záležitosti s dostatečnou pozorností. Mimo své běžné úkoly, samozřejmě! Ověřte kontakty a ujistěte se, že je budeme moci použít, až bude třeba. Chápete?“

„Rozkaz, pane reichsführere!“

„Můžete jít.“

Hartmann se vrátil do své kanceláře. Jeho sekretářka, asi čtyřicetiletá válečná vdova Trudi Braunová se na něj pozorně podívala. Svého šéfa přímo zbožňovala takový hrdina a fešák a má za sebou takový osud. Jeho žena byla zabita při jednom z prvních náletů RAF na Berlín. Už samozřejmě nevěděla, že si po této nehodě Hartmann spíše oddechl. Jeho žena nenechala nikoho v kalhotách na pokoji od okamžiku, kdy se s ní oženil.

„Pane sturmbannführere, máme už zase problémy?“ zeptala se tiše.

„Dá se to tak říct, Trudi. Přineste mi prosím kávu.“

Sedl si za stůl, zapálil si cigaretu. Trudi se objevila vzápětí s dvěma hrnky kávy. Sedla si na volnou židli proti němu.

„Jak vám mohu pomoci?“

Hartmann vytáhl ze zásuvky láhev brandy a nalil si trochu do kávy. Léčil si tak úporné bolesti v levé noze. I ty byly přímým důsledkem jeho těžké nehody.

„Trudi, náš velevážený reichsführer stále věří, že s pomocí jeho přítele pánaboha je invaze do Anglie stále aktuální.“

„Opravdu, pane?“ Od Trudi se dalo očekávat, že bude na straně svého šéfa.

„Trudi, kde je ten Kleinův seznam, o kterém jste mluvila? Chtěl bych přesný seznam všech, které platil. Včetně Španělů a Portugalců.“

„Platíme je pořád, pane sturmbannführere.“

„Tak jim teď dáme další zálohu. Trudi, pojďme se na to podívat.“

„Jeden z nich, Portugalec v Londýně, Fernando Rodrigues, nám právě poslal pár informací. Bez zvláštního významu, ale přece jen. Pracuje na velvyslanectví v Londýně.“

„Koho tam ještě máme?“

„Dixonová, Sarah. Pracuje jako úřednice na ministerstvu války v Londýně.“

Hartman se narovnal a užasle zamrkal. „Děláte si legraci? My máme úřednici na jejich ministerstvu války? A ještě ji nedostali!?“

„To máte tak,“ pokrčila Trudi rameny. „Abwehr o ní nevěděl. Víte, všechno před vaším příchodem bylo tak trochu nelegální. Jedině abwehr měl zákonné právo využívat zahraniční agenty. Skupina sturmbannführera Kleina a jeho aktivity pro SD stály za hranicí stanovených pravidel. Když Britové pronikli do struktur abwehru a posbírali všechny Canarisovy agenty, naše skupina logicky zůstala nedotčena. Nikdo je nikdy nekompromitoval.“

„Aha,“ podotkl Hartmann vzrušeně, „přineste mi jejich materiály. Hned teď!“

Fernando Rodrigues pracoval jako obchodní atašé na portugalské ambasádě v Londýně a jeho bratr Joel ve stejné funkci v Berlíně. Byla to vynikající příležitost. Hartmann procházel spisem a ihned si uměl oba dva zařadit: byli to hamižní chlapi posedlí penězi. To je víc než dobře. Aspoň člověk ví, na čem si stojí. Když přijde čas, natažené ruce se dají docela dobře uříznout.

Sarah Dixonová ale byla zcela jiný případ. Vdově po bankovním úředníkovi Georgi Dixonovi bylo pětačtyřicet. Její manžel podlehl válečným zraněním z roku 1917. Sarah se původně jmenovala Brownová a byla po matce Irkou. Narodila se ale v Londýně, otec byl Angličan. Jejího dědečka, přívržence IRA, Britové zastřelili v Dublinu při velikonočních nepokojích.

Žila v londýnském Bayswateru zcela osamoceně a na ministerstvu války pracovala od roku 1938. Už tehdy ji získal jako příznivkyni IRA aktivní příslušník této osvobozenecké armády, Patrick Murphy. Stalo se to v době, kdy v Londýně a Birminghamu vybuchovaly bomby. Murphy však zároveň pracoval pro Kleina i SD. Podepsala dokument o spolupráci, ale ještě před jejím nasazením byl Murphy zastřelen speciálním oddílem policie při jedné z přestřelek.

„Takže tu dámu máme pořád v rezervě?“ zamrkal Hartmann.

„Zdá se, pane sturmbannführere.“

„Výborně. Spojte se s Joelem Rodriguesem ze zdejší portugalské ambasády. To zvládnete. Požádejte ho, ať kontaktuje bratra s nějakou diplomatickou záminkou. Pokusí se prověřit paní Dixonovou, zda její nabídka ještě platí. Pokud nám bratři Rodriguesové způsobí nějaké hoře, sešleme na ně hněv boží.“

„Výborně, pane.“

Trudi odešla. Hartmann si znova zapálil. „Tomu se také říká vést válku,“ tiše prohodil sám k sobě.

„Vidíte sám,“ řekla Trudi Braunová Joelovi Rodriguesovi, který seděl přes stůl proti ní. „Je to jednoduché. Váš bratr se spojí s tou ženou a bude se okolo ní motat. Pracuje na ministerstvu války v Londýně a nejspíše bude vědět docela hodně pozoruhodných informací. Žádné násilí a nic obtížného. Musí však být značně opatrný a chovat se velmi obezřetně. Nemůžeme ji kompromitovat. Může totiž přijít čas, kdy nám může být víc než užitečná.“ Rodriguesovi se tento rozhovor pranic nelíbil. „Nevím, vážně nevím. Paní Braunová, mému bratrovi se něco podobného nejspíš moc líbit nebude.“ Hartmann poslouchal za pootevřenými dveřmi. Prudce do nich vrazil a vešel dovnitř. Rodrigues při pohledu na nádhernou uniformu znejistěl ještě víc a po čele se mu začaly linout potůčky potu.

„Váš bratr nemá moc na výběr,“ řekl Hartmann tvrdě. „Až mu budete psát, zvolte si nějakou pádnou diplomatickou záminku. Když někdo bere každý měsíc určitý závdavek, čas od času za to něco musí odvést! On sám zatím neudělal vůbec nic!“ Rodrigues nejistě vstal. „Pane sturmbannführere, omlouvám se. Rozhodně jsem nechtěl vyvolávat nějaké spory.“

„To rád slyším. Přesto vám ale připomenu, že ani vy jste toho za tak slušné peníze, které jste si u nás vydělal, tak moc zase nedodal. Poraďte si s tímto úkolem.“

„Jistě, pane. Můžete se na mě spolehnout.“

Rodrigues se co nejrychleji snažil dostat z kanceláře pryč. Když otevřel dveře na chodbu, Hartmann ho na chvilku zarazil. „Vím o vás všechno, Rodriguesi! Osobně mi vaše sexuální orientace nevadí, ale musím vám také připomenout, že zákony Třetí říše trestají tento prohřešek pracovním táborem.“ Rodriguese polil studený pot. „Ano, pane sturmbannführere,“ vykoktal.

„Když ale uděláte, co máte, tak…,“ pokrčil rameny Hartmann.

„Jsem vám velmi zavázán, pane sturmbannführere.“

„Výborně. Pak tu máme ještě jednu věc. Vila, kterou jste koupil rodičům v Estorillu, opravdu stojí za to. Určitě se jim tam na penzi líbí. Byla by hrozná škoda, kdyby se tam něco stalo.“ Chladně se usmál. „Leccos se dá zařídit. A teď už vypadněte!“ Rodrigues neodporoval a zmizel. „Pane sturmbannführere, to jste snad ani nebyl vy,“ podivila se Trudi.

„Ani já někdy nepoznávám sám sebe, má drahá,“ usmál se Hartmann. „Kdybych ale na něj nebyl dostatečně tvrdý, neměl by tak nahnáno, jak potřebujeme, aby měl. Hrajeme své role, Trudi. Jevištěm je nám svět a producentem skvělá Třetí říše.“

Pozdě večer Hartmann doprovázel Himmlera na recepci v tančírně hotelu Adlon. Hitler přitahoval neobyčejnou pozornost svého okolí. Byli tu říšský ministr propagandy a ministr války Josef Goebbels, velitel vojenské zpravodajské služby admirál Wilhelm Canaris a von Ribbentrop, ministr zahraničních věcí.

„Jediný, kdo tady teď chybí, je ten tlustý blázen Göring,“ prohodil kysele Himmler a mávnul na číšníka se sklenkami šampaňského na podnose, aby zmizel. Hartmann jeho gesta náležitě litoval. „Asi se bojí vystrčit ten svůj ksicht po tom, jak jeho stíhačky dostaly nad Británií na frak.“ Hartmann dostal opravdový vztek, ale musel ho v sobě zadusit. Zapálil si. Věděl, že Himmler kouření nesnáší. Dříve než však mohl cokoli odpovědět, objevila se hřmotná postava Göringova.

„Co to má se sebou za ženskou?“ zeptal se Himmler překvapeně. „Není to ta baronka von Halderová?“

„Určitě,“ přikývl Hartmann.

„Spí s ním?“

„Mé zdroje tvrdí, že ne, pane reichsführere.“

„Jejím manželem byl nějaký Američan, že?“

„Zemřel před mnoha lety.“

„Zajímavé. Její šperky a diamanty také stojí za povšimnutí. Jak to všechno zvládá?“

„Její tchán je americkým senátorem a je několikanásobný milionář. Založil pro ni speciální fond ve Švédsku. Dostává pravidelnou rentu.“

„Máte skvělé informace.“

„Vedeme její spis.“

„A ti dva letci s Göringem?“

„Ten v bílém saku bude sturmbannführer Adolf Galland; nejlepší stíhací pilot bitvy o Británii. Má nejvíc sestřelů z obou stran dohromady, podotýkám.“

„A ten hauptmann?“

„Baron von Halder, její syn. Říkají mu Černý baron.“

„Jako na divadle.“

„Vynikající pilot, pane. Španělsko, Polsko. Sestřelil tam dvacet strojů a devětadvacet nad Kanálem. V září dostal Rytířský kříž. Patřil do eskader, které útočily na Londýn. Do minulého týdne měl na svém kontě šedesát sestřelů.“

„Působivé. Vám ten mladý muž imponuje?“

„Před mou nehodou jsme spolu i létali.“

„Jste přátelé?“

„Já vlastně nevím,“ pokrčil rameny Hartmann. „Max Kelso je podivín. Je dost obtížné se mu přiblížit.“

„Kelso?“

„Tak se jmenuje po otci. Pak je tu ještě jedna věc. Má totiž bratra, dvojče. Ten pro změnu létá v barvách RAF.“

„Panebože!“ Himmler se zamračil. „Je to možné?“ Někam se zahleděl. „Prostudujte si ten spis Halderů do podrobností. Nevím proč, ale něco se mi na tom nezdá. Prostudujte ho do detailů.“ V tento okamžik se po místnosti rozlehl Göringův hlas. Mluvil k Hitlerovi. „Můj vůdce, již dvakrát jste dekoroval sturmbannführera Gallanda a zrovna tak znáte baronku von Halderovou. Dovolte mi, abych vám také představil barona von Haldera. Dekoroval jsem ho Rytířským řádem v průběhu útoků na Anglii. Před dvěma dny doprovázel naše bombardéry nad Londýn. Vždycky dokázal splnit všechny úkoly. Dosáhl již šedesáti sestřelů, a proto byl dekorován i dubovými ratolestmi ke svému Rytířskému kříži.“ Göring naznačil Gallandovi, aby mu podal červenou koženou krabičku. „Prosím vás, můj vůdce, dekorujte tohoto statečného důstojníka osobně.“ Zavládlo ticho. Hitler si Maxe upřeně prohlížel a pak rozpačitě přikývl.

„Ano, bude pro mne poctou tohoto muže dekorovat,“ řekl. Göring mu podal medaili a Hitler ji připnul Maxovi na blůzu. Pak Kelsoovi pokynul. „Barone, Říše je na vás pyšná,“ řekl obřadně. „A na vás, baronko, také, protože matky mající takové syny, jsou pýchou naší Říše.“ Publikum začalo bouřlivě tleskat. Vůdce znovu pokynul, ale pak spatřil Himmlera. Naznačil mu, že s ním chce mluvit. Hartmann pochopil, že přišla jeho šance. Našel si svou skleničku šampaňského.

„Tak to šlo docela hezky,“ zhodnotila dekorování Elsa von Halderová.

„Musíte být pyšná na svého syna,“ uznale podotkl Göring. „Byl bych ale raději, kdyby sem přišel ve společenském oděvu. Podívejte se na něj, vždyť vypadá, jako by právě vylezl z kabiny.“ Poplácal Maxe na rameno. „Nezapomínejte, že publikum podobné ceremonie miluje.“ Odložil sklenku se šampaňským na číšníkův tác, protože ho k sobě volal Hitler. „Služba volá,“ usmál se a opustil Elsinu společnost.

Zato k nim došel Hartmann. „Dolfi, Maxi,“ řekl tiše, jakoby ostýchavě.

„Vážně, jsi to ty, Bubi!“ rozesmál se Galland.

Max sevřel Hartmannovu pravici. „Kamaráde, kdes byl takovou dobu. My tě už po té bouračce pochovali.“

„Dělal jsem kurýrního pilota se storchem. Pak jsem jednoho dne měl odvést reichsführera z Francie, ale připletl se nám do cesty spitfire. Tak jsme se spolu trochu postrkovali, nakonec jsem mu zmizel. No a takhle to dopadlo. Jsem tady živý a zdravý.“

„Tys létal se storchem?“ hodnotil Galland. „Tomu se říká výkon.“

„Himmler si usmyslel, že nosím štěstí, a tak ze mě udělal svého osobního pilota. Musel jsem se ale nechat přeložit k SS.“

„No jo, člověk asi nemůže mít všechno,“ poznamenal Max neutrálně. „Mutti, to je Bubi Hartmann, můj starý přítel.“

„Pane sturmbannführere,“ pokynula mu. „Máte krásnou uniformu.“

„Baronko, nejsem nic ve srovnání s vašimi syny,“ políbil Else ruku. „Mohu vám pogratulovat k vynikajícím potomkům? Musíte být na ně pyšná. Zrovna nedávno jsem se dozvěděl, že i váš druhý syn byl minulý týden dekorován druhým Leteckým Křížem za chrabrost.“ Elsa jen povzdechla.

„Jsi si jistý?“ okamžitě se zeptal Galland.

„Samozřejmě, že ano. Reichsführer mi uložil, abych se ve volném čase tak trochu věnoval zpravodajské činnosti. Máme dobré informátory. Třicátého srpna po útoku na Biggin Hill skončil v kanále. Musel vyskočit kousek od Folkestone,“ sděloval už převážně Maxovi.

„To bylo přece v ten den, co jsem se zahrabal na té pláži,“ vzpomněl si Max.

„Sebral ho záchranný člun. Týden předtím seskočil s padákem na ostrově Wight. První kříž má z doby před bitvou o Anglii, kdy operoval nad Francií.“

„A ten druhý?“

„Z minulého týdne, to jsem už ale říkal. Stačí si přečíst London Gazette. Díky portugalské ambasádě máme vždycky čerstvý výtisk. Dostal Letecký kříž za odvážnou a skvěle provedenou operaci. Tak to stálo v novinách. Já dodávám, že ten den sestřelil jednu stodevítku a čtyři dorniery. Všechny sestřely byly jednoznačně potvrzeny.“ Elsa zbledla a obrátila se k Maxovi. „Jste všichni stejní. Ty, on i váš otec! Nevíte, kdy přestat, a zahráváte si se smrtí.“

„Možná, mutti,“ pokrčil rameny Max a mávl na číšníka. „Přineste nám pro všechny šampaňské. Připijeme si na Harryho.“

„Na chrabré piloty na celém světě,“ doplnil Adolf Galland. „Ať létají kdekoli!“

Druhý den měl Harry Kelso v Londýně důležitou schůzku. Už zase pršelo. St. James Park se topil v mlze, když taxi projíždělo Pall Mall a mířilo k Buckinghamskému paláci. Harry kouřil cigaretu, byl bledý a vyčerpaný.

„Hele, kámo, jedeš si tam pro metál, co?“ soukal ze sebe taxíkář. „Čeká tam na tebe něco jako Letecký kříž za chrabrost, co? Ty už ale jeden máš, ne?“

„No jo,“ neochotně odvětil Harry. „Teď je rozdávají jako na běžícím páse. Je už taková doba.“

„Kriste, ty jsi ale Yankee, co vůbec děláš u našich královskejch perutí?“

„Pár se nás tam zapomnělo,“ řekl Harry.

Policista je nechal projet na nádvoří paláce. Harry vytáhl peněženku a chtěl zaplatit. „Já ti, kámo, nerozumím. Proč seš vůbec tady? Vždyť bojovat vůbec nemusíš!“

„Asi ne,“ ukončil Harry ten rozhovor.

Prošel hlavní bránou a vydal se společně s ostatními do obrazové galerie. Ceremoniáři usazovali hosty, kdesi vzadu vyhrávala vojenská kapela. Pak se palácem rozlehla God Save the King a král Jiří s královnou vešli do galerie. Vznešeně usedli do křesel na stupínku.

Řády byly předávány ve vzestupném pořádku. Ve válečné vřavě bitvy o Británii Harry neměl čas jít si první Letecký kříž ani vyzvednout. Teď také nebyl nervózní, jen napjatý. Pak už ale slyšel své jméno.

„Kapitán Harry Kelso, Finsko,“ rozlehl se sálem hlas ceremoniáře.

Nějak se tam dostal a pak už stál před samotným králem. Připínal mu kříž. „Finsko je jen kousek od Bostonu, že kapitáne? Jsme vám velmi vděční!“

„Bylo mi poctou, Vaše výsosti.“

Pak už jakoby bez cíle procházel davem. Připadal si osaměle – strašlivě osaměle.

Neměl nikoho, protože sám ničím nebyl. Vyšel z brány a to už na něj někdo volal.

„Harry, tady jsem.“ Přímo u chodníku stálo zaparkované štábní vozidlo RAF. Z okénka se vykláněl West.

„Vida, už jste brigadýr,“ uznale poznamenal Harry. Nyní měl stejnou hodnost jako brigadýr Munro.

„Dnešní doba vyžaduje rychlá povýšení. Žijeme ve zběsilém roce. Vím, že ty sis také byl pro metál. Myslel jsem si, že bychom mohli zajít do mého klubu, do Garricku. Pořád tam mají dobrého kuchaře. Žádné speciality, ale ujde to.“

„Něco dobrého bych si opravdu dal.“

„Nastup tedy, hned vyrazíme.“

V Garricku se usadili v rohu baru, objednali si whisky se sodou. Pak se zčistajasna objevili Dougal Munro a Jack Carter, oba v khaki uniformách královské armády.

„Dougale,“ vyhrkl West, „to je ale náhoda!“ Přišli k nim. „Harry, pamatuješ se na brigadýra Munroa a kapitána Cartera? Byli v Downfieldu, když jsi testoval tu stodevítku, pamatuješ?“ Usmíval se. „Harry si právě byl pro prýmek za svůj druhý Letecký kříž.“

„Skvělé,“ ocenil Harryho Munro. „Láhev šampaňského bude na místě.“ Zavolal na barmana. „Veuve Cliquot, ročník jednadvacet, a neříkejte, že není. Vím dobře, že se tam pár lahvinek najde!“ Pak nabídl Harrymu cigaretu. „Vlastně bys mi mohl udělat laskavost, chlapče?“

„A o co jde, pane?“

„Sakra, neříkej mi pořád pane. Před válkou jsem jen učil archeologii. Pak ze mě udělali brigadýra, navlíkli mě do tohodle mundůru a dali mi tuhle funkci. Vy Američané byste řekli, že bych potřeboval nakopat do zadku.“ Harry se pobaveně rozesmál. „Máte ostrý jazyk, brigadýre. Co pro vás mohu udělat?“

„Vlastně totéž co naposledy. Tentokrát máme průzkumný letoun Fieseler Storch. Znáte ten typ?“

„Jistě, létali jsme s ním ve Finsku. Jak jste k němu přišli tentokrát?“

„Pilotovi vypověděl kompas. Odstartoval v noci z Holandska a přistál v Kentu, protože se domníval, že je ve Francii. Zítra ráno? Zase v Downfieldu?“

„Bude mi potěšením.“

„Výborně. Navíc mám pro vás překvapení. Pojede s námi i má neteř. Molly. Molly Sobelová. Má vlastně americkou národnost. Jejím otcem je jeden plukovník z ministerstva obrany. Rodiče se rozešli a ona se sem dostala v pětatřicátém. Bylo jí sedmnáct, studovala medicínu.“

„Ukončila ji?“

„Jistě, v devětatřicátém. Je velmi inteligentní, zrovna teď pracuje na sále Cromwellovy nemocnice. Její matka ale bohužel zahynula před dvěma měsíci v průběhu německého náletu.“

„To je mi moc líto,“ smutně řekl Harry Kelso.

„A teď jsme všichni,“ řekl zvesela Dougal Munro, když Molly Sobelová váhavě vešla do baru. Tradičně do hospody chodí jen muži. Munroovi to bylo úplně jedno. Vstal, aby ji dovedl ke stolu.

„Molly, lásko, pojďme do jídelny.“

Bylo jí třiadvacet a byla asi o tři měsíce starší než Harry. Měla malou postavu, kolem sto šedesáti centimetrů, rovné plavé vlasy, modré oči a už na první pohled umíněnou tvářičku. Představili se navzájem. Pak si objednali zapečené maso a láhev rýnského.

„Německé víno,“ poznamenala. „Není to tak trochu ironie osudu?“

„Proti německému vínu nemám naprosto nic,“ usmál se Harry. „Proti vínu ne.“

„Vy jste ten Američan, co létá za RAF?“ zeptala se ho.

„Ano, pocházím ale kousek od Bostonu. Maminka je Němka a žije v Berlíně. Bratr je také pilotem, ale v Luftwaffe. Dotáhl to na kapitána.“ Málem se rozesmál, když si všiml, jak se zatvářila. Byla to typická reakce, na kterou si už dávno zvykl.

„Baron si vede víc než dobře,“ dodal Munro. „Právě si vydobyl dubové ratolesti k Rytířskému kříži. Už má na kontě šedesát sestřelů.“

„Jak tohle všechno můžete vědět?“

„Jsou taková oddělení, víte,“ dodal. „Jedno z nich vedu. Musím už jít. Chcete tady zajistit nocleh?“ Harry zavrtěl hlavou.

„Mám byt na Haston Place, jsou to jen dvě minuty chůze od velitelství. Je tam spousta pokojů. Molly tam přespává, když nemá službu v nemocnici. Můžete tam také zůstat,“ nabídl se Munro. Pak sevřel Molly rameno. „Drahoušku, postarej se o něho, prosím.“ Obrátil se k Westovi. „Teddy, chceš odvézt?“

„Ne, mám tady auto.“

Munro odešel.

West si zapálil cigaretu. „Poslouchej mě. Z amerických pilotů sloužících v RAF se právě tvoří samostatná jednotka. Říká se jí Eagle Squadron. Orlí peruť. Všichni Američané pěkně pohromadě. Předpokládám, že bys tam chtěl být přeložen.“

„Nijak zvlášť!“ Harry vstal. „Molly, nebudu vás teď zdržovat. Máte určitě své práce dost. Když mi ale dáte adresu, dovolím si vás večer obtěžovat.“

„Neměla jsem volno už osmačtyřicet hodin, a tak mám zbytek dne jen pro sebe. Co chcete dělat? Jít si zatancovat do Lycea? Jsou tam odpolední čaje?“

„Radši bych se šel projít,“ řekl Kelso a obrátil se k Westovi. „A my se uvidíme zítra ráno, pane. A ještě něco, pane! Z té orlí perutě mě laskavě vynechte, ano!“ obrátil se ve dveřích. „Začal jsem létat za RAF, a za RAF taky skončím!“

„Harry, omyl, začínal jsi ve Finsku.“

„To je asi tak stejně daleko!“ odsekl Harry a vyšel z baru.

Procházeli se městem, nad kterým se snášel silný dým z rozbombardovaných domů. Začalo pršet a ona ho schovala pod deštník.

„Musí to být pro vás hrozně složité,“ zamyslel se. „Tisíce mrtvých, smrt a zmar. Nemocnice snad ani nemůže ten nával zvládnout.“

„V noci je to opravdu dřina, ale snažíme se,“ odpověděla Molly. „Lidé jsou skvělí. Noel Coward ji nazval ve své písni Londýnskou pýchou.“

„Brigadýr mi řekl, že váš otec je plukovníkem kdesi na ministerstvu války.“

„Je letec jako vy, Harry, jenže létá na bombardérech.“

„Vaše matka zemřela v průběhu náletů asi před dvěma měsíci? To muselo být hrozné.“

„Neměla jsem čas ani truchlit. Na ambulanci se musíme ohánět.“

Došli na Embankment a dívali se dolů na řeku. Lodě křižovaly hladinu, pak ale začalo znovu silně pršet a náš pár se schoval pod malým přístřeškem. Harry vytáhl balíček cigaret.

„Dáte si tuhle značku?“

„Nic jiného se teď ani sehnat nedá.“ Vzala si jednu, zapálil jí. Posadili se na lavičku. „Jak je to s tím vaším bratrem v Luftwaffe?“

„Jmenuje se Max. Náš otec byl Američan. Zemřel před mnoha lety, ale stejně si myslím, že už většinu toho podstatného víte od svého strýčka. Jsem si docela jistý, že už vám všechno vylíčil v těch nejkrvavějších barvách, včetně osudu mé matky, baronky.“

„Včetně vašeho bratra, barona.“

„Max je opravdu klasa. Říkají mu Černý baron.“

„Vy nejste o nic horší. Netrápí vás to?“

„Co? Že Max je tam a já tady? Máme to k sobě stejně daleko. Kdybych se byl narodil o deset minut dřív já, byl jsem tam a on zase tady. Žádný rozdíl.“

„Vůbec to není jedno. Váš bratr bojuje za Německo. On si nevybíral, kde chce bojovat. Vy ale ano. Jste Američan, a přesto jste tady. A v tom podstatný rozdíl je!“

„Nesnažte se mi namluvit, že jsem tady z nějaké šlechetnosti. Létám, protože pilotování je pro mě vším. Létal jsem za Finsko, teď létám pro Brity. Piloti Luftwaffe jsou stejní kluci, jaké my máme na letišti ve Farley v naší peruti. Letci jsou na světě proto, aby létali.“ Vstal. „Pojďme. Miluji procházky v dešti.“ Zavěsila se do něj. „Vypadáte unaveně.“

„Unaveně?“ rozesmál se Harry. „Jsem vyčerpán jako všichni tady. Tedy ti, kteří ještě zbyli.“

„Jak velké byly ztráty?“

„V našem okruhu kolem padesáti procent. V mé peruti? Už jsem z ní zbyl od počátku války jen já sám. Doktorko, právě se procházíte s duchem. Vida, tamhle je nějaká hospůdka. Slyšel jsem, že v průběhu náletů se dokonce měnily i otvírací hodiny. Pojďme se něčeho napít.“

„Skotská nebude na skladě.“

„Bude mi chutnat všechno, co mé galantní hrdince,“ rozesmál se, chytil ji za ruku a přeběhli ulici.

V pozdním odpoledni se procházeli po Londýně, viděli obrovské škody, které způsobilo bombardování ve West Endu. Na Haston Place se dostali až v podvečeru. Byt ležel na tomto starém a útulném náměstí s centrálním parkem.

„Je tady hezky,“ pochvaloval si pookřálý Harry. „Brigadýr Munro mi říkal, že na velitelství je to jen pár minut.“

„Je to tak. Velitelství SOE je na Baker Street.“

„Co je to za jednotku?“

„Zvláštní útvar zpravodajské služby.“

Sám dům byl postaven v georgiánském stylu. Byt byl prostorný a velmi příjemný. V obývacím pokoji v otevřeném krbu plápolal oheň. Všude tu byly vystaveny starožitnosti, většinou z Egypta.

„Strýc byl archeolog, že?“ otázal se Harry.

„Egyptolog, přesněji řečeno. Přinesu vám něco k pití.“ Z karafy nalila dvě sklenky whisky. „Ta menší je pro mě. Mám sice volno, ale musím být na telefonu, kdyby se dnes v noci zase něco semlelo.“ Připila na jeho zdraví. „Chtěla bych říct jen jednu věc. Říkal jste, že váš bratr je eso Luftwaffe, to ale vy taky. Takže připíjím na dva Američany. Jsem na vás oba vážně pyšná.“ Polkla doušek a v očích neudržela slzy. Harry odložil skleničku a chytil ji za rameno. „Milá Molly, neztrácejte čas s někým, kdo je jednou tady a pak zase někde jinde. Prožíváte peklo, stát smrti navzdory noc co noc. Odešla i vaše matka. Musíte prožívat opravdové peklo.“

„Občas taky skončí.“

„Dcerka vojáka je na tom stejně jako kočovný herec. Vy to přežijete, ale neztrácejte čas se mnou. Neměl bych být vůbec.“

„Tohle už nikdy neříkejte.“

„Je to pravda, Molly. Ukažte mi můj pokoj, prosím. Potřebuji se osprchovat.“

Seděla vedle krbu a četla si Timesy. Ve dveřích se objevil Munro a za ním kulhající Jack Carter. „Tady jsi, má milá. Mělas zajímavé odpoledne?“

„Určitě,“ usmála se a složila noviny. „Jacku, jak se máte?“ pozdravila se s Carterem a políbila ho na tvář.

„Docela to ujde, Molly.“

„Co noha?“

„Občas mne sice bolí jako čert, ale co na tom?“

„Jacku Cartere, jste vážně chlap k pomilování.“

„Tak už dost,“ rýpl si Munro. „Už by to kočkování mohlo přestat… a vy, Jacku, mi nalejte skotskou. Zjistila jsi něco, co jsme až dosud nevěděli, Molly?“

„Nic zvláštního, ale každopádně bych ti příště byla vděčná, Dougale, abys mne do svých špinavostí víckrát nezatahoval. Povídali jsme si o minulosti i o jeho bratrovi. Pokud chceš znát názor lékaře, pak svého bratra obdivuje a vzpomíná na něho. Říká o něm, že je opravdové eso. O sobě mluví úplně jinak.“

„Jsou to jen novinové kecy,“ rozpálil se Carter. „Novinám se nedá věřit. Takzvaná letecká esa sbírají všechny ty metály, DSO i DFC, Železné i Rytířské kříže s ratolestmi, ale ve skutečnosti opravdovými králi oblohy s nejvyšším počtem sestřelů jsou ti, o nichž veřejnost nikdy neslyšela. Kelsoa jsme si prověřili. Byla doba, kdy se ani nesnažil, aby mu nějakou tu kořist započítali. Je mu jedno, když jeho čárku vykáže nějaký jiný utřinos.“

„Utřinos?“ podivila se Molly. „Vždyť i jemu je jen třiadvacet.“

„Nebudeme se tady hádat. Chci jen říct, že Kelso nemá daleko k tomu, aby měl za bitvu o Anglii nejvyšší počet sestřelů ze všech pilotů. Však už také dostal dva Kříže.“

„A přesto říká, že by bylo lepší, kdyby tady nebyl.“

„Je to trochu melodramatické, ale docela patřičné tvrzení.“

Harry slyšel většinu této konverzace ze schodů. „Tak takhle to tedy je,“ usmíval se. „Tak jaképak další potěšení jste mi, brigadýre, připravil?“

„Rybí restauraci v Savoyi. Je tam sice draho, ale jídlo jen to nejlepší.“

„To tedy musíte mít vliv, když mne zvete do River Room.“

„Není to tak strašné, Harry. Rád bych však věděl jednu věc. Kdyby váš bratr padl v boji, stal byste se vy baronem von Halderem?“

„Ano, stal.“

„Koukám, že s Jackem máte leccos společného. Jackův otec není jen generálmajor dělostřelectva, ale zároveň i baronet, sir William Carter. Je až odporně bohatý. Kdyby náhodou došlo k nepředvídatelným okolnostem, Jack se také stane sirem Jackem.“

„Tak dobře, nyní už aspoň vím, kdo mi dnes platí večeři,“ zasmál se Harry.

Večere byla úžasná. Podával se uzený losos, doverský platýs, salát a šampaňské.

„Tady by člověk zapomněl i na válku,“ liboval si Jack.

Carrol Gibbons a the Orpheans hráli k tanci.

„Jestlipak se tu najde někdo, kdo mne vyzve k tanci?“ pobízela váhavce Molly.

„Já už jsem moc starý, Jackovi to moc nejde, takže to zbývá na vás, kapitáne,“ rozhodl Munro za Harryho.

Harry se uklonil a odvedl Molly na parket. Hráli právě A Foggy Day in London Town. „Docela příhodná písnička, nemyslíte?“ poznamenal Harry. „Místo mlhy by spíš mělo být jen zakouřeno.“

„Ale ten kousek je prima,“ namítla. „Po dlouhé době si konečně připadám zase jako člověk. Vy ne, kapitáne?“ Aniž stihl odpovědět, na parket vběhl vrchní. „Je mi moc líto, doktorko Sobelová, ale volali z Cromwella. Máte se okamžitě dostavit na sál.“ Vrátili se ke stolu.

„Nemocnice?“ zeptal se Munro ustaraně.

„Bohužel.“

Munro pokynul Carterovi. „Ať ji tam dovezou mým vozem. Řidič na ni počká a pak ji přiveze zpátky.“ Molly popadla kabelku a Carter jí pomohl do kabátu. „Harry, bavte se dobře,“ usmála se na něho.

Neodpověděl. Molly vyšla z restaurace s kulhajícím Carterem v patách.

Harry s Munroem si objednali brandy. „Z jednasedmdesáté perutě se brzo stane první peruť s emblémem orla ve znaku. Brzo vzniknou další dvě. Budou vás tam chtít za každou cenu, Harry.“

„V žádném případě. Mohu pomoci, ale přeložit se nenechám.“

„Proč?“

„Už jsem to řekl Westovi. Začal jsem létat pro RAF, a s RAF také skončím. Stejně tak se choval i můj otec a já ctím rodinnou tradici.“

„Ano… Harry? Nejspíš nevíte, že velím zvláštnímu útvaru, který přepravuje vzduchem tajné agenty do Francie. Většinou používáme lysandery. Nejspíš vás to ale příliš nezajímá?“

„Jsem stíhací pilot.“

„To je sice pravda, ale i peruti s tajným určením vyžadují důkladnou ochranu, řekněme před číhajícími supy.“ Harry se zasmál, ale zavrtěl hlavou.

„Takže opravdu říkáte ne? No dobře. Stejně ale víte, kde mne najdete.“

„To je pravda,“ připustil Harry. „Každopádně vám už ale mohu říci, jak to bude zítra. Storch je mnohem lepší letoun, i když lysander také není tak úplně špatný. Ani zítra bych do vzduchu nemusel.“

„Nevím, jak je to možné,“ poznamenal Munro pobaveně, „ale já jsem přesně věděl, že si podobnou poznámku neodpustíte.“

Po dvou týdnech odcházela Sarah Dixonová z práce a rychle se snažila přejít zimní marast. Nebylo daleko do Vánoc, které v tehdejší době stejně pranic neznamenaly. Na nejbližší zastávce metra nastoupila do vlaku. Vlak byl narvaný, všichni působili zmokle a unaveně. Neměla ani nejmenší potuchy, co bude následovat.

Fernando Rodrigues byl tmavý a fešný pětatřicátník středního vzrůstu. Na sobě měl vojenský kabát podle nejnovější módy a plstěný klobouk. Dopis od bratra doručený diplomatickou poštou byl dostatečně výmluvný a nechybělo v něm ani foto.

Už od půl osmé postával na konci cesty. Táhlo na osmou, když se objevila na ulici. Okamžitě ji poznal. Mířila do Queensway na stanici Bayswater. Jela rovnou na ministerstvo.

Byl zpátky na stejném místě okolo páté. Objevila se v půl šesté společně se skupinkou kolegů z úřadu. Mohl klidně dojít ke dveřím, zazvonit a promluvit si s ní, ale on byl opatrný. Nebylo to proto, že by se bál. Pracoval pro SD už dlouho, aby si byl vědom, že ho diplomatická imunita dostatečně kryje. Na druhé straně se zatím nikdy nenamočil do ničeho velkého. Zatím jen posílal zprávy o válečné situaci, bombardování, škodách a pohybech jednotek. Nic víc a nic míň.

Vystoupil s ní na stanici Bayswater a sledoval ji po Queensway, i když zahnula do Westbourne Grove. Nakonec spolu došli až k jejímu činžáku. Stále si neuvědomovala jeho přítomnost. Když hledala klíč, stál těsně za ní.

„Paní Sarah Dixonová?“ řekl tiše.

Překvapeně se otočila.

„Ano, to jsem já. Co chcete?“ řekla netrpělivě. Očekávala snad něco podobného?

„Mám pro vás zprávu. Nadešel čas odplaty.“ Bylo to heslo, které měla domluveno s Irem Patrickem Murphym už v roce 1938. Její odpověď byla neočekávaná. „K sakru, kde jste byli tak dlouho? Pojďte raději dovnitř.“ Měla malý byt, jen kuchyni, obývák, ložnici a koupelnu. Odložila kabát. „Posaďte se. Uvařím čaj. Kdo jste?“ Odešla do kuchyně a Fernando ji následoval do dveří. „Dřív než vám to povím, rád bych věděl jednu maličkost. Když vás Patrick Murphy v osmatřicátém naverboval, říkal, že jste silně naladěna proti Britům. Pořád to platí?“

„Samozřejmě.“

„Váš otec ale byl Angličan?“

„Pro mě nic neznamenal. Byly mi dva roky, když zemřel.“ Mluvila věcně a snažila se spěchat. „Zabili mého dědečka v šestnáctém roce. Zastřelili ho jak psa. Za to se jim pomstím. Posaďme se.“ Rodrigues byl zaskočen její rozhodností. Navíc ho začala vzrušovat. Střední třída, pořádná a velmi elegantní v tvídové sukni s perlovým náhrdelníkem. Měla skoro rovné blond vlasy, velmi pečlivě načesané. Její tvář byla prostá, ale přesto dokázala úspěšně klamat.

„Co tedy mohu udělat?“

„Když vás Murphy naverboval, nebylo to pro abwehr, ale pro SD, tajnou výzvědnou službu.“

„Vím, co to je. Vy pro ně také pracujete?“

„Vlastně ano. Někde tady v okolí určitě najdeme nějakou hospůdku. Dovolte mi, abych vás pozval na oběd.“

„Vynikající nápad. Třeba se dozvím i vaše jméno.“

„Fernando Rodrigues,“ řekl, když jí pomáhal do kabátu.

„Portugalec? Velmi zajímavé.“

Našli malou italskou restauraci na Westbourne Groove. V podvečer byla prázdná. Navzdory válce na stolech hořely svíčky. Posadili se do rohu a Fernando objednal lasagne a láhev červeného vína. Bylo až neuvěřitelné, jak se před ní otevřel a co všechno jí řekl.

„Většinu agentů abwehru v Británii sebrali.“

„Britská rozvědka tvrdí, že všechny,“ dodala bez uzardění. „Jsem sice na ministerstvu jen taková myš, ale leccos zaslechnu.“

„Asi to bude pravda, ale síť SD nebyla nikdy narušena. Dal ji dohromady jakýsi Klein, geniální operativec. Už ale zemřel. Jeho nástupcem je SS Sturmbannführer Hartmann podřízený přímo Himmlerovi.“

„Vybraná společnost. Jak do ní patříte vy?“

„Obchodní atašé na portugalské ambasádě. Jsem ve spojení s bratrem Joelem, který vykonává stejnou funkci na velvyslanectví v Berlíně. Používáme diplomatickou poštu pod nejrůznějšími záminkami. Je to bezpečné a pohodlné.“

„A nepochybně i výnosné.“

„Každá legrace něco stojí.“

„Třeba ten oblek, co máte na sobě, a ani ty hodinky nebudou jiné než zlaté, že?“ ušklíbla se. „Život se musí umět žít, že seňore?“ Rozesmál se.

„Myslím, že jste lump, pane Rodriguesi, ale docela se mi líbíte,“ řekla.

„Fernando, prosím. Povězte mi, pořád platí to, co bylo předtím?“

„Proč by nemělo? Jsem sekretářkou v účtárně ministerstva války. Je to strašná nuda a nemám přístup k ničemu mimořádnému.“

„Kdo ví? Věci se mění.“ Vytáhl z kapsy navštívenku.

„Velvyslanectví najdete v seznamu, ale tady je má soukromá adresa a telefon. Bydlím proti Kensington Gardens na Ennismore Mews.“

„Špatně si rozhodně nevedete.“

V dálce se ozval pronikavý zvuk sirén.

„Jsou tady znova!“ Prudce vstala. „Vypadněme odsud, dokud to ještě jde.“

Zaplatil účet a podržel jí kabát. „Kampak?“ zeptal se. „Nejbližší kryt bude v podzemce na Bayswater.“

„Tak tohle nikdy! Při náletu bych dolů nikdy nevlezla, nikdy! Jdu domů! Na Hollbornu zahynulo přes sto lidí jen proto, že se na ně stanice sesunula, když dostala přímý zásah. Kdepak. Pojďte.“ Vzal ji za ruku. Napolo doběhli na Westbourne Grove, zatímco kdesi v dálce padaly na Londýn další a další bomby. Došli k činžákům, nechali přední dveře otevřené a vběhli do tmy chodby.

„Už zase vypnuli elektřinu. Takže nejede ani výtah. Držte mě za ruku a pomozte mi do schodů. Cestu zvládám i poslepu.“ Rodrigues hned zakopnul a ona mu dala přátelský štulec. Dostali se k jejímu bytu a vklouzli dovnitř.

Sundala si kabát a ihned roztáhla tmavé závěsy. Proužek světla pronikl do pokoje, přinášel s sebou mihotající záři plamenů a hřmění vybuchujících bomb.

„Řekla bych, že se dnes zpět na Ennismore Mews nedostanete,“ řekla dvojsmyslně.

„Povězte mi jednu věc,“ zarazil se. „Jakou roli mají teď ve vašem životě muži?“

„Záleží snad na tom?“

„Ani v nejmenším.“

„Už jsem vám řekla, že podle mého jste lump. Pokud se to stane, co na tom.“

Došel k ní zezadu, objal ji kolem pasu a políbil na krk.

„Příjemné,“ usmála se. „V posteli je to ale mnohem příjemnější, nemyslíš?“

Nějak takto začalo jedno neobvyklé přátelství. Sarah měla podivnou povahu, vášeň se prala s naprostým ovládáním a přetvářkou. Chodil za ní docela pravidelně. Měl kolem sebe i další ženy, samozřejmě. Byly jeho přirozeností. Věděla to a nijak jí to nevadilo.

V Sussexu v lednu prakticky pořád sněžilo a Harrymu současná služba v mnohém připomínala rutinní lety ve Finsku. Ve Francii tomu nebylo jinak. Padal sníh, když Max s Gallandem startovali k bojovým letům na podporu neutuchajícího tlaku na noční Londýn.

Při jednom takovém náletu, někdy na konci ledna, bylo londýnské metro uzavřeno z důvodů vážných škod. Sarah Dixonová šla z ministerstva domů pěšky. Setmělo se a sněhový poprašek zlehka zářil. Opatrně procházela ulicemi a vyhýbala se všudypřítomným odpadkům. Pak se znovu ozvaly sirény.

Lidi zachvátila panika, začali pobíhat sem a tam, vzduchem se nesl nářek i lkaní. Na městě byla znát hrůza z minulých měsíců. Bomby začaly padat docela blízko, tříštilo se sklo. Pak jedna z bomb zasáhla konec ulice.

Sarah si to uvědomila, až když ji tlaková vlna odhodila stranou.

Cítila strašlivou bolest, když se pomalu vracela k vědomí. Snažila se posadit a hned si uvědomila, že je v nemocničním pokoji. To už k ní přibíhala sestra. Sarah překonala šok velmi rychle.

„To nemůžete, lehněte si!“ Pomohla jí a pak zavolala: „Doktorko Sobelová!“

Mladá doktorka v pomačkaném bílém plášti změřila Sarah puls a poslechla si srdce.

„Kde to jsem?“

„V Cromwellově nemocnici. Už jste tu dva dny. Německý nálet. Měla jste štěstí.“ Sarah si už také všimla podpěrné konstrukce na pravé straně pod pokrývkou. „Bože, to snad ne! Já nemám nohu.“

„Ne, tak hrozné to není,“ usmála se Molly. „Utrpěla jste zranění, ale budete v pořádku.“ Pak se obrátila k sestře. „Zavolejte mu znova. Číslo je na vizitce v chorobopise.“

„Jaké číslo?“ zeptala se Sarah překvapeně.

„Pana Rodriguese. Vizitka byla ve vaší kabelce. Byl tu okamžitě.“

Přiběhl prakticky vzápětí. Sehnal někde i hrozny a skutečně se zdálo, že je zraněním Sarah konsternován. „Nic lepšího jsem na černém trhu nesehnal,“ usmíval se, když ji políbil a předal jí hrozny. „Vypadáš, jako kdyby ses někde pošťuchovala. Mohlo to být ale mnohem horší.“

„Bojím se o nohu,“ špitla.

„Budeš v pořádku. Počkej, přinesu ti něco napít.“ Odběhl na ošetřovnu.

Molly si psala u stolu nějaké poznámky. Sestra stála opodál.

„Mohu pro ni dostat šálek čaje?“ zeptal se.

„Samozřejmě, zařídím to.“ Sestra odběhla.

„Má strach o nohu. Paní doktorko, jak na tom opravdu je?“ zeptal se s obavami v hlase.

„Špatně.“ Molly si zapálila. „Hlavní chirurg jí vsadil do nohy nerezovou sponu a hřeby. Kost byla rozdrcena. Upřímně řečeno, k amputaci příliš nechybělo.“

„Bože můj!“ Byl v šoku. „Bude ale v pořádku, viďte?“

„Časem, možná. Bez hole se už ale asi neobejde nikdy. Je mi moc líto, ale víc se dělat nedalo.“

„To není vaše vina, doktorko.“

Sarah seděla na posteli a srkala čaj. „Ty už můžeš i sedět,“ povzbuzoval ji upřímně. Sedl si vedle ní.

„Co ta doktorka říkala?“

„Jaká doktorka?“ hrál si na nechápavého.

„Fernando, no tak. Jsi jak chodící kniha. Má noha je pryč, viď. Řekni mi to.“

„Málem jsi o ni opravdu přišla.“

„A o co jsem vlastně nepřišla?“ Zaváhal, ale ona skoro spokojeně přikývla. „Ze mě je teď mrzák. Díkybohu, žes všechny ty kočičky kvůli mně nenechal. Co by sis teď počal?“ Zapálil cigaretu a podal ji Sarah. Znovu se vzduchem rozlehla táhlá siréna. „Kriste, oni vážně nedají pokoj. Kristepane!“ Odkašlala si, a když jí cigaretu na chvilku sebral, s úsměvem zašeptala, „proč si vlastně, Fernando, stěžuješ? Vždyť jsou přece na naší straně.“

V průběhu měsíce března West znovu neočekávaně navštívil letiště Farley. Musel se setkat s Kelsoem. „Harry, vypadáš unaveně,“ řekl starostlivě. „Máš toho za sebou až moc. Mohu tě přeložit jako instruktora.“

„Ne, díky. To byste mě zabil sám.“

„Orlí peruť je už skutečností, a protože je dost pilotů, vznikne druhá i třetí peruť,“ řekl West. „Všichni Yankeeové pohromadě. Moc o tebe stojí, Harry. Jsi jejich nejlepší.“

„Nebuďte jak malé dítě. Klidně tam můžete dát Petersona či kohokoli jiného.“

„Ty ale nijak zvlášť netrváš na tom, aby se ti počítaly všechny sestřely. Všichni si o tom povídají!“

„Už jsem vám to říkal dávno. A všem ostatním taky! Nikam nejdu a to je poslední slovo. V bombardovacím svazu máte také Amíky, co nikam nechvátají.“

„To je sice pravda, ale postupně se tam stejně nechají přeložit,“ namítl West. Pak si ale uvědomil, že se nikam nedostane. „Co mám s tebou dělat?“ povzdychl si.

„Poslat mě,“ klidně odvětil Harry, „někam, kde mě nikdo nenajde.“

„Dobrá,“ přikývl West. „Italové se nepříjemně rozlezli od Egypta až po Libyi. Hitler tam posílá generála Rommela s jeho elitními jednotkami Afrika korps. Máme tam dvě perutě hurricanů. Pošlu tě právě tam.“

„Nic lepšího mě potkat nemohlo, děkuji.“

„Bohužel ale takhle nebudeš povýšen. Měls být povýšen na podplukovníka.“

„Něco vám povím, už ale naposledy!“ zavrčel Harry. „Strčte si už ty hodnosti někam do šuplíku!“

Max seděl na okenním rámu v kanceláři Adolfa Gallanda a kouřil. „Libye? Co tam k čertu mám pohledávat?“

„Italové začali silnou útočnou ofenzívu na Egypt. Britové jim tam rozbili nos, a když říkám rozbili, tak to bylo pořádně. Führer vytvořil Afrika korps pod Rommelovým velením.“

„Rommelova hvězda začíná nabývat na síle.“

„To máš takhle. Když tady zůstaneš se mnou v klidu a pohodlí, na sturmbannführera to určitě dotáhneš. Když ale pojedeš do Libye, budeš létat, ale zůstaneš nějakou dobu jen jako hauptmann. Můžeš si vybrat.“

„Dolfi, vážně si mohu vybrat? Venku padá sníh a já se teď mohu vydat za sluncem a písečkem?“

„To jsi celý ty!“ houkl Galland na Maxe. „Rozhodnout se ale musíš opravdu sám.“

Bubi Hartmann se probíral složkami, když Trudi vklouzla do jeho kanceláře na Prinz Albrechtstrasse.

„Je tady.“

„Tak ho sem pusťte.“

Joel Rodrigues si oprašoval klobouk od sněhu. „Pane sturmbannführere,“ podával Hartmannovi obálku, „toto je poslední zpráva mého bratra.“

„Co je v ní?“

„Ta žena se vrátila ke své práci na ministerstvu. Její noha pořád není v pořádku. Chodí o holi.“

„Co ještě?“

„Jsou tam detaily o převelení jednotek do Egypta včetně několika perutí RAF.“

„Výborně, každá informace je užitečná. Můžete jít.“

Rodrigues odešel. „Mám zprávu přepsat?“ ozvala se Trudi.

„Udělejte to.“

„Jednu kopii pro reichsführera?“

„Pro něj jsou to bezvýznamné informace, na reichsführera je to příliš málo,“ usmíval se Hartmann. „Trudi, buďte ale bez obav. Náš čas, naše doba, jednoho dne opravdu přijde.“

Mezidobí

1941-1943

Harry se teď nacházel ve zcela jiné válce; proti němu stály poušť, písečné bouře a spalující žár, a samozřejmě Afrika korps pod vedením Rommela. Jeho armády ovládly úplně všechno. Rommelovo charisma bylo tak skvělé, že dokonce v anketě mezi čtenáři jedněch anglických novin byl právě on vybrán jako nejslavnější a nejlepší generál. Britské velení vyslalo do Afriky generála Montgomeryho. Velel všem pouštním silám, které zahrnovaly Brity, Francouze, Australany a Jihoafričany. Montgomery dokázal nejenom obrátit stav věcí, ale stal se stejně populárním jako Rommel sám.

Bitvy v severní Africe neměly žádného vítěze. Harry na hurricanech sundal dalších šestnáct Němců a Italů a v září 1942 dostal svůj třetí Letecký kříž, pak i francouzský Croix de Guerre za vzdušnou ochranu francouzské pevnosti Bir Hacheim. Za dva dny poté přišel El Alamein. Válka v severní Africe se začala obracet.

Max létal na stodevítkách v prakticky stejných bitvách. Jeho skóre vzrostlo o další tucet. Nebylo to ale už tak snadné jako předtím, protože v kokpitu spitfirů a hurricanů seděli veteráni z války o Kanál. Dobře věděli, o co ve vzduchu jde.

V červnu 1941 německé svazky přepadly Rusko v operaci Barbarossa. Luftwaffe zničila polovinu sovětského letectva už první den přímo na letištích. Všechno se zdálo být možné, Afrika se stala vedlejším bojištěm. Max a jeho kamarádi ve zbrani si v Africe připadali odstavení a doufali, že se opět dostanou k něčemu podstatnému. Jejich pocity se ještě posílily, když Japonci přepadli Pearl Harbor a vtáhli Ameriku do konfliktu. Pouštní válka byla zapomenuta. V září 1942 týden před El Alameinem se Max dostal do opravdu složité situace.

Jeho útok na podzemní nádrže paliva v jihosaharské oáze Gilla za pomoci kadeta Goertze mu připadal jako hračka. Nebe bylo naprosto čisté. Chvilková ztráta koncentrace zpomalila jeho reakce. Ze sluneční strany se na něj vrhly tři hurricany. Goertz poplašně vykřikl a Max zahájil palbu.

Max strhl letoun na stranu, ale nebyl dostatečně rychlý. Čtyři palubní kulomety hispano, kterými byly hurricany vybaveny, Maxův stroj dostatečně pošramotily. Přešel v střemhlavý let, pak se pokusil stoupat a bojovat. Moc mu to ale nešlo.

Byl v opravdovém maléru. Ztrácel výkon motoru i výšku. Z jeho motoru se valil dým, stodevítka se otřásala v neustávající spršce střel. Měl jen jednu možnost. V deseti tisících otevřel kryt kokpitu a vyškrábal se ven. Na záchranný vak samozřejmě nezapomněl.

Padák otevřel až v pěti tisících. Dole pod ním se táhly nekonečné duny, čekala na něj bezbřehá poušť. Neměl ani dostatek času, aby vyslal vysílačkou nouzový signál. Ve třech tisících kolem něj proletěly dva hurricany. Zamávaly mu křídly a zmizely za horizontem. Válka přináší roztodivné náhody, jeden z těchto strojů pilotoval právě jeho bratr Harry.

V Maxově záchranném batohu byla železná dávka potravin, kanystr s vodou, balíček první pomoci, kompas a další různorodé potřeby. Pak tam byla i pistole mauser a MP40, slavný samopal schmeisser.

Po dopadu se Max trochu napil, podle kompasu určil kurs a vydal se na cestu ke své základně. I když se blížil soumrak, bylo pořád strašlivé horko. Úplněk v krátké době ozařoval terén. A pak přišla zima. Neuvěřitelný chlad, kterému nešlo odolávat.

Jeho záchrana připomínala zázrak. Max náhle zaslechl klinkání zvonců a přes písečnou dunu se zvolna sunula karavana velbloudů. Tři nesli zboží a v sedle dalších trůnili jezdci. Vůdce zvedl ruku a procesí se zastavilo.

Nomád vyjel do popředí, Max vytáhl schmeissera z batohu a odjistil. Arabsky uměl pár slov, teď je musel uplatnit.

Beduín na něj houkl ve svém nářečí, „Hej, efendi, která strana?“

„Ich bin Deutsch,“ odpověděl Max.

„Špatně,“ beduín přešel do angličtiny. „Moc špatně. Anglicky rozumět, efendi?“

„Jistě!“

„Kdo být?“

„Pilot. Sestřelili mě. Když mne odvezete k německým liniím, čeká na vás štědrá odměna.“ Další z mužů vzadu něco zvolal, ale vůdce ho okřikl. „Co říkal?“ zeptal se Max.

„Měli bychom vás zabít, efendi.“

„Nemáte Němce rádi?“

Muž jen pokrčil rameny. „Vlastně to být jedno. Přišli jste sem, Angličané, Francouzi a rozpoutali válku na našem území. My chceme, abyste odtud odešli.“

„Až přijde čas, tak odejdeme, ale teď mi dovol, abych tvému příteli odpověděl,“ řekl Max s úsměvem a vypálil ze schmeissera. Nad zemí se zvířil písek.

„Opravdu velkolepé, efendi.“

„Jak se jmenuješ?“

„Rašíd.“

„Mohu být ještě velkolepější.“ Max otevřel batoh a vytáhl kožené pouzdro. Hodil jim ho. „Je tam pětadvacet zlatých anglických sovereignů. Tolik peněz jste si nevydělali ani za celý rok.“ Rašíd zvedl ruku. „Pravda.“

Max vytáhl další pouzdro. „A dalších pětadvacet dostanete, když mne doprovodíte k německé hlídce nebo k jejich liniím.“ Rašíd se usmíval. „Zařídíme. Jsme mnohem blíže, než si vy myslet. Nejdříve ale muset přeložit náklad na dva velbloudy, aby pro vás bylo místo. Dvě hodiny, pak jedeme.“

„Dejte se do práce.“

Táhlo na druhou hodinu ranní. Max ležel vedle ohně z hromádky velbloudího trusu. Byl si dobře vědom pohybu ve stínu. Schmeisser měl připraven u boku. Další stín se blížil zezadu. Druhý stín zaútočil na ten první. Rašíd chytil útočníka kolem krku a jedním řezem mu prořízl hrdlo. Nůž otřel do jeho kalabije. Muž se sesunul k zemi.

„Omlouvám se, efendi,“ řekl tiše. „Patřil do Hakimova kmene. Když jsem mu dával práci, tak byl dobrý. Ti psi ale nemají žádnou čest.“

„Zdá se,“ ušklíbl se Max suše.

Rašíd rozdmýchal oheň, posadil se a nabídl datle s velbloudím mlékem. Ostatní beduíni se shromáždili kolem nich. Na tělo ani nepohlédli.

„Čest,“ řekl Rašíd vážně, „musí mít každý muž. Pokud ne, není ničím. Je pak nula. Sám sobě píše svůj osud.“

„Máš pravdu,“ přikývl Max. „Ale lidi na tohle příliš často zapomínají. Zapalte si, všichni. Krabičku si nech.“ Rašíd a jeho lidé s povděkem cigarety přijali. Max vytáhl poloprázdnou láhev koňaku, otevřel ji a napil se. „Nabídl bych i vám, ale já vím, že muslimové nepijí.“ Rašíd se ale hned pro kořalku natáhl. „Noc je chladná, efendi, a Alláh je šlechetný.“

V šest hodin ráno následujícího dne potkali pancéřované obrněné průzkumné vozidlo panzer. Mladý velící poručík byl u vytržení.

„Herr hauptman, měl jste štěstí,“ řekl, ale pak dodal, „co uděláme s těmi Araby, postřílíme je?“

„Jediný výstřel a je po vás,“ řekl Max mile. „A neříkejte mi pane kapitáne, ale barone von Haldere.“

„Černý baron? Bože, je čest seznámit se s vámi!“ Poručík byl doslova omráčen.

Max vytáhl z batohu druhou polovinu peněz. Dal je Arabovi společně se schmeisserem a plným zásobníkem. „Tady máš ještě dárek,“ řekl Rašídovi.

„Ať ti Alláh nadělí tucet synů, efendi.“

„Dost nepravděpodobné. Nebudu tady na zemi dostatečně dlouho, abych to dokázal. Limituje mne čas.“

„Pak tedy ať tvá smrt opravdu stojí za to, efendi.“

Rašíd se vyšvihl do sedla, pokynul beduínům a karavana zmizela za zvuku zvonců za písečným převisem.

Max čekal v plukovníkově ordinaci nemocnice v Galeila na lékařskou prohlídku. Dveře se prudce otevřely a do místnosti vešel sám Erwin Rommel.

„Hardte, musíte mě omluvit,“ obrátil se na lékaře. „Přerušil jsem oběd, když jsem se dozvěděl o zázračné záchraně barona von Haldera.“ Podal mu ruku. „Nikdy jsme se sice neviděli, ale vaše matka je přítelkyní mého nejlepšího kamaráda. Už jsem podepsal urgentní a naléhavou depeši do Berlína se sdělením, že jste v pořádku.“ Max srazil podpatky. „Pane polní maršále, setkání s vámi je pro mne ctí.“

„Tak to vůbec není. Ctí je, že vás tady máme,“ usmíval se Rommel. „Pánové, teď se ale musím rozloučit. Čeká nás závěrečná bitva. Teď El Alamein, pak Káhira. Pánové…“ Zasalutoval a odkráčel.

„S takovým člověkem,“ uznale pokyvoval plukovník Hardt, „nemůžeme tuto bitvu prohrát.“

Jenže v bitvě u El Alameinu byly zničeny německé panzery, zbytek jich německá armáda v panice stáhla. V listopadu se pak v Maroku a Alžírsku vylodily americké i britské výsadkové jednotky. Maxovi už to ale bylo jedno. Byl totiž už v hodnosti majora přeložen na ruskou frontu.

Britové měli katastrofální nedostatek pilotů, a tak i Harryho přeložili na určitou dobu k bombardérům typu halifax. Létali přes Středozemní moře bombardovat Itálii.

V lednu 1943 měli v operačním plánu zaneseny vojenské cíle v blízkosti Taranta. Neuvěřitelně špatné počasí způsobilo, že letadla ztratila navzájem kontakt. Harry začal prudce klesat, proletěl mlhou a dole pod sebou spatřil italský křižník Orsini. Okamžitě se rozhodl. Zaútočil z výšky tří tisíc stop. Dvě bomby loď přímo zasáhly. Křižník se rozlomil a potopil.

S těžce poškozeným strojem nouzově přistál na základně na egyptském pobřeží. Dostal další vyznamenání za zásluhy a byl povýšen na majora.

Po krátké dovolence sloužil ve štábu, aby ho nakonec přeložili opět k hurricanům před posledním úderem na Rommelovy africké sbory. Sto padesát tisíc Němců a Italů se v květnu třiačtyřicátého roku v Tunisku vzdalo. Rommel s malou skupinkou vojáků však přece jen včas uprchl do Evropy.

Na ruské frontě to nebylo o nic lepší. Čas nejdříve přinesl velká vítězství, pak peklo zimních měsíců otevřelo svou náruč a přišly první porážky. I když německé armády uvízly ve sněhu, ve vzduchu tomu bylo jinak. Ruští piloti se nemohli měřit se svými protějšky z Luftwaffe, kteří už byli dostatečně ostřílení z bojů ve Španělsku, Polsku či v Británii. Maxovo skóre utěšeně rostlo. Když dosáhl šedesátky na východní frontě, dostal meče za svůj přínos při ochraně vzdušného prostoru nad Stalingradem. Byl odtamtud přeložen týden předtím, než von Paulus podepsal Rusům kapitulaci. Byla to až dosud největší německá porážka, tři sta tisíc mužů bylo odepsáno.

V britském i americkém řízení letových operací piloti měli předepsáno určité množství operačních letů a poté automaticky dostávali dovolenou. Následně byli překládáni k nebojovým jednotkám. Luftwaffe ale žádný takový systém neměla. Létalo se, dokud pilot mohl. Göring, naštěstí pro Maxe, usoudil, že už toho udělal dost, zvlášť když dostal meče k Rytířskému kříži. Stáhl ho z fronty v průběhu května.

Matka na Maxe čekala v apartmánu hotelu Adlon. Vypadala skvěle, nezestárla ani o den. Zato on ji svým vzhledem doslova šokoval.

„Maxi, vypadáš hrozně.“

„Potkalo by to i tebe, mutti, kdybys tam byla. Rusko je ten nejhorší kus světa. Šílené místo. Co tam náš führer pohledává, to tedy vážně nevím!“ Po zaklepání na dveře do místnosti vstoupila její osobní služebná Rosa Steinová. „Mám pro vás pozvání, baronko. Generál Galland si vás dovoluje pozvat na večeři, v sedm.“ Galland byl povýšen na generálmajora již v listopadu 1942. Bylo mu pouhých jednatřicet a byl nejmladším generálem německého wehrmachtu. Stal se hlavním velitelem stíhačů Luftwaffe.

„Takže Dolfi nás pozval na večeři,“ usmál se Max. „To jsem rád, že ho zase uvidím.“

„Potřebuješ opravdu něco dobrého k snědku,“ řekla baronka starostlivě. „Buďme šťastní, že jsme se zase setkali a že jsme pohromadě. Na našeho milovaného führera a jeho prokleté nacisty dnes zapomeneme.“

„Změnila ses, mutti,“ řekl Max vážně. „Pamatuji si, že jsi byla přesvědčena, že oživí slávu velkého Německa.“

„To už je dávno, opravdu dávno, Maxi. Nejspíš si vzpomínáš na onen starý vtip, kam chodí náměsíčníci spát. Já už to nejspíš vím.“

„Raději nic neříkej, mutti. Pojď, najdeme Dolfiho.“

Když scházeli do salonu, Max se zeptal své matky: „Rosa má nějaké problémy, viď? Vypadá ustaraně!“

„Má k tomu dost důvodů. Její manžel je Žid. Neposlali ho do tábora jen proto, že je v elektronice opravdový odborník a pracuje ve zdejší továrně. Stejně ale jednou v táboře skončí…,“ povzdechla si.

„Jaká nás čeká budoucnost?“ řekl Max tiše.

„Jedině vítězství.“

„Mutti, pokud tomu stále věříš, pak ti asi opravdu dokážou namluvit úplně všechno.“

„Já jsem, Maxi, ale neřekla, kdo vyhraje!“

Sešli do baru, který byl stále velice luxusní. Vrchní okamžitě přiběhl.

„Baronko.“

„Děkuji, Paule. Mého syna určitě znáte.“

„Samozřejmě. Je mi ctí, barone. Generál Galland už telefonoval. Zdrží se asi o půl hodiny a prosí o strpení.“

„Děkuji. Tak si zatím dáme šampaňské,“ vybídla ho.

„Hned jsem u vás.“

Posadili se na pohovku v koutku a Max své matce nabídl cigaretu. „Máš nějaké zprávy o Harrym?“

„Vlastně nic určitého. Dostal další medaili, když potopil italský křižník. Vím to od našeho tlustého přítele. Hned jsem ti to napsala.“

„Docela rád bych se s ním po tak dlouhé době sešel.“

Vrchní už byl zpátky. „Standartenführer Hartmann si vás dovoluje pozdravit a prosí, zda byste mu na chvilku nevěnovali svůj drahocenný čas.“ Elsa se otočila a spatřila Hartmanna stojícího u baru. „Už je plukovník. Vede si dobře.“ Pokynula hlavou. Hartmann byl u nich vzápětí.

„Baronko, je mi velkým potěšením,“ uklonil se. Pak se obrátil k Maxovi a s velkým překvapením si ho prohlížel. „Příteli, tys tam zestárl snad o sto let. Jen teď nevím, k čemu ti mám gratulovat. K tomu, žes Stalingrad přežil a že jsi tady zpátky, nebo snad k mečům k Rytířskému kříži?“ Max jen mávl rukou a kývl na číšníka. „Sklenici šampaňského pro standartenführera, prosím. Čekáme na Dolfiho. Jak se máš?“

„Reichsführer je nahoře se švédským velvyslancem a já tu jen zbůhdarma utrácím čas.“ Zapálil si. „Smím zároveň gratulovat k vynikajícímu výkonu vašeho bratra? Potopil křižník Orsini.“

„Vynikajícímu? Vždyť způsobil naší straně obrovské škody.“

„Jistě, ale letec vždy dokáže ocenit schopnosti toho druhého, nemyslíš? Dozvěděl jsem se, že tvůj bratr létal na hurricanech nad pouští. Maxi, možná že jste se dokonce i navzájem ve vzduchu otrkávali.“

„Možná,“ řekl Max neutrálně a také si zapálil.

„Od okamžiku, kdy se Afrika korps vzdaly, což bylo minulý týden, mé informační zdroje o Harrym vyschly. Bohužel.“

„Jinak bych ale řekl, že byly dostatečně podrobné,“ ušklíbl se Max.

„Rozvědka jen odvedla svou práci, Maxi. Nic víc.“

Pod klenutým podloubím se objevil Himmler. Hartmann vstal, políbil Else ruku a kývl na Maxe. „Můj pán na mě pískl a já jako poslušný pejsek musím přihopsat.“ Došel k reichsführerovi a spolu odešli. O něco později se pro změnu objevil sám Galland. Max vyskočil a srdečně se s ním objal.

„Dolfi, vedeš si skvěle!“ Ukázal na Rytířský kříž. „A už i s diamanty.“

„Já že si vedu skvělé?“ Galland rukou Maxe zastavil. „Vypadáš šíleně. Potřebuješ práci na štábu, dobrou stravu a pořádné ženské. Plukovníku, to je přesně to, co potřebuješ!“

„Plukovník?“ zajíkla se Elsa.

„Přesněji podplukovník,“ usmál se Galland. „Přijal misi v Rusku a úplně zavrhl práci ve štábu,“ sděloval Else. „Teď ji odmítnout nemůže.“

„Létám, abych se uživil, Dolfi,“ pokrčil rameny Max. „Se stolem to jde těžko.“

„Dobře. Pár týdnů ve štábu a pak tě zase pošlu létat. Do Francie, nad Kanál. Podplukovník už ale jsi a s tím už nic neuděláš, i kdybys chtěl. Když teď někomu něco přikážu, tak to tak je. Velím celému stíhacímu letectvu, víš.“

„Tak jste si popovídali,“ připomněla se Elsa. „Nadešel čas, abychom povečeřeli.“

Když odcházeli do restaurace, Max se obrátil ke Gallandovi ještě jednou. „Máš nějaké zprávy o Harrym? Podle Bubiho má už hodnost majora.“

„Jaká hodnost následuje?“ zeptala se Elsa, ale to už jim vrchní ukazoval jejich stůl.

„Wing Commander,“ vysvětlil Galland. „Takže tu byl i Bubi?“

„Je tamhle za tebou, s Himmlerem,“ poznamenal Max. „Afrika je ztracená a v Rusku jsme také dostali na frak. Dolfi, vyhráváme vůbec?“

„Ještě pořád máme pár trumfů v rukávu,“ řekl Galland ne dvakrát přesvědčivě. „Připravujeme zvláštní rakety, které v Anglii způsobí velké problémy.“ Pak na Maxe mrkl. „A to jsem ti ještě nepředstavil úplně novou stíhačku. Messerschmitt 262. Má raketovou výzbroj a silné kulomety. Führer navíc chtěl, aby mohla být využita jako bombardér k novým útokům na Londýn.“

„A zase führer,“ prohodila Elsa nešťastně.

„Mutti, prosím tě,“ zarazil ji Max. „Jezme.“

Himmler sedící v rohu se podíval přes místnost k jejich stolu. „Ten mladík je arogantní parchant. Nikdy jsme toho Gallanda povýšit na generála neměli!“

„Je ale skvělý pilot,“ lehce namítl Hartmann.

„Piloti nestojí ani za zlámanou grešli,“ ušklíbl se Himmler.

„Můžeme s nimi dláždit ulice. Měl by si také vybírat své kamarádíčky trochu opatrněji.“

„Pane reichsführere?“

„Myslím tím, tu baronku, drahý plukovníku. Baví se zcela zásadně se špatnými lidmi, kteří nepodporují naši nacistickou stranu.“ Naklonil se k Hartmannovi a zašeptal, „máme před sebou velké konspirativní generálské spiknutí. Buďte rád, že neznáte detaily, Hartmanne. Jsou v tom generálové jako Steiff, Wagner či von Hase. Dokonce i Rommel, i když ten by měl mlčet po tom debaklu v Africe. Až přijde správný čas, udeřím. Zrádci nekončí před popravčí četou, čeká je něco horšího. Zaslouží si špagát a taky ho dostanou.“

„Jistě, reichsführere,“ řekl neutrálně Hartmann.

„Je zvláštní, že ta baronka se přátelí se všemi z nich,“ podivoval se Himmler. „Opravdu zvláštní shoda náhod.“ Himmler si pečlivě nastavil skřipec. „Teď už ale mám hlad.“

Téhož večera Sarah Dixonová kulhala po Westbourne Grove. Ztěžka se opírala o hůl. Mířila do malé italské restaurace, kde se tenkrát blíže seznámila s Rodriguesem. Seděl u rohového stolku, četl noviny. Když ji uviděl, vstal a vášnivě Sarah políbil na ústa.

„Jak se máš?“

„Mohlo by to být horší?“ posadila se.

Láhev červeného vína už stála na stole. Nalil jí sklenku. „Co dělá noha?“

„Zkouším nové analgetikum. Miláčku, mám ale pro tebe dvě zprávy. Co se týče mě, tak zdravotně se to už určitě nezlepší. Co se ale týče práce, tak ti musím říct, že mne přeložili.“

„Kam?“

„Do SOE Úřadu zvláštních služeb na Baker Street.“

„Bože!“ tiše vzdychl. „To je ale pořádná bomba. SOE je jako úřad zodpovědný za veškeré tajné operace. Shazují parašutisty po celé Evropě. To je ale novina!“

„Nejspíš to tak bude. Nemysli si ale, že mne přeložili na nějaké tajné úkoly. To ani v nejmenším. Můj šéf mne zavolal a řekl mi, že hlavní účetní z Baker Street zemřela na infarkt. Nic se nemění, budu se dál starat o papíry. Lépe tam platí, a tak jsem přijala. Začínám v pondělí.“

„Otvírají se nám neomezené možnosti.“

„Hm. Asi by bylo dobré, kdybych už konečně přinesla něco užitečnějšího, než jen ty nesmysly v posledních letech.“ Sevřela mu paži. „Jsem vzrušena, Fernando. Jsem tak šťastná.“

„Máš proč.“

„Jdeme ke mně?“

„Samozřejmě.“ Sklonil se k ní a jemně ji políbil. Vzájemná náklonnost, kterou k sobě cítili, nebyla hraná. Měli se prostě rádi.

„Děkuji ti,“ usmála se. „Teď už mám ale hlad, objednej něco.“

Trudi přinesla nejnovější zprávy od Rodriguese Hartmannovi do kanceláře. „Koukněte se na to.“

Pozorně si hlášení přečetl.

„Zajímavé, že?“

„Víc než to. Tato zpráva může znamenat zásadní zlom. SOE nám působí ve Francii obrovské problémy. Podporují francouzský odboj a vysazují tam komanda. Podejte mi její spis.“

„Já vím, pane plukovníku. Znám jejich práci do podrobností, stejně tak jako tu naši. Brigadýr Dougal Munro je sekčním šéfem odboru D, kterému nikdo neřekne jinak než oddělení špinavostí.“

„Přesně. Je tady ještě Joel Rodrigues?“

„Je v té druhé kanceláři. Chcete ho pozvat?“

„Ne, to zvládnete sama. Řekněte mu jen, že právě teď se jim zvedla gáže na dvojnásobek.“

„Jistě.“

„Ta Dixonová to nedělá pro peníze. Možná je to škoda. Musíme na ni přitlačit a zjistit, k čemu se může dostat v Munroově oddělení.“ Odešla. Hartmann vstal, došel k oknu a zapálil si. Otvírají se neomezené možnosti. Jak vzrušující!

V srpnu došlo k spojenecké okupaci Sicílie, v září se americké a britské jednotky vylodily na italské pevnině. Harry Kelso byl z Káhiry přeložen zpět ke své peruti. Teď stál u důstojníka zajišťujícího jeho přesun v hotelu Shepherd.

„Tak do Anglie, pane,“ řekl. „Dakotou na Maltu, tam natankujete a pak vás vysadíme na Gibraltaru. Normálně létáme s dvěma piloty, ale teď jsem se dozvěděl, že jednomu z nich je špatně. Není k dispozici. Nevadilo by vám, kdybyste dělal kopilota sám?“

„Ani v nejmenším,“ usmál se Harry.

Na letišti se setkal s přiděleným pilotem v místnosti pro posádku. Poručík Johnson hned věděl, s kým má tu čest. „Pane, to vy jste potopil Orsini. Skvělá práce.“

„Čekají nás nějaké problémy?“ Harry ignoroval jeho chvalozpěvy.

„Možná od letadel Luftwaffe umístěných v Itálii. Bude to nuda. Stejně letíme v noci. Dva seržanti od zásobování a skupinka pasažérů.“

„Nikdo významný?“

„No jo, ještě nějaký brigadýr. Zatím jsou v hale. Podávají se tam sendviče a čaj. Pane, usaďte se tam s nimi. Startujeme za dvě hodiny.“ Harry vešel do haly s batohy v obou rukou. Byl tu nějaký poddůstojník, několik majorů, dva civilisté. Všichni něco popíjeli a smáli se. Když Harry vešel, všichni se na něj podívali. Sjeli ho očima od slaměných vlasů, přes opálenou tvář, až spočinuli na vyznamenáních na jeho khaki košili. Zavládlo hrobové ticho.

„Já jsem Kelso,“ řekl tiše.

Plukovník ale nemlčel. „Vynikající práce, pane. Vy jste potopil Orsini.“ Vstal a podával mu ruku. Harry musel jeden batoh odložit.

„Tak tady jste. A kdepak je náš milovaný Tarquin? Ve vašem parašutistickém báglu?“ ozvalo se za ním.

Za Harrym stál Dougal Munro.

Posadili se v zákoutí, popíjeli whisky se sodou. „Copak nekalého jste to tady zase kul, brigadýre?“

„Vypadám snad na padoucha?“ usmál se Munro.

„Ve skutečnosti docela ano.“

„Tentokrát to ale vidím jinak. Slávu sklízíte vy, a že jí od posledního setkání bylo dost. Váš bratr je na tom stejně…“

„Co je s ním?“ přerušil ho Harry.

„Vylízal se z ran u Stalingradu a bylo jich nepočítaně. Stejně tak se nedá spočítat, kolik ruských letadel poslal k zemi. Jen to zrekapituluji, Rytířský kříž, dubové ratolesti a už také meče. Teď slouží ve štábu na přímé přání Göringa.“

„Aspoň má lehčí službu.“

„Co budete dělat vy, až se vrátíte do Anglie?“

„Nemám ponětí.“

„Věděl jste, že Teddy West byl povýšen na Air Vice Marshalla?“

„Nevěděl,“ řekl Harry opravdu potěšeně. „Je to prima chlap. Zaslouží si to. Jak se má váš Jack Carter?“

„Drží posty v Londýně.“

„A vaše neteř, paní doktorka, co byla ke mně tak milá.“

„Molly? Postavila se na vlastní nohy. Stal se z ní šikovný chirurg. Měla vás opravdu ráda, Harry.“

„Brigadýre, nejsem pro ni ta správná partie. Nejsem pro nikoho. Je zázrak, že jsem ještě vůbec tady, ale to nebude trvat věčně.“ Vstal. „Jdu se před odletem ještě osprchovat.“

Johnson odstartoval za úplňku. Harry zaujal místo v pravé sedačce kopilota. Vystoupali na deset tisíc a vyrovnali výšku.

„Pane, chcete pilotovat?“ zeptal se Johnson.

„Není to vůbec nutné,“ zavrtěl hlavou Harry. „Budu v kabině, kdybyste mě potřeboval.“

Přidal se vzadu k Munroovi. Dva seržanti podávali nápoje a sendviče. Harry požádal o čaj a skotskou.

„Kávu, ne?“ otázal se Munro.

„Vedeme dlouhou válku, brigadýre. Stal se ze mě milovník čaje. Mimochodem, vy Britové vaříte nejhorší kávu na světě.“

„Jsou to vážně patoky,“ řekl Munro rozšafně a přijal skleničku whisky. „Máte pravdu, Harry. Vzpomínáte si, že jsem vám už jednou řekl, abyste mi neříkal pane.“

„Ano,“ zaváhal Harry. „Pane!“

„Nevadí. Právě jsem se sešel s Eisenhowerem. I vaše jméno přišlo na program jednání.“

„Vážně?“

„Vaším dědečkem je senátor Abe Kelso? Prezident Roosevelt ho jmenoval velvyslancem a posílá ho po celém světě.“

„Abe to zvládne.“

„Prezident o vás samozřejmě ví. Eisenhower byl překvapen, proč nechcete přejít do jeho vojsk, k vašim vlastním.“

„K mým vlastním?“

„Možná že nemáte úplné informace. V RAF krátce operovaly tři perutě orlů, amerických dobrovolníků. V září dvaačtyřicátého byly převeleny a vytvořily 4. peruť 8. stíhacího svazu amerického letectva.“

„Já vím.“

„Přešlo tam už mnoho Američanů, dokonce i od bombardovacích perutí. Jsou tam i ti, kteří za orly také nelétali. Našlo se dost takových jako vy, kteří v RAF poslední dva roky vytrvali.“

„Většina těch, co se nechala převelet,“ ušklíbl se Harry, „skončila při střídání v Americe jako instruktoři. Komu by se chtělo někoho něco učit?“

„Je to ale naprosto pochopitelné. Americké letectvo má, Harry, jen samé zelenáče. Ti utřinosové neví vůbec nic. Sestřelil jste osmadvacet strojů ve Finsku a aspoň pětadvacet nad Kanálem. Nikdo neví, kolik jich bylo v severní Africe. Pak šel ke dnu Orsini.“

„Kašlu na ně,“ opovržlivě odsekl Harry. „Kde byli, když jsme bojovali o Anglii? Roosevelt, ministerstvo války, můj dědeček hráli karty, zatímco Anglie potila krev.“ Harry zavrtěl hlavou. „Tahle válka není pro děti, brigadýre. A není ani o slovech.“

„No, dobrá,“ vzdal se Munro. „Dvě další skotské,“ mávl na seržanta.

„Harry, ale teď mne pozorně poslouchejte. My oba víme o vaší slabosti zapomínat na své sestřely, klidně je přenecháte ostatním. Nejspíše budete nejlepším válečným pilotem na spojenecké straně, i když veřejnost o tom nemá ani ponětí.“

„Díkybohu.“

„Harry, oni vás ale chtějí pro sebe. Eisenhower se zlobil, že nejste přeložen. Společně s Montym začínají připravovat invazi do Evropy. Zdá se jim, že je hodláte nechat ve štychu.“

„No, víte…“ Větu už nedokončil, protože se dakota povážlivě rozkývala v kulometné palbě.

Vzduchem se nesly poplašné výkřiky, když se Harry hnal uličkou do kokpitu. Dakota se dostávala do střemhlavého pádu. Přední sklo bylo rozdrceno. Johnsonovi stékala po tváři krev a měl otevřená ústa. Seděl zhroucený na sedadle a křečovitě svíral berany.

Do kokpitu vběhl za Harrym i Munro. „Co se děje?“

Kolem letounu se mihl tmavý stín. Harry ihned věděl, kolik uhodilo. Byl to Junkers 88S, dvoumotorový noční stíhací letoun vyzdobený podivnými anténami. Tento stroj působil spojeneckým nočním bombardovacím svazům neskutečné škody.

„Junkersy,“ řekl Harry tiše a chopil se řízení.

„Bože,“ vykřikl i Munro. „Nemáme nic, čím se jim bránit.“

„Nejspíš, nejspíš… ne. Uvidíme.“ Harry pokračoval s dakotou v sestupu dobře si vědom toho, že se junkers obrací a připravuje k dalšímu úderu. Blížil se velmi rychle. Němec musel rychle přibrzdit a zpomalit sestup, protože by se s pomalou dakotou sám srazil. Přesně s tímto vývojem ale Harry počítal. Byla to strategie, na které mohl postavit obranu. Sestoupil s dopravním letounem až na šest set stop. Junkers tu už ale byl znovu a pálil z kulometů. Dakota se rozhoupala v palbě tříštivých střel. Junkers dokončoval další obrat. Jeden ze seržantů vběhl do kokpitu.

„Máme čtyři mrtvé, pane.“

Harry ho ignoroval. „Tak pojď, parchante, teď tě dostanu.“

Klesal přímo dolů až na pět set stop. Junkers se ho už chystal dorazit. Dakota se znovu otřásala v palbě. Harry ale připravoval svůj oblíbený kousek, který ho jako jednu z prvních věcí kdysi dávno Rocky naučil. Ubral plyn. Dakota se málem zastavila na místě. Junkers musel dokončit obrat doprava, aby se nesrazili, tam už ale čekalo širé moře.

Harry vystoupal na tři tisíce, vyrovnal výšku a předal informace středisku řízení letového provozu na Maltě. Za zády měl už zase Munroa.

„Všude je tam spousta krve, pět mrtvých.“

Harry kývl směrem k Johnsonovi. Jeho tělo se svezlo ze sedadla. „Dostali i jeho. Takže šest.“

„Nechce se mi věřit, že jste to dokázal. Vždyť nejsme vůbec ozbrojeni a přesto jste ho sundal.“

„Chce to dobrý zácvik, brigadýre. Znám svou práci.“

„Kdepak,“ zapochyboval Munro jednoznačně. „V tom musí být něco navíc.“

„Za třicet minut přistáváme na Maltě,“ řekl Harry klidně a přitáhl berany.

Druhý den pokračovali v letu přes Gibraltar. Letěli s Liberatorem B24, tam natankovali a pokračovali až do Anglie. Kdesi nad Biskajským zálivem se Munro znovu vypravil do kokpitu. „Musíme si opravdu vážně promluvit.“

„O čem?“

„O amerických armádních vzdušných silách. Nejdříve nikdo nenaléhal, aby všichni Američané byli z RAF přeloženi do amerického letectva. Když se ale ukázalo, že některým se opravdu nechce, ministerstvo války uzavřelo s RAF dohodu. Do září měli být všichni Američané přeloženi povinně. Dostali odpovídající hodnosti a prakticky shodné stejnokroje. Na pravé straně blůz a košil však směli nosit pilotní znaky RAF.“

„Opravdu podstatná změna,“ zavrčel Harry.

„Byla možná pouze jedna výjimka. Pro letce v bombardovacích svazech. Pilot, který již začal sérii třiceti misí na lancasteru či s jiným letadlem RAF, směl sérii ukončit, ale musel nosit americkou uniformu a přijmout americkou hodnost.“ Harry se zamyslel. „Chcete říct, že se těmto šachům nikdo nedokázal vyhnout.“

„Občas někdo, ale Američané na nás pořád tlačí.“

„Tak je nechte tlačit.“

„Mohl byste se před nimi docela dobře schovat.“

„Létat s vašimi lysandery?“

„Létat pro mě v mnoha jiných operacích, Harry. Nezapomínejte, že velím letce s tajným posláním. Máme rozdílná pravidla. Naše série mají šedesát letů, a ne třicet. Nechali by vás na pokoji.“

„Americká uniforma?“

„Když se vám dostanou na zoubek.“

„Uvidíme. Nejdřív ale chci vědět, co si o tom myslí Teddy West.“

„Nejspíš budete překvapen.“

Munro mu řekl detaily, pak se natáhl a začal dřímat.

Harry měl v Anglii dva týdny dovolené, které strávil na své chatě kousek od letiště Farley Field. Chtěl zůstat stranou od své perutě. Byli tam samí nováčci a navíc si byl vědom, že současný velitel by z něho byl dost nervózní.

Procházel se po pláži, házel kamínky do vody a vzpomínal na boje nad Kanálem. Pořád před sebou viděl svůj seskok nedaleko od Folkestonu. Když měl hlad, zašel si do hospůdky U pašeráka nepříliš daleko od chatky. Nosil kalhoty a svetr, nikdy ne uniformu.

Čas od času se tam objevili další piloti od Jestřábů. Byly to ještě děti, hluční a arogantní s mladíckou představou, že dobudou svět. Hostinská Jessy Arnoldova byla Harryho dobrá přítelkyně. Už si na takové kluky zvykla, všude nad ní probíhaly letecké souboje a smrt si vybírala svou dávku.

Jednoho dne Harry seděl u baru a jedl maso s bramborovou kaší, když půl tuctu letců hlučně vklouzlo do hostince. Natočila jim pivo a věnovala se Harrymu.

„Harry, mám tady pro tebe jednu specialitku. Americkou. Bourbon,“ špitla.

„Skvělé, už jsem skoro zapomněl, jak vůbec chutná.“

Nalila mu. Mladý poručík Green si toho ale všiml a nenechal to bez odezvy. „Co to tam, Jessy, máte? Něco zvláštního? Pak si ale nemůžete dovolit s tím plejtvat pro ulejváky civilisty!“ Jessy okamžitě dostala vztek a chtěla mu náležitě odpovědět, ale Harry jen zavrtěl hlavou a naznačil jí, aby to nechala být.

„Jess, nech to.“ Dopil bourbon a odešel z hospůdky.

Green se rozchechtal. „Takovej chlap by měl sloužit jako všichni ostatní, blbec!“

„Pane Green,“ neudržela se Jessy. „Blbec jste vy, a pokud vám to až dosud nikdo neřekl, tak jsem to teď udělala já. Šeredně se mýlíte a jednoho dne se o tom přesvědčíte. Teď na tom ale vůbec nezáleží. Pokud se ale takto budete chovat v mém hostinci, můžete se spolehnout, že vám tady už nikdy nenaleju!“ Green nestačil ani zamrkat. Jessy se prudce otočila a zmizela v kuchyni.

Přišel konec září, bylo chladno, ale Harry pořád chodil na procházky k moři. Při jednom takovém odpoledni uslyšel, jak na kraji pláže zastavil automobil. Když se podíval, spatřil štábní vozidlo RAF. Četař vystoupil s deštníkem, otevřel zadní dveře a přidržel je Teddy Westovi. Venku se objevila zářivá šedomodrá letecká uniforma generálmajora.

„Harry!“ vesele mu mával. „Rád tě zase vidím.“

Harry se k němu rozběhl. Potřásli si rukama. „Pane, já taky.“

„Dougal Munro mi řekl, že vypadáš poněkud zanedbaně. Podle mého jsi už ale ve své kůži.“

„Mořský vzduch, dobré jídlo a vydatný spánek.“

„To je jen dobře. Pojďme k tobě do chaty. Máme spoustu věcí, které musíme probrat.“

„Práce, pane?“ Harry se zeptal, když usedal vzadu do vozu.

„Dalo by se to tak nazvat.“

Řidič zaparkoval vůz vedle sporťáku MG. West vzal zavazadlo z předního sedadla a vešel s Harrym do chatky. Kelso přiložil pár polen do krbu.

„Mohu vám něco nabídnout, pane?“

„Myslel jsem si, že si dáme něco v místním hostinci, ale práce především.“

„Jistě, pane.“

„Američané si nedají pokoj a pořád po vás pasou. Dokonce jsem se snažil váš spis ztratit. Naštěstí jste ještě pořád Fin, ale to příliš dlouho nevydrží. Mám proto jeden návrh.“

„Copak to bude, pane?“

„V Tempsfordu je umístěna 138. peruť se zvláštním určením. Říká se jí Měsíční. Shazují agenty ve Francii a občas je tam vyzvedávají. Podobné záležitosti.“

„Chcete, abych se k nim přidal?“

„To není úplně přesné. V Tempsfordu existuje spousta úkolů, kde byste se mohl uplatnit. Leccos si z toho ještě pamatuješ z bitvy o Anglii.“

„Munro má dlouhé prsty.“

„Jistě. Velí tajné základně Cold Harbour v Cornwallu. Odtamtud řídí všelijaké úkoly. Používá nejen lysandery, ale také Fieseler Storchy, ba i Junkers 88S s německými výsostnými znaky se tam najde. Mohl by ses tam hodit, ale nijak tě nenutím. Počkám, až tě tvoji váleční patrioti doženou. Pak uvidíme,“ usmíval se West.

„Co bych tam měl za povinnosti?“

„Noční lety do Francie. Zkušební lety s nepřátelskými stroji, které nám padly do rukou. Spoustu podivných a zvláštních úkolů. Co ty na to?“

„Nezní to právě špatně.“

„Byl bys něco jako můj pobočník. Pak to samozřejmě znamená odpovídající hodnost, protože už nebudeš potřebovat tolik svalů, ale spíš hlavu.“ Otevřel zavazadlo a vytáhl ven zbrusu novou uniformu. „Harry, budeš mi muset odpustit. Byl jsem u tvého krejčího v Savile Row. Tvůj účet se asi prohne. Určitě sis ale všiml, že je z tebe podplukovník. Jsi na tom stejně jako bratr. Má hodnost podplukovníka.“

„Pane jo,“ pousmál se Harry Kelso.

„Máš na rameni uniformy všechny stužky a také amerického orla s oběma vlajkami.“

„Co mám říct?“

„Jen se převleč a jdeme do hospody na dobrý gáblík.“

Když vešli do hostince, bylo ještě brzo. Jessy přikládala do krbu. Když Harryho uviděla, byla ohromena. „Harry Kelso už je podplukovník!“ bez okolků ho políbila na tvář.

„To je generálporučík West, Jessy. Přišli jsme na tvé pověstné záviny. Objednat si skotskou ale asi nemá cenu, viď?“

„No tak,“ usmívala se Jessy. „Pro takové džentlmeny se vždycky něco najde.“

Posadili se k baru a ona se vrátila s láhví. Dovnitř se právě dral Green s třemi dalšími mladíčky. Uviděl láhev a okamžitě se po ní hnal.

„Jessy, naval ji. Civilisti takový chlast nepotřebujou.“

„Mladíku!“ ozval se West ostře. „Ovládejte se a nedělejte hanbu uniformě! Jste snad džentlmen a důstojník zároveň!“ Green se obrátil plný vzteku, ale když spatřil vysokého důstojníka, zarazil se. West vstal. Do hostince vešel kapitán letectva.

„Aha,“ řekl West. „Pokud patříte k jestřábům, pak jste Varley.“

Varley málem upadl. „Jistě, pane.“

„Generálmajor West. Podplukovník Kelso. Velel zdejší letce jestřábů v době bitev o Anglii.“

Zavládlo hrobové ticho. Pak se konečně Varley zmohl na slovo. „Dobrotivý Bože,“ vykoktal. „Vždyť vy jste legenda této jednotky hotová legenda!“

„Tak si teď připijme,“ usmál se Harry. „Jessy, nalij jim, co chtějí, ale pan Green si jednou provždy nechá na bourbon zajít chuť.“

1943-1944

Během října Harry pracoval pro Westa jako inspektor. Prováděl kontrolu připravenosti perutí pro případnou invazi do Evropy, s kterou se počítalo v roce 1944. Byla to nudná, ale zcela nezbytná práce. Podivnou shodou okolností stejnou práci odváděl i Max pro Gallanda. Kontroloval opevnění ve Francii, i když notnou část své služby trávil v Berlíně. Stejně tak jako Harry i Max nebyl spokojen se svěřenými úkoly, ale Galland ho uklidňoval, že jeho létání zase přijde.

Elsa už také příliš trpělivá nebyla. Na začátku roku se gestapo vrhlo na židovské manžely německých žen zaměstnaných ve válečném průmyslu. Ne všichni byli zatčeni, ale na konci října vojáci SS a agenti gestapa vpochodovali do laboratoří, kanceláří, konstrukčních ateliérů a pozatýkali všechny. Muži ze smíšených manželství byli drženi v židovské komunitě na Rosenstrasse.

Následovala opravdu neobvyklá událost. Přes tři sta německých žen uspořádalo demonstraci přímo před kancelářemi gestapa na Prinz Albrechtstrasse. V samém čele stála baronka Elsa von Halderová společně se svou služebnou Rosou Steinovou.

Himmler se díval z okna, Hartmann stál vedle něho.

„Pořádné německé ženy by se nikdy k takové exhibici nepropůjčily,“ mračil se a zuřil říšský vůdce. „Je to potupné. Baronka jednoho z německých šlechtických rodů je ještě podporuje! Odporné! Jako by nestačilo, že si ty ženské vzaly Židy. To už samo o sobě bylo hanbou!“ Bubi Hartmann neměl proti Židům ani jedinou výhradu. Dlužno podotknout, že i on měl svůj až dosud dobře utajený škraloup. Jeho laskavá a mateřská babička byla Židovkou. Nikdo to ale o něm nevěděl a zatím vše zůstávalo skryto v jeho rodokmenu.

„Nezapomínejme ale, že i průmyslníci protestovali proti podobnému postupu,“ řekl Bubi neutrálně. „Všichni zatčení jsou odborníci a významně přispívali k rozkvětu Říše. Pane reichsführere, doufám, že jste o jejich užitečnosti informoval našeho vůdce.“ Himmler neochotně přikývl. „Máte pravdu. Jsou to sice zvířata, ale pokud pro ně máme nějaké uplatnění, tak se hodí…“ Pokrčil rameny. „Goebbels je blázen,“ ušklíbl se. „Nikdy neudělá nic pořádně.“

„Führer nebude zvlášť potěšen. Mohu se s vámi podělit o svůj názor, pane reichsführere? Popovídejte si o tom s Hitlerem. Ať ta černá skvrna zůstane na Goebbelsovi!“

„Hartmanne, máte pravdu. Je to dobrá záminka dostat se k němu. Musím s vůdcem probrat ještě nějaké jiné záležitosti.“

„Samozřejmě, pane reichsführere.“

Hartmann se měl k odchodu, ale Himmler ho zarazil. „Ještě jednu věc,“ řekl. „Přítomnost baronky von Halderové na té demonstraci jen přilila oleje do ohně. Zatlouká si hřebíky do vlastní rakve. Už jsem vám říkal, že se paktuje se špatnou společností. Skutečnost, že její syn je válečným hrdinou ji ale sotva může zachránit.“ Bubimu vyschlo v ústech. „Chápu.“

„Určitě víte, že jsem vytvořil zvláštní pátrací oddíl, který sleduje ty zrádcovské generály. Není to sice vaše věc, plukovníku, ale jedno vám povím. Každý je nahraditelný, varuji vás. Vím, že von Halder je váš přítel, ale buďte ve vztahu s ním opatrný. Cením si vašich služeb a nerad bych o vás přišel.“

„Jsem vám povděčen za upozornění, pane reichsführere.“

Bubi urychleně opustil jeho kancelář, vběhl do své a zničeně se posadil za stůl. Ze zásuvky vytáhl koňak a nalil si velkého panáka.

Trudi ihned poznala, že přišel nějaký malér. „Co se děje?“ zeptala se starostlivě.

Řekl jí to.

„Co bude následovat?“ zeptala se.

„Ten skrček Goebbels bude muset přiznat chybu a všechno vrátit zpátky.“

„Vážně?“

„Jednoznačně. Himmlerovi se tak podaří z něho před Hitlerem udělat blázna, což stejně je.“

„A co bude s baronkou?“

Hartmann pokrčil rameny. „Měla vždy silnou vůli. Von Halderové šli pokaždé svou vlastní cestou. Časy se ale změnily.“

„Řekněte jí to. Max von Halder je přece vaším přítelem.“

„To mám strčit hlavu na špalek?“ řekl až nezvykle hrubě. „Nechme toho, máte svou práci, ne?“ Zavrtěla hlavou. „Bubi, jste správný chlap. Jen máte úplně blbou práci.“

Téhož večera limuzína Abe Kelsoa přivážela senátora k západní bráně do Bílého domu. Tajná služba ho dobře znala, ale on byl zvyklý dodržet protokol. Předložil propustku.

„Senátore, prezident vás očekává,“ přivítali ho. „Tudy, prosím.“

Oválná pracovna se topila v mdlém světle z lampičky na konferenčním stolku. Všude se válely stohy papíru. Místnost byla prosycena silným cigaretovým dýmem. Roosevelt seděl ve svém vozíku a kouřil cigaretu v dlouhé násadce.

„Vítám vás, Abe.“

„Pane prezidente.“

„Jaký máte názor na válečný vývoj?“

„Jsme nahoře i dole. V Itálii to nestojí za nic.“

„Byla to docela podařená akce, když nám ten chlápek od SS Scorzeny s paragány vyfoukl z horského vězení Mussoliniho. Zdá se, že Hitler má pořád ještě docela velkou moc.“

„Churchill dokonce v Dolní sněmovně prohlásil, že to byla nejskvělejší válečná operace oddílů zvláštního nasazení v celé válce.“

„Winston rád přehání, ale tentokrát měl pravdu.“

„Co pro vás mohu, pane prezidente, udělat?“

„Abe, mám pro vás jednu přísně tajnou zprávu. Spojenci se vylodí na jihu v okolí Anzia, od října nejpozději během ledna.“

„Německá vojska v Itálii jsou ale dobře připravena a Kesselring je zcela určitě jeden z jejich nejlepších generálů, pane. Bude to tam dost tvrdé,“ mírně zapochyboval Abe.

„Očekávám to. Eisenhower s Montgomerym budou v lednu v Londýně. Musí připravit invazi do Francie. Chtěl bych, abyste tam jel a shromáždil všechny informace, které budou k dispozici. Říkám vám to už teď, abyste měl dost času uklidit si na stole.“

„Jak si přejete, pane prezidente.“

„Dobře. Právě proto jsem vám dal statut velvyslance. Nemáte žádné zvláštní povinnosti, ale máte možnost cestovat a všechny dveře jsou vám přednostně otevřené.“ Roosevelt mu podával obálku. „Zde máte prezidentskou moc, vlastnoručně podepsanou. I Eisenhower byl překvapen.“ Abe si obálku zastrčil do kapsy. „Co dalšího, pane prezidente?“

„Nic. Jak se mají vaši vnuci?“

„Hm, jeden z nich už je podplukovníkem Luftwaffe a medaile už může sotva unést.“

„A ten druhý? Harry, že?“

„Je taky podplukovník a s medailemi je na tom stejně.“

Roosevelt se ale silně zamračil. „Nechcete snad říct, že stále slouží pod RAF? Abe, my jsme v této válce už dávno. Nemáte dojem, že by měl létat pod naší vlajkou?“

„Spousta lidí ho o to žádala, ale on pokaždé zavrtěl hlavou,“ povzdechl si Abe.

„Pak byste mu měl napravit hlavu vy. Promluvte si s ním, až tam budete. Řekněte mu, že jeho přeložení si přeje sám prezident.“

„Jistě, pane prezidente.“

„Výborně. Teď mne ale odvezte do salonu. Namíchám vám tam mé skvělé martini.“

V berlíně Goebbelsovi nezbylo nic jiného, než propustit židovské manžely německých žen. Rosa se znovu objala s Heinim. Elsa zase byla nadšená, když se mohla setkat s Maxem před oficiálním jednáním berlínského hlavního štábu.

„Není to nádhera? My jsme převezli toho prťavého nacistu! Dostali jsme ho!“

„Mutti, to je ale jen částečná výhra. V této chvíli. Dávej na sebe pozor,“ varoval ji Max.

„Toho hajzla se nebojím.“

Zazvonil telefon a ona ihned zvedla sluchátko. „Pro tebe, Maxi.“

„To jsem já, Bubi. Já vím, že dnes večeříš s Gallandem. Najdi si na mě pět minut, prosím.“

„Jistě.“

Max zavěsil a obrátil se k matce. „Bubi čeká v baru. Potřebuje se mnou mluvit.“

„Až se převléknu, tak vás dole někde najdu,“ řekla a odešla do šatny, kde již Rosa připravila večerní róbu.

Max si přisedl do jedné ze zadních kójí a ochutnával koktajl, který namíchal sám Bubi. „Co máš na srdci?“

„Maxi, považuji tě za svého důvěrného přítele. Létali jsme spolu ve Francii ještě před Dunkerquem. Zachránil jsi mi mockrát život.“

„To bylo.“

„Teď mě budeš mít v hrsti, ale já na tebe plně spoléhám.“

Max se zamračil. „Co se děje?“

„Tvá matka, Maxi. Její zapojení do židovských protestů ji táhne na určitých místech hluboko ke dnu.“

„Už vím, odkud vítr fouká. Himmler!“

„To ale zdaleka není všechno. Neznám sice moc detailů, ale probíhá důvěrné vyšetřování nečestného chování některých důstojníků, kteří by neuronili ani slzu, kdyby führera potkalo nějaké neštěstí. Řekli mi, že už na něj spáchali dva bombové atentáty.“

„Jak s tím ale souvisí mutti?“

„Chodí do špatné společnosti, Maxi. Jsem si sice jistý, že s tím nemá nic společného, ale její přátelé rozhodně ano. Mohla by skončit na dně společně s nimi.“ Bubi byl rozčílený a nervózní.

„Bubi, děkuji ti za upozornění,“ řekl Max tiše.

„Udělej mi ale jednu laskavost. Neříkej jí, že ses to dozvěděl ode mne. Baronka říká nahlas vše, co si myslí. No, teď už musím jít.“

„Máš naprostou pravdu, Bubi,“ usmál se Max. „Jsem ti strašně vděčný za naše přátelství.“

„Brzo se zase uvidíme,“ rozloučil se Bubi.

Max objednal další sklenku šampaňského a začal zhluboka přemítat. Nemělo smysl varovat ji přímo. Věděl, že to musí udělat mnohem decentněji.

Galland si už přisedal ke stolu. „Kde máš matku? Povečeří s námi?“

„Jistě.“ Max mávl na barmana. „Musím s tebou mluvit, ještě než se tady objeví. Jde mi o tu úřednickou práci. Nebaví mě to, je to nuda, Dolfi.“

„Hele, ty lháři, nech toho. Vím dobře, co se děje na francouzském pobřeží, jak se tam proháníš. Co ta stodevítka nebo ten Junkers 88S minulý týden? Žádná posádka, jen poštovní pilot a tys ho vyhodil. Odvezl jsi tu zásilku sám.“

„No jo,“ zakabonil se naoko Max. „Nemůžu nechat ruce zlenivět.“

„Totéž platí o mně,“ zašklebil se Galland. „Maxi, buď trpělivý. Po Vánocích, řekněme v lednu, tě znova pošlu k stíhacím jednotkám. Vyber si, jestli chceš noční či denní.“

„Lžeš, Dolfi,“ zamračil se Max. Vstal, protože už přicházela jeho matka.

V pozdním večeru Max stál na balkoně a kouřil. Navzdory chladu byla francouzská okna otevřena dokořán.

„Dnes dá RAF nejspíš pokoj,“ řekla tiše Elsa, když se k němu přidala.

„Meteorologové přepokládají, že lancastery by dnes v noci nemohly při zpátečním letu přistát pro hustou mlhu,“ podotkl Max. „Četl jsem hlášení.“

„Díkybohu. Máme aspoň jednu noc klid. Poslední dobou už to začíná být opravdu hrozné. Vracíš se do Francie?“

„Zítra ráno…,“ zaváhal. „Mutti, zaslechl jsem něco o spiknutí důstojníků proti führerovi.“

„Kdyby tak aspoň jedno z nich vyšlo,“ řekla Elsa jednoznačně.

„Mutti, nebuď hloupá. Buď, prosím, opatrná a nepovažuj všechny za své přátele. A už nikdy podobné vylomeniny, jako byla ta přímá podpora židovského protestu! Prosím tě o to!“

„Jsem Elsa von Halderová a vždycky jsem si dělala, co jsem chtěla. A taky budu!“

„Nebuď si tak sebejistá,“ řekl hněvivě. „To si vážně neuvědomuješ, co je to za sebranku? Oběsí tě a ani po tobě nevzdechnou!“

„Nebuď absurdní!“ řekla i ona rozčíleně. V jejích očích se lesklo něco, co Max až dosud neznal.

„Když začnou zatýkat, půjde to popořádku,“ ztišil Max hlas. „Veškerý personál na našem sídle, ubohá Rosa, pak i sám Černý baron. Bez ohledu na to, že je hrdinou Luftwaffe. Všichni skončíme na šibenici jen kvůli tvé hlouposti.“

„Maxi, ty přeháníš… Snad.“

Vešel do pokoje a nasadil si lodičku. „Dnes v noci zůstanu na základně. Odlétám časně ráno,“ rozloučil se.

„Maxi!“ vykřikla za ním.

On už ale byl za dveřmi.

Sarah Dixonové se práce v Baker Street líbila mnohem více než na ministerstvu. Navzdory tomu, že se starala o administrativu, velice záhy se naučila rozpoznat, kdo je kdo. Poznala Munroa, Jacka Cartera i další z úřadu. Jednoho dne West přivedl i Harryho Kelsoa.

„Ten podplukovník,“ vykládala si s Madge Smithovou v kantýně, „má přízvuk jako Američan, ale výšivka říká, že je Fin. Nerozumím tomu.“

„Aha, tak to bude Kelso. Harry Kelso. Je to opravdové stíhací eso. Potopil i italský křižník Orsini. Pravdu ale máš, je to Amík.“

„Proč tedy neslouží pod jejich velením?“

„To vážně nevím. Je pobočníkem generálmajora. Pracuje i jako Munroovův kurýr.“

„Kurýr?“

„Zvláštní tajné lety z Tangmere a Croydonu do Cold Harbouru v Cornwallu.“

„Zajímavé,“ řekla Sarah spíš pro sebe.

Mnohem zajímavější události ale přineslo úterní odpoledne. „Drahoušku, můžeš prosím dojít k Nelly, aby udělala pět kopií,“ požádala ji Madge. „Dojdi do rozmnožovny. Žádanka je tamhle.“ Cestou do přízemí se Sarah stihla s materiálem seznámit. Byl to průvodní dopis pro jakési oddělení ministerstva, mapa Cold Harbouru, seznam používaných letounů a struktura letového programu lysandera do Francie či soupis letů mezi Croydonem a Cold Harbourem. Byli vyjmenováni i piloti, Harry Kelso byl mezi nimi.

Nechtělo se jí ani věřit, jaké má štěstí. Nelly, šedovlasá žena v rozmnožovně, se potýkala s hromadou papírů.

„Chtějí to rychle. Pět kopií.“

„Bože, to je dneska den,“ bědovala Nelly. „Neměla jsem ani minutu, abych si mohla odskočit.“

„Tak běžte teď. Já vám to tady pohlídám.“

„Jste prima,“ poděkovala Nelly.

Okamžitě odběhla. Sarah se pustila do prvních kopií, ty pak pečlivě složila do své kapsy. Pak teprve začala kopírovat oficiálních pět kopií. Byla skoro hotova, když se Nelly objevila.

„Už jsem to zvládla za vás,“ zářivě se usmála Sarah.

„Děkuji mnohokrát, aspoň jsem si stihla zakouřit.“ Poslední stránka prošla strojem a ona je pouze sepnula sponkou dohromady. „Pozdravujte ode mě Madge. Přijďte zas.“ Za čtyři dny Joel Rodrigues doručil kopii přímo Trudi. Ta složku okamžitě odnesla Hartmannovi. Bubi ji rychle prolétl a okamžitě si uvědomil, co mu vlastně uvízlo mezi prsty.

„Narazili jsme na zlatou žílu, Trudi. Přečtěte si to.“

I ona hned pochopila souvislosti. „Dobrotivé nebe, to je materiál! Všiml jste si jména toho pilota?“

„Jistě. Harry Kelso.“

„Povíte to baronovi?“

„Samozřejmě, že ne. Himmler to ale bude vědět první. Musí konečně pochopit, jak důležitou práci pro něj děláme. Zavolejte Rodriguesovi, že se musí okamžitě spojit s Londýnem. Ten druhý musí na Dixonovou přitlačit. Potřebujeme všechny dostupné informace! Všechny!“

„Jistě,“ řekla Trudi bez protestu. Věděla, co má zařídit.

Max pilotoval junkerse 88s z Berlína na základnu Fermanville na francouzském pobřeží. Junkersy většinou měly tříčlennou posádku; pilota, navigátora a zadního střelce. Když ale letoun sloužil jako kurýrní, většinou letěl jen pilot. Max to nesměl udělat, ale stejně tak jako Galland si potěchu z vlastní pilotáže odpustit nemohl.

Nad pobřežím u Le Toquet vletěl do rozptýlených mračen na obloze zářící svitem půlměsíce. Panovala dobrá viditelnost. Max předal údaje o svém letu řídícímu letu na základně Fermanville.

„Kdo jste?“ ozvalo se v Maxově sluchátkách křaplavé volání pozemní kontroly.

„Podplukovník von Halder vám veze nového ptáčka.“

„S posádkou?“

„Ne.“

„Smůla, barone, ale máte tam cíl.“

„Udejte mi pozici a já se na něj podívám.“

„Nulašestsedmstupňů. Cíl ve vzdálenosti pěti kilometrů.“

Junkers vyletěl z mraků. Max ihned spatřil svou kořist. Na obloze se motal těžce poškozený lancaster, z jednoho motoru na pravém křídle se valil dým.

„Vizuální kontakt,“ nahlásil Max.

Lancaster byl prakticky zničen, chyběla mu celá věž zadního střelce. Junkers pod Maxovou pilotáží klesl na pět set stop do mraků a přibližoval se k cíli zezadu pod břicho umírajícího letounu. Pak se posunul přímo pod něj. Ju88S měl dva dvacetimilimetrové kanóny, které se daly nastavit šikmo pod určitým úhlem. Palbou zespodu dokázaly párat břicha nepřátelských strojů.

Max se podíval nad sebe. To, co spatřil, ho ohromilo. Letoun byl totálně zničen a držel se ve vzduchu jen silou vůle. Max si ihned uvědomil, že v tomto případě by už nešlo o útok na nepřítele, ale pouze doražení umírajícího. Chladný vítr svištěl v dírách trupu. V letounu už dávno vládla smrt. Maxovi hlavou proběhla překvapující myšlenka. Ne, takovou oběť nechci.

Proletěl přímo před kokpitem lancastera dobře si vědom nepřátelského pilota. Jasně se mu v měsíčním světle ukázal. Zasalutoval mu a ztratil se na horizontu.

Přistál ve Fermanville a doroloval na stanoviště. Pozemní personál se k němu ihned rozběhl. Zpravodajský důstojník jménem Schulz už na něj čekal. Kouřil cigaretu.

„Barone, co se tam nahoře stalo?“

„Byl to lancaster, valil se z něj dým. Kouknul jsem se na to, ale najednou se mi ztratil v hustém mraku. Bez navigátora a bez druhého pilota u Lichensteina, jsem neměl nejmenší šanci ho znova najít.“

„Příště budete mít větší štěstí.“

Max zamířil do pilotky, jak se říkalo pilotní klubovně. Jeho boty bubnovaly po asfaltu. Padla na něj deprese, obavy a zasmušilost. Vždyť měl další kořist na stříbrném podnose! Nechal ji odletět. Proč? Nikdy předtím nic podobného neudělal.

„Co se to s tebou, brachu, děje?“ ptal se sám sebe, rozmlouval dokonce anglicky.

Klubovna byla prázdná vyjma velícího plukovníka. Jmenoval se Haupt. Pil u baru kávu. S Maxem se už znali od počátku války.

„Tak se zase potkáváme, Maxi. Co jsi to tam nahoře vyváděl?“

Max mu něco namluvil a objednal si šnaps a kávu.

„Bez navigátora a zadního střelce se dá dělat jen velmi málo,“ uznal Haupt.

„Já vím,“ řekl bez zájmu Max. „Ten Anglán měl štěstí. Doufám, že se sem vrátí.“

„Aby znovu bombardoval Říši?“ otázal se překvapeně Haupt.

„Hm, chápu, cos chtěl říct.“

„Galland se bude vážně vztekat, až se dozví, že jsi ho zase neposlechl a znova sis letěl podle svého.“

„Ty mu to samozřejmě vyzvoníš.“

„Musím.“

Max si jen povzdechl. „Má dost široká ramena, unese to. Sešel jsem se s ním v Berlíně. Slíbil, že mne znova pošle ke stíhačům. Nejpozději v lednu.“

„Maxi, k sakru. Už jsi toho nalétal dost a ještě víc než to. K sakru! Chlape, vždyť je zázrak, že…“ Zaváhal, ale Max se jen usmíval. „Zázrak, že jsem ještě pořád tady? Máš naprostou pravdu. Ze starých dobrých časů nás už mnoho nezbylo. Někde jsem si dokonce přečetl, že z bitvy o Anglii zůstalo jen dvacet procent mužů.“ Znova se na Haupta usmál. „Ty jsi tady, Dolfi taky žije, a se mnou, tak to už jsme tři. Pak také můj brácha, na něj nemůžeme zapomenout.“ Poručil další šnaps.

„Proč chceš pořád dál?“ nechápavě se zeptal Haupt. „Se svými výsledky, postavením, hodností a styky nemusíš ze štábu vystrčit ani nohu.“

„Což je přesně to, co udělat chci,“ rozesmál se Max. „Jediné, co umím, je létání. Můj otec létal na bristolech pro Royal Flying Corps. Když se vrátil po válce domů, koupil si jednoho a staral se o něj na jednom místním letišti. Když nám bylo deset, tak mě společně s Harrym uvázal v zadním kokpitu a vzal nás nahoru. Poté už nic nebylo jako předtím. V šestnácti jsem jel navštívit bratra a další pilot ze staré školy nás učil létat. Plukovníku, my to měli v malíčku od samého začátku. Byli jsme sakramentsky dobří.“ Max se odmlčel. „Potom už nebylo v mém životě nic jiného než létání.“ Haupt přitakal. „Chápu, Maxi. Stejně by mne ale zajímala jedna věc. Proč tvůj otec, opravdové eso ze sedmnáctého roku, létal i po válce na takové rachotině? Proč?“

„Zeptej se Sigmunda Freuda,“ poznamenal Max a pokrčil rameny. „Myslím si ale, že vím proč. Dostal se na samou hranici svých možností a dál již jít nedokázal.“

„Zdá se. Maxi, nech létání plavat, dokud je čas. Dokud ještě žiješ.“

Max se hluboce zamyslel. „Možná že máš pravdu. Zítra ale stejně musím doletět do Abeville. Teď se už ale musím jít vyspat.“ Ve dveřích se otočil. „Pověz mi zase jednu věc ty. Taky se někdy cítíš na smrt znavený? Hotový, jako bys byl na konci svých sil?“

„Ano, ten pocit máme všichni. Je to dlouhá válka,“ řekl Haupt chraplavě. „Teď už ale jdi do postele, Maxi.“ Dveře se zavřely. Haupt seděl u baru a nepřítomně se díval před sebe. „Dej mi koňak,“ zavolal zasmušile na barmana. „S láhví to snad přežiju.“

Už první let pro Munroa s lysanderem nestál za nic. Blížil se Nový rok. Na obloze visela těžká mračna a břidlicově šedý déšť skrápěl anglický Cornish. Letěli ve výšce tisíc stop nad pobřežím do malé zátoky Cold Harbour. Harry hned spatřil plavidlo ukotvené u přístaviště.

„Není to náhodou německý U boot?“ zeptal se, když kroužil nad přistávací dráhou.

„Je,“ odsekl mu Munro. „Je to tajný projekt a vy s ním nemáte nic společného. Tady se každý stará o své a to bude platit i pro vás, Harry.“

„Co vesničané?“ pokračoval Harry ve vyptávání, když klesali na přistání.

„Všechny jsme je vystěhovali, chlapče,“ doplnil šéfa Carter. „Zůstal personál hospody U oběšence. Starají se tam o nás. Hospůdku vede milá paní Julie Legrandová. Spravuje i panství. Vidíte tamhle. Grancaster Abbey.“ Šedý kámen, pár věžiček, zahrada obehnaná kamenným plotem, jezero a protékající řeka vytvářely na první pohled dojem příjemného místa.

„Je to tu hezké,“ poznamenal Harry.

„Kluci tady přespávají. Říkáme jim všem Joe. Julie se o ně stará. I ona působila jako náš agent ve Francii.“ Harry se plně soustředil na přistání, když přelétával v nízké výšce nad opatstvím a jezerem. Měkce přistál na travnaté dráze, kterou zdobila na konci větrná korouhvička.

Bylo tu pár domků a dva hangáry. Na dráze stály dva letouny. Prvním byl Ju88S a druhým pak Fieseler Storch. Oba v barvách Luftwaffe. Mechanici měli na sobě německé overaly. Harry vypnul motor, otevřel dveře a společně s pasažéry opustil kokpit letounu. Lehce mžilo.

„Znáte ten letoun?“ zeptal se Munro. „Storcha, myslím. Je to tentýž stroj, co jste pro nás před časem testoval. Abychom předešli vaší zvědavosti, povím vám, že se nám velmi hodí, když při přeletu pobřeží použijeme nepřátelská letadla.“

„A co ta ponorka?“

„Také se hodí, ale to vážně už není vaše starost.“

To už se k nim blížil džíp řízený ženou kolem třicítky. Měla na sobě kabát z ovčího rouna. Blond vlasy nosila sčesané dozadu. Působila klidně a velmi mile.

„Tak už jste tady, brigadýre,“ řekla zvesela. „Jacku, jak se máte?“

„Julie Legrandová, Harry Kelso. Pobočník generálmajora Westa. Zaslouží si váš respekt. Má ale mnohem větší přednosti než jen postavení. Bude se nám leckdy hodit.“

„Nepochybně, podplukovník je živou legendou a jeho pověst sem dorazila dávno před ním.“

„Tak dost. Odvezete nás?“

„Harry, vy se hned vracíte do Croydonu,“ přikazoval Munro. „Jen jsem chtěl, abyste toto místo viděl. Já se tu s Jackem pár dní zdržím. Julie, dejte mu něco k zakousnutí a pak ho vypoklonkujte.“ Kantýna byla zařízena velmi prostě. Pár stolů a židlí, bar a kuchyně.

„Kávu?“ nabídla mu.

„Ne, čaj.“

Posadil se v prázdné kantýně a čekal. Přinesla konvičku čaje na podnose, kameninové hrníčky a talíř se sýrovými sendviči. Když jedl, zapálila si a upřeně Harryho pozorovala.

„Tak takto vypadá italský hrdina. Potopení křižníku vešlo do literatury.“

„Bylo to jen štěstí,“ odbyl ji. „Jsem stíhací pilot a v bombardéru jsem byl jen náhodou.“

„Co tím chcete říct?“ zeptala se. „Když někdo o sobě začne prohlašovat, že je umělec, herec či spisovatel, tak…“ Zamračila se a podrbala se na hlavě. „Co jsem to vlastně chtěla říct? Právě jsem to zapomněla.“

„Vím, co jste chtěla říct,“ usmál se Harry. „Pilotovat stíhačku není umělecká práce.“

„Uznávám, že se to může někdo skvěle naučit, to ano. Vy s vaším bratrem jste zářné příklady,“ pokynula mu hlavou. „Ano, Munro mi o vás obou vyprávěl. Při naší profesi je docela dobré být podrobně informován.“

„Takže se to dá vynikajícím způsobem naučit. Kam ale s vašimi myšlenkami směřujete?“

„Co bude potom? Stíhací létání je jen dočasným zaměstnáním. Válka se valí sem a tam, ale jednou skončí. Nemám pravdu?“

„Francouzka, a ještě k tomu filozofka na pobřeží Cornwallu v deštném ránu? Tak na takovou společnost asi nestačím.“ Dojedl sendvič a zvedl se. „Už musím letět.“

„Doprovodím vás.“

Když došli k lysanderu, Harry se zeptal: „Znáte Molly, Munroovu neteř? Je lékařkou.“

„Ano, když se tady něco děje, přivezou ji sem lysanderem.“

„Když se něco děje?“

„Pokud se sem vrací lidé z druhé strany v poněkud nepatřičném stavu.“

„Aha.“ Podal jí ruku. „Rád jsem vás poznal.“

„Nejspíš se teď uvidíme hodně často,“ řekla usměvavě.

Vlezl do kokpitu lysandera, zavřel dveře, nahodil motor a odroloval na dráhu. Když stoupal nad letiště do neuvěřitelně špatné předpovědi, neustále si vybavoval její slova. Měla vlastně pravdu. Co bude dělat, až tohle všechno skončí? Najednou si s děsem uvědomil, že ho nikdy ani ve skrytu duše nenapadlo, že by tato válka mohla vůbec někdy skončit.

Eisenhower s Montgomerym se sešli v Londýně přesně podle plánu v lednu. Ike se ubytoval na Grosvenor Square. Rád chodíval pěšky do hotelu Connaught, kde generál de Gaulle žil v přepychu skoro celé dva roky.

Luftwaffe znovu zahájila útoky na Londýn. Říkalo se jim malý blitzkrieg. Nebyl tak hrůzostrašný jak ten první, ale dostatečně hrozivý, protože tentokrát se uplatnily mnohem efektivnější zbraně. Naváděcí letouny Ju88S označovaly cíle pro bombardéry a naváděly je s neomylnou přesností. Startovaly z Chartres či Rennes. Max po dlouhém naléhání Gallanda umluvil. Mohl se vrátit do činné služby. Právě teď pilotoval jeden z junkersů.

Na konci února se Munro šel představit Eisenhowerovi do jeho dočasného sídla v Hayes Lodge. Generál na něj čekal v knihovně a posiloval se kávou a lívanci.

„Brigadýre, vezměte si.“

„Jen čaj, pokud vás neurazím, pane.“

„Poslužte si u stolku sám. Rommelova zpráva o možné invazi má až moc reálný základ. Zásah do černého. Dalo asi dost úsilí získat ji. Vím, že vaši lidé v Cold Harbour na to dost doplatili. Je mi líto.“

„Generále, za všechno se platí.“

„Každopádně se přesunu do Southwicku, jakmile se dostaneme v přípravách na den D do další fáze.“ Usedlost Southwick House severně od Portsmouthu byla původně navigační školou královského námořnictva. Sídlo bylo vybráno jako možné velitelství pro operaci s krycím jménem Overlord. Montgomery bydlel nedaleko v Broomfield House. Oba generálové však přesto potřebovali zajistit své přesuny z Londýna v dostatečném předstihu.

„Pořád se nemohu rozhodnout v jednom detailu,“ poznamenal Ike. „Jezdit sem a tam mezi Southwickem a Londýnem mi sebere spoustu času. Je někde v Southwicku přistávací dráha?“

„Travnatá ranvej. Pro lysandera je jako stvořená. Za půl hodinu z Croydonu jste na místě.“

„Výborně. Lidé z vašeho SOE to jistě zvládnou.“

„Jistě, generále. Další přání?“

„Teď už nic. Nejpřísněji utajovaným materiálem musí být seznam pláží určených k vylodění. Kdyby se k nim Rommel dostal, jdeme totálně ke dnu. Nepřítel by pak dokázal zkoncentrovat obranu na správném místě, a to by byl pro naše invazní jednotky konec.“

„Je dost nepravděpodobné, že by se k nim mohl dostat, generále. V čtyřicátém jsme posbírali všechny agenty abwehru. Mnohé jsme uplatili a pracují teď pro nás. Dodávají do Německa klamné informace.“

„Doufám,“ poznamenal Ike. Potřásli si rukama. „Teď mne omluvte, mám spoustu práce.“

Harry opět vezl Munroa do Cold Harbouru. Počasí bylo ještě horší než poprvé. Na obloze stála nízká mračna. Když klesl na pět set stop, hned si všiml, že ponorka už zmizela. Místo ní v přístavu stála uvázaná bárka záchranné služby. Když přistáli, nespatřil ani junkerse. Storch byl pořád na svém místě.

„Koukám, že se tady leccos změnilo,“ poznamenal, když otevřel dveře kokpitu.

„Harry, už jsem vám jednou říkal, že to není vaše věc,“ řekl vážně Munro. Julie Legrandeová se blížila se svým džípem.

„Tak dobře.“

„Nejspíše vás požádáme o závažný kurýrní úkol. Možná že se stanete osobním pilotem Ikea a budete ho vozit z Londýna do Southwicku.“

„Vážně?“

„Přesně tak. Uvědomte si ale, že ve zvláštních službách hodnost nehraje roli. Pilot je pilot.“

„Brigadýre, myslím, že jsem už byl dostatečně pokárán.“

„Vraťte se do Croydonu. Dám vám vědět hned, jak vás budu potřebovat.“

Otočil se k paní správcové.

„Dobré ráno, Julie. Půjčím si váš džíp. Postarejte se o podplukovníka.“ Sedl si za volant a okamžitě odjel.

V kantýně si Harry dal čaj a nezbytnou cigaretu. „Co se tady seběhlo? Munro mi nechce nic říct?“

„Ponorku i junkerse jsme ztratili při akci,“ odpověděla neutrálně Julie. „Víc vám říct nemohu.“

„Není ta válka už opravdovým peklem?“ Harry vstal. „Raději bych už měl letět.“

„Začíná padat mlha. Neměl byste raději počkat?“

„Vždyť já umím chodit i po vodě. To jste, Julie, nevěděla?“ Vklouzl do lysandera, nahodil motor a okamžitě odstartoval.

Chvilku pozorovala, jak letoun mizí za horizontem. Pak se otočila a vrátila se zpátky do kantýny.

O dva dny později se Abe Kelso opět objevil v Oválné pracovně Bílého domu. Venku svítilo sluníčko, bylo příjemně a vládla tu zcela jiná atmosféra.

„Abe, nadešel váš čas,“ sděloval Roosevelt. „Máte na přípravu týden, více ne. Winston vás přijme. Poslouchejte pozorně, co říká. Naslouchejte i ostatním, Ikeovi, Montgomerymu, Pattonovi. Poslouchejte je pozorně. Potřebuji znát váš názor nezkreslený a opravdový. Musím vědět, co si myslí o invazi v Evropě.“

„Udělám, co je v mých silách, pane prezidente.“

Roosevelt zasunul další cigaretu do dlouhé cigaretové špičky. „Zdá se, že malá blesková válka nad Londýnem opravdu zuří v neztenčené podobě. Němci už zase bombardují.“

„To se jen zdá. Nemají ve vzduchu více než šedesát, sedmdesát letadel najednou. To jsou oficiální statistiky ministerstva války,“ doplnil senátor. „Lidé umírají a škody rostou, ale zdaleka to není v takovém rozsahu jako předtím.“

„Možná, ale dostal jsem zprávu od rozvědky, kde se říká, že Londýňané jsou netrpěliví a očekávají nějakou akci. Nesmíme zapomínat, že Britové jsou ve válce už od devětatřicátého. Pak je tu ještě ten nacistický program raketových zbraní. Potřebuji přesné informace. Chci vědět, co si o něm lidé myslí, ale především potřebuji znát váš osobní názor.“

„Jinými slovy,“ usmál se Abe, „chcete vědět, zda si lidé myslí totéž, co hlásají hlavy pomazané.“

„Přesně,“ rozesmál se prezident. „Mimochodem, Abe, vím dobře, že se na vás mohu spolehnout.“

Pozdě k ránu už Abe prelétal pobřeží Nové Anglie. Mířil v létající pevnosti 8. svazu amerických armádních sil USA do Anglie. Hověl si pod pokrývkou na upraveném sedadle, které mu připravila posádka. Mladý střední střelec se postaral o jeho kávu.

Znovu si v duchu přehrával rozhovor s Rooseveltem. Abe už měl za sebou celou řadu podobných inspekčních cest. Musel přinést věrohodné a ověřené informace. Jeho setkání s významnými osobnostmi spojenců se vždy pojila s jeho osobním pocitem zadostiučinění a radosti, ale nikdy nepostrádala obavy z možného neúspěchu jednání.

Po několika hodinách letu jeden z pilotů, poručík Miller, přinesl termosku s kávou a posadil se vedle něho. Nalil dva šálky a jeden mu podal.

„Senátore, omlouváme se, ale vojenské letouny vám nemohou poskytnout obvyklé pohodlí a nejspíš o nich mnoho nevíte.“ Aniž Abe musel přemýšlet, přistihl se při okamžité odpovědi. „My ho máme dokonce v rodině,“ rozesmál se. „Můj syn létal za Brity v první světové.“ Pak přece jen zaváhal a na Maxe tak trochu zapomněl. „A můj vnuk je stíhacím pilotem RAF.“

„Proč ale létá s RAF? Proč není u nás?“

„Nejspíš by asi měl,“ připustil Abe, „on má ale dost tvrdou hlavu.“

„Všichni stíhači jsou stejní,“ rozchechtal se Miller. „Je to zvláštní plemeno. Víte, jak říkají pilotům bombardérů? Řidiči náklaďáků.“

„On vlastně také pilotoval po určitou dobu bombardér. Na Středním východě potopil jeden italský křižník.“ Millerovi tato informace očividně nic neříkala, jen přikývl a vstal. „Prima. No, teď už musím jít také něco dělat. Senátore, uvidíme se později.“ Abe zůstal ještě chvilku sedět a myslel na létající pevnost propadající se do hluboké noci. Pak se zachumlal pod pokrývkou a usnul.

Max po návratu do Berlina šel okamžitě vyhledat Gallanda. Našel ho v kantýně nad pivem a sendviči.

Galland se na něj díval s očividným potěšením. „Vítej doma, Maxi.“

„Myslím si, že si musíme promluvit,“ řekl Max rozhodně a posadil se. „Když už jsme začali naše nové útoky na Londýn a jsou docela úspěšné, chci se vrátit na stodevítky. Junkersy jsou sice skvělé stroje, ale já mám radši jinou příchuť.“

„Počkej, nezapomínej, žes s jedním junkersem byl nad Londýnem patnáctkrát a přivezl ho vždycky zpátky v naprostém pořádku.“

„Dolfi, vždyť víš dobře, o čem mluvím.“

Galland si ho pozorně a zamračeně prohlížel, nakonec ale kývl.

„Jmenuji tě svým pověřencem pro francouzské pobřeží. Budeš mít vlastní stodevítku. Co si s ní uděláš, až si zlámu vaz, je tvoje věc. Vyhovuje?“

„Naprosto.“

„Výborně. Musím už jít. Mimochodem, zaslechl jsem, že gestapo sebralo generála Priena a Krebse a pak i plukovníka Lindemanna, Prienova pobočníka. V drápech jim skončili i další a mnohem mladší důstojníci.“

„Proč?“

„Říká se, že došlo k pumovému atentátu na führera. Nevyšel. Všichni prý hráli karty v starém hotelu Adler.“

„Vážně?“

„Nechodila tam i tvá matka?“

Do Maxe jako by uhodil hrom. „Nevím, nejsem si jistý,“ vykoktal.

„Myslím, že by si měla vybrat jiný klub,“ řekl Galland vyrovnaně. „Žijeme v problematické době.“ Odešel.

Max se opakovaně snažil dovolat do Bubiho kanceláře, ale Trudi mu řekla, že Hartmann není k zastižení. Řekl jí, že s ním musí urgentně mluvit. Navrhl schůzku v hotelu Adlon o šesté. Zavěsila… Společně s Bubim, který držel druhou přípojku.

„Je to vážně tak zlé?“ zeptala se.

„Mohlo by být.“

„Budete se do toho plést?“

„Je to můj přítel.“ Upravil si uniformu. „Jdu si poklábosit s reichsführerem. Dejte mi tu zprávu o francouzském odboji. Dává mi dobrou záminku si s ním promluvit.“

„Buďte opatrný,“ řekla mu tiše, když zamířil k Himmlerovým kancelářím.

Himmler si pročetl zprávu. „Velmi detailní a podrobné hlášení. Všechny teroristy dám okamžitě zastřelit. Bez milosti a bez výjimek.“

„Jistě, pane.“

„Teď mám schůzku se samotným führerem přímo v jeho bunkru. Právě mi volali.“

„Něco podstatného?“ zeptal se Bubi opatrně.

„Nejsem si jistý, ale jen těžko mohu očekávat, že bude v dobré náladě po tom bombovém útoku. Přirozeně, že můj speciální oddíl už pochytal všechny spiklence. Scházeli se v bridžovém klubu. Na takovém vznešeném místě! Byli okamžitě popraveni. Prien, Krebs, Lindemann, pak pár mladších důstojníků a přibrali jsme i pár ženských.“

„Popravčí četa, pane?“ zbledl Bubi.

„To by pro ně byla příliš velká čest. Führer rozhodl jednoznačně: uškrcení strunou a celou popravu nafilmovat.

Podobný záznam má docela prozaické dopady na ostatní,“ s úšklebkem doplnil Himmler. „Ne, nebojte se. Baronka, matka vašeho přítele, mezi nimi nebyla. Neměli jsme proti ní dostatek důkazů. Aspoň ne v tuto chvíli.“

„Chápu, pane reichsführere.“

Bubi zamířil ke dveřím, ale Himmler ho zarazil. „Znovu vám připomínám, abyste zvážil, zda vám přátelství s baronem stojí za to, Hartmanne. Jste pro mne cenný, ale zároveň jste i nahraditelný.“ V baru hotelu Adlon se Max posadil k jejich obvyklému stolku a popíjel koňak. Potřeboval si uklidnit nervy. Měl strach, ne o sebe, ale o mutti. Jak jen mohla být tak naivní a hloupá? Hartmann už přicházel. Okamžitě poslal číšníka pryč.

„Díkybohu, že jsi tady,“ nepokrytě si oddechl Max.

„Je to ale naposledy, Maxi. Nemohu si to dovolit. Toto jeviště má nejspíš dost diváků.“

„Pověz mi, co se děje.“

Bubi mu popsal vše do nejmenších detailů. „A teď už víš všechno.“

„Bože,“ zhrozil se Max. „Jak je možné, že mohou dělat takové věci?“

„Mohou, věř mi. Tvá matka se teď musí chovat opravdu obezřetně.“ Vstal. „Už se nemůžeme takhle setkávat, Maxi. Himmler mne osobně varoval.“

Elsa seděla na gauči vedle krbu ve svém apartmá a srkala svůj drink. Rosa otevřela Maxovi dveře.

„Chlapče, jsem ráda, žes přišel. Je čas na koktejl.“

„Kašlu na něj, mutti. Mám pro tebe důležité zprávy. Máš za přátele generály Priena a Krebse či plukovníka Lindemanna a nějaké další důstojníky? Přátelila ses s někým jiným v tvém bridžovém klubu v hotelu Adler? Říkají ti ta jména něco?!“

„Slyšela jsem, že někteří z nich měli problémy,“ odsekla nevrle.

„Dá se to tak říct. Problém byl v tom, že se pokusili vyhodit Hitlera do vzduchu. Což se jim, samozřejmě, nepovedlo. Tví přátelé, všechna ta jména, už neexistují. Himmler je dal popravit! Mutti, uškrtili je strunou a jejich smutný konec je zaznamenán na filmovém páse v jeho archivu.“ Byla evidentně otřesená. „To nemůže být pravda.“

„Můj přítel Bubi Hartmann riskoval krk, aby nás varoval. Jediný důvod, proč tě Himmler nedal také zavřít a popravit je ten, že nemá dostatek důkazů.“

„Proboha!“ V jejích očích se objevily slzy hněvu. „To mi nemůže udělat.“

Dveře od šatny se otevřely. Stála v nich Rosa s ustaraným výrazem na tváři. „Baronko, je vše v pořádku?“ Rosiny oči byly oteklé od soustavného pláče.

„Co se stalo?“ zeptal se Max.

„Heiniho znovu zavřeli a poslali do Auschwitzu,“ řekla tiše Elsa.

„Tak vidíš, mutti. Říkalas přece, že něco takového nemohou udělat.“

„Maxi, dej pokoj, krucinál!“

Začala do svého syna bušit pěstmi, ale Max ji jemně vzal za zápěstí. „Hloupé, ješitné a zbytečné chování, mutti. Ty si opravdu myslíš, že tvůj titul baronky v Třetí říši něco znamená? To opravdu věříš, že ti Göring v podobném maléru pomůže? Ne v Třetí říši. Mutti, vždycky ses motala ve výkladních skříních. Já taky. Černý baron v letecké kombinéze a se všemi těmi medailemi! Divadlo a kulisy! Ksakru!“

„Maxi, prosím!“

„Už jsem to konečně pochopil. Šla sis vždycky svou cestou, jak jsi mi jednou řekla. Teď strhneš všechny ve svém okolí s sebou!“ Pak se obrátil k Rose. „Zavřeli Heiniho? Nevadí. Má matka se chová tak, že tam skončíš i ty a nebude to dlouho trvat. Pak dojde asi i na mne.“ Došel ke dveřím.

„Maxi… prosím,“ vykřikla za ním Elsa.

Otočil se ve dveřích. „A pro tohle všechno jsme odešli z Bostonu? Museli jsme přece podpořit ješitnost a aroganci von Halderů! Panečku, to byl ale cíl! Já jsem kvůli tomu musel dokonce i zatratit bratra!“ Otevřel dveře a odešel. Elsa se v slzách zhroutila na pohovku.

Himmlerův mercedes vyjel z Wilhelmplatzu a vjel do Vosstrasse. Mířil přímo k říšskému kancléřství. Pod touto budovou se nacházel Hitlerův bunkr. Třicet metrů betonu ho tam dostatečně chránilo před jakýmkoli bombardováním, které mohlo Berlín od spojenců postihnout.

Mercedes zajel na rampu k důkladné kontrole. Objevil se strážný SS. Věděl dobře, že je to reichsführer, ale Himmler vyžadoval přesné řády. Stráž si vyžádala dokumenty a pečlivě je prohlížela. Pak voják srazil podpatky a zasalutoval, když Himmler vystoupil z vozu a zamířil dolů.

Mdle osvětlenými, nekonečnými chodbami za hučení ventilátorů klimatizačního systému Himmler konečně došel ke dveřím, u kterých stála další hlídka SS. Pokynul vojákovi, a ten otevřel dveře. Himmler se přidal k vybrané společnosti. Byli tu Goebbels, Martin Bormann i admirál Canaris. Stáli u stolu s velkou mapou. Z Hitlerovy soukromé pracovny se ozývaly zvuky plné značné nelibosti.

„Co se děje?“ zeptal se Himmler Bormanna.

„Má vztek.“

Dveře se otevřely a polní maršál von Rundstedt, Rommel i polní maršál von Kluge vstoupili do místnosti. Hitler je hned následoval.

„Vypadněte odsud! Vraťte se s něčím rozumným, jinak sem už nelezte vůbec!“

Rozešli se s poněkud zmateným výrazem na tváři. Rommel vypadal ustrašeně. Hitler začal ukazovat na mapu na stole. „Tahle mapa,“ křičel, „Kanál, Francie. Nejsou schopni mluvit o ničem jiném, než kde všude se může nepřítel vylodit! Pas de Calais či v Normandii! Mně je to úplně jedno! Na plážích je rozdrtíme! Na maděru! Je to tak, ne?!“

„Jistě, můj vůdce,“ přikyvoval Bormann.

„Pak je tedy místo vylodění zcela nepodstatné, ne?“ řval Hitler dál. „Proč ti šašci nepřijdou s nějakým rozumným návrhem?“ Plácnul se do stehna a rozchechtal se. „Víte, co je, pánové, nejdůležitější? Opravdu důležité?“ Všichni se po něm nervózně podívali. Himmler se odvážil. „Co by to mohlo být, můj vůdce?“

„Vyhodit do vzduchu Eisenhowera! Je mozkem toho všeho. On je tím pravým vůdcem. Má německý původ a je opravdovým protivníkem. S tím Montgomerym si hlavu nedělám. Až odstraníme Eisenhowera, zavládne na jejich straně naprostý zmatek!“

„Máte opět pravdu,“ přikývl Himmler. „Kočka se dá usmažit na mnoho způsobů, můj vůdce. Škoda ale je, že abwehr přišel v Anglii o všechny své nejlepší lidi.“ Podíval se na Canarise. „Řešení je docela jednoduché, jeden malý atentát. Problém je v tom, že tam není nikdo, kdo by ho provedl.“ Canaris najednou připomínal posledního odsouzence. Hitler se už ale uklidnil. „To není vaše chyba, admirále,“ řekl už klidně. „Taková je válečná štěstěna.“ Pak se ale obrátil k Himmlerovi. „Reichsführere, jsem vděčný za vaši prozřetelnost. Začneme spolu o té možnosti přemýšlet.“ Později se Himmler sešel ve své kanceláři s Hartmannem. „Už víte, co führer vymyslel. Je mezi vašimi agenty nějaký specialista, který by podobnou misi zvládl?“

„Pane reichsführere, je mi líto, ale bohužel není,“ pokrčil rameny Hartmann. „Umíte si představit, jaká bezpečnostní opatření Eisenhowera asi chrání? Máme tam příznivce z IRA, samozřejmě. Můžeme se pokusit se s nimi domluvit.“

„Nesmysl,“ vykřikl Himmler. „Ti balící vždycky zpackali, co mohli. Myslete a najděte nějaké řešení!“ Když se vrátil do své kanceláře ke koňaku, Trudi ho přišla aspoň potěšit svou přítomností.

„Oni chtějí spáchat atentát na Eisenhowera?!“

„Jsou to jejich bezbřehé fantazie,“ připil Bubi na její zdraví. „Trudi, podobný nesmysl, a my to oba dobře víme, se mohl zrodit jen v hlavách naprostých bláznů.“

Abe se v Londýně nastěhoval do apartmá v hotelu Savoy. Nejdříve chtěl samozřejmě mluvit s Harrym. Jeho pátrání ho dovedlo k telefonickému hovoru s Westem.

„Můj vnuk je vaším pobočníkem, že?“ začal rozhovor po zdvořilostních frázích.

„Všeobecně řečeno ano, senátore, ale věci jsou mnohem komplikovanější. Úkoly mu přiděluje velitelství perutě pověřené tajnými misemi. Důvodem k tomu jsou jeho zkušenosti s pilotáží nepřátelských letadel. Je naším hlavním zkušebním pilotem v případech, že nám do rukou padnou nepřátelské stroje.“

„Chcete mi naznačit, že se s ním nemohu sejít?“ zvedl Abe hlas.

„Nic takového. Problém je v tom, že tady není. Je ve Skotsku. Junkers 88S z norské základny se dostal až k nám. Chybou pilota. Harry provádí komplexní inspekci letounu. Přeletí s ním na jednu naši tajnou základnu, ale bohužel to bude pár dní trvat. Škoda, že jsme nevěděli, kdy přijedete.“

„Byl to přísně tajný přesun, proto jsem sem přiletěl s létající pevností. Zpátky musím být nejpozději do šesti dnů. Mám spoustu práce. Čeká na mě Winston i Ike, ale Harry je nejdůležitější. Naposledy jsem ho viděl v listopadu devětatřicátého, kdy odjížděl do Finska.“

„Já vím, je mi to hrozně líto. Promluvím si s ním a uvidíme, zda se dají věci urychlit.“

„Pak je tu ještě jedna maličkost. Pořád ještě nespadá pod americké velení.“

„On, senátore, o to vůbec nestojí.“

„Hm. Prezident ho ale chce mít ve svém letectvu. Bere to jako osobní ukřivdění.“

Westa polilo horko. Musel se zhluboka nadechnout. „Jsem hluboce zklamán, senátore. Váš vnuk je pověstný tím, že ho nezajímají sestřely a osobní úspěchy. Podle mého názoru je nejúspěšnějším stíhačem celé RAF a nejlepším pilotem, s kterým jsem se kdy setkal. Musíte omluvit můj hněv, ale podobné tlaky i z nejvyšších míst vašeho velení jednoznačně odmítám. Kolik si myslíte, že vašemu vnukovi je? Šestadvacet! Má za sebou pět let bojů! Nemusel tady vůbec být, ale rozhodl se sám.“

„Díkybohu,“ usmál se Abe. „Hněvejte se, jak je vám libo. Musím už ale jít. Mám naléhavou schůzku s Ikem v Hayes Lodge.“

„Doufám, že se poznáme osobně,“ skončil West hovor.

„Na to vemte jed, Weste! Na shledanou.“

Ju88S měl nad Skotskem pořádný kus smůly. Nad Severním mořem se na něj vrhl mosquito a zničil mu palubní přístrojovou desku. Navigátor a zadní střelec útok nepřežili. Zraněný pilot se dokázal ztratit v hustém mraku. Protože na Polárku nebylo vidět, nemohl určit správný kurs. Jeho levá paže byla zraněna natolik, že musel na knipl pověsit všechno možné, aby letoun vůbec mohl pilotovat. Když se doplahočil k pobřeží, spatřil letištní navigační světla a omylem přistál na základně pro britské bombardéry Kinross. Když ho vytáhli z letadla, byl už v bezvědomí.

Přelet s poškozeným letadlem nepřicházel do úvahy aspoň do okamžiku, než bude opraveno přístrojové vybavení a kokpit. Byl pozván tým mechaniků pod vedením zkušeného strojaře. Harry provedl celkovou prověrku a přesně určil, které opravy jsou nezbytné a co je potřeba udělat.

Byl zrovna v klubovně, když West zavolal. „Kdy se dokážeš vrátit sem k nám dolů?“

„Za tři, možná za čtyři dny, pane.“

„Nešlo by to rychleji? Je tady tvůj dědeček.“

Harry byl zaskočen. „Jak dlouho se zdrží?“ otázal se po krátké odmlce.

„Šest dní, včetně dneška. Harry, nech to tam být. Vrať se sem. Pošlu pro ten letoun někoho jiného.“

„Nikdo jiný s ním letět nemůže, a vy to dobře víte.“

„Začal i s tím, že by ses měl nechat přeložit ke svým americkým kolegům. Říká, že i Roosevelt je přesvědčen, že by to bylo správné.“

„Tak ať jde také k čertu,“ odsekl Harry. „Budu tam, až tam budu, pane. Zůstaneme ve spojení.“

Stál u baru, v ruce skleničku whisky se sodou a hluboce přemýšlel. Ostatní důstojníci se snažili držet stranou. Ohromovaly je jeho medaile a vyznamenání. Harrymu bylo ale všechno jedno. Mohl se hned vrátit do Londýna, nakonec proč ne? Odpověď byla jednoduchá. Věděl, že by se měl dědečkovi za každou cenu vyhnout. Starý pán přece přišel z jeho minulého života, z epochy, kam patřila mutti i bratr Max. Byla to jeho minulost, vzdálený sen. Přesto si ale uvědomoval, že se s ním setkat musí.

Pozval kapitána Jervise na skleničku.

„Děkuji vám, pane,“ řekl Jervis potěšeně.

„Říkal jste, že potřebujete tři až čtyři dny. Má to ale jeden háček. Právě jsem mluvil s generálmajorem Westem a on ten letoun požaduje už zítra. Zvládneme to za dva dny?“

„Pak potřebuji dva týmy mechaniků a noční směnu, pane.“

„Jsem si jistý, že by generálmajor váš přístup náležitě ocenil. Mimochodem, až jim předvedeme, jak jste dal tento stroj do pořádku, West na vás nedá dopustit. Už teď vím, že jste ten nejlepší technik, kterého jsem kdy potkal. Počkejte, až West ten stroj uvidí a přečte si mou zprávu.“ Stačilo to. Jervis už více nepotřeboval. „Pro vás to, pane, udělám,“ uklonil se. Odstrčil skleničku stranou. „Omluvte mě, dáme se do práce. Říkal jste dva dny? OK, ujednáno, pane.“

„Užijte si nepřátelského letadla,“ usmál se Harry. „Ujednáno.“

Abe už mluvil s Churchillem, Anthony Edenem, Eisenhowerem a pozorně jim naslouchal. I když generálové jako Patton či Omar Bradley v mnohém s nimi nesouhlasili, stálo za to je sledovat. Prožil si velmi nepříjemný oběd s Montgomerym v Broomfielde House. Polní maršál nijak neskrýval své roztrpčení, že právě Ike, a ne on, byl jmenován nejvyšším velitelem.

Odvezli ho i na základnu v Norfolku, odkud americké B17 startovaly k denním náletům na Německo. Ztráty šly do neuvěřitelných rozměrů a bylo značně obtížné je nějakým způsobem nahrazovat. Abe na vlastní oči viděl letouny vracející se v pozdním odpoledni z akce nad nepřátelským územím. Jeden z takových strojů připomínal řešeto, při přistání sjel z dráhy a explodoval. Informace o tom, že toho dne se nevrátilo pět letounů, senátorův nejhorší životní zážitek jen prohloubila.

Vypil skleničku s důstojníky v klubovně a svému hostiteli, brigádnímu generálovi Readovi, slíbil, že bude prezidenta pravdivě informovat. „Vaši piloti jsou opravdu ještě chlapci. Prezidentovi všechno řeknu, buďte si jistý. Svým způsobem se ale trochu stydím.“ Do baru vešel mladý major. Vypadal unaveně, se strhanou tváří. Na levé části hrudi měl obvyklé pásky vyznamenání USAAF, nad kterými se nacházel stříbrný kovový znak armádního pilota. Na pravé části hrudi však tento důstojník měl vyšívané perutě pilota RAF. Na britském šedomodrém stejnokroji se tyto insignie nacházely nad levou náprsní kapsou blůzy.

„Major Wood,“ představil ho Read. „Vrátil se právě z náletu nad Německem.“

„S perutěmi RAF?“ otázal se Abe.

„Jistě. Woodsy létal na wellingtonech a pak na lancasterech pod velením britských bombardovacích svazů. Senátor Abe Kelso, majore.“ Wood mu potřásl rukou, pak se ale zamračil. „Kelso? Neznáte náhodou svého jmenovce, Harryho Kelsoa?“

„Je to můj vnuk.“

Mladík mu sevřel ruku ještě pevněji. „Je nejlepší ze všech, senátore. Od bitvy o Anglii, přes severní Afriku. Tam potopil i křižník. Doufám, že je pořád v činné službě.“

„Povýšili ho na podplukovníka a teď je přidělen k zvláštním úkolům.“

„To je skvělé. Když máme na naší straně takové chlapíky, tak to se nám hned lépe bojuje,“ usmíval se Wood a nechal senátora s Readem.

„Senátore, promiňte, že jsem si tuto souvislost ani neuvědomil. Jsem jen překvapen, proč váš vnuk ještě nepřešel pod nás.“

„To by bylo na dlouhé povídání, generále,“ usmál se i Abe. „Myslím, že už je čas, abych se vrátil do Londýna.“

Následujícího rána Harry v doprovodu dvou spitfirů letěl ze Surrey. Stíhačky mu zajišťovaly bezpečný let. Jervis zaujal místo navigátora a Tarquin se uvelebil v parašutistickém vaku na zemi. Harry otevřel zip, aby medvídek viděl na cestu.

„Vypadá zamyšleně,“ řekl zvesela Jervis.

„Ani vy byste se netvářil jinak po tom, co všechno zažil. Létá už od roku 1916.“

Let proběhl bez nejmenších problémů. Před přistáním ho spitfiry nechaly o samotě. Harry podle pokynů věži přistál, dojel na konec dráhy a vypnul motor. Společně s Jervisem vylezli z kokpitu. Uvnitř hangáru nebyla o německé letouny nouze. Byl tu arado, dvě stodevítky, několik storchů.

„Jervisi, myslím, že se tady vyřádíte,“ ukazoval Harry na sbírku.

To už u nich brzdilo štábní vozidlo RAF. „Nechcete svézt?“

„Děkuji vám, pane. Dovolte mi, abych vám představil kapitána Jervise. Včera jsem se o něm zmínil ve své depeši.“

„Jervisi, odvedl jste skvělou práci, „uznale řekl West a potřásl mu rukou. „Přeložíme vás k zvláštním úkolům a budete povýšen do hodnosti majora. Když vám to půjde stejně tak dobře, tak u nás zůstanete.“ Jervis začal koktat. „Pane, děkuji vám.“ Harry se s ním rozloučil a nastoupil do Westova vozu.

„Tvůj dědeček bydlí v hotelu Savoy. Myslel jsem, že tě tam vyhodím. Je to pozoruhodný politik.“

„Jste laskav, pane. Už jste se s ním sešel?“

„Ano. Je to prima chlap.“ West nabídl Harrymu cigaretu. „Díky tobě ale začíná přituhovat a naše ministerstvo nechce žádné trable. Chtějí tě, Harry.“

„Což pro mě neznamená vůbec nic,“ klidně řekl Harry a odmlčel se.

„Jsi neoblomný. No, odvezu tě tam stejně. Mimochodem, zítra mám pro tebe důležitý kurýrní let. Aspoň zabijeme dvě mouchy jednou ranou.“

„Co to bude?“

West mu to řekl, než ho vysadil před Savoyem. Harry vešel do salonu s dvěma vaky v rukou. Vrátný je hned převzal a zavolal nosiče.

„Bohužel, podplukovníku, máme obsazeno.“

„U vás se ale ubytoval můj dědeček, senátor Abe Kelso.“

Vrátný se uklonil. „Jistě, pane. Na prvním podlaží si pronajal apartmá. Prosím, pane.“

Abe stál u okna a s doutníkem v ústech pozoroval Temži. Vyrušilo ho zaklepání na dveře.

„Portýr, pane.“

„Pojďte dál, není zamčeno.“

Dveře se otevřely a portýr ukázal na dva letecké vaky.

„Co to má znamenat?“

Harry už ale stál ve dveřích. „Ahoj, dědečku!“ Bylo to jak za starých časů. Léta najednou nic neznamenala a veškeré hoře se rozplynulo.

Abeho ovládly emoce, objal vnuka a v očích se mu objevily slzy.

O něco později už seděl u okna a popíjel brandy, aby si uklidnil nervy. „K sakru, Harry. Jak jsi to všechno dokázal? Takových vyznamenání!“

„Pamatuješ, co říkal táta. Je to jen kus plechu, nic víc. Co víš o Maxovi a mutti?“

„Vůbec nic, švédský zdroj se odmlčel.“

„Třeba pro změnu něco zjistím já.“

„Ty bys mohl?“

„Pracuji pro brigadýra Munroa a jeho oddíl SOE. Máme jen kousek ke zpravodajcům.“

„Vím o něm. Má úzké kontakty na Ikea.“

„A bude mu ještě blíž,“ řekl Harry klidně. „Blíží se invaze. Munro vysazuje agenty do Francie celou tu dobu, co ho znám. Já pro něj létám. Uvidíme, co se dozvím.“

„Harry, mám ale problém,“ začal Abe opatrně. „Prezident chce, abys přešel k americkým armádním silám. Ike také naléhá!“

„Kristepane!“ vybuchl Harry. „Už toho mám vážně dost! Co se mnou udělají? Postaví mě před válečný soud!?“

„Harry, nechovej se jako hlupák.“

„Jako co? To si ti panáci opravdu myslí, že Max by se nechal přeložit od Luftwaffe?“ Vstal a zhluboka se nadechl. „Dost! Potřebuji se vykoupat. Co budeš dělat večer?“

„Zamluvil jsem stůl v River Room.“ Pak se na Harryho pozorně podíval. „Kde je Tarquin?“

„Neboj se, neztratil jsem ho.“ Harry otevřel vak a vyndal medvídka na stůl. „Abe, tady ho máš. Což ale neznamená, že si ho vezmeš zpátky! Při každém letu byl se mnou. Celou tu dobu mne hlídá.“ Popadl druhý vak. „Budu vedle.“ Když stál ve dveřích, ještě poznamenal. „Slyšel jsem, že zítra letíš z Croydonu do Southwicku a vedle tebe bude sedět Ike.“

„Jak tohle vůbec můžeš vědět?“ zhrozil se Abe. „Byla to přísně tajná mise.“

„Protože já vás tam odvezu! Jsem totiž vaším pilotem!“

River Room byl navzdory teprve začínajícímu večeru zcela plný, ale takový byl celý Londýn těch dnů. Když se tam Harry s Abem objevili, číšník je okamžitě uvedl.

„Mám pro vás stůl u okna. Pro čtyři, senátore? Je to tak správně?“

„Jistě,“ pokynul mu Abe.

Abe objednal koktajly se šampaňským. „Kdo ještě přijde?“ zeptal se Harry.

„Když ses sprchoval, zavolal jsem brigadýrovi Munroovi a požádal ho, aby s námi povečeřel. Navrhl, že přivede svou neteř, doktorku Sobelovou. Myslím, že ji znáš.“

„Už jsme se potkali, ale to už je dávno. Její matkou byla Munroova sestra, Angličanka. Jejím otcem nějaký plukovník amerického letectva.“

„Už není jen plukovník, ale generálmajor. Je tady už měsíc. Má spoustu práce stejně jako Ike.“

„Tak to je dobře,“ zamračil se Harry. „Docela by mne zajímalo, jestli se také Munro umí tolik otáčet?“

„A měl by snad?“

„V jídle a pití mu to jde docela určitě.“

Munro s Molly právě přicházeli. Měl na sobě uniformu, ona večerní sako a krátkou, hnědou, jakoby krepovou sukni. Byla trochu namalovaná. Vlasy měla stažené dozadu sametovou stužkou.

Harry s Abem povstali. „Senátore, má neteř Molly Sobelová,“ představil je Munro.

Abe si ji se zájmem prohlížel. „Znám vašeho otce a vy, jak jsem pochopil, se zase znáte s mým vnukem.“ Usmála se a sevřela Harrymu ruku.

„Jak se máš?“

„Lépe už to ani nejde.“

„Umíš odpovědět nějak jinak?“

„Naposledy, co jsme se potkali, jsi vypadala unaveně,“ připomněl jí.

„A teď?“

„Řekl bych, že…,“ zaváhal. „Pojď si zatancovat a staříkům necháme dost prostoru, aby si mohli v klidu popovídat.“ Orpheans hráli pomalý foxtrot Night and Day. Zavěsila se do něj.

„A jsme tu zas,“ řekl s úsměvem.

„S tvou nikdy nehynoucí slávou, pochopitelně.“

„A co ty? Minule, když jsme se potkali, měla jsi práci v nemocnici. A teď?“

„Tam a zase jinde. Jsem teď hlavní chirurg.“

„Výborně. To ale znamená, že musíš být sakramentsky dobrá.“

„Spíš bych řekla, že mi pomohla válka. Operuji na hlavním sále a pomáhám celé řadě dalších nemocnic.“

„A stále pracuješ pro Munroa! Julie Legrandová mi vyprávěla, že patříš k týmu jako létající lékařka, když je potřeba.“

„Tam a zase zpátky,“ zamračila se Molly. „Chceš snad říct něco jiného?“

„Tenkrát jsme se šli po večeři v Garricku projít. Pak jsem zaslechl tvůj rozhovor s Dougalem v jeho bytě. Ptal se, co všechno jsi ze mne vytáhla.“

„K sakru,“ usmála se. „Tak to bych se jako špion neuživila.“

„Nic se nestalo. Prožil jsem s tebou krásný večer. Co kdybychom si to dnes zopakovali?“

„Když to musíš vědět, tak to bylo takto. Strýc mi řekl, že jde s tebou na večeři, tak jsem se mu vnutila.“

„Vážně? A pročpak?“

„Kelso, nechovej se jako hulvát. Víš to až moc dobře.“

Orchestr změnil repertoár. Molly se k němu přivinula.

„Jak se má Jack Carter?“ změnil téma.

„V pohodě, už je z něj major.“

„Jak je to s muži ve tvém životě?“ zeptal se Harry.

„Občas se nějaký najde, ale tento pán se zase tak moc nesnaží.“

Přitiskl ji k sobě.

Munro s Abem je od stolu pozorovali. „Senátore, asi bych vám to měl říct. Ta chudák holka může na tom vašem mizerovi oči nechat už od první chvíle, kdy se potkali.“

„A já bych snad měl doplnit, že mi daná konstelace velice dobře vyhovuje,“ dodal Abe.

Molly s Harrym se vrátili ke stolu, číšník nalil šampaňské a vrchní doporučil hlavní chod. Tresku s bramborem a cibulovým koláčem. Nic nenamítali.

„Pro vás to musí být učiněná hrůza, když se ve Státech můžete pořádně najíst,“ rýpl si Munro a popotáhl si brýle na nose. „Na nás a na to, aby se Hitler už smažil v pekle.“

„Když už si povídáme o něm,“ řekl Harry mnohem vážněji, „máte nějaké zprávy o Maxovi?“

„Nic, co byste chtěl slyšet. V průběhu nových útoků na Anglii dělal pilota naváděcího letounu Ju88S ze základen v Chartres a v Rennes. Myslím, že dokončil kolem šestnácti náletů.“

„Tak toho má za sebou už taky docela dost,“ řekl klidně Harry. „Jižní Anglie už dávno není pro Luftwaffe bezpečným cílem.“

„Docela dost?“ namítla po krátké odmlce Molly. „Harry, uvědomuješ si vůbec, že bombardoval Londýn. Víš vůbec, že sto lidí zahynulo jen v jedné zasypané podzemce.“

„Posádku křižníku Orsini tvořilo osm set dvacet mužů,“ odpověděl Harry tiše. „Já tu loď poslal ke dnu. Víte, kolik jich vylovili?“

„Ne,“ špitla se zjevným strachem ve tváři.

„Dvaasedmdesát. Takže jsem zabil sedm set a ještě k tomu osmačtyřicet lidí,“ pokrčil rameny. „Válka je hrůza. Stanice metra, křižník… Lidé umírají, Molly. My je zabíjíme. To je naše práce.“ Ticho, které zavládlo, nevěstilo nic dobrého. Munro proto netrpělivě změnil téma. „Letíte ráno do Southwicku s Ikem?“

„Ano a už také vím, že pilotuje Harry.“

„Už jste se s Ikem setkal, Harry?“ zeptal se Munro.

„Nechte toho, brigadýre. Víte dobře, že ještě ne.“

„Dávejte si pozor. Nejspíš po vás bude chtít, abyste přešel k Američanům. Asi bude hodně naléhat.“ K jejich stolu přibíhal číšník. „Omlouvám se, ale právě volali z Guyovy nemocnice. Je to prý značně naléhavé. Potřebují vás na sále, doktorko Sobelová.“

„Už zase? Strýčku, odvezou mě tam v tvém voze?“

„Přirozeně.“

„Doprovodím tě aspoň ke dveřím,“ nabídl se Harry.

Došli do haly, kde jim portýr sdělil: „Řidič pana Munroa si odskočil naproti koupit nějaké sendviče. Podplukovníku, počkejte tady, já ho někde seženu.“ Odběhl. Harry s Molly vyšli na chodník. Nedaleko se nacházel obchod s fotopřístroji. Fotograf stál před krámkem, nabízel i v nastupujícím soumraku své služby kolemjdoucím.

„Není na fotografování příliš šero?“ podivila se Molly.

Fotograf zaslechl její slova a zavrtěl hlavou. „Používám blesk. Za čtyřiadvacet hodin je snímek hotov. Jen jednu libru.“

„Tak to já už budu na pravdě boží,“ ušklíbl se Harry.

„Takové věci se neříkají,“ napomenula ho Molly jemně.

Harry vytáhl bílou pětilibrovku a podal mu ji. „Dva snímky. Jeden pro dámu a druhý pro mne. Budou doručeny do recepce Savoye na jméno Kelso do dvou hodin! Jestli mne vypečete, tak řeknu bráchovi, aby vybombardoval vaši špeluňku.“

„Šéfíku, platíte vy, tak co s váma mám dělat.“ Stoupli si před hlavní vchod do hotelu Savoy a on je vyfotografoval. Pak ještě jednou jen tak pro štěstí. „Nevypeču vás, šéfíku, rozhodně ne.“ To už se objevil i štábní řidič s vozem. Harry jí přidržel dveře. „Rád jsem tě zase viděl.“

„Ty jsi stejně blázen!“ vyskočila a políbila ho na ústa. „Řekla bych, že si stále vedeš nějakou tu svou vlastní válku.“ Pak vklouzla do štábního vozu.

Abe s Munroem byli zabráni do živého rozhovoru, když se k nim vrátil.

„O čem si to tam šuškáte?“ zeptal se, když se posadil. „Jak vyhrát válku?“

„Kdepak, ta válka je už vyhraná dávno,“ řekl klidně Abe. „Je jen otázkou času, kdy skončí.“

„Ale co ty führerovy tajné zbraně, rakety a podobně? Šeptandy se šíří rychlostí blesku. Vyvíjejí prý i zcela novou stíhačku.“

„Podle našich analýz jim to stejně nebude stačit,“ poznamenal Munro. „Vyhrajeme, o tom není sporu. Krveprolití sice zachvátilo celou Evropu i Rusko, ale na konci stojí naše vítězství.“

„Není snad tohle německý slogan?“

„Já vím. Ještě trochu šampaňského?“

„Raději ne, ráno startuji.“

„Brigadýr Munro se zmínil o nejnovějších, a ne právě příjemných, zprávách z Berlína. Prý se tam pokusili, ale neúspěšně, spáchat atentát na Hitlera. Společně se skupinou důstojníků byly popraveny i dvě ženy. Hráli bridž ve stejném klubu.“

„No a?“

„Jádro věci je v tom, že Elsa byla členkou stejného klubu.“

Harry okamžitě zbledl, ztvrdla mu tvář, pak luskl prsty na číšníka. „Přece jen si tu sklenku šampaňského ještě dám.“ Pak si i zapálil. „Pane, řekněte mi všechny detaily.“ Po brigadýrových slovech všichni jenom mlčeli.

„Jak důvěryhodné jsou vaše zdroje v Berlíně?“ dokázal ze sebe vysoukat Harry nakonec.

„Víc než to. Máme své lidi dokonce i v armádě, kteří se dostanou ke všemu, co chtějí.“

„Jste si tedy jistý, že mou matku také nezatkli?“

„Naprosto. Harry, stojí přece jen příliš vysoko, byla by pro ně příliš velkým soustem. Göring bez ní neudělá ani krok.“ Zavrtěl hlavou. „Její kontakty s nesprávnými lidmi rozhodně ale nezůstávají bez povšimnutí na gestapu. Pokud mám správné informace, nijak se netají, že jí nacisté neučarovali, ale její privilegovaný stav ji přece jen na čas ochránit dokázal.“

„Což ale neznamená, že to bude napořád?“

„Měla by na sebe dávat pozor.“

„Doufejme, že ten šok, který asi teď zažila, ji donutí více myslet,“ poznamenal Abe.

„Já to vidím trochu jinak,“ namítl Harry vztekle. „Ona totiž nikdy nemyslela vůbec. Dělala si vždy, co chtěla.“

„Asi jako vy?“ rýpl si Munro.

„No tak dobře, brigadýre,“ rozesmál se Harry nervózně, „už mlčím. Doufám, že tyto události jsou pro ni dostatečnou lekcí.“

„To my všichni,“ uzavřel Abe.

V malé kavárničce ve Westbourne Grove Sarah s Fernandem seděli jako vždy u svého stolku.

„Nemám nic zvláštního,“ krčila rameny. „Jen nějaký rozpis letů pilota zvláštních služeb pro lety z londýnského Croydonu do Southwicku. Využívá jednu přistávací dráhu. Vozí Eisenhowera.“

„Podplukovník Kelso,“ doplnil Fernando. „Berlín se o něm ale ani v nejmenším nezmínil. Je to tak?“

„Já vím. Nic jiného jsem o něm nezjistila, ale ten chlap toho dělá pro zvláštní služby mnohem víc. Jsou to samé tajné mise. Všechny indicie ukazují, že se něco děje v Tempsfordu, Tangmere a samozřejmě v Cold Harbouru.“

„Dobrá,“ kývl Fernando hlavou a papír pečlivě složil do kapsy. „Teď si ale dáme něco dobrého.“

Croydon se topil v husté mlze, z oblohy se valil liják. Abe čekal v jednom z Nissenových objektů a popíjel špatnou kávu. Lysander, ošklivý a nízký hornoplošník, stál na dráze. Probíhala předletová příprava. Harry v pršiplášti a vysokých botách s deštníkem nad hlavou vypadal dost legračně. Deštník se k němu vůbec nehodil. Harry dohlížel na práci mechaniků, ale když uviděl přijíždějící štábní vozidlo, odmlčel se. Řidič vystoupil a Eisenhowerovi přidržel zadní dveře. Z dveří na druhé straně vyběhl mladý major a hned zaujal pozici po jeho boku. Harry přišel blíže a nabídl Ikeovi deštník.

„Synku, děkuji vám,“ řekl Ike rozšafně. Pak vešli do ubikací.

„Abe, dobré ráno,“ spustil Ike. „Dá se to kafe pít?“

„Je aspoň horké, i když jsem nikdy takovou břečku ještě nepil.“

„Tak si dám taky.“ Vzal si od seržanta šálek. „Můj pobočník major Hill.“

Hill se uklonil. „Je mi potěšením, senátore.“ Na hrudi měl připnutou Medaili za chrabrost a Purpurové srdce.

„Tak poletíme, nebo ne?“ Ike se zadíval do mlhy a zvídavě se na majora podíval.

„Nevím,“ pokrčil rameny Hill. „Zeptejte se pilota, ten to musí vědět.“

Harry se objevil ve dveřích místnosti s mapami.

„Letíme nebo ne? Podle mého se v tom mléce nikam nedostaneme.“

Harry se podíval z okna. „Žádný problém. Mlha nemá pro vlastní let význam a odlet bude hračkou. Majore, tohle byste měl jako pilot vědět!“ Hilla polilo horko. „Poslouchejte, pane. Víte vůbec, s kým mluvíte! S vrchním velitelem! Rozhodně si nepřeji, aby mi nějaký packal pošťák dával lekce.“

„Majore, to máte tak. Musíme se všichni snažit. Myslím, že budete muset změnit tón a chovat se k vyšší šarži s odpovídajícím odstupem,“ řekl ostře Harry.

Sundal pršiplášť a z háčku sejmul leteckou bundu. Ike se zamračeně obrátil. Hill už jen ztěžka polykal, když spatřil všechna vyznamenání i hodnostní prýmky na rukávech. „Pane, omlouvám se. Podplukovníku, promiňte. Jen jsem si neuvědomil souvislosti.“

„Můžete jít.“

Harry si upravoval svou leteckou bundu.

„Vy jste Američan?“ zeptal se Ike překvapeně.

„Harry Kelso, pane.“

Ike napřáhl ruku. „Konečně jsme se potkali, podplukovníku. Je mi ctí.“ Pak se obrátil k Hillovi. „Vnuk senátora Kelsoa.“ Na majorově tváři se opět mihl náznak bázně, kterou Harry v lidech většinou vyvolával. „Tak to vy jste ten slavný pilot, co bojoval v bitvě o Anglii, a ten bombometčík, co potopil křižník Orsini“

„Práce je práce, majore,“ odsekl Harry. „Tady teď máme sice hrozný liják, ale nad Southwickem je zcela jasno. Trochu to bude s námi házet, ale za čtyřicet minut jste na místě,“ sděloval Ikeovi.

„Dobře,“ kývl generál Eisenhower.

Výlet to rozhodně nebyl. Do střechy kokpitu bubnoval hustý liják, propadali se do vzdušných jam, ale nakonec se po levé straně objevil Portsmouth. Déšť ustal a Harry, přesný jako hodinky, přistál na travnaté dráze. Už tam na ně čekalo štábní vozidlo.

Když generál nastupoval, pozorně se na Harryho podíval. „Ve čtyři? Vyhovuje vám to, podplukovníku?“

„Jistě, pane. Personál se už dal do práce a znovu natankujeme, i když to není nezbytné. Generále, budu tady na vás čekat.“

„Ne, čekat tady nebudete. Pojeďte s námi do mého sídla,“ vybídl ho Ike a nabídl mu místo ve voze.

Pevnost Southwick pocházela z devatenáctého století a představovala bludiště chodeb. Budova byla upravena tak, aby zde mohlo vzniknout podzemní a dobře utajené centrum operace Overlord. Všechny důležité informace o invazi procházely tímto pracovištěm. Srdcem celého objektu byla místnost námořních analýz. Platila zde nejpřísnější pravidla utajení, která kdy byla ve válce uplatněna.

Southwick House byl vybrán pro velitelství operace Overlord, protože ležel v přímém dosahu od pevnosti. Námořnictvo bylo odtud vypuzeno a SHAEF nejvyšší velení spojeneckých výsadkových sil zde převzalo velení. Všude tu stály stany a přívěsy, aby se celý štáb na pozemky vůbec vešel. Montgomery bydlel v přívěsu, ale tohoto dne zde nebyl. I Eisenhower obýval podobný přívěs. Karavan byl neobyčejně prostorný, s komunikační místností, obývákem a ložnicemi. Luxusní koupelna samozřejmě chybět nemohla.

„Musíme si promluvit,“ řekl Abemu. „Jděte se s podplukovníkem projít,“ vybídl majora Hilla. „Všechno mu ukažte. Potom spolu poobědváme. Sejdeme se kolem jedné.“

Hill Harrymu ukázal opravdu všechno. Harryho zajímala místnost, kterou major označil jako mapovnu. Dva pracovníci připevňovali části map, které v celku vytvoří podrobnou velkoplošnou nástěnnou mapu.

„Tady bude francouzské pobřeží a hlavní oblast invaze,“ ukazoval Hill před sebe. „Stejně jsou ti dva docela chudáci.“

„Proč to říkáte?“

„Oni to zatím nevědí, ale až dokončí svou práci, nebudou se odtud smět hnout až do našeho velkého vítězství.“ Harry se rozesmál. „Pak je ale bude docela zajímat, na čí straně vlastně stojí.“

O něco později zašli do kantýny, kde si Harry zapálil cigaretu a popíjel čaj. „Už jsem vážně jako Angličané. Kafe nemohu ani cítit.“

„Žijete tu s nimi už dlouho.“

„Od devětatřicátého. A předtím ve Finsku.“

„Bože, to je už pět let.“

„A co vy?“

„Pilot Bl7. Jedenáct operačních letů, než nás v kokpitu dostali. Poranili mi levou ruku. Nikdy už nebudu létat. Měl jsem štěstí, že jsem dostal tuhle práci.“

„Co budete dělat, až válka skončí?“

„Dělal jsem v Hollywoodu. Chtěl bych se tam vrátit a znovu se zapojit do té fantastické práce. Třeba budou natáčet filmy o letcích. Po první světové to tak ostatně bylo. A co vy?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Ještě nejsme na konci.“

„Chápu.“

Spojka jim přišla oznámit, že Abe i generál Eisenhower na ně čekají v důstojnické jídelně.

Nad rostbífem s yorkshirským pudinkem si vzal generál slovo. „Podplukovníku, budu k vám naprosto upřímný. Nadešel čas, kdy přejdete pod naše letectvo. Přirozeně, že vám zůstane odpovídající hodnost podplukovníka.“ Harry potlačil svou nervozitu. Eisenhowerovi se přece jen těžko odporuje. „Generále, jsem šťastný tam, kde právě jsem. Chtěl bych tuto válku dokončit s RAF, tam, kde jsem ji začal.“

„Věřím, že vám dědeček vyřídil prezidentovo přání. Rád bych se toho dočkal i já jako vrchní velitel. Teď se ale raději v klidu najezme. To hovězí je opravdu lahůdka.“ Munro pozdě v noci Harrymu zavolal do Savoye. „Jak to s Ikeem šlo?“

„Přímo demokraticky. Mám týden na to, abych se nechal přeložit. Pak už žádnou volbu nemám a udělá to on sám. Nevíte náhodou, kde bych sehnal Teddyho Westa?“

„Uvidíme. Mohu pro vás ale udělat to, že vám nedám následujících pár dnů ani vydechnout.“

„Beru cokoli.“

„Musím z Francie přepravit velmi důležitou osobu. Lysander je v Cold Harbouru připraven. Vy s ním ale nepoletíte, budete krýt jeho přesun v hurricanu. Můj klient je tentokrát opravdu na výsost důležitý. Patří k hlavounům de Gaullovy organizace. Co vy na to?“

„Samozřejmě, že ano.“

„Pokud vaši misi West posvětí, pak jste oficiálně přidělen k letce zvláštního určení, což znamená, že máte před sebou šedesát válečných operací.“

„Já vím, je mi to jasné.“

„Což vám nejspíš zachrání kůži.“ Munro zavěsil.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Abe.

„Zítra se vracím do služby. Zvláštní úkol. Promiň, dědečku, ale taková už je doba.“

„Bude to obtížné?“

„Letím na druhou stranu, to ale k čertu stejně dělám celou tu dobu. Ty se ale stejně pozítří vracíš za moře, že ano?“

„Taky pravda,“ připustil Abe. „Ani ti nemusím říkat, jak jsem rád, že jsme se mohli znovu sejít.“ City s ním jen hrály. „Asi půjdu spát.“ Harry zhasl světla, zapálil si cigaretu a ze ztemnělé místnosti pozoroval poloosvětlenou Temži. Pak se obrátil a spatřil Tarquina, kolem kterého se linula podivná záře. I medvídek pozorně sledoval svého lidského kamaráda.

„Tak to vidíš, kámo,“ řekl Harry zasmušile, „zítra jdeme znovu do války.“

Harry se hlásil v Croydonu na desátou. Hurricane byl připraven. Přivezl mu ho z Duxfordu český pilot Hess, který mluvil s podivným anglickým přízvukem.

„Podplukovník Kelso. Rád vás poznávám, pane,“ představil se Harry. Na hrudi pilota spatřil různá československá vyznamenání i britský Letecký kříž.

„Pane!“ mračil se Harry. „Vím, co vám dávali za stroje. Není tohle také nějaký druhořadý křáp?“ Hess se zašklebil. „Že by něco udělali také vám? I já jsem létal v bitvě o Anglii. Proto vím, o čem mluvíte.“

„Pak vám tedy děkuji.“

„Nevím sice, co máte s tím letounem za lubem, nicméně vám, příteli, přeji hodně štěstí. Do Duxfordu mě odvezou autem. Už na mne čeká.“ Rotný s mechaniky prováděli poslední kontrolu. „Zdá se, že je vše v pořádku. Dokončíme tankování, poslední pomazání a pak si leťte, kam chcete.“ Harry se převlékl do letecké výstroje, vypil šálek čaje a posilnil se sendvičem se slaninou a z okna kantýny pozoroval i lysandera zaparkovaného hned vedle hurricanu. Pilot v kombinéze něco kutil v kokpitu. Obloha byla potažená mraky a schylovalo se k bouřce. Harry zamířil do operační místnosti, aby tam zkontroloval předpověď pro Cornwall. Zatím bylo jasno, ale podle předpovědi to nemělo dlouho vydržet. Před kantýnou zrovna zastavil štábní vůz. Přivezl Munroa, Cartera a k Harryho překvapení i Molly.

Vešli dovnitř, pilot lysanderu hned opustil kokpit a rozběhl se k nim. „Tady jste,“ přivítal ho Munro vesele.

„Molly, ty letíš s námi?“ zeptal se Harry.

„Už to tak vypadá.“

„Někdy jsou nutné preventivní kroky,“ řekl Munro vážně. „Při riskantních operacích se občas lékaři hodí. Molly bude po ruce.“ Harry se podíval na Jacka. „Gratuluji vám k povýšení, majore.“

„Já vám taky.“

Potřásli si rukama. V ten okamžik se objevil i pilot lysanderu. „Kapitán Grant,“ představil ho Munro. „Včera v noci přiletěl z Tangmere. Zná svou práci, má za sebou přes deset podobných misí.“ Kníratému a zrzavému Grantovi mohlo být kolem třiadvaceti. „Myslím, že se ještě neznáme, pane,“ kývl na Harryho. „Teď jdu ale zkontrolovat meteorology.“

„Už jsem to udělal,“ podotkl Harry. „Zatím bez problémů, ale blíží se sem frontální porucha. V noci letové podmínky nebudou dobré.“ Grant se ušklíbl a odešel do operační místnosti. Obsluha jim nabídla čaj. Harry rozbalil brašnu a našel v ní karton cigaret. Vedle brašny stál švédský vak.

„Tak v tomto zavazadle létá proslulý Tarquin, že?“ usmála se Molly.

„Ty ho znáš?“

„Jistě. I když bych se s ním chtěla teď seznámit osobně.“

„Samozřejmě.“

Zapálil si cigaretu, zatímco ona otevřela zip a vytáhla Tarquina na světlo. Munro i Jack najednou oněměli.

„Panečku,“ pokynul i Jack.

„Jé, ten je krásný!“ Molly si přitáhla Tarquina na hruď.

„Létal s tátou nad Flandry při všech jeho letech pro Královské letecké sbory. Proto má na své kamizolce jejich výsostné znaky. Perutě RAF získal ode mne. Zaslouží si je.“

„Vážně jste ho nikdy dole nenechal?“ podivil se Munro.

„Ani jednou.“

Molly pečlivě usadila medvídka do vaku a zatáhla zip. Grant se mezitím vrátil.

„Podplukovník Kelso uhodil hřebík na hlavičku, brigadýre. Jak bude večer, se dá jen těžko odhadnout.“

„Vy si s tím oba poradíte,“ mávl rukou Munro. „Sejdeme se v Cold Harbouru,“ připomněl Harrymu.

Let nebyl vůbec komplikovaný, ale když nalétával na přistání v Cold Harbouru, nebesa se otevřela a lily se z nich proudy vody. Hurrican už roloval směrem k hangárům. Pozemní personál už byl připraven. Měli na sobě overaly Luftwaffe, ale s čapkami RAF. Otevřel poklop a kaprálovi hodil své batohy. V hangáru spatřil stále stojící průzkumný letoun Fieseler Storch.

Protáhl se, zapálil si cigaretu. To už přijížděl džíp s Julií za volantem. „Vítám vás, naskočte si! Rychle!“ houkla na něj, protože se opravdu rozpršelo. „Dnes to zrovna na příjemný let nevypadá, že?“

„Svinské počasí.“

„Dlouhodobá předpověď byla ale slušná.“

„Třeba se to v noci změní. Jak se máte?“

„Vcelku dobře. Slyšela jsem, že vám Yankeeové nedají a nedají pokoj.“

„Pořád mne někam tahají,“ řekl Harry zcela nezúčastněně.

„Ale vy jste tvrdá palice, že?“

„Jsem spíš zatvrzelej parchant.“

Zahnula na hlavní vesnickou ulici. „Kam to jedeme?“ zeptal se Harry překvapeně.

„Odpočiňte si přímo v opatství. Lysander tu nebude dřív než za hodinu. Mě potřebují v hospodě. Musím připravit obědy pro pobřežní hlídku a vy také nejspíš něčím dobrým nepohrdnete.“

„Prima. Jak vůbec zvládnete zajišťovat provoz záchranných týmů? Vždyť Munro dal všechny vesničany vystěhovat.“

„To bylo. Posádky hlídek bydlí v chatkách na pobřeží, jejich rodiny jsou různě roztroušeny po celé vesnici. Cold Harbour je ale pořád pod přísným dohledem. Mají krycí zaměstnání, většinou farmaří. O víkendech drží služby.“

„Není to ale z hlediska utajení příliš riskantní?“

„To byste musel ty dobrovolné námořníky znát. Jsou to naprosto oddaní a disciplinovaní chlapi. Nikdo je ani neplatí. Tady ale něco dostávají, protože nemají jiné opravdové zaměstnání.“ Zabrzdila před hostincem. Harry si ihned všiml vývěsního štítu U oběšence. „Ten symbol je z tarotů, že? Kde jste k němu přišla?“

„Sama jsem ho namalovala.“

„Je to váš koníček? Karty nebo malování?“

„Taroty nejsou jen koníček, podplukovníku!“

„Tak to mi je budete muset vyložit!“ usmál se Harry a hodil svou bundu do džípu.

„To nejde,“ zavrtěla Julie rozhodně hlavou. „Vím toho o vás až moc,“ řekla a zmizela uvnitř.

V krbu plápolala polena. Osazenstvo hostince tvořila osmička mužů, čtyři hráli karty, jeden četl noviny a ostatní popíjeli u baru.

„Julie, kdes tak dlouho,“ hučeli jeden přes druhého. „To nás necháš umřít hlady!“

„Přestaňte vrčet!“ okřikla je vesele. „Závin je v troubě, zelenina i brambory jsou připravené. Stačí?“

„Nechte ji na pokoji,“ ozval se muž s novinami, „nebo vám všem napráskám.“ Námořníci se mohli uchechtat.

„Vysvětli to tady tomu zelenáči,“ poznamenal někdo v houfu. „Zecu, je to na tobě.“

Julie naznačila Harrymu, aby se posadil ke stolku u krbu.

„Zec Acland, kormidelník.“

Aclandovi bylo čtyřiatřicet. Působil jako švihák s mohutnou postavou a ostrými rysy námořníka. Na první pohled bylo zřejmé, že ho odchovalo moře.

„Podplukovník Harry Kelso,“ představil se.

„Jo, pilot pro hurricane.“ Zec mu podal ruku. Jeho stisk byl tvrdší než žula. „Chlapče, zrovna teď přemýšlím, který metál ti ještě chybí?“

„Nestojí za nic, koupil jsem je na blešáku v Camden Market,“ ošíval se Harry.

„Tak to jo,“ pokyvoval Zec chápavě hlavou. „Jak jinak byste k nim přišel, že jo?“

Ostatní z posádky se nepokrytě smáli. Harry postavil vak na zem. Pečlivě ho zkontroloval.

„Tam musí být opravdu něco cenného?“ otázal se Zec zvědavě.

„Plyšový medvěd,“ řekl Harry. Zapálil si cigaretu.

Všichni okamžitě ztichli. Pak se ale někdo z nich znovu rozchechtal. „Méďa?“

„Aha, to je talisman?“ poznamenal Zec skoro opovržlivě.

„Kdepak, nic takového. Tarquin létal s mým otcem v první světové válce a teď létá jako druhý pilot na všech mých misích.“ Někdo se opět nahlas rozesmál. Julie zrovna přinášela dva poháry s pintou piva.

„Já sloužil u námořnictva, kamaráde,“ podotkl Zec. „Na torpédových lodích nebyl ani centimetr, kde bychom nějakého takového maskota mohli uložit.“ Julie postavila poháry na stůl. „Podplukovník potopil Orsini.“ V hostinci by najednou bylo možno slyšet padat i špendlík. Všichni se dívali jen na Harryho.

„Opravdu?“ poznamenal Zec najednou zcela vážně.

Harry jen přikývl.

„Tam šlo ke dnu hezkých pár matrosů.“

„Sedm set čtyřicet osm,“ pozvedl Harry pohár. „To pivo má správný říz. Co jsem udělal špatně?“

„Podplukovníku, nezapomínejte, že jste se teď dostal do námořnické hospody. Všichni tady žijeme z moře. Bez ohledu na národnost, námořník je námořník. Naším společným nepřítelem jsou jen vlny a vítr.“

„Válka je prokleté řemeslo,“ doplnila Julie tiše.

„Podplukovníku, oni to nemyslí osobně. Vy za to nemůžete, válka je příčinou. Byl ten medvěd s vámi i tenkrát?“

„Zajisté.“

„Tak nám ho ukažte.“

Harry vytáhl Tarquina na světlo a posadil ho na bar. Nikdo se už nesmál. Nakonec promluvil jeden z námořníků. Tělesnou stavbou připomínal zeď a dojem mohutnosti jen dokresloval neupravený vous a rozcuchané vlasy.

„Jsi docela parádní, ty chlupatá potvoro. Ještě nikdy jsem žádného takového neviděl, fakt, na to bych mohl přísahat.“ Všichni se kolem Tarquina shromáždili. Julie se nakláněla přes bar.

„Je vážně k zulíbání. Můžeme tě nechat chvíli o samotě?“

„On je zvyklý,“ pousmál se Harry. „Večer stejně skončí v báglu.“

„Dnes v noci, kamaráde, nikam neletíš,“ naznačil Zec. „Bude hůř a venku to rozhodně na žádné lítání nevypadá.“

„Brigadýr si něco podobného určitě nemyslí,“ pokrčil rameny Harry. V ten samý okamžik Jack, Molly i Munro vešli dovnitř.

„Julie, drahoušku, co jste to zase ukuchtila,“ rozšafně se rozplýval brigadýr, „už se mi sbíhají sliny. Proč už ten závin není na stole?“

Večer za bubnování lijáku do oken starého opatství studovali operační mapu zahrnující pobřeží Cornishe, Kanál a část území Francie.

„Zde je cíl, dvě míle od vesnice Grougeville. Vyzvednete tam plukovníka Joberta. Pro de Gaulla má zásadní význam. Gestapo si mohlo nohy uběhat, aby ho dostali. Musíme ho mít tady v bezpečí.“

„Původně, pokud jsem to správně pochopil, měl podplukovník Kelso jistit můj let, protože jsme předpokládali jasnou měsíční noc. Předpověď ale říká něco zcela jiného.“ Zec Acland před chvílí přiložil do ohně a teď si zapálil dýmku. „Pletou se dost často. Vichr a liják vytlačí mlhu tak kolem půl čtvrté. Potřebujete pětačtyřicet minut na přelet. Pak měsíc bude pár desítek minut docela jasně svítit, ale to bude až skoro k ránu. Pokud tam váš pasažér přežije noc, budete si ho moci v tomto intervalu vyzvednout.“

„Zkušenosti jsou nad zlato,“ podotkl Munro. „Máme s nimi rádiové spojení. Není problém hodinu setkání posunout.“ Obrátil se k Harrymu. „Co vy na to?“

„Není co dodat,“ zamyslel se Harry. „Až na tu maličkost, že při rozednění nás bude vidět víc než dobře.“

„Proto vás tam také posíláme,“ usmál se Munro skoro škodolibě. „Pojďme se najíst, operační plán je uzavřen.“ Zec měl úplnou pravdu. Mlha se zvedla, pak přestalo i pršet a na jasné obloze byl zcela zřetelný půlměsíc. Nejdříve odstartoval lysander a zamířil nad volné moře.

Tyto letouny byly původně vybaveny dvěma kulomety hispano na podvozku a kryty kol pak nesly kulomet browning. To bylo ale ještě v dobách, kdy letoun sloužil jako průzkumný stroj. Pak byl přestavěn na zvláštní účely, neměl žádnou výzbroj a létal většinou tak nízko, že ho nezachytily ani radary. Pilot se většinou orientoval podle pozemních cílů.

Harry nechal Grantovi patnáct minut náskoku, pak odstartoval a srovnal letovou hladinu na dvou tisících stopách. Držel rychlost tři sta mil za hodinu. Lysander byl hluboko pod ním, Harry sestoupal níž, aby se mu ukázal, a pak znovu zaujal pozici ve dvou tisících.

Přeletěli francouzské pobřeží, zátoku a přímo pod sebou spatřili přistávací plochu. Reflektory jízdních kol určovaly přistávací dráhu ve tvaru písmene L. Přesně tímto způsobem dával francouzský odboj pokyn přistávajícím letounům. Harry kroužil nad terénem, Grant klesal na přistání. Ranní červánky však už na sebe nenechaly čekat.

Na letišti ve Fermanville asi 20 mil odtud držel službu Max a dva další piloti. Hráli karty, když je vyrušila poplašná siréna.

Velitel noční směny se vyjádřil prostě. „Máme tady pohyb, máme tady pohyb. Dva cíle. Okamžitá akce, koordináty vám dám přes rádio.“ Max a jeho přátelé v kombinézách přebíhali dráhu ke svým Bf 109. Stroje byly připravené k boji. Max převzal padák, natáhl si ho na sebe, pak i kuklu. Velitel letu odstartoval první a on za ním. Vzápětí startovali další.

Červánky opět přešly v denní šeď, déšť bubnoval do kabiny letounů. V třech tisících Harry prolétal potrhanými mraky a kroužil. Byl si vědom Grantova letounu pod sebou. Pak se najednou z nízkých mraků vynořila stodevítka a začala se připravovat na útok.

Harry okamžitě sestoupil. V střemhlavém letu hurricane vyvinul až čtyři sta mil za hodinu. Vnímal pohyb na pravé straně, uvědomil si, že je to další stodevítka. Na honičku ale nebylo ani pomyšlení. Lysander představoval prioritní úkol. Pověsil se za stodevítku, jeho čtyři kulomety vyplivly obsah zásobníků a letoun před ním přišel o celý ocas. V ten samý okamžik přišel útok druhé stodevítky z boku. Hurricane se začal povážlivě kymácet. Plexisklo bylo roztříštěné, kokpit dostal několik přímých zásahů. Střepiny Harrymu roztrhly levou tvář. Harry strhl letoun, a když se mu druhá stodevítka dostala do mířidel, vypálil. Letoun Luftwaffe okamžitě explodoval a přestal existovat.

Pobřeží Cornishe bylo patnáct mil před ním. Lysander ve výšce osmi set stop mířil bezpečně domů. Grant se díval nad sebe a věděl, co se tam dělo. Bohužel vnímal i další věci, které Harry vědět nemohl. Hurricane za sebou nechával kouřovou clonu a z mraků se v střemhlavém letu vrhal vpřed další Me109.

„Toho už nezachrání nic, snad zázrak,“ vykřikl Jobert. „Ještě nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Zázrak by byl málo,“ sykl Grant. Oznámil rádiem do Cold Harbouru, jak se věci mají. „Očekávaný přílet za patnáct minut, ale hurricane je značně poškozen. Vyšlete záchranný člun.“

Max na druhé straně bojového prostoru věděl dobře, jak skvělý obrat hurricane udělal. S uznáním kvitoval i sestřely obou německých strojů, ale teď věděl, že hurricane je jeho další kořistí. Zjevil se jako blesk. Objevil se za britským letounem, aby ho dorazil.

Hurricane začal ztrácet rychlost, Max ubral plyn a zaujal postavení vlevo od nepřítele. Druhý kanál rádia měl nastavený na frekvence RAF a teď se rozhodl, že vysílačku použije.

„Ahoj, Tommy, odvedls skvělou práci, ale teď nadešel čas z letounu vyskočit, nebo se budeš škvařit jako steak na grilu.“ Harry okamžitě poznal, kdo je teď jeho soupeřem. Každičký coul jeho duše mu říkal, kdo sedí v nepřátelském letounu.

„Ahoj, Maxi, už jsme se dlouho neslyšeli.“

„Bože! Harry, jsi to ty!“ Hurricane začal klesat.

„Myslíš, že na pobřeží doletíš?“ zeptal se Max.

„Není to zrovna pravděpodobné, ale zkusím to.“ Harry silně krvácel. „Mašinka mne už zrovna moc neposlouchá. Jak se má mutti?“

„Bože můj, Harry, bacha!“

„Řekni jí, ať na sebe dává pozor. Aspoň podle toho, co jsem slyšel, Himmler čeká na svou šanci.“

„Harry, pozor! Pozor! Rozpadá se ti trup!“

Ve vysílačce to zachraptělo. „Tady je pobřežní hlídka Lively Jane. Domovský přístav Cold Harbour. Kelso, jedeme si pro vás. Udejte pozici.“ V ten okamžik se odmlčelo i rádio a vyvalil se z něj kouř.

Moře bouřilo, podle stupnice vál vichr čtvrtého stupně. Lively Jane se plnou parou hnala po burácejících vlnách. Byla to záchranná loď o hmotnosti 15 tun, poháněná dvěma motory o síle pětatřiceti koňských sil z produkce Watsonova loďařství. Nesla posádku 8 mužů. V případě opravdového nebezpečí a špatného počasí by unesla až padesát lidí. Patřila k několika typům lodí, které byly schopny znovu vyplout k záchranné operaci prakticky okamžitě. Dalo by se říct, že vlastně byla na moři pořád. Zec stál v zadní části lodi u kormidla, zatímco ostatní muži plnili své úkoly na palubě a ve strojovně. Molly v pracovní kombinéze a žluté záchranné vestě stála za Aclandem. Vedle ní na stolku ležel lékařský kufřík.

„Má šanci, Zecu?“ otázala se vyděšeně.

Lively Jane se prudce naklonila na bok a nabrala velké množství zelené vody. Molly sklouzla na kolena. Pomohl jí vstát jednou rukou. „Mám dost co dělat postarat se o Jane, a na tebe už pozor dávat nemůžu, dámo,“ zavrčel. „Jdi dolů k ostatním a modli se.“ Poslechla ho. Zec změnil rychlost a znovu se vrhl do boje se zuřícími vlnami.

„Plameny,“ vykřikl Max do vysílačky. „Hoříš!“ Max znovu ubral plyn a zaujal pozici pozorovatele. Oheň je pro stíhacího pilota tou nejhorší noční můrou.

Harry byl teď v patnácti tisících. „Máš asi pravdu. Rád jsem si s tebou popovídal, Maxi. Snaž se, ať do našeho dalšího setkání zas neuběhne tolik let,“ hučel do mikrofonu.

Zase Folkestone, k sakru! Popadl výsadkářské vybavení, odtrhl poklop a rozepnul pásy. Všude už čpěl benzin a šlehaly plameny. První z nich mu už olizovaly i boty. Naklonil hurricane na křídlo a vypadl ven.

Hlas Zeca Aclanda se nesl vzduchem. „Jste tam ještě? Podplukovníku, potřebujeme vaši pozici! Slyšíte mě?“ Max mu skočil do frekvence. „Poslouchej mě. Tady je přátelsky naladěný pilot Luftwaffe. Ten váš právě vyskočil. Zapište si jeho pozici.“ Max předal údaje, poté přešel do střemhlavého letu a sledoval klesající padák vedle levého křídla.

Znovu lilo jako z konve a dul silný atlantický vichr, nekonečné vlny a pěna na nich dole byly mimo viditelný dosah. Bože, pomyslel si Max, v téhle slotě ho nikdy nenajdou. Pak najednou dostal spásný nápad. Prudce odtrhl váček s barvou od svého levého kolene. Byla to jediná šance. Odtáhl poklop a znovu sklonil příď letounu.

Harry se vznášel na vlnách v nafukovací vestě a snažil se zbavit padáku. Vlny byly tak vysoké, že neviděl ani vycházející slunce pod bouřkovými mraky.

Stodevítka kroužila nalevo od něj, měla to k němu jen pár set yardů a z hlediska výšky to bylo ještě mnohem méně. Harry byl překvapen, co jeho bratr provádí. To už ale messerschmitt letěl s ohromující rychlostí skutečně těsně nad úrovní moře. Max pilotoval s otevřeným kokpitem a vykláněl se ven. Odhadoval, v kterém okamžiku váček s barvou odhodit. Spadl necelých padesát stop od Harryho. Voda se okamžitě začala barvit žlutě.

Harry zabral rukama a snažil se dostat doprostřed skvrny, zatímco Max vystoupal na tisíc stop a čekal na Lively Jane blížící se od severu.

Někteří námořníci začali hrůzou vykřikovat, když nad sebou spatřili letadlo s kříži Luftwaffe a s hákovým křížem na ocase.

„Lively Jane,“ ozvalo se ve vysílačce. „Je na jih od vás, asi tak jednu míli. Shodil jsem mu náš barvicí váček, hledejte žlutou skvrnu. Budu tady kroužit tak dlouho, dokud nebude na palubě. Jestli se vám to nepovede, tak jste na maděru!“

„Nevím sice, jakou to hrajete hru, ale budeme tam,“ poznamenal Zec. Max zmizel za obzorem. Zec měl tolik práce, že ho ani nenapadlo to nejpodstatnější, kde by Luftwaffe sebrala pilota mluvícího tak perfektní angličtinou?

Bože, voda u Folkestonu byla tak studená. Harry se houpal na vlnách jako špunt od láhve, batoh na popruhu se vznášel za ním.

„Kamaráde, je to vážně zlé,“ sděloval mezi vlny. Přitáhl si Tarquinův útulek blíže. V tom znovu zaslechl burácení motoru. Maxova stodevítka byla zase zpátky. Baron letěl v nízké výšce a kýval na něj křídly. Pak se na chvilku ztratil, aby se opět znovu objevil přímo nad ním.

„Ty jsi blázen, Maxi,“ šeptal si pro sebe Harry. „Vypadni odsud, dokud máš dostatek paliva! Vypadni!“ Žlutá skvrna se neustále rozšiřovala, Harry se vznášel přímo uprostřed. Když ho vlna vynesla na hřeben, spatřil Lively Jane sto yardů vlevo. Znovu šel pod vodu, ale to už záchranný člun nabíral ten správný obrat.

Harry byl k smrti vyčerpán. Neměl už sílu bojovat. Když ho vlna znova vynesla na hřeben, spatřili ho i z paluby. Dva muži skočili do vln a vzali ho mezi sebe. Další ruce mu pomohly přes zábradlí. Pak si už jen pamatoval, jak klečel v zadní kajutě a zvracel slanou vodu.

Molly u něj stála a snažila se mu pomoci. „Ta tvář, nevypadá to dobře,“ špitla k Zecovi.

„Máte ho nebo ne?“ ozvalo se naštvaně ve vysílačce.

„Jistě, pane, máme,“ řekl klidně Zec. „Musím vám poděkovat. Zachránili jsme ho jen díky vám! Ještě jednou děkuji!“ Harry se vyhrabal na nohy. „Půjčte mi ten mikrofon,“ zasípal. „Maxi, tak tady jsem.“

„Harry, pořád na tebe myslím.“

„Já taky, a nezapomeň říct mutti, ať na sebe dává pozor.“

Německý letoun začal prudce stoupat. Pak se ztratil v šedi nastupujícího rána jako duch.

Někdo z posádky Harryho podepřel, Molly ho chytla okolo ramen. „Kdo to k sakru byl?“ vybuchl Zec. „Na co si to s námi hrál? Vždyť mluvil jako Američan!“ Mračil se jako moře kolem nich. „K sakru, když na to teď myslím, vždyť měl stejný hlas jak vy!“

„Jak by také ne,“ usmál se Harry chabě. „Byl to totiž můj brácha. Max, mé dvojče, víte.“

Na ošetřovně v opatství Harry v pyžamu dostal morfiovou injekci. Molly starostlivě prohlížela jeho roztrženou tvář.

„Je to vážně tak zlé?“

„Mohlo to dopadnout hůř.“

„Nemocnice?“

„Máš ke mně docela malou důvěru,“ zasmála se Molly. „Jsem totiž opravdu dobrý chirurg, víš. Pár stehů a bude to. Takových deset. Harry, na tváři ti zůstane nádherná jizva. Holky si budou moci nohy uběhat.“

„Vypadni odtud!“ naštvaně poznamenal Harry, ale nemyslel to zle.

„Co tě nemá, Harry,“ bavila se Molly, „teď laskavě zmlkni a zůstaň chvilku v klidu.“

Po chvilce se ve dveřích ošetřovny objevil Munro. „Mohu?“

„Grant a ten plukovník? Dokázali to?“ otázal se Harry. „Aspoň doufám.“

„Jistě,“ přikývl Munro. „Okamžitě po natankování odletěli do Londýna. Jack jel s nimi. Plukovník o vás prohlásil, že jste hrdina extraordinaire a prý požádá de Gaullea, aby vás jmenoval Rytířem čestné legie.“

„No, to snad ne,“ zavrčel Harry.

„To ještě není všechno. Mluvil jsem s Teddy Westem. Doporučí, aby vám štáb udělil stužku k Řádu za vynikající službu.“

„Čím dál tím horší.“

„Je na vás pyšný, Harry. Vždycky vás tak trochu protežoval a považuje vás za svého nejlepšího přítele.“ Brigadýr se zastavil ve dveřích. „Jsme s vámi, oba dva. Popovídáme si později.“

„Tak vidíš!“ neodpustila si Molly. „Vždycky se chováš, jako kdybys všechno musel udělat sám. Není to pravda. Dneska ti pomohl Max a Zec, Munro i West.“

„A ty taky.“

„To je samozřejmost. Chudák jsem tady já, pořád na někoho mrkám a on to nevidí!“

Dříve než mohl rozumně odpovědět, objevila se na ošetřovně Julie. „Jak se má náš hrdina?“

„Stačilo jedno morfium a deset štychů a už je zase jako ze škatulky. Dokonce si dojde už sám na oběd.“

„Mám ale problém,“ mrzutě poznamenal Harry. „Nemám tady náhradní uniformu. Umím si docela dobře představit, jak vypadá ta vykoupaná.“

„Uvidíme, co je ve skladu,“ odpověděla usměvavě Julie. „Jsme předzásobeni.“

Harry s Molly šli za ní. Prošli chodbou ke dveřím na konci chodby. Aladinova jeskyně vydala své poklady. Kulomety byly vyrovnané v řadě, osobní zbraně ležely na prostorném stole. Všude tu také viselo různorodé oblečení, německé i britské uniformy, civilní pánské i dámské šaty.

„Jsou z Francie,“ vykládala Julie. „Vybavujeme jimi naše agenty, když jdou přes frontu. Copak tu budeme mít pro našeho vzduchoplavce? Podplukovník Luftwaffe? Ne, to ne. Vida, tady je anglická výstroj. Určitě vám padne jako ušitá. No jo, ale jenom v hodnosti kapitána. Přežijete to?“

„Dejte mu jen slušný svetr a kalhoty,“ rozhodla Molly. „Pořádná svačinka, dvě sklenice vína a já ho pak v posteli už nějak udržím.“

„Harry, vyberte si sám,“ pokrčila rameny Julie. „Máte tady vše, co potřebujete. Spodní prádlo, košile, boty i ponožky.“

„Počkám na tebe v knihovně.“ I Molly nechala Harryho samotného.

Sešly dolů do kuchyně, kde Julie rychle dokončovala oběd. „Mohu ti nějak pomoci?“

„Nijak zvlášť.“ Julie zkontrolovala kuře v troubě. „Drahoušku, toho mít nemůžeš,“ řekla, aniž se otočila.

„Toho nemůže mít žádná,“ dodala Molly.

„Tak, proč si potom děláš starostí? I jeho život má ohraničený čas.“

„Julie, jsme ve válce. A v té si každý bere, co chce.“

„Je to na tobě, drahá.“

„Ale není. Moc toho sama nezmůžu.“

Munro se při obědě snažil být rozšafným dobrodincem a tak trochu připomínal vzdáleného strýčka starajícího se o své hosty.

„Jak se má tatínek?“ zeptala se Molly. „Generálmajor Sobel patří do Ikeova štábu a má na starost koordinaci námořnictva a letectva.“

„Prima,“ prohodil Harry. „Jak je tady dlouho?“

„Měsíc,“ řekla Molly.

„Nepracoval náhodou rovnou na ministerstvu?“

„Ano.“

„Pak tedy je pro koordinace tím pravým člověkem.“

Molly dostala vztek a byla krásnější než předtím. „Je mu padesát a na válečnou uniformu je už starý až dost. Je stejný, jako byl tvůj vlastní, víš! Létal jen za Francouze v Lafayettově eskadře v šestnáctém roce. Bylo mu tehdy, myslím, jednadvacet.“

„Tak to jsem zase trochu ulétl se svou jedovatostí. Promiň.“

„Dost často, Harry,“ řekla Molly ledově, „dost často někam uletíš.“ Vstala a odešla.

„Tak to se ti moc nepovedlo,“ poznamenala Julie, když sklízela ze stolu.

„Jděte všichni někam,“ rozmrzele poznamenal Harry. „Je mi nanic. Jdu do postele.“ Zvedl se a raději také zmizel.

O něco později ležel v temné místnosti, zíral do stropu a kouřil cigaretu. Pak se ozvalo cvaknutí a Molly vklouzla k němu pod pokrývku.

Přitáhl ji k sobě.

„Grant se s lysanderem vrátí v podvečer.“

„Prima.“

„Harry, co s námi bude?“

„Tak to ví pouze pánbůh,“ sykl a znovu se k ní v bezedné temnotě přitiskl.

Dva dny v Munroově bytě Harry jenom lenošil. Nyní ale musel do Guyovy nemocnice, kde mu na ambulanci Molly domluvila převaz. Chytil taxíka a rozjel se tam. Na recepci se ohlásil a pak se posadil na jednu z lavic. Byla tu spousta pacientů, ale jeho dlouho čekat nenechali.

„Tudy, podplukovníku,“ vyzvala ho sestra.

Prošel chodbou až k chirurgickému sálu. Molly v bílém plášti seděla za stolem.

„Tak už jsi tady. Podíváme se na to. Řekni panu profesorovi Josephovi, že jsme připraveni,“ oznámila sestře.

„Bude to bolet?“ zeptal se Harry skoro zděšeně.

„Vůbec o tom nepochybuj. Nejlepší je všechno udělat rychle.“ Zkušeným pohybem strhla náplast z rány. „Nebylo to snad tak hrozné?“

„Úplně strašné ne.“

Ve dveřích už stál, na první pohled příjemný muž s šedými vousy v bílém chirurgickém plášti. „Výborně, Molly, tak co tu máme dnes?“

„Podplukovníka Kelsoa s mírným zraněním z leteckého souboje,“ řekla. „Spadl do moře, a tak měl ránu docela dobře vyčištěnou.“

„Podíváme se na to.“ Doktor prohlížel Harryho ránu. „Molly, zasloužila byste metál. Skvělá práce. Podplukovníku, jizva vám tam ale zůstane.“ Doktor se vzdálil.

„Nebudeme to už ani zalepovat. Slaná voda odvedla svou práci a rána je prakticky zhojena. Zbytek už necháme na vzduchu,“ rozhodla Molly. Ze skříňky vzala plechovku. „Trochu antiseptika a bude to už úplně v pořádku.“

Když skončila, Harry se zeptal: „Co teď budeš dělat? Pojď se mnou na oběd.“

„Asi bych mohla,“ připustila. „Volal ale strýček, chce tě hned na Haston Place. Čeká tam na tebe generálmajor West.“

„Tak jo. Třeba se na ten oběd dostaneme později.“

„Uvidíme, vrátím se hned,“ rozloučila se už ze dveří.

Na její zvoněni v Haston Place jí přišel otevřít Jack Carter. Políbil Molly na tvář a pak silně stiskl Harrymu pravici.

„Jsem rád, že vás zase vidím,“ přiznával.

„Taky si tak připadám,“ usmál se Harry.

Z obývacího pokoje k nim dolehl bujarý smích. V místnosti seděl Munro, West s jakýmsi americkým generálmajorem s odznakem pilota. U okna však na Harryho čekalo největší překvapení. Sám generál Eisenhower.

„Co má toto znamenat?“ zeptal se Harry Molly tiše. „To vypadá na nějaké velké spiknutí!“

„Promiň, Harry,“ špitla. Odběhla ke generálmajorovi a políbila ho na tvář. „Ahoj, tati.“

Eisenhower vstal a podával Harrymu ruku. „Podplukovníku, jste neobyčejný muž. Myslím, že se zatím s otcem slečny Molly neznáte. Tom Sobel.“

Sobel byl střední výšky s černými vlasy a černým knírem. Zatím vůbec nešedivěl. Jeho tvář dávala na první pohled tušit, že je vojákem. Sobelovy rysy jasně odpovídaly tomu, že je zvyklý velet a nepůsobit nerozhodně. Jeho stisk ruky byl přímý a silný.

„Synku, jsem potěšen, že jste tady.“

„Výborně. Zábava teď skončila a můžeme přejít k důležitějším věcem,“ vzal si slovo Eisenhower. „Pamatujete se, Harry, měl jste na rozmyšlenou týden?“

„Už jsem vám jednou řekl, pane generále, jak bych si zbytek války představoval,“ namítl Harry.

„Poslouchejte mě,“ vložil se do hovoru Sobel. „Létal jsem v Lafayettově eskadře a také se mi nechtělo se nechat přeložit. Protože mne ale potřebovali, nakonec jsem to udělal. Totéž je to s vámi. Vaše služební záznamy v RAF jsou natolik skvělé, že teď je čas převléknout uniformu a sloužit své vlasti.“

Zavládlo hrobové ticho. „Stačí, když teď vydám rozkaz,“ připomněl se Eisenhower.

„Doufám, že stále platí naše dohody,“ měkce poznamenal West. „Američané dostanou stejnou hodnost a přejdou pod americké velení s tou výjimkou, že pokud není jejich operační přidělení ukončeno, mohou tuto sérii s britskými jednotkami dokončit. Myslím, že podplukovník Kelso má před sebou ještě spoustu letů.“

„Co má tohle znamenat?“ zamračil se Eisenhower.

„Podplukovník Kelso právě zahájil své operační přidělení v jedné z letek, které mají přísně tajné úkoly.“

„Kolik mu zbývá operačních letů?“ vybuchl Sobel.

„Vzhledem k tomu, že právě začal a v programu podobných letek se zvláštním určením je šedesát letů, tak mu jich zbývá ještě devětapadesát.“ Pak se s nevinným úsměvem obrátil k Ikeovi. „Samozřejmě, že mu počítáme i lety s vámi, generále.“

Eisenhower zíral na Westa jako na zjevení, ale pak vybuchl v hurónský smích. „Vy jste ale liška jedna podšitá,“ chechtal se. Sobel se jen uculoval. „Brigadýre, vy v tom nejspíše také budete mít prsty. Vyhráli jste, máte ho mít. Od zítřka má ale na sobě americkou uniformu.“ Obrátil se k Harrymu. „To je rozkaz, podplukovníku.“

Munro se už jen lehce uculoval. „S tím jsme už také počítali. S Kelsoovým krejčím na Savile Row je to již domluveno. Vzal si noční službu, pane.“

Eisenhower se ušklíbl. „Když vy dva něco chystáte, tak neponecháte nic náhodě, co?“

„Víte, pane, my chtěli, aby se vám líbil. Navíc, jak jistě víte, má dnes ve tři hodiny v hotelu Connaught přijmout Rád čestné legie přímo z rukou de Gaullea.“

„Panebože,“ zbledl i Harry.

„A zítra dostane druhou stužku k Medaili za vynikající službu. V jedenáct v Buckinghamském paláci.“

„Máte vy vůbec svou hlavu?“ smál se Eisenhower na Harryho účet. „Ti dva se o vás starají jako o nemluvně.“

„Molly,“ přešel Munro na mnohem praktičtější notu. „Odvez ho rovnou odtud na Savile Row a zjisti, zda krejčí odvedl dobrou práci. Pro de Gaullea musí být jako ze škatulky. Generál si na to potrpí.“

„Jděte všichni k čertu,“ zlobil se už Harry doopravdy. Práskl dveřmi. Molly vyběhla za ním.

„Doktorko, nespouštějte ho z očí,“ houkl za ní Ike.

Pan Crossley s pomocníkem na Savile Row rozložili nový americký stejnokroj na stole.

„Je mi moc líto, ale většinu součástí uniformy jsme získali ze skladu,“ omlouval se krejčí. „Omlouvám se, podplukovníku,“ dodal krejčík, když mu předváděl nový americký stejnokroj odpovídající hodnosti podplukovníka v britské RAF.

„Takže to máme dvě vycházkové uniformy, ale protože vím, jak si potrpíte na letecké kombinézy, jsou také dvě. Nezapomněli jsme ani na všechny stužky a na špendlíky na medaile.“

„Koukám, že nějak předbíháte čas,“ zamračil se Harry. „Už jste sem přišili i Rád čestné legie a stužku za zásluhy.“

„To máte jedno, pane,“ uklonil se krejčí, „čas jsou peníze.“

„No tak, Harry,“ pobídla ho Molly, „předveď se!“

Harry zmizel s asistentem krejčího v převlékárně.

Když se vrátil, měl na sobě krémové kalhoty a hnědou blůzu, kterou tak měli v oblibě všichni důstojníci amerického armádního letectva. Stříbrné perutě se nacházely nad medailemi v levé části. Perutě RAF se přesunuly nad pravou kapsu.

„Působivé,“ pokyvoval Crossley. „Jakou čapku si vyberete, brigadýrku nebo lodičku, plukovníku?“

„Obě dvě.“

Harry si nasadil lodičku na své slámové vlasy a prohlížel se v zrcadle. „Tak tohle nejsem já.“

„Nesmysl, vypadáš skvěle,“ zářila Molly. „Jsi okouzlující.“

„Ještě jednu věc, pane podplukovníku. Měl byste nosit i stužky symbolizující americkou válečnou kampaň. Vždyť přece sloužíte pod svou vlajkou. Zjistím, jak to je. Vše připravím.“

„Už musíme jít,“ poznamenala Molly, když se podívala na hodinky. „Čeká nás generál de Gaulle. Pošlete vše na Haston Place, pane Crossley.“

„Spolehněte se, doktorko. Georgi, jdi panstvu otevřít.“

Vyšli ven do mdlého slunečního svitu. Molly se do Harryho zavěsila. „Vypadáš naprosto skvěle, všichni si sednou na zadek,“ poznamenala, když mávnula na taxík.

Generál de Gaulle nevyužíval apartmá 103 v hotelu Connaught od roku 1943, ale pokoje byly neustále k dispozici pro vysoké důstojníky jeho štábu.

„Počkám,“ oznámila Molly v recepci, když se ohlásila.

„Jsi horší než čert,“ zlobil se Harry. „Nejvyšší velitel ti nařídil, abys na mne dávala pozor, a tak to uděláš do důsledků.“ Harry pokynul úředníkovi za přepážkou. „Podplukovník Kelso a doktorka Sobelová. Generál de Gaulle nás očekává.“

„Samozřejmě,“ úslužně prohlásil recepční.

„Tento hotel mám moc ráda,“ poznamenala Molly, zatímco čekali na audienci. „Říkalo se mu Coburg a měl cosi společného s princem Albertem. Král Jiří však odmítl všechna německá jména v královském okolí, a tak hotel dostal jméno Connaught.“

„Každý den se vytasíš s něčím novým.“

„Podplukovník Kelso,“ ozvalo se za nimi. Mladý francouzský kapitán znejistěl, když spatřil Molly. „Ta mladá dáma patří k vám?“

„Jistě, je tu na Eisenhowerův přímý rozkaz. Doktorka Sobelová.“

„Tak promiňte.“ Kapitán vyloudil na své tváři ten nejšarmantnější úsměv. „Následujte mě, prosím.“

„Plukovník Jobert vás očekává v generálově starém apartmá,“ dodal na schodech. „Chce vám poděkovat osobně.“

Došli ke dveřím označeným číslem 103. Vpustili je dovnitř. Generál de Gaulle seděl u kávového stolu, na kterém ležela krabička v marocké kůži. Jobert v uniformě stál opodál a když Harryho spatřil, velmi přátelsky ho přivítal.

„Koukám, že již máte americký stejnokroj, podplukovníku. Jste pozoruhodný člověk. Do smrti vám nezapomenu, že jste mi zachránil život.“

„Mohu vám představit doktorku Molly Sobelovou? Je tu na přímé přání nejvyššího velitele.“

„Protože víme, že podplukovník byl vážně raněn, je to pro nás opravdová čest,“ odpověděla Molly.

„Otcem doktorky Sobelové je generálmajor USAAF Sobel z hlavního štábu,“ doplnil Harry.

„Skvělé,“ odvětil Jobert a obrátil se ke generálovi sedícímu u stolku a zcela nezúčastněně kouřícímu cigaretu. „Generále, s vaším dovolením.“

De Gaulle blahosklonné přikývl, Jobert otevřel krabičku a přišpendlil insignie Rytíře čestné legie na Harryho blůzu. Políbil ho na obě tváře podle francouzského zvyku, ustoupil a obřadně zasalutoval.

„Republika vám děkuje, ale teď už je čas, musím jít,“ bylo jediné, co de Gaulle řekl.

Harry vysekl parádní postoj a zasalutoval mu. Obrátil se k Molly a naznačil jí, že musí jít. Když vyšli na chodbu a mířili ke schodišti, oba dva se od srdce rozesmáli.

„Republika vám děkuje,“ zanotovala velmi hlubokým hlasem. „Ten chlap nemá nikoho rád. Winston a Eisenhower s ním mají šílené problémy.“

Harry se snažil řád sundat. „K sakru, hudroval roztrpčeně.“

„Počkej, já to udělám. Kde máš krabičku?“

Když sešli dolů, podal jí krabičku i s řádem.

„Nech si ten metál,“ rozhodl Harry. „Jako suvenýr.“

„Počkej, to přece nejde.“

„Proč by to nešlo? Trvám na tom. Stejně hned dostanu další. V jedenáct v Buckinghamském paláci! Přijdeš také?“

„Harry, moc ráda…“ Bylo patrné, v jakém je rozpoložení. Držela se ho za ruku. „Musím tě ale opustit.“ Právě kolem projížděl taxík, který někoho vyložil. Mávla na řidiče. „Mám noční směnu v nemocnici, a ta se vždycky protáhne hodné do rána,“ řekla omluvně.

„To zvládneš, nezapomeň. V jedenáct v paláci!“

„Jak bych mohla?“ políbila ho na tvář, vklouzla do vozu a byla pryč.

Služba ji opravdu dala zabrat. Provedla tři operace do půlnoci, pak utrmácená a vyčerpaná usnula na lůžku pro personál. Probudila se kolem osmé, nasnídala se v kantýně. Zrovna se chystala odejít, když se v interkomu ozvalo její jméno.

„Doktorka Sobelová, prosím na sál.“

Mladého a opilého vojáka porazil autobus. Měl levou plíci protrženou od zlomeného žebra.

„Tady operační sál tři. Připravte ho, jsem tam hned.“

Vojáka odvezli a ona se vrhla po nejbližším telefonu. Volala Harrymu.

„Munro,“ ozval se její strýc.

„To jsem já. Řekni prosím Harrymu, že nemohu. Jsou tady všude kolem zranění. Já to vážně nestihnu. Je mi to moc líto.“

„Neboj.“

Harry vešel do obýváku v perfektně vyšňořené uniformě. „Můj bože, vážně vypadáte úchvatně,“ uznal i Munro. „Mám pro vás ale špatné zprávy. Nestihne to.“

„Vážně ne?“ pokrčil rameny Harry. „Když člověk potřebuje doktora, tak si na něj neudělají čas. Stejně se ale půjdu projít.“

Navlékl se do vojenského kabátu, který mu také připravil krejčí Crossley, a vyšel ven. Nepršelo, i když obloha vyvolávala dojem, že se co nevidět otevře. Kouřil a bez cíle se toulal ulicemi. Myslel na jediné: na Maxe a jejich souboj nad Cornwallem. Ten jeho hlas! Co to jen ten Zec říkal? Vždyť měl hlas jak vy!

Harry byl přesvědčen, že Max matce všechno vyřídil. I ona by byla potěšena toho rána, když mířil do paláce. Mohl si ale být úplně jistý?

Mávl na taxík. „Do Buckinghamského paláce,“ naznačil řidiči.

Zapálil si cigaretu, zatímco řidič poznamenal: „Jedete si pro metál, šéfe?“

„Kdepak, nic takového.“

„Jste přece Amík, a takoví metály dostávají.“

„Máte pravdu,“ odsekl Harry a vmáčkl se do sedadla.

Lilo jako z konve, když zpět procházel branami nádvoří. Policista ve službě salutoval. Harry mu odpověděl. Před bránou na chvíli zaváhal. Pozoroval davy lidí proudících sem a tam. Vedle něj už ale přibrzďoval štábní vůz s Munroem naklánějícím se z okna. „No tak, my se o vás postaráme.“

Harry se vtěsnal do vozu a zavřel za sebou dveře. „Vy vážně musíte být u všeho, brigadýre?“

„Chtěl jsem tu být dřív a jít s vámi, ale zapovídal jsem se na ministerstvu války. Tak nám ten metál aspoň ukažte.“

Harry vzal krabičku a otevřel ji. „Totéž, co předtím.“

„Harry, nikdy to není totéž. Co říkal král?“

„Řekl, že se pro něj předávání medailí nějakému Kelsoovi stane běžnou rutinou, a královna si neodpustila poznámku o tom, že jsem přestoupil k jiným barvám.“

„To je přece prima, ne,“ poklepal Munro svého řidiče na rameno. „Najdi nám pěknou putyku. Tady podplukovník a já budeme spolu oslavovat. Škoda, že se k nám nemůžeš přidat. Řídíš!“

Harry vytáhl pětku z peněženky a zasunul ji do řidičovy kapsy košile.

„Jacku, to máš na večer.“

„Podplukovníku, to mne chcete vážně upít k smrti? Za takový balík se z té opice už nikdy nevyhrabu.“

„Ví Eisenhower, jak mne Max zachránil? Vlastně, kolik lidí to vůbec ví?“ zeptal se Harry vážně.

„Jedině mí vlastní lidé, Harry. Myslím, že je to tak lepší. Dokonce o tom nic nestojí ani v oficiální zprávě. Vyskočil jste ze zničeného letounu a Lively Jane vás vyzvedla. Konec hlášení.“

Jack zajel k chodníku před hostinec Grenadier blízko paláce St. James. Byla to hezká a útulná hospůdka. Před obědem tu nebylo ani přeplněno. Munro, také v uniformě, zamířil rovnou k baru. Hospodský s vyhrnutými rukávy se pyšnil úctyhodným tetováním.

„Co vám mohu nalít, brigadýre?“

Munro zcela bezostyšně na tehdejší dobu pronesl své přání. „Podplukovník byl právě přeložen z RAF k americkému letectvu a navíc dostal svou druhou medaili Za zásluhy. Připnul mu ji sám král. Myslím, že máme co oslavovat. Chápu, že šampaňské by bylo víc než zbožným přáním, ale…“

„Ne pro vás, pane. Shodou okolností mám jednu láhvinku v ledničce. Slíbil jsem ji jednomu lordovi z Kensington Palace. Bude muset ale počkat. Sám jsem matros, pane. Sloužil jsem jako velitel obsluhy dělové věže. Pánové, prosím, posaďte se.“

Vybrali si kóji u okna. Munro nabídl Harrymu cigaretu. „Tak a je to. Nakonec vám sekne i ta americká uniforma.“

„Zdá se.“

Hospodský přinášel kbelík s ledem, láhev a dvě skleničky. „Moët, pánové. Bude vyhovovat?“

„Jedině za podmínky, že si přinesete třetí skleničku!“ dodal Harry.

„Podplukovníku, opravdu nevím, zda je to vhodné…“

„Budeme potěšeni,“ přidal se Munro. „Takže se moc neupejpejte. Já zatím vytáhnu špunt a vy si najděte to sklo, ano?“

Láhev otevřel s převelikou zručností a začal nalévat, právě v okamžiku, kdy se hostinský vrátil. „Na podplukovníka Harryho Kelsoa, na vás, důstojníku od Navy, a třeba i na moji maličkost! Na statečné muže, kteří stavějí službu nade vše ostatní!“

Hostinský byl očividně potěšen. „Děkuji vám, brigadýre, zbytek už vám ale nechám.“ Zaváhal. „Pokud byste chtěli něco zakousnout, má choť ukuchtila pořádný kus masa a brambory. Hosté se k nám jen hrnou.“

„Zní to opravdu pohádkově,“ usmál se Munro. „Harry, co vy na to?“

„Samozřejmě.“

Hostinský zmizel v kuchyni za barem. Do podniku vešli čtyři vojáci, ale když spatřili Munroa s Harrym, dali se na kvapný ústup.

Munro dolil skleničky. „Když jste včera odešel, Ike se zlobil a prohlásil, že už jste se dost vyřádil v leteckých soubojích. Máte prý sundat bojovou kombinézu. Kurýrní lety jsou O.K., dělat mu osobního pilota taky, ale eskapády jako ta vaše poslední, jsou pro vás tabu.“

„Myslíte to vážně? Žádné další zvláštní úkoly?“

„Nechejme mu pocit, že má pravdu, Harry. A vy taky, chlape, vydržte aspoň chvíli sedět na jednom místě. Aspoň na čas si dejte pokoj.“

Hostinský přinášel záviny a příbory na podnose. „Nechte si chutnat, pánové.“

Munro prořízl kůrčičku a posloužil si. „To je blaho. Vrátil jsem se právě do klukovských let na Etonu,“ mumlal s plnou pusou.

Harry se také pustil do jídla. „Jsem už tady čtyři a půl roku, najedl jsem se dost různých hospodských blafů v různých putykách a teď mi chcete říct, že ze mne uděláte pošťáka?“

„Nic takového jsem neřekl, Harry. Jste na to dobrý, příliš dobrý. Umíte létat na všem, i na letounech Luftwaffe. To umí málokdo. Jste prostě mimořádně nadaný.“

„Mám to tedy chápat tak, že mne nepřeložíte?“

Munro nalil skleničky. V láhvi už nezbyla ani kapka. „Můj drahý příteli, nesmíme přece zapomínat, že kolem nás zuří válka.“

Zničení dvou stodevítek bylo tak rychlé, že operační důstojník ve Fermanville neměl ani tu nejmenší představu, co se ve vzduchu udalo. Druhý vysílací kanál nebyl monitorován, a tak Maxova podivná válečná konverzace s Harrym a později se Zecem, zůstala zapomenuta. I Maxovo hlášení bylo víc než prosté.

Společně s kolegy prohledali vzdušný prostor a zaútočili na cíl. On sám viděl, jak je hurricane dostal, ale i anglická stíhačka byla natolik poškozena, že pilot musel vyskočit. O lysanderu nepadla ani zmínka. Nikdo neměl nejmenší námitky. Kdo by, mimochodem, také pochyboval o slovech Černého barona?

Max v Berlíně zjistil, že Elsa odjela na venkovské sídlo. Hned se tam za ní rozjel. Byla zase nadšena, že ho po dlouhé době vidí živého a zdravého. Dala se do svého pověstného švitoření.

„Mutti, prosím, mlč. Musím ti něco říct.“

Když skončil, Elsa byla ohromena. „Bože. Chudák Harry. To bylo nádherné, cos udělal.“

„Zázrak byl, že vůbec přežil první útok. Jak ale mohl vědět tolik informací o Himmlerovi a o tobě, co myslíš?“

„Jak to jen mohl vědět?“

„Mohu se jen domnívat. Jeho mise byla zajišťovací. Kryl přesun letounu lysander, kterým spojenci přepravují agenty mezi Anglií a Francií. To znamená, že létá v letce se speciálním určením. Je tedy zpravodajcem. Víc si nejsem schopen odvodit.“

Mutti poprvé působila vystrašeně. „Co jsem vlastně udělala? Co jsem jim vlastně udělala?“

„Musíš si, mutti, dávat pozor, moc velký pozor. Scházej se s Göringem, buď milá na ostatní. Pokud se na tebe obrátí sám velký führer, dávej mu na vědomí, jak jsi oslněna jeho prozřetelností. Víc ti toho neporadím.“

Elsa začala znovu lkát. „Maxi, mně je to všechno hrozně líto. Vážně moc líto.“

„Mutti, já vím. Všichni jsme udělali moc chyb. Ta největší byla, že jsme si vykrmili zvíře, které se nás teď chystá sežrat samo.“

O tři dny později v naprosté tmě Bubi Hartmann se storchem přelétával do Wewelsburgu. Přistál na záložním letišti Luftwaffe, kde již na něj čekal mercedes s řidičem.

Neměl ani nejmenší představu, proč s ním chce Himmler mluvit. Reichsführer zůstal ve Wewelsburgu celý týden, a to se tak často nestávalo. Dal tento hrad přebudovat na vznosné sídlo SS. V hlavní pracovně stál kulatý stůl a dvanáct židlí pro jeho dvanáct nejoddanějších poradců. Himmler se nechal inspirovat legendou o králi Artušovi a rytířích kulatého stolu. Byl touto pověstí přímo posedlý. Na druhé straně právě v této místnosti se rodily i velmi racionální úvahy.

Mercedes se přibližoval k usedlosti s výraznými rysy opevnění, byly patrné věžičky, věže i hladové zdi. Po zatemnění však nebylo ani památky, na můstku plály pochodně a světla v oknech zářila jako maják. Hrad připomínal spíše kulisu pro natáčení historického filmu.

Ve vstupní hale hlídka převzala od Hartmanna kabát a sebrala mu i walthera. „Reichsführer je v obývacím salonu v jižním křídle. Máme vás tam dovést?“

Bubi zavrtěl hlavou a vydal se do schodů. Všude tu vlály nacistické vlajky, svastiky zdobily všechny stropy. Procházel ztemnělými chodbami. Před obývacím salonem zaváhal, pak zaklepal a vešel dovnitř.

Přímo před sebou měl obrovský krb, přehršel německých zástav a Himmlera v tvídovém obleku sedícího za psacím stolem. „Konečně jste tady!“ ušklíbl se reichsführer.

„V Berlíně padla mlha a prší, pane reichsführere. Co pro vás mohu udělat?“

„Prošel jsem ten stoh pošty, co jste mi včera poslal. Zvláště mne zajímá ta zpráva od Dixonové. Zmiňuje se o Munroovi a jeho základně Cold Harbour.“

„Ano, pane.“

„Pak tam také byla informace o tom, že bratr von Haldera sestřelil dvě naše stíhačky, když kryl nějakou tajnou Munroovu misi, a že pak musel vyskočit a zachránila ho hlídka pobřežní stráže. Přímo melodram.“

„Souhlasím.“ Bubiho nenapadalo, co jiného dodat.

„Pak tu také stojí, že Kelso přešel k letectvu USA se stejnou hodností a že je přidělen Eisenhowerovi jako osobní pilot. Není to trochu bizarní, nemyslíte?“

„Jistě,“ pokrčil Bubi rameny, aniž věděl proč.

„Dále tu máme ještě jednu věc, na kterou jste ani vy, plukovníku, nepřišel,“ zamračil se Himmler. „Byl tam ještě jeden letoun, který to všechno jistil. Hádejte, kdo ho pilotoval?“

Bubi zbledl a cítil, jak se mu po zádech line studený pot. Zhluboka polkl s představou, že ví, kdo byl oním letcem. „Pane reichsführere?“

„Baron von Halder. Je to pozoruhodná shoda okolností, nemyslíte? Pak jsem ale konečně pochopil, jak se věci s těmi dvěma mají.“

Bubi se snažil dýchat hodně zhluboka. „Co si, pane reichsführere, přejete, abych udělal?“

„Nic moc, plukovníku. Vyjma toho, že dáte naši slavnou baronku sledovat ve dne v noci. Její čas nadešel. Musíme si ale promluvit ještě o dalších záležitostech. Vzpomínáte si, když führer přišel s myšlenkou atentátu na Eisenhowera. Ptal jsem se vás, zda máte v Anglii někoho, kdo by to dokázal.“

„Jistě, pane. Za jedinou možnost jsem považoval přívržence IRA.“

„Jsou bezcenní,“ opovržlivě se ušklíbl Himmler. „Naprosto k ničemu. Nedal by se použít někdo z našich lidí, kteří prošli výcvikem? Odborník na podobné operace?“

„Nemyslím si to, pane. Aspoň ne v tomto okamžiku. Mám v Anglii své lidi, jako je Rodrigues a Dixonová, to je pravda. Odvádějí dobrou práci. Nemají ale odpovídající síť. Vysazení agenta by pravděpodobně také skončilo fiaskem.“

„Co kdybychom ho tam poslali jinudy? Portugalsko jako neutrální země udržuje s Anglií stálé lodní a letecké spojení. Infiltrace by tedy touto cestou byla jistě možná. Mám v Lisabonu skvělé kontakty. Nuňes da Silva, ministr zahraničních věcí, mi zobe z ruky, však už také z mé kapsy vytáhl pěkné peníze. Ve čtyřicátém roce napomáhal při přípravě únosu vévody z Windsoru, který se nakonec v Estorilu jen náhodou nepovedl. Má pěkný balík. Bohužel je ale totálně zkompromitovaný. Navíc má slabost na hošíčky. Ty fotografie jsou opravdu odporné.“

„To nemůže vyjít, pane reichsführere,“ namítl odvážně Bubi.

„Opravdu ne? Pokuste se tedy něco vymyslet, plukovníku. Führera nesmím zklamat. Vraťte se do Berlína, já tam budu už o víkendu.“

Bubi okamžitě zmizel z jeho očí. Rychleji by to ani nešlo.

Harryho život dostal přísný a pevný rámec. Prováděl běžné kurýrní lety a vozil Eisenhowera z Croydonu do Southwicku a zpět. Dost často také létal do Cold Harbouru s Munroem a Jackem. Molly občas jezdila s nimi. Věci se daly do pohybu, protože se schylovalo ke dni D, velké invazi spojeneckých vojsk do Evropy. Munro převážel mnohem více agentů do Francie. Stoupal i počet vysazených komand OSS či SAS.

Počasí bylo příjemné. Molly s Harrym se často procházeli po plážích v blízkosti Cold Harbouru, večeřeli U oběšence a přeli se s Zecem Aclandem a jeho posádkou o nesmysly.

„Zdá se, že válka tady přestala existovat,“ poznamenala jednou Molly, když s Harrym seděli na skalisku a pozorovali moře.

„Kdepak, je tady pořád,“ namítl Harry. „Nic si nenamlouvej.“ Zadíval se na moře. Ticho prořízl vzdálený hrom. „Slyšíš, to byla děla.“

„Nech toho, chlape,“ strčila do něj Molly. Rozběhla se po pláži. Harry se také zvedl a běžel za ní.

Klidné období ale dlouho netrvalo. Po jednom zpátečním letu s dvěma agenty našel v croydonském klubu příkaz, že se má hlásit na velení SOE v Baker Street. Dokonce na něj čekal i vůz.

Mladý kapitán v přijímací kanceláři ho zbavil společnosti obou zpravodajců. Sám vešel do pracovny. Jack se s ním upřímně přivítal.

„Je v mapovně, Harry.“

„Chytáme velkou rybu, nebo co?“

„Něco takového. Pojďme za ním.“

Munro stál nad velkou mapou Kanálu mezi cornishským a francouzským pobřežím. Stanovoval hrubý odhad vzdáleností pomocí obyčejného pravítka.

„K čemu to všechno?“ zeptal se Harry s úsměvem.

„Morlaix, dvacet mil od pobřeží na přímé letové dráze z Cold Harbouru. Grant stanovil letové koordináty. Pětačtyřicet minut, maximálně hodina s lysanderem. Co vy na to?“

Harry rychle zhodnotil situaci. „To závisí na počasí. Jinak bych nic nenamítal.“

„Mám tady důležitého agenta, kterého tam musím dostat. Nikoho tentokrát nebereme zpět. Akce je ale zásadního charakteru. Jmenuje se Jacaud, je to Francouz. Velí hnutí odporu v celé oblasti. Polínka se tam přikládají do ohně a on u toho nesmí chybět.“

„Jaký tedy máme problém?“

„Grant všechno připravil a zajistil. Ten trouba se ale proháněl po plážích na motorce a sletěl. Zlomil si levou ruku.“

„A tak jsem tu já?“

„Harry, jednoduše řečeno. Potřebuji někoho s vašimi zkušenostmi.“

„Líbánky si odpustíme. Kdy odlétám?“

„Během dvou hodin. Jack, já i Jacaud letíme s vámi.“

„Takže se mohu dojít vysprchovat a převléct.“

„Odveze vás tam můj vůz.“

„Tak se zatím mějte,“ rozloučil se Harry.

Osprchoval se, vzal si čisté spodní prádlo a košili. Dokončil oblékání zrovna v okamžiku, kdy se objevila Molly.

„Skvělé, že už jsi zpátky.“

„Kdepak, právě jsem na cestě ven. Víš, že si Grant zlomil ruku?“

„Ne.“

„Měl převést dalšího Joea přes Kanál. Startuji z Cold Harbouru místo něho.“

„Harry?“ Molly najednou vypadala poděšeně a prudce mu stiskla paži.

„Jen ho tam vyložím, nikoho nenakládám. Budu zpátky cobydup. Musíš mi věřit.“ Lehce ji políbil na ústa. „Musím už jít. Brzo se zas uvidíme.“

Vzal vak s Tarquinem, své věci a vyšel ven. Najednou se zastavil a zíral před sebe. Z neznámého důvodu poprvé pocítil strach.

Bubi Hartmann seděl za stolem své kanceláře a popíjel brandy. Události posledních měsíců je hodně sblížily. Trudi se opírala o zeď. „Jsou to vážně bláznivé řeči, Trudi. Vysadit v Londýně přes Lisabon agenta, co zabije Eisenhowera. Jsou to strašlivé nesmysly!“

„Vždyť ses ani nad celou věcí pořádně nezamýšlel,“ namítla najednou Trudi. „Nech si to celé projít hlavou. Vždyť víš, jak analyzujeme každý krok, udělej totéž v tomto případě. Až bude úplně jasné, že to nejde, budeme přemýšlet o něčem jiném.“

„Tak dobře, budu hodný chlapec,“ usmál se Bubi a nalil si další sklenku. „Opravdu ho chtějí zabít? Atentátník v Anglii? Jakou roli v tom mohu sehrát právě já?“

„Neměj obavy, mají jiné starosti. Udělám kávu. K brandy se docela hodí.“ Odešla do kuchyňky.

Mýlili se ale všichni. Osud jim připravil sérii takových událostí, jejichž následky jednou provždy změní jejich životy.

A už k nim zbýval jen jeden malý krůček.

Jacaud rozhodně nebyl tím, koho Harry čekal. Měřil sotva sto šedesát centimetrů, nosil kulaté kovové brýle, tvídový oblek, pršiplášť a klobouk. Vypadal jako ředitel školy.

V Croydonu si povídali francouzsky.

„Brigadýr Munro mi vysvětlil, odkud pocházíte, podplukovníku. Váš životopis i životopis vašeho bratra by si jednou zasloužil román.“

„Myslím, že to byl Oscar Wilde, co kdysi prohlásil, že pozoruhodný život vždycky skončí špatným románem,“ pousmál se Harry.

„V mém životě se zatím dost těžko dá rozlišit, co je dobré a co špatné,“ poznamenal Jacaud. Zapálil si gitanku. „Jakou máme předpověď nad Cold Harbourem?“

„Vynikající. Už jste tam někdy byl?“

„Ano. Spolupracujeme s brigadýrem už hezkou řádku týdnů. Julie Legrandeová i její muž patřili k příznivcům hnutí odporu od samého začátku.“ Štábní vůz zastavil až těsně u nich. Přivezl Munroa s Jackem Carterem.

„Promiňte za zdržení,“ nijak zvlášť se neomlouval Munro. „Harry, pokud vám to vyhovuje, startujeme neprodleně.“

„Jistě, brigadýre. Jsme připraveni.“

Munro s Jacuadem se od nich odloučili. Harry šel s Jackem. „Mám pro vás pozdravení od Molly,“ řekl major. „Chtěla se přijít rozloučit, ale práce na ambulanci ji zdržela. Však víte, o čem mluvím.“

„Dělá si moc starostí,“ prohodil Harry. „Večer ji pozvu do River Room. Dáme si dobrou večeři, Gibbons se svou kapelou nám zahrají pro potěšení. Co víc bychom si mohli přát?“

„Molly chce ale víc,“ přimhouřil oči Carter.

„Ženské byly pro mne vždycky záhada,“ připustil Harry. „Raději pojďme.“

Předpověď počasí nelhala. Čtvrtměsíc v protrhané oblačnosti dával dobré vyhlídky pro let v nízké výšce. Ve studovně se ještě jednou podívali do mapy a Harry do ní zakreslil červený kroužek kolem Morlaix.

„Pět mil za vesnicí. Najdeme to.“

„Znám to tam jako své boty,“ doplnil Jacaud.

„Výborně. Obvyklé pozemní signály. Přistanu, vystoupíte a já jdu okamžitě do vzduchu.“

„Podplukovníku, nemějte obavy. Mám to už za sebou šestkrát,“ usmál se Jacaud.

„Domluveno,“ kývl Harry. Podíval se na hodinky a pak se obrátil k Munroovi. „Dvacet minut?“

„Vy jste tady velitelem,“ uzavřel Munro, vzal si čepici a odešel z místnosti.

Piloti letounu typu lysander se řadili do dvou skupin. První z nich dávala přednost letu v několika tisících stopách, zatímco ta druhá létala skoro na úrovni moře. Nepřátelské radary pak takový přelet nebyly schopny zachytit. Na druhé straně však takový letoun byl snadným cílem pro námořní děla na plavidlech obou stran. Pro převoz důležitého materiálu či pasažéra v krátké doletové vzdálenosti však neexistovala prakticky jiná možnost. Přelet z Cornwallu do Francie v ideálních povětrnostních podmínkách nepředstavoval žádný větší problém. Harry letěl v pěti stech stopách pod dosahem nepřátelských radarů. Všechno šlo jako po másle, Tarquin si hověl na dně kokpitu. Pak ale přišel sled neočekávaných událostí.

Na levé straně dole pod letounem se objevily dva motorové torpédové čluny královského holandského námořnictva operující ze základny Falmouth. Posádky zahájily palbu ze všeho, co bylo na lodi k dispozici. Kulometná salva zasáhla lysander v ocasní části, střepiny granátů poškodily levé křídlo.

Harry začal okamžitě prudce stoupat, vyšplhal se až do tisíce stop. Torpédové čluny zmizely.

„Jste v pořádku?“ otočil se a houkl na Jacauda.

„Jo.“

„Omlouvám se. Ti parchanti ani pořádně nevědí, které straně slouží. Párkrát nás sice trefili, ale je to zcela bez následků. ETA za patnáct minut.“

Řízeni operačních letů ve Fermanville je okamžitě zaregistrovalo na radarech. Byl vydán rozkaz a k obloze se vznesla noční hlídka. Max si zrovna užíval třídenní dovolenky v Saint Malo. Jeho bratr se právě dostával do situace, kdy se mu za ocas pověsily tři stodevítky.

Přistávací zóna v Morlaix byla ve vřesu pečlivě označena reflektory bicyklů. Harry neměl větší problémy. Dojel ke konci dráhy a otočil letoun. Jacaud ho poklepal na rameno, vyškrábal se ven, kde už na něj čekali. Zabouchl dveře. Harry nahodil motor, najel na dráhu a odstartoval. Začal stoupat k obloze, když se v osmi stech stopách postavil neřešitelné katastrofě.

Dvě stodevítky přelétly nad vyznačenou dráhou v nízké výšce a pokropily plochu kulometnými salvami. Ticho noci prořízlo svištění kulometů a dunění palubních zbraní. Stoupající lysander se stal snadným terčem třetí stodevítky. Její salvy rozdrtily obě křídla britského stroje. Příď letounu se okamžitě sklonila k zemi a letoun začal padat v nekontrolovatelném pohybu. Na konci vřesoviště byl les, Harry se snažil letoun naposledy zvednout, ale podvozkem zavadil o koruny a zmizel v porostu. Do noci se ozvalo praštění dřeva a k obloze vyšlehly plameny.

Jacaud s pěti muži pozorovali celou situaci. „Bože! Rychle!“ rozběhli se k hořícímu lesu.

Když se dostali k stromům, zůstali zoufale zírat před sebe. Na pozadí sálajících plamenů stály dva obrněné vozy. Jules, místní farmář chytil Jacauda za ruku.

„SS. Včera sem poslali předsunutý oddíl SS Panzerdivision. Prý na dovolenou. Nemůžeme dělat vůbec nic. Jsou to hajzlové, ale vědí, co mají dělat.“

„Máš pravdu,“ sykl Jacaud. „Každopádně si ale počkáme, jak se situace vyvine.“

Hodil sebou do mlází a pozoroval okolí.

Harry stihnul otevřít dveře, natáhnout se pro Tarquina a seskočit na zem. Jeho kombinéza už začínala hořet. Když se pokusil vstát, sesunul se k zemi, levý kotník odmítl poslušnost. Začal se plazit stranou, batoh s medvídkem táhl za sebou. Bolest v noze byla natolik silná, že již nedokázal popruhy držet. To už k němu přibíhala osádka německého vozu. Němečtí vojáci z něj strhávali hořící kombinézu.

Jacaud viděl dobře, co se stalo. Vojáci SS naložili Harryho do vozu a okamžitě odjeli. Z lysandera příliš mnoho nezbylo, plameny požíraly poslední části. Nakonec samy začaly pohasínat. Muži z Jacaudovy skupiny dobíhali k letounu, aby prozkoumali oblast neštěstí.

Jacaud si zapálil cigaretu. „K sakra, takovej chlap jim musel padnout do rukou. Má Čestnou legii! Všechno!“ Jeden z jeho mužů se vrátil s batohem. „Tohle jsem našel u letadla.“

„Co je uvnitř?“

„Nic. Jen nějaký medvěd! Má na sobě leteckou kombinézu.“

„Fakt?“ podivil se Jacaud. „Hm. Dneska se ale nedivím ničemu. Jedeme do mlýna. Musím se okamžitě spojit s Cornwallem.“

Půda starého mlýna byla ideálním centrem francouzského odporu v této oblasti. Všude tu stály pytle s moukou a obilím, takže tajná dvířka v roubené stěně nebyla patrná. Právě za nimi se nacházelo středisko hnutí odporu v oblasti Morlaix. Mladá žena slévala kávu u kamen.

„Potřebuji se spojit s Cold Harbour. Marie, nech to kafe a pojď vysílat!“ dožadoval se Jacaud vysílačky.

„Půl hodiny jsou nedostupní,“ namítla. „Vysíláme podle předem stanoveného klíče. Mezitím si dejte koňak a kávu. Udělá vám jen dobře.“

„Hm, co mám dělat?“ zavrčel. „Kam mohli podplukovníka Kelsoa odvést?“

„Určitě na Châ teau Morlaix kousek za vesnicí. Hrabě s rodinou utekli do Anglie a nechali zámek na starosti správci. Oddíly SS si tam zřídily štáb.“

„Dostaneme ho ven?“

„To by byla sebevražda.“

Přikývl a posadil se. Jules přinesl batoh, vytáhl z něj Tarquina a pečlivě ho umístil na stole. „Tady je nějaká nálepka. Počkej. Stojí tu Tarquinův batoh.“

„Ten medvěd musel být jeho maskot,“ poznamenal Jacaud.

„Asi,“ přitakal Jules. „Medvěd s perutěmi.“

„Kdepak, nic takového,“ povzdechla si Marie, když vzala medvídka do ruky. „Tarquin bude mnohem víc.“ Pak se obrátila k Jacaudovi. „Mohu si ho nechat? Má pětiletá dcerka se do něj hned zamiluje.“

„Proč ne?“ Jacaud se podíval na hodinky. „Teď už mne ale spoj s Cold Harbourem.“

Munro vyběhl z vysílací místnosti, seběhl schody, skočil do džípu a zamířil k Oběšencovi. Uvnitř byla celá posádka záchranné lodi, Jack popíjel pivo se Zecem. V krbu plápolal oheň a Julie něco dělala za barem.

Munro se postavil vedle baru a nemusel nic říkat. Jeho tvář totiž vypovídala vše. Postupně přestali mluvit i ostatní. Do jednoho. „Co se stalo, brigadýre?“ osmělila se Julie.

Později, když seděl u krbu společně s Jackem a Zecem, probírali novou situaci. „Každopádně to zvládl aspoň Jacaud. Vím, že to zní otřesně, ale taková už je doba. I my musíme platit. Jacaud měl prvořadý význam. Jacku, souhlasíš?“

„Hm, brigadýre, tak nějak. Ale kdo to řekne Molly?“

„Jacku, ty jsi jí nejblíže, tak…,“ zhluboka se nadechl Munro.

„Jenže vy jste její strýc!“ nenechal ho domluvit Carter.

„Tak jo,“ povzdechl si Munro. „Nech to na mně.“ Vstal a nechal ostatní v hospůdce samotné.

Na lékařském pokoji Guyovy nemocnice Molly kousala do sendviče a popíjela kávu. Mladý kapitán, chirurg Holly, seděl v rohu a četl si noviny. Byl sem přidělen, aby operoval vojenské pacienty. Ozvalo se zaklepání na dveře. Šel otevřít. Ve dveřích stál generálmajor Tom Sobel.

„Je tu někde má dcera?“

Holly se okamžitě přizpůsobil vojenským zvyklostem. „Ano, je, pane generále.“

„Ahoj, tati, co tady děláš?“ usmívala se Molly, ale pak její úsměv zmizel.

„Mohl byste nás nechat o samotě?“

„Jistě, pane.“

Holly odešel.

„Co se stalo, tati?“ vyhrkla Molly, jakmile se dveře zavřely. „Nechci žádné řeči kolem. Řekni mi to rovnou.“ Po třech minutách se její tvář naprosto změnila, byla unavená a sinalá. Kouřila cigaretu. „Je naživu?“

„Podle Jacauda, velitele hnutí odporu, ano. SS ho muselo svléknout z hořící kombinézy. Když ho ale nakládali do obrněnce, žil. Každopádně to ale byla velmi těžká nehoda.“

„Přežil!“ Kývla a zamáčkla v popelníku oharek.

„Molly, nejspíše je vážně zraněn.“

„Možná, ale přežil!“

„Jak si, k sakru, můžeš být jistá?“

„Protože jsem,“ chladně se usmála. „Kdyby byl Harry Kelso mrtev, už bych to cítila.“ Byl to zvláštní a nehezký škleb, co se jí objevilo na rtech. „Je to prostě tak.“ Holly znovu vklouzl dovnitř. „Doktorko, potřebuji vás. Ten ženista, co šlápl na minu a co jste mu amputovala nohu, má relaps.“

„Jsem tam hned.“ Vstala a políbila otce na tvář.

„Musím jít, tati. Strýček Dougal ví, kde budu. Určitě mi dá vědět, až něco zjistí. Musím už jít.“ Tom Sobel zůstal chvíli nerozhodně stát, než vyšel z pokoje ven. I na něj dolehla hrůzná tesknota těchto okamžiků.

Kelso naživu byl. Ležel na ošetřovně v přízemí zámku Morlaix, který si štáb SS Panzerdivision zvolil za své sídlo. Díval se do stropu a kouřil. Nebyl popálen, což byla neuvěřitelná náhoda. Cítil pár boulí, měl potrhaný obličej a snad jen levý kotník mu působil opravdovou bolest. Hlídal ho voják v černé uniformě Panzer se schmeisserem. Nedával najevo žádné emoce, na Harryho se ani nepodíval. Dělal jen svou práci.

Dveře se otevřely a do ošetřovny vešel mladý SS hauptsturmführer Schröeder. Pracoval jako zdejší vojenský lékař. V ruce držel rentgenový snímek.

„Přesně, jak jsem předpokládal, podplukovníku. Máte zlomený kotník a je to velmi vážné,“ hodnotil situaci. „Už jsem informoval svého velitele, majora Müllera. Byl v Dinardu. Už sem jede.“

„Děkuji vám, kapitáne,“ řekl Harry. „Máte to tu dobře zařízené.“

„Na toto zdravotní středisko jsme také dostatečně pyšní. Máme tu přenosný rentgen i operační sál. Naši muži si zaslouží jen to nejlepší. Však jsme také Waffen SS.“

„Mluvíte vynikající angličtinou.“

„Před válkou jsem byl na roční praxi ve Všeobecné nemocnici v Southamptonu.“

Dveře se rozletěly a dovnitř se vřítil sturmbannführer ve vyfešákované černé uniformě SS se všemi medailemi. Schröeder poslušně srazil podpatky.

„Major Müller.“

„Co se tu děje?“ zeptal se německy.

„Máme tu podplukovníka amerického letectva Kelsoa. Spolupracoval s námi a tak víme jeho jméno, hodnost a služební číslo. Má zlomený kotník.“

„To sice ano, ale jak se sem dostal?“

„Pilotoval lysandera, kterým sem Britové vysazují tajné agenty. Stodevítka ze základny Fermanville ho sundala.“

„Při přistání, nebo při odletu?“

„Hlídka ho viděla přistávat. Stodevítka ho sestřelila, když začal stoupat.“

„Takže to znamená, že nám tu nechal návštěvu. Co s tím ti chlapi udělali?“

„Obávám se, že nic, pane. Plně se věnovali hořícímu letounu.“

„Obáváte se?“ Müller zavrtěl hlavou. „Bože, potěš mě. Hm, teď už s tím nic neudělám. Budete aspoň překládat!“ Nejspíše bylo lepší mlčet, ale Harry od bolesti v kotníku pomalu ztrácel vědomí. „To není nutné, majore,“ sykl. „Daleko nutnější ale je, abyste mi píchli morfiovku a udělali něco s tím sakramentským kotníkem.“ Oba důstojníci SS byli ohromeni. „Gratuluji vám k tomu, jak dokonale jste zvládl náš jazyk, podplukovníku,“ uznale poznamenal Müller.

„Děkuji vám za lichotku, ale spíš bych ocenil vaši péči o můj kotník. Splnil jsem své povinnosti podle Ženevské konvence.“ Müller se zamračil, došel k židli, přes kterou byla přehozena Harryho blůza. Všiml si medailí i perutí RAF.

„Pane jo,“ opětovně uznale kývl. „Podplukovníku, máte za sebou pestrou minulost.“ Ze stříbrného pouzdra vyjmul cigaretu a zapálil si. Pak připálil i Harrymu. „Kapitán Schröeder se o vás postará. Jsme přeci všichni vojáci. My dva si promluvíme později.“ Kývl na Schröedera a ustoupil. „Je to těžká ruptura,“ popisoval Schröeder zranění, „ale spravíme to. Bude to malý chirurgický zákrok a pak sádra podle pařížského felčara.“

„Dejte mu všechno, co ten jeho kotník potřebuje,“ doplnil Müller.

„Ještě jednu věc, pane,“ připomněl Schröeder. „Velení Luftwaffe v Saint Malo a ani základna ve Fermanville až dosud nebyly informovány, že pilot přežil.“

„A taky nebudou,“ rozhodl Müller okamžitě. „Podplukovníkova ocenění jsou zcela mimořádná. Všiml jste si těch perutí RAF? Podplukovník patří mezi první americké dobrovolníky, kteří bojovali za RAF od počátku války. Schröedere, my jsme dnes ulovili velkou rybu. Opravdu pořádný kus!“

„Pane majore, ale…,“ vykoktal Schröeder, „předpisy přece praví, že Luftwaffe musí být informována v každém případě.“

„Strčte si Luftwaffe někam,“ zakabonil se Müller. „Okamžitě budu informovat velení SS v Berlíně. Půjdeme rovnou ke kovářovi.“ Poklepal Schröedera po zádech. „Vy mezitím udělejte všechno, co umíte, ať ho máme v plné kráse.“ Müller zmizel za dveřmi.

Stejně jako většina lidí na Prinz Albrechtstrasse se ani Bubi Hartmann neobtěžoval chodit domů, protože nálety lancasterů se staly běžným hudebním doprovodem noci. V kanceláři si dal zřídit polní lůžko. Spával většinou docela dobře až tak do tří, kdy RAF zaútočila. Půl hodiny pekla se dalo přežít a pak nastal opět klid.

Toho dne po náletu vstal, odešel do koupelny, opláchl si obličej a pak přešel k pracovnímu stolu. Nalil si panáka brandy. Prostudoval nějaká lejstra. Do kanceláře vešla Trudi. I ona spala na polním lůžku v přilehlé kanceláři. V ruce držela signální depeši.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Je mi dobře,“ odvětila. „Nevím ale, co uděláme s touto zprávou. Depeše přišla před dvaceti minutami od velitele pancéřové divize SS v bretaňském Morlaix.“

„Co je na ní tak zvláštního?“

„Minulý týden jsi mne požádal, abych dávala pečlivý pozor na všechny zprávy, v kterých se objeví jméno podplukovníka Harryho Kelsoa,“ připomněla mu. Podala mu depeši. „Čti.“ Když si poté zapálil a hluboce přemýšlel, Trudi dodala, „budeš informovat barona?“

Zavrtěl hlavou. „Nemohu si to dovolit, Trudi. O všem musí rozhodnout říšský vůdce. Kde je dnes v noci?“

„Nejspíš je tady taky.“

Natáhl se pro papír a pero. „Pošli sem spojku.“

Ve dveřích se otočila. „Kelso je válečným zajatcem, že? Je to tak?“

„Trudi, nebuď naivní. On není jen obyčejným válečným zajatcem a ty to dobře víš. Kde je ta spojka?“ Vyšla ven a on mezitím napsal krátkou zprávu rovnou pro Himmlera. Vložil ji společně s depeší do obálky, kterou pečlivě zapečetil.

V devět ráno ležela na reichsführerově stole. Himmler si ho dal okamžitě zavolat. Byl v uniformě a stál u okna. Aniž se otočil, řekl: „Další noc hrůzy. Vzpomínáte si, když ten tlusťoch Göring přísahal, že ani jedna bomba nikdy na Berlín nespadne a že mu pak smíme říkat Meyere?“

„Zajisté, pane reichsführere.“

„Luftwaffe toho moc nezvládne,“ ušklíbl se Himmler. „Nedokáže ani ochránit Berlín.“ Obrátil se. „A tak nám ostatním nezbývá, než se zhostit svého úkolu a pomoci führerovi dokončit jeho poslání ze všech svých sil.“ Došel ke stolu a sebral depeši. „A tato zpráva nám dává fantastickou příležitost této povinnosti dostát!“ Bubi naprosto nechápal, o čem Himmler mluví.

Himmler se posadil. „Bůh občas hledí na svět mezi mraky, plukovníku. Dnes ráno nám seslal našeho atentátníka.“ Bubi už nechápal vůbec nic. „Obávám se, pane, že vám vůbec nerozumím.“

„Je to tak jednoduché. Máme v rukou těžce raněného podplukovníka Kelsoa z amerického letectva. Podle vašich hlášení létá i jako přidělený pilot pro Eisenhowera.“

„Jistě, pane.“

„Takže mu dovolíme utéci a dostaneme ho zpět do Anglie,“ pokračoval Himmler. „Při první příležitosti nás Eisenhowera zbaví.“ Nejdříve si Bubi myslel, že se reichsführer úplně zbláznil. „Proč by to ale měl dělat?“ zeptal se Hartmann. „Vždyť má zlomený kotník.“

„Bratr je ale v úplném pořádku, ne?“ ušklíbl se jedovatě Himmler. „Vždyť jsou si podobní jako vejce vejci,“ smál se reichsführer. „Sám jste to přece několikrát říkal? Stačí vyměnit uniformy a vše je připraveno. To se dá zařídit docela rychle. Uteče ze zámku Morlaix, ukradne storcha nebo nějaké podobné letadlo ze základny za vesnicí. Jedno takové tam stojí. Odletí do Cold Harbouru k Munroovi. I kdyby už neměl pro Eisenhowera létat, takový útěk bude pozváním do hlavního štábu napsané zlatým písmem.“ Bubi Hartmann se snažil rychle zareagovat. „Pane reichsführere, to ale znamená, že musíme do operace zasvětit i barona von Haldera. Podplukovník bude také muset souhlasit.“

„Zcela jistě,“ šklebil se Himmler už nepokrytě. „Souhlasit budou oba. Zvláště když zatknete jejich matku, což dnes ráno uděláte. Bude to tajná operace. Už jsem hovořil s majorem Müllerem v Ch â teaux Morlaix a informoval jsem ho, že podléhá pouze mému přímému velení. Zámek bude neprodyšně uzavřen, tvoří přímo ideální základnu pro naši operaci.“

„Pane reichsführere,“ pořád ještě ne zcela chápavě se zeptal Hartmann, „jak oba bratry přesvědčíme o spolupráci?“ Himmler mu popsal vše do nejmenších detailů. Když skončil, Bubimu se zvedl žaludek. „Koukám, že vám není dobře?“ ušklíbl se Himmler.

„Být na vašem místě,“ poznamenal reichsführer, „tak bych takovou příležitost posloužit Říši chytil za pačesy, zvlášť když jste dostal možnost a zapomnělo se, že máte židovské předky.“ Bubiho polila hrůza.

„To jste si opravdu myslel,“ zářil vítězně Himmler, „že jsem to nevěděl? Pak tu máme pár drobností. Váš otec ještě žije. Jeho sestřička také, že? Vaše žena, pokud jsem informován, zahynula při jednom z náletů, že? Žádné dětí, hmm, méně příležitostí. No, pak tu máme sekretářku Trudi. Paní Braunová je přece vaší milenkou.“ Bubi se zhluboka nadechl. „Pane reichsführere, co ode mě chcete?“

„Výborně, to je jiná. Vždycky jsem si vás vážil pro váš pragmatismus. Už jsem se telefonicky spojil s Nuňes da Silvou z portugalského ministerstva zahraničních věcí. Joela Rodriguese dnes přeloží do Londýna. Sejdete se s ním ještě dnes dopoledne a připravíte podklady pro jeho bratra. Zasvětí i Dixonovou. Musí připravit baronovo přijetí během několika málo dnů.“

„Joel Rodrigues bude přeložen do Londýna? Ale proč?“

„Opět prosté. Nuňes da Silva ho tam pošle jako zvláštního kurýra. Ještě dnes odletí do Lisabonu a zítra do Londýna poletí už jako posel s diplomatickou poštou. To je přece práce pro kurýry, ne? Takže, barona jsme tam dostali letadlem a jeho krytí zajistí Rodriguesové a Dixonová. Co vy na to? Tato operace musí vyjít!“ Bubimu vyschlo v hrdle. Rozkašlal se. „Jistě, pane reichsführere.“

„Výborně, plukovníku. Když už jsem teď vymyslel všechno, co jste měl udělat vy, udělejte mi aspoň radost tím, že to zařídíte.“

Prvním krokem bylo poslat Trudi pro Rodriguese s příkazem, že se má hned hlásit. Pak si ji pozval, aby napsala zápis. Nalil si brandy.

„Musíme to takto udělat?“ zeptala se.

„Jedině tak přežijeme. Pochopíš vše, až ti to dodiktuji.“

Nadiktoval celý dopis pro Fernanda Rodriguese a Sarah Dixonovou. Byly v něm přesné instrukce odpovídající Himmlerově plánu.

„Je to blázen,“ špitla Trudi, když Hartmann skončil. „To přece nemůže myslet vážně. Proč by Kelso a baron souhlasili?“ Bubi jí to řekl. Zbledla, posadila se a pak raději odběhla do kuchyňky. Slyšel, jak zvrací nad umyvadlem, pak už vnímal jen tekoucí vodu. Za chvilku se vrátila s pobledlou tváří.

„Je to svině nejvyššího ražení. A ty mu s tím budeš pomáhat?“

„Nemám na výběr, Trudi, v žilách mi koluje židovská krev. Myslel jsem si, že to nikdo neví, ale on to věděl. Vydíral mě přes otce i mou starou tetičku. Dokonce i přes tebe.“

„Bože!“

„Mám tedy na vybranou?“

Seděla bez pohnutí a jen zírala před sebe. Když se ozval zvonek, vstala a šla beze slova otevřít. Joel Rodrigues stál za dveřmi.

„Trudi, napiš ten dopis,“ přikázal jí, ale v hlase mu spíš zněla prosba. „Co nejrychleji!“ Vyšla ven. Joel přišel v pršiplášti a v prstech nervózně žmoulal klobouk. „Plukovníku, mám pro vás neodkladné zprávy.“

„Já vím,“ nedal mu vydechnout Bubi. „Přeložili vás do Lisabonu a já zařídím váš přesun co nejdříve. Nejspíše se s vámi spojil Nuňes da Silva z vašeho ministerstva.“

„Jak to můžete vědět, plukovníku?“

„Tady víme všechno. Řekl vám, co je vaším novým úkolem?“

„Ne.“

„Tak vám to povím já. Jste přeřazen ke kurýrní službě. Budete zodpovědný za diplomatickou poštu do Londýna. V Lisabonu si moc dlouho nepobudete.“ Joel vypadal poplašeně. „Plukovníku, to ale nebylo v naší dohodě.“

„Tak jsem to tam právě dopsal. Samozřejmě, že se můžete spojit s reichsführerem či da Silvou, ale příliš bych vám to neradil. Jste malá ryba a kořist je příliš vysoko. Totéž platí o mně. Oba dva jsme teď jen ve vleku událostí.“ Trudi přišla s dopisem. Bubi si ho přečetl, pak vložil do obálky a tu zalepil. Dopis zůstal nepodepsán. Podal obálku Rodriguesovi. „Pro bratra. Za dvě hodiny na letišti.“

„Dobře.“

Joel vyšel ven a Bubi si zapálil. „Zjisti mi, kde je Max. Připravte mi letoun nejpozději do tří hodin. Bude to storch. Poletím tam sám.“

„Pasažéři?“

„Samozřejmě, že beru baronku s sebou.“ Vstal. Když došla ke dveřím, tiše na ni zavolal. „Trudi?“

„Ano?“

„Nemám šanci tě odtud dostat potichu. Využij situace. To pro případ, že všechno půjde špatně, chápeš?“

„Jistě, radši se ale budu držet stranou a pozorovat, jak se věci vyvinou.“

Trudi Braunová působila chladně a vyrovnaně.

Zvládnout Elsu von Halderovou bylo poměrně jednoduché. Řekl jí vše od a až do zet. Když zaťukal na dveře jejího apartmánu v hotelu Adlon, otevřela mu Rosa Steinová. Elsa seděla vedle krbu a četla si časopis. Vstala, podala mu ruku a Bubi ji políbil.

„Plukovníku, mile jste mne překvapil.“

„Přinesl jsem varující zprávy, baronko. I pro mne jsou velmi hrozivé. Váš syn, podplukovník Kelso byl sestřelen nad Bretaní. Padl do našich rukou.“

„Je v pořádku?“ zeptala se klidně.

„Má zlomený kotník. Je na zámku v Morlaix. Dostal jsem rozkaz vést jeho výslech.“

„Ví to Max?“

„Ještě ne,“ řekl Bubi, „ale dozví se to vzápětí. Pracuji sice pro SD, ale reichsführer mi dal povolení vás vzít s sebou, pokud budete mít zájem.“

„Mohu si s sebou vzít svou služebnou?“

„Přirozeně.“ ‚

Vstala. „Kolik času mám na přípravu, plukovníku?“

„Pošlu pro vás vůz asi za hodinu.“ Nasadil si čapku a zahajloval. „Omluvte mne, prosím. Musím zařídit ještě spoustu dalších věcí.“

Rosa začala spěšně balit. „Baronko, nebude to pro vás zvláštní,“ řekla, „vidět oba dva syny zase pohromadě?“

„Je to už dávno, Roso, hrozně dávno,“ tiše poznamenala Elsa.

Vzala si své šperky a podala je Rose. „Dej je do mého velkého zavazadla. A tohle taky.“ Vytáhla ze zásuvky walthera PPK, pak zásobník. Zkušeně zbraň zkontrolovala a nabila.

Rosa jen zamrkala. „Myslíte, že budete zbraň potřebovat?“

„Kdo ví?“ usmála se Elsa odhodlaně. „Každopádně je lepší připravit se na všechno.“

Ve Fermanville Max zrovna seděl v důstojnickém klubu nad skleničkou, když Bubi vešel dovnitř. Max se omluvil svým spolubesedníkům a přátelsky se s ním přivítal.

„Bubi, co tě sem přivádí?“ řekl zvesela, ale vzápětí se zamračil, „Co se děje? Co je s mou matkou?“

„Tady ne,“ sykl Bubi. „Potřebujeme soukromí.“

Důstojníci na ně chvilku zírali, pak je ale i Bubiho vážná tvář přestala bavit.

„Co se děje?“ zopakoval Max.

Bubi poslal číšníka z klubu pryč. „Znáš zámek Morlaix asi čtyřicet mil odsud?“

„Jistě. Je tam záložní letiště Luftwaffe. Poměrně často tam využíváme jednu přistávací dráhu pro nouzová přistání.“

„Přistál jsem tam dnes odpoledne. Storchem jsem přivezl tvou matku a její služebnou.“

„Je zatčena?“ nervózně vykoktal Max.

„Ne v pravém smyslu slova. Maxi. Přečti si toto.“ Vytáhl obálku z kapsy, uhladil papír a podal mu ho. Na kvalitním papíře s výraznou hlavičkou v černém rámečku stálo:

Reichsführer SS Berlín, duben 1944

Nositel tohoto zmocnění jedná na můj přímý pokyn. Jeho poslání má zásadní význam pro Říši. Všichni zaměstnanci, civilisté i vojáci jsou povinni mu pomáhat v jakémkoli směru, jestliže o to požádá.

Heinrich Himmler

Plná moc byla parafována samotným Hitlerem.

Max ji vrátil zpět Bubimu. „Zdá se, že ses stal nejmocnějším mužem tady v okolí. Za těchto okolností asi panákem nepohrdnu.“ Naznačil číšníkovi, aby přišel ke stolu. „Dva velké koňaky, prosím.“ Pak se obrátil zpět na Bubiho. „Dolfi Galland zítra přijede do Abbeville. Chce, abych pro něj létal.“

„Já vím, ale i on je informován. Teď už totiž nespadáš pod velení stíhacího letectva.“

„To je to tak zlé?“ Číšník přinášel koňak. Max vypil svou sklínku na jeden hlt. „No tak, Bubi, vybal to! Slyšel jsem, že v Ch â teau Morlaix se zabydlela obrněná divize SS.“

„To je pravda, ale i oni teď spadají pod mou pravomoc. Místo je neprodyšně uzavřeno.“

„Proč? Kvůli mé matce? No tak, Bubi.“

„Ne, ale kvůli tvému bratrovi.“ Bubi se napil. „Vezmi si věci a balíme.“

„Harry je na zámku v Morlaix?“ nechápal Max. Zbledla mu tvář. „Jak to?“

„Povím ti to cestou, Maxi. Prosím, nedej se pobízet. Máme před sebou přísně tajnou misi.“ Max se ani nenamáhal zavolat svého sluhu a raději si zabalil sám. Když byl hotov, dveře se otevřely a do jeho pokoje vstoupil major Berger, pobočník velitele zdejší základny. „Hartmann za mnou přiběhl s vlastnoručně podepsaným dekretem od Himmlera. Stojí v něm, že jsi přeložen pod vedení SS do Morlaix.“

„Zdá se.“

„No dobrá, ale co má znamenat rozkaz k převedení jedné stodevítky na tamní záložní letiště? Ta stíhačka také spadne pod jeho pravomoc?“ Max zapínal zip. „Kdo tam s ní přeletí?“

„Nejspíš mladý Freiburg.“

„Dobrá volba, má pro létání vlohy.“ Max vzal batohy do obou rukou. „Už musím.“

„Maxi,“ zamračil se Berger. „Jsme přece přátelé. Pověz mi, máš nějaký malér?“

„Není to o nic menší průšvih, než jako když nás v třiatřicátém poctil svou přítomností u moci sám velký führer,“ ušklíbl se Max. „Kryj si hřbet, kamaráde.“ Za volantem dlouhého černého citroë nu seděl sám Bubi. Max si sedl vedle něho a hned si zapálil.

„Co je s Harrym?“ zeptal se.

„Přivezl agenta v lysanderu z cornwallské základny v Cold Harbouru. Myslel jsem, že o té základně víš?“

„Proč bych měl?“

„Maxi, nezkoušej to na mě. Tvůj bratr byl před několika týdny sestřelen v hurricanu. Kryl přelet lysandera s významným francouzským důstojníkem na palubě. Dolů s sebou vzal dvě stodevítky a pak se šel také vykoupat. Od Himmlera jsem se dozvěděl, že třetí stodevítka na scéně byl tvůj stroj. Co se tam stalo, Maxi?“

„Tak dobře, Bubi,“ rozesmál se Max. „Povím ti to na oplátku za tvoje tajnůstkaření.“

„Jo, platí.“

Když Max skončil, Bubi se zamyšleně podrbal na bradě. „Pozoruhodné. Nijak tě za tvůj čin neodsuzuji. Nejspíš bych na tvém místě udělal něco podobného.“

„Jak je to ale s Harrym teď?“

„Nejspíš opět vysazoval nějakého představitele francouzského hnutí odporu. Však to znáš, kola s rozsvícenými světly ve vřesovištích, přistání a start. Dostal se ale nějak vysoko poté, co ho ostřelovaly spojenecké čluny. Naše radary ho pak zachytily. Věřil bys tomu?“

„Teď už věřím úplně všemu.“

„Každopádně kluci z naší základny dráhu trochu pokropili a jeho letoun poslali k zemi. Stačil vyskočit, když se lysander vzňal. Podivné je na tom, že v blízkosti zrovna hlídkovali muži SS. Byla to učiněná náhoda. Uhasili jeho hořící kombinézu dřív, než mu plameny mohly víc ublížit. Má ale vážnou zlomeninu kotníku.“

„Jinak je ale v pořádku?“

„Ano.“

„Ví o tom, že tam jedu? Ví to vůbec mutti?“

„V této chvíli ještě ne.“

„Dozvěděl jsem se, že sis tam nechal přesunout i jednu stodevítku. Posílají mladého Freiburga. Proč?“

„Bezpečnostní opatření, především. Pokud by se v oblasti objevilo neznámé letadlo, půjde dolů. Však víš, jak to v tyto dny ve vzduchu vypadá.“ Max zapálil dvě cigarety a jednu podal Bubimu. „Nech toho už konečně! Řekni mi, o co kráčí! Reichsführer je ten poslední, komu by záleželo na rodinné idylce. Co po nás chce?“

„Později, Maxi, později. Víc ti toho teď říct nemohu,“ ponořil se Bubi do řízení.

V Morlaix dostaly Elsa s Rosou celé apartmá. Major Müller k nim byl velmi zdvořilý. Už jen pohled na Himmlerovu plnou moc dělal z tohoto vojáka úslužného poskoka.

„Plukovník Hartmann odjel do Fermanville vyzvednout barona von Haldera, baronko,“ uklonil se. „Nechal mi zde pokyny, že můžete navštívit svého druhého syna.“

„Vy o tom víte?“ podivila se Elsa.

„Samozřejmě. Jsem důstojníkem SS a přísahal jsem oddanost Říši. Nyní spadám přímo pod reichsführerovy pravomoci.“

„Víc už neříkejte,“ řekla Elsa mile. „Za těchto okolností se chci se svým synem setkat co nejrychleji.“

„Jistě, baronko.“

Harry ležel na posteli s levou nohou v sádře volně položenou přes pokrývku. Prohlížel si německý časopis Signal, který stále ukazoval v krásném grafickém provedení, jak Německo tuto válku vyhrává. Müller vešel na ošetřovnu.

„Podplukovníku Kelso, je tu vaše matka.“

Elsa vklouzla dovnitř, Müller za ní tiše zavřel dveře. Harry se podíval na matku a rozesmál se. „Dobrotivý bože, mutti, tys vůbec nezestárla. To je neuvěřitelné!“ Odhodil časopis a natáhl ruce. Hned se k němu rozběhla.

O něco později už seděla vedle postele. „Takže ty také nevíš, co na nás chystají?“

Zavrtěla hlavou. „Vím jen tohle. Je v tom Bubi Hartmann a Himmler. Max mi samozřejmě řekl, jak informoval Brity o tvé poloze. Kde ses ale ty dozvěděl o tom, co se s naší rodinou v Německu děje?“

„Létám pro britskou rozvědku, mutti. Lidé, pro které pracuji, mají v Berlíně dobré kontakty.“

„Aha, oženil ses?“

„Mutti, vždyť mi je teprve pětadvacet.“

„Vašemu otci bylo jen jednadvacet, když si mne bral.“

„No dobrá, měl jsem moc práce.“

Zapálila si. „Takže ani ty a ani já nevíme, co se tady děje.“

„Tak nějak.“

„Máš nějakou dívku?“ změnila téma. „Myslím, opravdovou známost?“

„Snad. Její matka je Angličanka, zemřela v průběhu bombardování Londýna, otec je americký generál.“

„To vypadá dobře.“

„Je o pár měsíců starší než já. Je vynikajícím chirurgem.“

„Nevidím nikoho lepšího. Jsem ohromena.“

„Nebuď, mutti. Molly si zaslouží někoho lepšího, než jsem já.“

Než mohla odpovědět, dveře se otevřely. „Máte tu dalšího hosta, podplukovníku,“ oznámil suše Bubi. Max vklouzl na ošetřovnu.

Večeře se podávala v překrásné zámecké jídelně. Dva příslušníci SS přivezli Harryho na kolečkovém křesle. Müller, Schröeder a dva mladí poručici tvořili rodině společnost. Večeře byla výjimečná: želví polévka, propečené skopové, salát, skvělé šampaňské a jemný claret předválečné značky Ch â teau Palmer.

„Musím přiznat, majore, že SS ví, co se sluší,“ usmívala se Elsa na Müllera.

„Víme, že jakékoli jiné chování by nebylo pro vaši šlechetnost a původ přijatelné,“ zdvořile odpověděl major a pozvedl číši. „Na statečné muže kdekoli. Na podplukovníka Kelsoa a barona von Haldera, na bratry ve zbrani!“ Všichni povstali, až na Elsu a Harryho. Připili jim na zdraví. „Majore, teď nás prosím omluvte,“ vzal si slovo Bubi.

„Samozřejmě, plukovníku.“

Když Müller a ostatní odcházeli, Schröeder se podíval na Harryho. „Spojil jsem se s místním lékařem, podplukovníku Kelso. Zítra budete mít berle.“

„Jste velmi laskav,“ uklonil se zlehka i Harry.

Dveře se zavřely, Bubi vstal. Z láhve claretu postupně všem kolem stolu dolil.

„Konec divadla, Bubi, kam to celé směřuje?“ přešel k důležitějšímu Max. Byl smrtelně vážný.

Bubi se postavil vedle krbu. „Všichni si myslí, že nejdůležitější je zjistit místo, kde se spojenci vylodí. Führer je ale jiného názoru. Je přesvědčen, že bychom se měli pokusit o něco výjimečného.“ Odmlčel se. „Například spáchat atentát na Eisenhowera!“ Ohromení naplnilo všechny tváře v sále.

„Nesmysl,“ namítl Max.

„Jistě, ale Himmler je bohužel přesvědčen o opaku. Mám v Londýně dostatečné množství agentů, nezávislých na abwehru. Díky nim, podplukovníku Kelso, vím všechno o brigadýrovi Dougalovi Munroovi, majoru Carterovi, Cold Harbouru i oddělení SOE na Baker Street. Vím dobře, že máte přítelkyni, doktorku Sobelovou, jejíž otec je generálem Eisenhowerova štábu. Vím také, že pro něj často létáte jako kurýrní pilot. Řekl jsem reichsführerovi, že v současné době nemáme v Anglii nikoho, kdo by byl schopen něco takového udělat. Podotkl jsem, že neexistuje ani způsob, jak tam dostat takového člověka, aby se mohl Eisenhowerovi přiblížit na účinnou vzdálenost.“

„Hm?“ ulevil si Kelso neurčitě.

„Jakmile jste nám ale padl do rukou, situace se změnila. Reichsführer dostal vynikající nápad, jak naše dilema vyřešit. Jde sice o bizarní akci, ale vyjít by mohla.“ Odmlčel se.

„Bubi, dokonči to,“ vybídl ho Max.

„Uděláme to asi takto. Podplukovník Kelso uteče, ukradne storch a odletí do Cold Harbouru, kde ho přivítají jako hrdinu. Eisenhower se s ním bude chtít setkat. Pokud ne, zcela určitě se znovu najde příležitost, aby spolu někam letěli. Ve vhodný okamžik pak generála usmrtí.“ V jídelně vládlo hrobové ticho, které ale vzápětí rozlomil Harryho smích.

„A jakpak to asi zvládnu? Nemám ani berle!“

„Bez obav,“ ledově odsekl Hartmann. „Nebudete to vy, ale Max.“

„Bože můj,“ vyjekla Elsa.

Max usrkl vína a postavil číši na stůl. „Proč bych měl něco takového dělat? Pokud sis nevšiml, jsem stíhací pilot, nic víc. Každopádně nejsem vrah a nikdy jím nebudu!“ Bubi značně rozčileně obcházel stůl a doléval. Byl nervózní a vyčerpaný.

„Já jsem jenom poslíček. Himmler mne drží pod krkem. Nemám s tím nic společného.“

„No dobrá,“ připustil Max. „Tak to dokonči.“

„Baronka bohužel patřila do skupiny přátel, kteří nebyli nakloněni Říši. Osmnáct jich bylo zatčeno, dvanáct popraveno, mezi nimi i několik významných generálů. Byli obviněni ze spiknutí. Já to ale zkrátím. Pokud nebudete spolupracovat, oba dva, dopadne to s ní podobně.“ Elsa mu vychrstla víno do obličeje. „Jste parchant a hajzl, plukovníku!“

Max vyskočil a chytil ji za ruku. „Nebuď hloupá. Nemá na výběr, stejně tak jako nemáme na vybranou my.“

„Jdi k čertu s těmi poraženeckými řečmi,“ vybuchl Harry. „Pokud bys to měl udělat, tak budeš potřebovat mou pomoc. Můj život v nejmenších detailech, mou Molly, přátele v Cold Harbouru, Eisenhowera. Musel by ses naučit vše o Southwicku.“ Zavrtěl hlavou. „Neudělám to.“ Bubi si otíral víno z obličeje. „Dej nám trochu času,“ řekl tiše Max.

„Zítra ráno,“ řekl Bubi ledově. „Víc toho pro vás udělat nemohu. Vyspěte se na to.“ Vyšel z místnosti.

Ze své kanceláře hned Himmlerovi zavolal na Prinz Albrechtstrasse. Reichsführer byl stále ve své kanceláři. „Myslel jsem, že budete zvědavý na novinky.“ Když skončil, zeptal se, co dalšího má ještě zařídit.

„Zatím jsem vás vedl za ruku jako malé dítě, plukovníku. Nechte je škvařit. Moc se asi nevyspí. Pak jim zařiďte snídani, služebnictvo a vše, jak se patří. A v deset položte jejich hlavy na špalek. Dost pochybuji, že se budou cukat.“

„Výborně, reichsführere.“

„Plukovníku, musím končit. Potřebují mě v Paříži. Poletím na noc. Pokud budete něco potřebovat, najdete mne na pařížském velitelství gestapa.“

„Jistě, reichsführere.“

Bubi zavěsil.

Pak ho ale začala trápit podivná představa. Viděl před sebou osobní Himmlerův Ju52 zvedající se do noci, pak britskou stíhačku Mosquito, která německý stroj jednou provždy vymazala z oblohy.

Bubi ale dobře věděl, že tato vize patří jen do světa fantazie.

Elsa odpočívala, když vojáci odvezli Harryho do jeho pokoje a uložili ho do postele. Max si šel s ním ještě jednou popovídat.

„Jsou tu dva strážní u dveří,“ řekl tiše a v angličtině. „Dobře si tě hlídají.“

„Mají skvělé uniformy,“ ušklíbl se Harry. „Líbí se mi.“

Max došel k židli, kde ležela Harryho blůza. Pečlivě si prohlížel jeho medaile. „Ty sis také nevedl špatně, brácho.“ Odsunul židli, vyndal cigaretové pouzdro a zapálil si. „Tak jsme, brácho, zase pohromadě.“ Podal Harrymu zapálenou cigaretu. „Chybí nám tu ale Tarquin. Jak se asi má?“

„Raději se ani neptej,“ zamračil se Harry. „Ztratil jsem ho. Létal se mou pořád. Sedával v parašutistickém báglu na dně kokpitu. Prodělal celou bitvu o Anglii. Seskočil jsem s ním i nad ostrovem Wight. Bumbali jsme oba dva.“

„Kde je?“

„Tentokrát mne sestřelili docela pořádně,“ vrčel Harry. „Učesal jsem jim i koruny stromů. Lysander vletěl mezi ně a začal hořet. Na chvilku jsem omdlel. Vím, že jsem ten bágl popadl, když jsem vyskočil ven. Taky se pamatuji, že jsem hořel. Musím připustit, že SS přišlo včas. Být tam o něco později, zbyly by ze mne škvarky. Lysander vybuchl.“

„Tarquin taky?“

„Možná. Maxi, nosil mi štěstí. Teď je pryč.“

„Nemluv nesmysly. Máš ho pořád. Jsi skvělý pilot!“ usmíval se Max. „Možná skoro tak dobrý jako já!“ Pak ho ale něco napadlo. „Pošlu Bubiho lidi do lesa, však oni našeho medvěda najdou.“

„Mimochodem, odkud toho parchanta znáš?“

„Kdysi jsme spolu létali ve Francii. To ještě sloužil v Luftwaffe.“ Max mu vyprávěl celý Hartmannův příběh. „Dělá jen to, co mu Himmler přikázal. Je na tom úplně stejně.“ Max došel k oknu a díval se ven. „Co bude dál?“ zeptal se Harry.

„Nevím. Uvidíme, s čím se Hartmann vytasí.“

„Takže ty vlastně souhlasíš s tím, že Eisenhowera zabiješ?“

Max se prudce otočil. „Harry, on pro mne nic neznamená! Bojuje na druhé straně. Zabil jsem spoustu lidí a ty taky. Žijeme přece ve válce.“

„Jistě, ale atentát je něco úplně jiného. Co kdyby všechno bylo obráceně a já měl zabít toho nacistického hajzla Himmlera?“

„Pro všechny v Americe a v Anglii jsem všivý nácek tak jako tak.“

„To jsou hlouposti. Většina německého obyvatelstva nikdy v nacistické partaji nebyla. Mají Hitlera plné zuby už proto, že jejich zemi zatáhl do války. Neměli na výběr.“

„Každý z nás má svou šanci, Harry,“ řekl Max vyrovnaně. „Ta naše nám ale proklouzla mezi prsty.“ Pomalu kráčel ke dveřím. „A co ta tvoje dáma? Ta doktorka, vždyť víš? Miluješ ji?“

„Ona miluje mne. Já vlastně ani nevím, co láska je. Neměl jsem čas. Většinou to bylo jen povyražení na jednu noc. Však i ty víš, o čem mluvím.“

„Bohužel až moc dobře,“ připustil Max. „Uvidíme se ráno.“

Na Lisabonském letišti Joel Rodrigues čekal, než ho pustili do hlavní haly. Venku zase silně pršelo a jemu bylo zle z otřesného letu z Berlína. Pro kurýrní službu se tehdy používala dvoumotorová stíhačka Messerschmitt 110. Nedostal ani možnost navštívit svou rodinu. Bylo mu ze všeho nanic.

Před letištěm zastavila černá limuzína, řidič vyskočil a otevřel zadní dveře. Vystoupil mladík v černém dlouhém plášti. Měl úzké rty a chladné, na první pohled proradné černé oči. Jmenoval se Romao a poslali ho, aby Joela přivedl.

„Tady jste, Rodriguesi. Ministr chce s vámi mluvit.“ Joel se za ním rozběhl. Zadní okno limuzíny bylo napůl staženo. Nuňes da Silva jen vykoukl ven. Vrásčitá a bledá tvář, stříbřité vlasy v světle reflektorů jen dokreslovaly jeho roli v celém příběhu. „Vítám vás, Rodriguesi.“

„Ano, ministře.“

„Víte, co máte dělat?“

„Ano, ministře.“

„O vašich instrukcích od Himmlera nevím naprosto nic a vůbec mne nezajímají. Pokračujete do Londýna jako diplomatický kurýr. Spojíte se s bratrem. Rodriguesi, oba dva jste hamižní hajzlové. S tím, co děláte vedle normální práce, já nemám nic společného.“

„Jak dlouho tam musím zůstat, ministře?“

„Dokud vás nepošlu někam jinam,“ odsekl da Silva.

„Kdy mu to letí?“ zeptal se Romaa.

„V jednu ráno. Letí TAP dakotou. Noční let je bezpečnější. Němci jsou sice informováni, ale občas také dělají chyby.“

„Rodriguesi, slyšel jste?“ ušklíbl se da Silva. „Můžete skončit na dně Biskajského zálivu, což by vám slušelo docela dobře. Romao, dohlédněte na něj. Pak za mnou přijeďte do mé rezidence.“ Okénko se zatáhlo a limuzína odjela.

Rodrigues se vrátil do haly a převzal diplomatické zavazadlo. „Vůbec se nám ten starý pán nezměnil. Vždycky je věcný. Nedávno sestřelili civilní letoun s Leslie Howardem na palubě. Všichni to odnesli. Znáte ho, tu filmovou hvězdu?“

„Děkuji vám.“

„Když budete mít kliku, jste na snídani v Londýně. Je to krásné město a navíc tam teď ještě tuhle válku vyhrávají,“ usmíval se Romao. „Kdybyste si snad chtěl někomu na něco stěžovat, vždycky zaručeně popřu, co jste teď právě slyšel.“

Let nestál každopádně za nic. Nad Biskajským zálivem je potkaly bouřky, dakota byla přecpaná, lidem se zvedal žaludek a pach zvratků se nesl celým letounem. Joel to vše nějak přežil. Notně mu k tomu pomáhala poloprázdná láhev brandy, kterou si prozíravě zastrčil do kapsy.

Na letišti v Croydonu se způsobně postavil do řady čekající na pasovou a imigrační kontrolu. Pak si všiml svého bratra čekajícího na druhém konci ohrádky. Joel mu zamával, ale to už na něj přišla řada.

„Váš pas, pane,“ vyzval ho imigrační důstojník.

Joel mu jej podal. „Mám diplomatickou imunitu. Jedu na portugalské velvyslanectví v Londýně.“

„Jistě, pane.“ Důstojník si prohlížel pas.

Malá semínka katastrofy mají většinou nedozírné následky. Ta, která měla do trablů přivést Joela Rodriguese, mohla jeho šéfy, Himmlera, da Silvu či Romaa prostě napadnout. V jeho pase se totiž skvěla příjezdní a výjezdní razítka z berlínského letiště.

Zvláštní oddělení Scotland Yardu mělo na letišti vždy svého člověka. Toho rána jím byl šéfinspektor Sean Riley. Vysoký a hubený Ir se zjizvenou tváří od roztříštěné láhve v hospodské rvačce stál opodál a prováděl obhlídku přijíždějících pasažérů.

Důstojník na něj kývl a Riley přistoupil blíže. Stačil mu jediný pohled do pasu a už se na hosta usmíval. „Vítejte v Londýně, pane.“ Joel prošel turniketem a objal se s bratrem. „Auto už na nás čeká.“ Fernando vzal jeho kufr.

Riley mezitím kývl na mladíka v pomačkaném pršiplášti.

„Lacey, je váš. Seržante, nespusťte je z očí, i kdyby jeli až na konec světa.“

„Můžete se spolehnout, šéfinspektore,“ přikývl Lacey.

Britská zpravodajská služba se vždy lišila od ostatních tím, že její tajní agenti nikdy neměli právo zatýkat. Proto úzce spolupracovala se Zvláštním oddělením Scotland Yardu. A tak se stalo, že Riley byl pravidelně ve styku i se sekcí D SOE a s Munroem.

Jack Carter zvedl sluchátko v půl deváté. Riley jim představil Joela Rodriguese. „Zajímavé na tom je to,“ hlásil Riley, „že to byl vůz portugalské ambasády. Mé očko Lacey zaslechl, že šofér i toho druhého oslovoval pane Rodriguesi.“

„Vážně?“ zamyslel se Carter. „Zajímavé. Co dál?“

„Zastavili na Ennismore Mews v Kensington Gardens, nechali v bytě zavazadla a odjeli na velvyslanectví. Lacey se vrátil a mezitím zkontroloval jejich byt. Je na jméno Fernando Rodrigues. Vím, kdo je to. Je hlavním obchodním atašé.“ Jack jen něco zavrčel. „Seane, však víš, jak to je. Vždycky mají dobré krytí. Projdu tvé hlášení s brigadýrem a pak se ti ozveme.“ Munro seděl ve své kanceláři a probíral se složkami a svodkami. „Tady jste, Jacku. Přišla další zpráva od Jacauda. Asi nám moc nepomůže. Celá oblast kolem zámku Morlaix je neprodyšně uzavřena jednotkami SS. Prý tam ale na nouzové dráze přistál storch. Víc toho nevědí.“

„Myslíte, že tam pořád je, pane?“

„Může být kdekoli, Jacku, a vy to víte. Živý? Mrtvý? Zraněný? Kdo ví? Co máte vy?“

Carter ho informoval o kauze Rodriguesových bratrů. Munro pozorně poslouchal. „Riley je dobrý polda a má pravdu. Berlínská razítka, jsou to žabaři,“ mávl rukou.

„Co uděláme, pane?“

„Riley zařídí komplexní sledování. Chci detaily, jména osob, s kterými se setkali, fotografie, všechno!“

„Brigadýre, jdu vše zařídit.“

Snídaně v Morlaix byla čistě soukromou záležitosti. Harry dokázal sejít ze schodů pomocí Schröederových berlí. Posadil se k jednomu konci stolu. Elsa byla po jeho levici, Max vpravo. Bubi si sedl proti nim. Jedli beze slov, obsluhoval je příslušník SS v bílém saku. Dostali vynikající kávu, vajíčka na slanině a chléb.

„Pánové od SS si věru nevedou zle,“ poznamenala Elsa.

„Jsme rádi, že vám chutná.“ Humor byl ale značně nucený. Pak uslyšeli burácení motoru. Bubi došel k oknu a podíval se ven.

„Jo, je tu stodevítka z Fermanville.“

„Freiburg,“ dodal Max.

Bubi se podíval na hodinky. „Je půl desáté. V deset jsem zpátky. Pak si promluvíme o detailech.“ Odešel.

„Kdyby nechodil vůbec!“ odsekla Elsa. Kývla na obsluhujícího, aby jí dolil kávu.

„Není to tak jednoduché,“ poznamenal Max.

„Maxi, nezapomeň, kdo jsi. Max, baron von Halder. Černý baron, pravděpodobně největší válečný pilot Luftwaffe. Co ti mohou udělat?“ Zavrtěl hlavou. „Mutti, ničemu pořád nerozumíš? V rukou takových, jako je Himmler, nejsme nic. Harry, řekni jí to sám.“

„Má pravdu, mutti. Jsme tady v pořádném maléru,“ řekl Harry zastřeným hlasem.

„Nechceš snad říct, že ten směšný nápad realizujete?“ vybuchla.

„Max to beze mne opravdu nezvládne.“

„Ztratím vás tak oba,“ pobouřeně vstala. „Dejte mi pokoj.“

„Mutti, musíme myslet i na tebe,“ tiše dodal Max.

Zhluboka se nadechla a narovnala se. „Jsem Elsa von Halderová, přítelkyně říšského maršála Göringa. Nedovolí si vůči mně vůbec nic.“ Vstala a pyšně opustila jídelnu. Práskla dokonce dveřmi.

V salonu v jižním křídle Bubi zkontroloval nastavení šestnáctimilimetrové kamery. Vybral tuto místnost, protože měla zcela bílé stěny. Poslal pryč pobočníka, vytáhl film z plechové krabice a pečlivě ho vložil do projektoru. Dveře za ním se otevřely a dovnitř vešel Müller.

„Mohu pomoci?“

„Přiveďte je sem, pak počkejte venku. Pokud vás budu potřebovat, zavolám.“

„Může to být tak zlé?“

„Obávám se, že ano.“

Müller pokrčil rameny a vzdálil se.

„Co je zas tohle, Bubi?“ zeptal se Max o několik minut později. Stál u okna, zatímco Elsa s Harrym si sedli na pohovku.

„Řekla bych, že pán je i dopoledne posedlý filmovým uměním,“ poznamenala Elsa ironicky.

„Dříve než začneme, nemohu než připomenout, že jen plním rozkazy. Nemám na výběr.“

„Dost, nech toho,“ zarazil ho Max. „Přejdi k věci.“

Nad hlavami se ozvalo silné burácení motoru. Bylo zřejmé, že nějaký letoun jde na přistání. Max se podíval z okna. „Ju52. Co ten tady, k sakru, dělá?“ Bubi, ačkoli si to nechtěl připustit, dobře věděl, o co jde. „Počkejte tady,“ řekl a vyběhl ven.

Müller chodil po chodbě sem a tam mezi salonem a svou kanceláří. „Co si myslíte, kdo to může být?“ zeptal se Bubi.

„Zavolám obsluze, hned to budeme vědět.“

V kanceláři mlčky kouřili cigaretu a netrpělivě čekali, než jim spojovatel se sluchátkem na uchu dá odpověď. Nakonec řekl: „Rozumím,“ a zavěsil. Na spojovatelově tváři bylo znát vzrušení.

„Reichsführer Himmler osobně. Právě přistál v Ju52. Jede sem.“

Bubi se musel hodně ovládat, aby se mu neudělalo zle. „Dejte bleskem dohromady čestnou stráž, pak ho rovnou odveďte do salonu. Vím dobře, proč je tady.“

„Rozkaz, plukovníku.“ Müller odběhl. Oči se mu leskly vzrušením.

„Máte tu někde koňak?“ obrátil se Bubi na spojovatele. „Dobrou značku?“

Spojař otevřel zásuvku a podal mu nedopitou láhev. „Nejlepší ale není, pane,“ usmál se na Bubiho.

Bubi se napil přímo z ní. „Chápu.“ Kývnutím spojaři poděkoval a podal mu láhev zpět. „Přesně tohle jsem teď potřeboval.“ Vyšel na chodbu.

Všichni na něj čekali. „Budeme tu sedět celé dopoledne?“ jízlivě poznamenala Elsa.

„Je mi líto. Věci dostaly nový dramatický nádech. Reichsführer Himmler sem přijel osobně. Bylo to jeho letadlo.“ Možná že až právě v tento okamžik si Elsa uvědomila závažnost celé situace. Rukou si přikryla ústa. Max se zpříma podíval na Bubiho. „To už je to opravdu tak zlé?“

„Bohužel.“

Za deset minut se dveře rozletěly, stál v nich Müller. Srazil podpatky a salutoval. Himmler v černé uniformě a čepici vkráčel do místnosti jako bůh. Měl nasazen svůj skřipec.

„Tady jste, Hartmanne! Je celá věc vyřízena?“

„Bohužel ne, pane.“

„To jsem si mohl myslet,“ opovržlivě se ušklíbl reichsführer. „Proto jsem se rozhodl udělat malou zajížďku. Nemám moc času nazbyt, takže přejdeme k jádru problému.“ Obrátil se na Maxe, Harryho a Elsu. „Plukovník Hartmann vám nejspíše vysvětlil, proč jste tady. Zdá se, že s vámi budou problémy.“ Elsa neustále pyšná a se vztyčenou hlavou, ale teď už nebránící se slzám zvedla svůj hlas. „Ke mně se takto chovat nemůžete, pane! Jsem baronka Elsa von Halderová a…“

„Jste zrádce Třetí říše,“ řekl Himmler pokojně. „Mnozí z vašich povedených kumpánů už svou cenu zaplatili. Kdyby bylo po mém, tak jste šla za nimi. Nicméně teď se nám docela hodíte.“ Max vyskočil. „Jděte k čertu!“

Himmler se opět zcela klidně obrátil k Müllerovi. „Byl byste tak laskav, plukovníku, a tady pánovi ukázal svou pistoli?“ Müller vytáhl pistoli a vzal si Maxe na mušku.

„Nechme toho, ať nám poví, co má na srdci,“ navrhl tiše Harry.

„Spiknutí proti führerovi může skončit jedině hrdelním trestem. Smrtí udušením. Jako katovský nástroj je použita klavírní struna. Poprava je nafilmována a slouží jako záznam pro ty, kteří by se snad znovu odvážili o něčem podobném přemýšlet.“ Himmler kývl na Müllera. „Závěsy.“ Müller poslechl a Bubi spustil projektor.

Záznam byl neuvěřitelně krutý a odstrašující. Jedna oběť po druhé byly předvedeny strážemi SS s odstraněnými hodnostmi. Se strunou kolem krku byli odsouzenci zvednuti ze země, aby ztratili oporu. Smrt sebou přinesla jejich výkaly i závěrečné škuby dobře patrné na jednotlivých záběrech. Zvlášť odporné bylo uškrcení dvou žen, z nichž jedné bylo alespoň sedmdesát.

Když film skončil, nikdo se nezmohl ani na slovo. Elsa se s vypětím všech sil postavila na nohy, doklopýtala ke krbu, kde se jí zvedl žaludek. Müller roztáhl závěsy a Himmler si vzal slovo.

„Nesnáším násilí, ale při boji se zrádci se Třetí říše musí odpovídajícím způsobem bránit. Muži i ženy, všichni zrádci, budou takto potrestáni!“ Pak se obrátil k Maxovi a Harrymu. „Vy dva máte možnost pro Říši vykonat obrovský kus práce. Na oplátku vám zaručuji, že její život bude zachován. Pokud se ovšem budete dále vzpouzet, pak…“ Pokrčil rameny. „Viděli jste sami, co se dělo. Existuje pro vás jediné řešení, jinak bude následovat přímý führerův rozkaz k popravě!“ Elsa se zhroutila na pohovku a kapesníkem si přikryla obličej. „Barone, vy mi připadáte jako rozumný člověk,“ tiše pronášel Himmler svou řeč. „Doufám…“

„Jděte k čertu!“ odvětil Max.

Himmler se usmál na Harryho. „A vy, podplukovníku?“

Harry jen mlčel s mrtvolně bledou tváří.

„Rád bych vám ještě připomněl další detail,“ tichounce a jemně vyhrožoval Himmler. „Pokud si vaše matka vybere sama svůj trest, bezesporu stejný bude vykonán i na vašem bratrovi, baronovi von Halderovi. To je opravdu necháte obětovat… OBA, podplukovníku?“

„Jste všivák!“ odvětil Harry, ale Himmler si byl dobře vědom, že vyhrál.

„Výborně.“ Himmler nechával s přehledem situaci doznít.

„Plukovníku,“ obrátil se na Hartmanna. „Dám se zase na cestu. Nechám vše ve vašich, jistě schopných rukou. Očekávám od vás jednoznačný úspěch.“ Pokynul Müllerovi a společně vyšli ze salonu. Elsa tiše vzlykala, zatímco Max si zapálil. Harry jen zíral do zdi. „Bubi, vážně si myslíš, že se to celé dá zvládnout?“ zeptal se Max.

„S pomocí tvého bratra ano. Máte čtyřiadvacet hodin na přípravu, pak startuješ.“

„Jste větší svině, než jsem si myslela,“ vyhrkla Elsa. „Jak se jen můžete k něčemu takovému propůjčit?“

„Už jsem vám jednou řekl, že Himmler mne také drží pod krkem,“ pokrčil rameny Bubi. „V žilách mi koluje židovská krev. Myslel jsem si, že to neví, ale ten křivák ví úplně všechno. Dá zabít celou mou rodinu – žena je mrtvá, ale je tu stále můj otec a jeho sestra. A to by všechno byl jen začátek.“

„Je mi tě moc líto,“ řekl Max s opravdovou a nehranou lítostí.

„Já bych se také radši neviděl.“ Pak se ale zhluboka nadechl. „Nejdříve ale něco musíme udělat s tvým obličejem.“

„S mým obličejem?“

„Jizva na tváři tvého bratra je dobře patrná. Budeš muset mít podobnou.“

Max s Harrym se na sebe tázavě podívali.

„Jak?“

„Schröeder má nápad. Rád vás s ním seznámí.“

„Tak dobře, jdeme na to,“ rozhodl Max a nechal Bubimu čas, aby šel vše zařídit. Když osaměli, Max položil ruku na Harryho rameno. „Neboj, brácho, však něco vymyslíme.“ Harry jen přikývl a hořce něco zabručel. Pak na berlích vyškobrtal z místnosti.

V poledne Bubi chodbou zamířil k místnosti, kde si Schröeder zařídil ošetřovnu a malý sál. Harry se za ním belhal na berlích, Max šel vedle něho. Schröeder si přes uniformu natáhl bílý plášť. Všude tu ležely pečlivě srovnány chirurgické nástroje a byl připraven i pomocník v bílém plášti.

„Není to sice zákrok, který bych dělal dost často,“ poznamenal Schröeder, „ale zvládneme to.“ Pak Harrymu pokynul. „Prosím, posaďte se.“ Vzápětí Maxovi naznačil, kde ho bude operovat. „Posadím vás tamhle, ale nejdříve si oblečte bílý plášť.“ Pomocník Maxovi pomohl obléci se, pak si baron sedl do velké kožené lenošky. „Co se bude dít dál?“ Schröeder nasazoval jehlu. „Použijeme lokální anestetikum. Na pár hodin vám tvář úplně zmrzne. Látka působí skoro okamžitě.“ Max mrzutě pozoroval injekci pronikající do jeho tváře. Po chvilce něco zabručel. „Co dál?“

Schröeder mezitím pečlivě zkoumal Harryho levou tvář. „Stalo se to nedávno a chirurg byl opravdu odborník, že?“

„Ano.“

„Řekněme, že jste se udeřil do tváře v průběhu havárie. Budete na ní mít pořádnou modřinu. Protože váš bratr byl zraněn docela nedávno, je docela pochopitelné, že se jizva zanítí.“

„Když to říkáte…“ Max už necítil svůj obličej.

„Bude proto nutné ji znovu sešít,“ hodnotil Schröeder situaci. „Což přesně udělám.“

„On tam ale žádnou jizvu nemá,“ namítl Harry.

„Což ale neznamená, že ji tam mít nebude,“ usmál se Schröeder a kývl na asistenta. „Podrž mu hlavu. Plukovníku, vy se pevně chyťte opěradel.“ Max uposlechl. Schröeder došel k chirurgickému stolku, kde byly připraveny nástroje. Vzal plochou ocelovou tyč a bez varování přiskočil k Maxovi a udeřil ho přes tvář. Maxova tvář navzdory pevnému asistentovu sevření odletěla na stranu. Max ale přesto necítil vůbec nic. Schröeder ho uhodil ještě dvakrát, pak nástroj odhodil do kbelíku.

„Výborně, modřiny se vybarví jedna radost.“

Z kapsy vytáhl svinovací metr. „S dovolením, podplukovníku,“ řekl a sklonil se k Harrymu, aby jeho ránu pečlivě přeměřil. Kývnul na pomocníka, podal mu měřidlo. „Připraven?“ Muž připravil gázu, mul, obvazy a chirurgické smaltované nádobí. Schröeder pečlivě vybíral skalpel. „Neucítíte vůbec nic, plukovníku. Věřte mi.“

„Dejte se do toho,“ mrzutě poznamenal Max.

Schröeder velmi opatrně skalpelem prořízl Maxovu levou tvář. Krev se valila ven, ale pomocník velmi obratně začal krev stírat. Schröeder odhodil skalpel do kbelíku, pak vzal ze stolku kovovou nádobku. Ránu dvakrát postříkal.

„Je to náš nový objev. Krev se začne okamžitě srážet. Teď vám předvedu, čemu se říká chirurgické umění.“

„Vím, že jste machr,“ utrousil Max.

Harryho polévala hrůza a nedokázal si ani pořádně sám zapálit, jak se mu třásly ruce. „Proboha!“ bědoval.

Schröeder zašil ránu velmi zručně a rychle. Přikryl ji chirurgickou náplastí a tvář očistil. Pak od pacienta odstoupil.

„Byla to každopádně zajímavá zkušenost. Mám radost sám ze sebe.“

„Vím, že jste machr,“ poznamenal Max podruhé.

Schröeder vzal ze stolku malou krabičku a podal ji Maxovi. Ten pomalu vstával, zatímco pomocník stíral zbytky krve po podlaze. „Až přestane účinek anestetika fungovat, bude vás rána bolet jako čert. Tady máte morfiové ampule. Víčko jednoduše ulomte, pak si můžete injekci sám píchnout. Stačí jeden prudší pohyb a je to.“

„Jste opravdu laskavý.“ Max zastrčil krabičku do kapes na mapy na kalhotách Luftwaffe. „A další kolo?“

„Pokud to zvládnete, čeká na vás skvělý oběd v jídelně. Podplukovníku, vy se budete muset spokojit s něčím měkčím. Pak s vámi chce mluvit plukovník Hartmann.“ Harry se opřel do berlí. „Po této hrůze si potřebuju dát panáka,“ vzdychl.

„Zrovna ty?“ zahudroval Max a vzal Harryho kolem ramen. „Já to vždycky věděl, že jsi sobec.“

V jídelně je nechali o samotě. Maxe, Harryho, Elsu a Bubiho. Elsu pohled na zjizvenou Maxovu tvář ohromil.

„Co ti to, proboha, udělali?“

„Mutti, bylo to nezbytné. Harry má jizvu, tak ji musím mít i já.“

Byla úplně bez sebe. „Zničili jste mu obličej! Poslouchejte mě všichni! I kdyby to vyšlo a Max odvedl svou práci, jak se dostane zpátky?“ Harry si zrovna lžící nabíral brambory. „Uhodilas hřebíček na hlavičku. Hartmanne, co vy na to? Jak se dostane zpátky?“

„No, předně má přístup k letadlům. Určitě si najde příležitost, jak znova přeletět s lysanderem.“

„A když to nepůjde?“

„Máme v Londýně agenty na portugalském velvyslanectví. Portugalské lodi stále jezdí do Liverpoolu i do londýnského přístavu. Jsou neutrální, nezapomeňte. Myslím, že nebude tak složité zorganizovat Maxův zpáteční přesun.“

„Přesun? Kam? Do Lisabonu?“ zavrčel Harry. „V době, kdy celá Anglie bude neprodyšně uzavřena a všichni budou pátrat po atentátníkovi? Nebuďte blázen!“

„Nemůžeš chtít všechno,“ přerušil diskusi Max.

„Což znamená, že ses rozhodl to udělat?“ překvapeně zamrkala Elsa.

„Mutti, nevidím jinou možnost. Po tom uměleckém filmu, který nám předvedli, už vůbec žádnou! Musím myslet i na tebe.“

„Ne,“ vykřikla hrdě. „Na mě to neházej. Takhle to nechci!“

Elsa vyběhla ven z jídelny.

Elsa se posadila k oknu svého pokoje a nervózně popotahovala z cigarety. Rosa Steinová už znala vše z jejího vyprávění.

„Jsou to všichni parchanti, všichni. Oni snad chtějí, abych Bubiho Hartmanna litovala, ale proč bych měla? Posílá Maxe na smrt. Celá ta záležitost stojí mimo lidské možnosti, je to jejich neuskutečnitelný sen.“

„Co ale může dělat, když ho reichsführer drží pod krkem?“ namítla i Rosa.

„Vrátím se do Berlína a obrátím se přímo na führera!“

„Baronko, k tomu mám jen dvě poznámky. Jsme tady zavření. Jak se do Berlína chcete dostat? Hitler navíc bude poslouchat Himmlera. Ne vás!“ Rosa zavrtěla hlavou. „Konečně jste, baronko, pochopila, co Třetí říše ve skutečnosti je.“ Elsa na ni nevěřícně zírala. „Musím přece udělat něco, co mé syny zachrání před neodvratným koncem!“ Rosa se teď znova oddaně na baronku podívala, na ženu, které jen sloužila. Měla ji navzdory tomu ráda, i když také někdy nesnášela její aroganci, sebedůvěru a pýchu.

„Ne, baronko, nemůžete dělat vůbec nic.“

Po krátkém zaklepání na dveře do jejího apartmánu vešli Müller s Hartmannem. Elsa si je pohrdavě změřila. „Chci mluvit se syny!“ rozkázala jim.

„Paní baronko, to teď nepřichází v úvahu,“ odbyl ji Bubi. „Operace právě začala a oni mají spoustu úkolů. Nikdo je nesmí vyrušovat.“

„Trvám na svém. Nepřeji si, aby v něčem takovém pokračovali.“

Bubi přesně tuto situaci předpokládal. Věděl dobře, že její reakce může celý projekt odsoudit k neúspěchu. Zhluboka se nadechl. „Je mi velice líto, ale na základě přímého rozkazu reichsführera nesmíte své syny vidět až do okamžiku, kdy bude celá věc zdárně uzavřena. Sbalte si své věci. Od nynějška budete bydlet v loveckém zámečku na druhém konci panství.“

„Nikam nejdu!“ Elsa znova zvedla hlavu.

„Pak vás budu muset na základě instrukcí poslat zpět do Berlína. Třeba i násilím! Pokud chcete zůstat tady, a relativně v bezpečí, máte jedinou možnost. Lovecký zámeček.“ Najednou zestárla. Posadila se. „Vyhrál jste,“ prohlásila. „Podřídím se. Mohu ale, prosím, vidět naposledy své syny? Jen jednou?“

„Po Maxově odletu váni umožním setkání s Harrym. Nic víc udělat nemohu.“ Pak se obrátil k Müllerovi. „Majore, baronku mi, prosím, pohlídejte.“

„Spolehněte se.“

Bubi si na chodbě zapálil, třásly se mu ruce a bylo mu špatně. „Dobrotivý bože,“ řekl si v duchu, „kde to celé skončí?“ Vešel do malé knihovny, kde Harry s Maxem probírali detaily.

„Výborně,“ řekl Bubi. „Nejdříve fotografie. Ukažte nám, co máte v peněžence.“

Harry velmi neochotně přikývl. „Toto je Molly a já. Molly Sobelová. Před hotelem Savoy.“

„Co jste tam dělali?“

„Byli jsme tancovat v River Room.“

„Kdo tam hrál?“

„Caroll Gibbons a jeho Savoy Orpheans.“

„Výborně, je to krásná dáma.“

Harry se podíval na Bubiho a nejdříve nic neříkal. Pak vytáhl další fotografii. „Tady jsem s Molly v Cold Harbouru. Znovu Cold Harbour. Zec Acland je kormidelníkem záchranného člunu a s ním budeš muset mluvit. Julie Legrandeová, správcová. Tady je brigadýr Munro a major Jack Carter, jeho pobočník.“ Bubi si psal poznámky. „Z Berlína jsem dostal celou složku. Mám tu komplexní analýzu Munroovy sekce. Projdeme si jednotlivé detaily. Max potřebuje znát všechny podrobnosti vašeho vztahu s doktorkou Sobelovou, podrobnosti o Cold Harbouru i Eisenhowerově chování, o jeho velitelství v Southwicku i organizační schéma kurýrní služby.“ Povzdechl si. „Pánové, máme před sebou dlouhý den. Je na čase začít s přípravami.“ Oba bratři s notnou dávkou své vrozené zasmušilosti se dali do práce.

Lovecká usedlost byla zařízena velmi komfortně. V obývacím pokoji hořel velký krb pod roubeným stropem, v ložnici byl starodávný dubový nábytek. I koupelna byla zařízena velmi elegantně a pohodlně. Rosa vybalila zavazadla a Elsa se potulovala mezi pokoji, aniž by jí to pomohlo překonat smutek.

V obývacím pokoji stál i nádherný starodávný likérník. Elsa si nalila velkou sklínku brandy, ale nijak jí to nepomohlo. Spíše naopak. Nalila si další a posadila se. Nadešel čas jejího konce. Celý svůj život žila na výsluní, měla moc i postavení a díky Abemu i peníze. Vyšla po dřevěných schodech do ložnice. Rosa právě vybalovala malá zavazadla a pokládala klenoty na noční stolek. Položila tam i walthera.

„Baronko, kam mám dát tohle?“

„O tu věc se postarám sama,“ natáhla Elsa ruku po zbrani.

Sešla dolů do obývacího pokoje a pistoli položila vedle sebe na gauč. Max byl odsouzen na smrt tak jako tak, Harryho stejně popraví, až vše skončí, a ona sama byla tím pravým důvodem, proč se její kluci pouštějí do takového dobrodružství. Její mysl byla sice otupena brandy, ale přesto věděla, co musí udělat. Vzala pistoli, odjistila ji a znovu ji položila na pohovku.

„Roso, pojď sem,“ zavolala na služebnou.

„Ano, paní baronko.“

„Zavolej na zámek a požádej plukovníka Hartmanna, ať sem okamžitě přijede.“

„Jistě, paní baronko.“

Bubi se o telefonátu dověděl od spojaře v místnosti, kterou používali jako klubovnu. Probírali tam situaci s Müllerem a Schröederem.

„Já to už nezvládnu,“ krčil rameny Bubi. „Už teď mi lpí na rukou krev.“

„Pojedeme s vámi,“ nabídl se Müller. „Schröedere, pro vás to bude dobrá lekce,“ usmál se na lékaře.

Usedlost strážili dva muži u branky a hlídka na hlásce v blízkosti usedlosti. Elsa se dívala z okna a viděla vůz přijíždět. Sedla si na gauč a čekala. Pod přikrývku skryla walthera. Zapálila si cigaretu. Otevřela si láhev šampaňského a naposledy zavolala Rosu.

„Sklínku šampaňského.“

„Hned, paní baronko.“

„Až je pustíš dovnitř, jdi do kuchyně a drž se stranou.“

„Jak si přejete, paní baronko.“

Ozval se zvonek a Rosa šla otevřít. Bubi, následován Müllerem a Schröederem, vešli dovnitř.

„Jsme tu, baronko, jak jste si přála. Čím můžeme sloužit?“ začal Hartmann.

„Tím, že všichni nacističtí parchanti přestanou existovat,“ řekla rozhodně. „A tím, že tady nebudu ani já. Beze mě nemáte nic, jak můžete mé syny tlačit ke zdi.“ Její dlaň svírala walthera. Bubi si byl dobře vědom toho, co chce udělat. „Baronko, ne!“ vykřikl.

Hodil sebou na jednu stranu. Müller už tak rychlý nebyl a dostal první dvě kulky do zad. Bubi se krčil za druhou pohovkou. Schröeder otevřel pouzdro s mauserem jen instinktivně a stejně tak třikrát vypálil. Výstřely srazily baronku Elsu von Halderovou za pohovku.

Bubi vstal, došel k Müllerovi a sklonil se nad ním. Podíval se na Schröedera.

„Je mrtvý,“ sykl.

Schröeder se mezitím věnoval Else.

„Ona taky.“ Pak se zmateně podíval na svůj mauser. „Bože, ještě nikdy jsem nikoho nezabil! Bože!“ Bylo na něm patrné, že je v šoku.

„Nebyla to vaše chyba. Chtěla zemřít.“ Na dveře se ozvalo zaklepání. Pustili dovnitř jednoho šikovatele s dvěma muži. I na ně padla ponurá atmosféra celé scenerie.

„Major Müller a baronka jsou mrtvi,“ konstatoval Bubi. „Schröedere, přebíráte zde velení. Vše je přísně tajné a žádná informace o událostech se nesmí dostat ven. Podplukovník Kelso a ani baron nesmějí tušit, že se něco stalo.“ Schröederovi nebylo jasné zhola nic. „Proč ne, pane?“

„Baron přijal úkol pouze pod pohrůžkou, že jeho matka bude uškrcena za velezradu Říše. Jak by asi reagoval, kdyby se dozvěděl, že je mrtvá?“

„Už chápu,“ přitakal Schröeder. Zvedl telefon, ale pak se zarazil. „Pak se ale také musíme postarat o její služebnou, plukovníku!“ Bubi zaklel a jako blesk vyběhl do patra. Po Rose Steinové už ale nebylo ani stopy. Seběhl dolů a vletěl do kuchyně. Okamžitě byl zpátky a vydával strážným odpovídající pokyny.

„Byla tu ještě jedna ženská, služebná. Okamžitě informujte venkovní hlídky, ať ji najdou!“

„Rozkaz, plukovníku!“ Unterscharführer kývl na své muže a společně vyběhli ven.

Bubi se zhluboka nadechl a vzpomněl si na reichsführera v Paříži. Ne, na toho teď neměl čas. Zapálil si cigaretu, vlezl za volant kubelwagenu a odjel zpět na zámek v Morlaix.

Rosa přes polootevřené dveře kuchyně viděla celou situaci a dobře věděla, co pro ni znamená. V hrůze okamžiku si však dobře uvědomila, že má jedinou šanci. Utéct. Z háčku strhla svůj starý kabát, natáhla si ho na sebe a otevřela venkovní dveře.

Jejím štěstím bylo, že muži z hlídky byli výstřely natolik zaskočeni, že se okamžitě rozběhli k hlavnímu vchodu do loveckého zámečku. Když i poslední z mužů zmizel z dohledu, přeběhla trávník k zadní brance v cihlové zdi. Přímo za zdí panství byly hluboké lesy. Protáhla se brankou do vřesoviště. Ihned uviděla úzkou pěšinku, vedoucí do blízkého lesa. S hlubokým nádechem se rozběhla. Byl to sprint o život.

Max s Harrym ještě seděli v knihovně, když se znova objevil Bubi. Na tváři mu hrál vynucený úsměv. „Pořád pracujeme?“

„Ty asi taky,“ ušklíbl se Max. „Připadalo mi, že se venku před chvílí něco dělo. Když jsem se kouknul z okna, strážemi se to jen rojilo.“

„Máš pravdu, měli jsme dojem, že jsou tu nezvaní hosté. Zdá se ale, že to byli jen pytláci. Jak se cítíš? Se sebedůvěrou jako vždycky?“

„To dost těžko,“ odsekl Max. „Při takovéto operaci nic podobného nemůžeš očekávat, Bubi. Co když budu muset Molly políbit? Znáš to, ženy jsou ženy. Vypadat sice můžu stejně, ale jí mohu chutnat úplně jinak.“

„S takovou dírou na tváři se bude bát tě dotknout,“ přidal se Harry.

Bubi si připálil. „Pokračujeme. Tvůj odlet se blíží, Maxi.“

„Jo, je to odporná práce, když to chceš vědět,“ neodpustil si Max. „Bubi, pamatuj si jednou provždy. Nedělám to proto, že bych věřil ve správnou věc, a Harry už teprve ne. Jedině proto, že nechceme matku vidět se strunou na krku! Jasné?!“

„Já vím, já vím. S trochou štěstí se to ale dá zvládnout docela rychle. Přeletíš do Cold Harbouru, Munro tě okamžitě odveze do Londýna. Eisenhower si bude chtít s tebou popovídat, musí to udělat, protože je zvědavý. Maxi, ty se staneš hrdinou okamžiku! Je jedno kde, zda v Hayes Lodge, či Southwicku. Je to úplně jedno. Během pár dní budeš zpátky. Portugalští diplomaté již dostali odpovídající pokyny a připravují tvoji cestu.“

„Měl bys mi říct, co jsou zač.“

Bubi mu ve zkratce představil bratry Rodriguesovy i Sarah Dixonovou. Adresy napsal na kus papíru.

„I oni vědí, kdo jsi a jaké tam máš poslání. Eisenhower pro ně nic neznamená. Bratři jsou hamižní až běda a Dixonová je přívrženkyně IRA.“

„Co o ní ještě víš?“

Bubi otevřel složku a podal mu list s údaji. „Tady máš všechno.“

Max přikývl. „Pak tu také máme řešení jednou provždy. Harryho také nejspíše napadlo. Však je mé dvojče, a tak se dá předpokládat, že mu to stejně i myslí. Co ty na to, brácho?“

„Vím, na co narážíš, Maxi. Můžeš se také opájet oním božským pocitem, že zemřeš pro führera a Říši! Vytáhneš pistoli v Eisenhowerově kanceláři, zastřelíš ho přede všemi a sám pak zhyneš v dešti kulek!“

„Přesně, brácho,“ usmál se nejistě Max. „Bubi, Co myslíš, nebylo by to pro tebe to nejjednodušší řešení? Každopádně mi ale aspoň řekni, kdy startuji?“

„Tak kolem čtvrté ranní. Ukradneš můj storch na zdejším letišti. Do Cold Harbouru to není víc než hodinu. Počasí sice za moc nestojí, ale kolem páté už začne svítat.“

„Docela to ujde. Nic lepšího nevymyslíme.“

„A co takhle pár kulek ze schmeisseru drtící trup tvého letounu?“ sarkasticky doplnil Harry. „To by byl panečku důkaz tvého skvělého úniku.“

„Výborný nápad.“ Bubi vstal. „Být na tvém místě, Maxi, neměl bych pochybnosti. Však víš proč. V devět se ale společně můžeme navečeřet.“

„A rozloučit se s mutti,“ doplnil Max. „To bohužel nebude možné,“ začal jim Bubi vlastně poprvé lhát. „Vaše matka nám dělala problémy, když to řeknu slušně. Himmler vydal jednoznačné rozkazy, že až do zahájení operace baronka musí být střežena odděleně od vás. Je na druhém konci areálu. Vidět ji nemůžeš, a to je moje poslední slovo!“

„Bubi, no tak,“ zkusil to Max.

„Jakmile odletíš, pustím k ní tvého bratra,“ sliboval Bubi. Málem se z té lži zadávil. „Víc udělat nemohu.“ Max jen pokrčil rameny. „Usmažíme se všichni v pekle. Tak dobře. Bubi, teď už je to jen naše věc.“ Hartmann vyšel ven. „Máme málo času. Maxi, už jsi něco vymyslel?“ zeptal se Harry.

Max smutně zavrtěl hlavou. „Musíme hrát dál a zařídit se podle toho, kam to celé povede.“

„Kristepane…“ Harry se najednou odmlčel. „Když se to opravdu stane… když už nebude jiné východisko… můžeš to vážně udělat?“

„Viděls ten film, ne?“ řekl Max tiše. „Jak ty dvě ženy se strunou kolem krku kopaly, jejich vyboulené oči. Víš, co ale bylo nejhorší?“

„Když neudržely svá střeva,“ přikývl Harry.

„Harry, klidně půjdu do pekla sám, jen když se něco podobného nestane naší matce.“

Prakticky ve stejné době se Fernando i Joel usídlili v londýnském bytě Sarah Dixonové. Lacey a jeho fotograf, konstábl Parry, ze Scotland Yardu už měli celý soubor fotografií s jejich kontakty. Lacey s Parrym samozřejmě sledovali bratry i do pizzerie na Westbourne Grove, kde tak často Fernando a Sarah sedávali.

„Je to docela legrační,“ pousmál se Lacey. „Už jsem tu ženskou někde viděl.“

„Žije tady spousta lidí,“ pokrčil rameny Parry. „Někdo ji znát bude.“

„Skvělý postřeh. Fakt jsi detektiv. Cítím ale, že v tom něco je. Vyjmi film a vlož tam nový. Tenhle dám hned vyvolat. Vrátím se za chvilku.“ Vešel do restaurace, kde zrovna panoval čilý provoz. Postavil se k baru a objednal si sklenku vína. Když ho míjel vrchní, nenápadně mu ukázal své pověření.

„Přečtěte si to.“

Číšníkovy oči se rozšířily. „Máme snad nějaký problém, detektive?“

„Jak se jmenujete?“

„Franco.“

„Výborně, Franco. Pokud mi povíš, co chci vědět, nenechám to tady zavřít. Jinak… Capiscé?“ Franco samozřejmě rozuměl víc než dobře. „Ti dva muži a ta žena u okna? Co jsou zač?“

„Dáma se jmenuje Sarah Dixonová. Ten vyšší je seňor Rodrigues z portugalské ambasády. Chodí sem už celé roky. Ona bydlí nedaleko.“

„A ten další?“

„Nikdy předtím tu nebyl.“

Lacey ho poklepal po rameni. „Hodný chlapec. Nikomu ani slovo, všechno je úplně v pořádku. Chápete mě?“

„Jistě, důstojníku.“

Lacey vyšel ven z pizzerie a našel Parryho na druhé straně silnice. Parry mu podal film.

„Všechno v pořádku?“

„Jo. Zůstaň tady a nespusť je z očí. Dám film na Yardu vyvolat.“

Udělal pár kroků, pak zaváhal a otočil se. „Ježíši Kriste!“ vyhrkl. „Už jsem si vzpomněl, kde jsem ji viděl!“

Munro seděl za stolem své pracovny na Haston Place, probíral se spisy a dopřával si horké toddy. Vyrušil ho telefon. Zvedl sluchátko.

„Munro.“

„Tady je Carter, pane.“

„Je deset, Jacku. Chtěl jsem jít brzo spát, protože musím být v kanceláři kolem šesté.“

„Máme problém, brigadýre.“

Byla to věta, kterou používali jen v opravdu vážných situacích. „Vážný problém?“ otázal se Munro.

„Víc než to, pane. Šéfinspektor Riley a jeho lidi jsou teď u mne. Myslím, že bychom vás měli navštívit.“

„Dobře, Jacku. Pak sem přijďte, jak nejrychleji to půjde.“

Nad kávou Sarah, Fernando i Joel tiše probírali novou situaci. „Budeš mít nějaké zábrany?“ zeptal se Fernando Sarah.

„Zabít Eisenhowera?“ pohrdlivě hodila hlavou. „Pro mě nic neznamená. Budu úplně upřímná. Když už to vypadalo, že Německo ve čtyřicátém obsadí Anglii, každému opravdovému Irovi srdce zaplesalo.“

„Sarah, já tě vážně miluji,“ dodal Fernando. „Kdyby ale Hitler obsadil Británii, poslal by své obrněnce i do ulic Dublinu?“

„Asi ano, ale to nic nemění na současné situaci. Ten německý pilot, co si bude hrát na svého bratra, vyžaduje naši plnou podporu, tak mu ji dáme. Ty zjistíš, které lodi kotví v londýnském přístavu. Budeme ho pak muset odsud co nejrychleji dostat.“

„Nebude to tak složité,“ doplnil Fernando. „Když Eisenhowera dostane, oni ho pak zlikvidují sami. Nebudeme mít příliš komplikací. Zatím ani nevíme, kdy se tady vůbec objeví.“

„Brzy,“ řekla jistě, „vím to. Musíme už jít, zítra mám ranní. Zůstaneš u mne, Fernando?“

Sklonil se k ní a políbil ji. „Joel je tu první den. Myslím, že bych ho měl nejdřív u sebe usadit.“ Zaplatil účet, odešli a pomalu kráčeli do Westbourne Grove. Doprovodil Sarah až před její činžák. „Dobrou noc, miláčku.“

„Brzo si budeme muset o všem promluvit detailněji,“ dodala ona.

Parry stál ve dveřích blízkého domu a vše fotografoval. Používal speciální aparát bez blesku. Sarah vešla do domu a bratři pokračovali dolů po Westbourne Grove.

„Líbí se ti?“ zeptal se Joel, když se dostali na Queensway.

„Libí? Já ji miluji,“ řekl Fernando zasněně. „Kdybychom žili v normální době, tak bych se s ní oženil.“

„Oženil se s ní? Vždyť jí je o deset let víc než tobě.“

Když scházeli po schodech podzemky v Bayswateru, Fernando se rozpovídal. „Vždycky jsem měl rád spoustu sexu a děvčátek. Sex s ní docela ujde, ale je v tom mnohem víc. Je mnohem lepší než všechny ty šlapky, co jsem měl v posteli!“

„Ale děti s ní mít nebudeš, viď že ne?“

„Zastavili se na nástupišti. Fernando najednou zvážněl. Joeli, nevadí mi, že miluješ muže. Je to tvoje věc, ale zrovna tak ti není nic do toho, co cítím k této ženě. To je zase moje věc.“ Nastoupili do přijíždějícího vlaku. Parry jim byl v patách.

V obývacím pokoji Munroova bytu Sean Riley představil Laceyho. Jack mezitím naléval skotskou se sodou a postavil sklenky na podnos.

„Brigadýre, určitě budete tu whisky potřebovat.“

„Nechte toho,“ vzal Munro skleničku. „Ven s tím.“

Riley popsal příjezd Joela Rodriguese do Croydonu, změť berlínských razítek v pase. Rozebral Laceyho závěry a seznámil je s výsledky sledování. Pak luskl prsty a Lacey mu podal kartónové desky. Uvnitř byly černobílé fotografie.

„Rodriguesové, brigadýre, a ta dáma.“

Jack Carter si vzal slovo. „Fernando byl v Londýně celou válku, dnes je hlavním obchodním atašé. Jeho bratr, Joel, byl komerčním atašé V Berlíně, pak byl ale záhadně přeložen ke kurýrní službě. Přivezl diplomatickou poštu z Lisabonu.“

„A ta žena?“

Jack Carter zaváhal. „Detektiv konstábl Lacey ji poznal, pane. V jeho úkolech agenta Zvláštního oddělení je také styk s velitelstvím SOE.“

„Co tím, k sakru, chcete říct?“ vybuchl jindy klidný Munro.

„Pracuje ve štábu na Baker Street, pane,“ řekl Lacey. „Jak už řekl major Carter, vím, kdo to je.“

„Dobrotivý bože!“ Munro vstal, došel ke stolku a nalil si další sklínku. „Dál!“

Carter pokynul Rileymu. „Zatím máme jen zběžnou analýzu, brigadýre. Zítra vám předložíme podrobnější hlášení. Ta dáma je Sarah Dixonová, vdova po Georgi Dixonovi. Zemřel na rakovinu. Narodila se v Londýně, otec je Angličan, matka Irka. Za svobodna se jmenovala Brownová. Její dědeček Patrick Brown byl aktivistou IRA a přímo se podílel na velikonočních událostech v šestnáctém roce. Později byl popraven britskými silami. Pracovala jako úřednice na Ministerstvu války, pak ale byla přeložena přímo na štáb SOE. Je úřednicí, dělá běžné sekretářské práce, nebyla prověřena pro utajované informace. Nejsou jí přidělovány žádné speciální úkoly.“

„Žádné speciální informace? Nebyla prověřena!“ Munro vypadal, jako by ho opařili.

„Jak si vůbec můžeme být jistí, co všechno už odsud ven nevynesla? Jak se sem vůbec na SOE dostala? Copak ji nikdo neprověřil?“

„Pracujeme na tom, brigadýre,“ povzdechl si Carter. „Zdá se, že jsme ji prostě… přehlédli.“

„Pane jo!“

„Brigadýre, hořekování nemá smysl,“ pokračoval Carter. „Nedává to ale celé vůbec žádný smysl. Před lety jsme zcela zničili síť abwehru v Anglii a celou řadu agentů dostali na naši stranu. Jsem si jistý, že tu nepůsobili žádní němečtí vyzvědači.“ Munro usrkával whisky a mračil se. „Pokud mne paměť neklame, Jacku, před pár lety přišla zpráva, že jakýsi major Klein ze štábu SD porušil předpisy a snaží se vytvořit vlastní síť.“

„Vzpomínám si,“ přikývl Carter, „ale byly to jen takové řeči. Znovu jsem se tou složkou probral. Není tam nic určitého.“

„Co když to ale byla pravda? Pak to znamená, že ti agenti tu byli víc než dobře ukryti? Co když je tu máme opravdu, Jacku?“

„Brigadýre, mám pro ty bratry poslat své lidi?“ vložil se do hovoru Riley.

„Rodriguese chrání diplomatická imunita. Deportace by byla tím nejhorším řešením.“

„Ale ta ženská, pane?“ pokračoval Riley.

Munro zavrtěl hlavou. „Nasaďte na ni své nejlepší lidi. Musíme vědět o každém jejím pohybu a kontaktech. Všechno!“ Pak se obrátil ke Carterovi. „Jacku, zařiďte opětovnou prověrku všech na Baker Street. Prověřte všechny a udělejte to tak, aby pravý důvod vůbec nebyl zřejmý.“

„Samozřejmě, pane.“

„Pánové, potřebuji od vás dokonalou práci. Máme před sebou víc než vážnou situaci.“

Když Bubi vešel do jídelny, aby s bratry povečeřel, byl jako omráčený. Najednou mu připadalo, že v americké uniformě u krbu stojí Harry, pak si ale uvědomil, že ten sedí u stolu, berle pohozené na podlaze. Měl na sobě leteckou blůzu Luftwaffe s Rytířským křížem i dubovými listy a meči.

„Tomu se snad ani nedá uvěřit,“ kroutil Bubi hlavou nad jejich podobou.

„To bys radši měl,“ odsekl Max. „Müller s námi nevečeří?“

„Ne, odvolali ho do Saint Malo, Schröeder má také spoustu práce. Strážný si zlomil nohu.“ Pak zavolal na obsluhu. „Noste na stůl.“

„Já vím, že když jdeš na smrt, tak se na to aspoň máš pořádně posilnit,“ poznamenal, když usedal za stůl. Když si sedl i Harry, zeptal se, zda ještě na něco nezapomněli.

„Nedělej si starosti. Neznáš spoustu lidí. Například generála Sobela. Nech to na nich a počkej, jak budou reagovat oni.“

„Budu se snažit.“ Max se podíval k oknu. „Slyšíš ten liják. Je mi líto námořníků na hladině, když musí v takové slotě na vodu.“

„Stejně tak bys měl litovat piloty,“ dodal Harry a pozvedl sklenku. „Žádný přípitek mne ale zrovna nenapadá.“

„…Aby nám všem pomohl sám pánbůh?“ doplnil ho Max.

Rosa prodírající se mlázím byla již totálně promočená a vyčerpaná. Setmělo se a ona jen bloudila mezi stromy. Blesky křižovaly oblohu a jen na čas osvětlovaly terén před ní. Při jednom takovém záblesku spatřila stezku a chatrč. Doklopýtala k velkým dveřím a otevřela je. Polilo ji příjemné teplo a v dalším záblesku spatřila srovnaná polena, pár stání pro zvířata. Stáj ale byla opuštěná. Všude tu byly navršeny balíky sena. Liják bubnoval do střechy a přes vysoko položená okna přece jen probleskovalo trochu světla. Shodila ze sebe kabát a zahrabala se do sena. Vonělo. Zavřela oči a okamžitě usnula.

Max se s Harrym rozloučil kolem třetí. Bubi ho sám odvezl k přistávací dráze. Kubelwagen kvůli dešti zaparkoval v jednom z hangárů. Storch byl připraven. Max, s vojenským kabátem přes ramena, si zapálil cigaretu. Přicházel k nim voják v černé uniformě SS Panzer.

„Víš, co máš dělat,“ poznamenal k němu Bubi.

Důstojník přikývl a naznačil jednomu z mužů, aby mu podal zbraň. Nadporučík ustoupil do deště a vypálil první výstřel do trupu storcha kousek od ocasu, druhý pak do levého křídla. Vrátil se k dvojici.

„Výborně,“ zhodnotil výsledek Bubi. „Maxi, dobré, ne?“

„Nastala chvíle pravdy!“ Max natáhl ruku. „Dej mi svého walthera a zásobník.“ Bubi se zamračil. „Musel jsem přece přemoci stráž, druhého muže jsem zastřelil. Kde by pak ta zbraň asi byla?“ řekl tiše Max.

„Aha,“ přikývl Bubi. „Jasně.“

Vytáhl walthera z pouzdra včetně zásobníku a podal ho Maxovi. Max dvakrát vystřelil do vzduchu. „Museli by to udělat.“ Zastrčil si pistoli se zásobníkem do kapsy pláště.

„Tak už zmiz.“ Bubi mu chtěl potřást rukou. „Je mi to líto.“

„Není to tvá chyba, Bubi. Jdu na to.“

Došel k letounu. Nadporučík mu už držel dvířka otevřená. Max hodil pršiplášť dovnitř, naposledy se otočil a pokynul Bubimu. Pak se vyšvihl do kokpitu. Dvířka se zavřela a ozval se zvuk nahozeného motoru. Vrtule se dala do pohybu a přešla ve vysoké otáčky. Liják mlátil do letounu, ale Maxe už ovládal onen neomylný pocit letce. Bylo to pokaždé stejné. Narodil se přece proto, aby létal. A teď měl znovu příležitost.

Storch se rozjel po dráze a změnil své postavení proti větru. Dráha se topila v naprosté tmě, jen mdlá světla z obslužných budov dávala tušit, že tu vůbec nějaká základna je. S burácením motoru se storch rozjel po ranveji. Max zatáhl za knipl a vznesl se do temnot.

Čelní vítr ho sice zpomalil, ale vlastní let nepředstavoval žádný problém. Prvních čtyřicet minut Max udržoval rádiový klid, ale pak se ozval.

„Cold Harbour, Cold Harbour, slyšíte mě?“

„Tady Cold Harbour. Slyšíme vás jasně a čistě,“ ozvala se okamžitá odpověď. „Kdo jste?“

„Podplukovník Harry Kelso se vrací z bretaňského pekla se storchem Luftwaffe. ETA za dvacet minut.“

„Zůstaňte na příjmu.“

Kaprál RAF, který měl toho rána službu, dostal málem psotník. Okamžitě zvedl telefon a zavolal Julii Legrandeové přímo do ložnice. „Co se děje?“ odvětila mu ospalým hlasem.

„Tady vysílací místnost. Letí sem podplukovník Kelso. Zdá se, že ukradl ve Francii storcha a letí domů.“

„Bože!“ Julie byla okamžitě vzhůru. „Hned jsem tam.“

Vyhrabala se z postele, shodila noční košili a začala se spěšně oblékat.

Rozbřesk přinesl na oblohu prapodivné světlo, velký šedý mrak přikrýval výhled v tisíci stopách. Max klesl na pět set. Přímo pod ním běsnilo zlé a bouřlivé moře. Rukama pokojně svíral knipl a prožíval tuto chvíli se zvláštním pocitem. Létání pro něj bylo dosud to jediné, na čem mu záleželo.

Teď byl jeho letoun v šedém ránu viditelný víc než dobře a byl by ideálním terčem pro křižující spitfíry či hurricany. Neměl by žádnou šanci. Smazali by ho z oblohy během vteřiny. Rozesmál se. To by byl ten správný konec celého příběhu! Nepřinesl by ale žádné rozuzlení osudu Harryho, jeho matky a nakonec ani kdysi jeho velkého přítele Bubiho. Všichni by byli pořád odkázáni na milost či nemilost reichsführera Himmlera.

„Harry?“ Kokpitem se nesl Juliin hlas.

„Pobřeží je na dohled. Julie, jsem to vážně já.“

„Učiněný zázrak.“

„Jsem u tebe tak za deset minut,“ řekl klidně. „Jsem trochu pocuchaný, ale bez ztráty kytičky, jak by řekli naši kamarádi.“

„Počkám na tebe na dráze. Jdu zavolat Munroovi do Londýna.“

„Jdi a vzbuď toho starého lišáka. Konec.“

Telefon na nočním stolku několikrát zazvonil, než ho nazlobený a nevyspalý Munro zvedl. „K sakru, kdo mne otravuje takhle ráno!“ hromoval.

„Julie, pane. Mám pro vás neuvěřitelnou zprávu. Máme na vysílačce Harryho Kelsoa. Ukradl v Bretani storcha. Přistává za deset minut.“ Munroovy nohy automaticky sklouzly z postele. „Bože, jste si jistá?“

„Mluvila jsem s ním osobně, brigadýre!“

„Jak vám připadal?“

„Řekl, že je pocuchaný, ale bez ztráty kytičky.“

„Typický Harry. Pošlu pro něj z Croydonu lysandera. Budeme tam hned.“

Posadil se na posteli a na chvilku se zamyslel. Pak sešel dolů a v přízemí bytu šokem probudil Jacka Cartera.

„Tomu se nedá věřit,“ zmohl se major na jediné.

„Jacku, musíme sebou hodit. Zavolejte kurýrní službě, ať nám připraví dalšího lysandera.“

„Hned to bude, brigadýre.“ Carter se posadil na posteli a nasazoval si dřevěnou nohu. „Ví to už Molly?“

„Jistěže ne. Povím jí to teď. V životě jsou ale mnohem důležitější věci než dva zamilovaní.“ Vrátil se nahoru a zaťukal na dveře druhé ložnice. Byla už vzhůru, když vklouzl dovnitř. Od Harryho nehody stejně nemohla pořádně spát.

Posadila se. „Strýčku, co se děje?“

„Mám pro tebe ohromující zprávu, drahoušku!“ začal, když si přisedl na kraj postele.

Max přilétal z moře a dole pod ním to vypadalo přesně tak, jak to Harry popsal. Záchranná loď ukotvená u mola, hospůdka, pár domků a nakonec opatství a jezero. Klouzal nad korunami borovic, aby bez problémů přistál na travnaté ranveji. Doroloval k hangáru. Pod stříškou, která je aspoň trochu chránila před neustávajícím deštěm, na něj čekala skupinka mechaniků. Když vypnul motor a otevřel dveře, rozběhli se k němu. Musel se usmát té ironii osudu. Mechanici měli na sobě černé kombinézy Luftwaffe a čapky RAF.

„Jste učiněný zázrak, podplukovníku,“ přivítal ho poručík, když ho obstoupili, aby ho přátelsky poplácali. „Netváříte se ale zrovna moc šťastně, pane.“

„Přežil jsem to. Vypadl jsem ven, když šel lysander k zemi.“ Max předstíral, že zkoumá trup storcha. „Budete ho muset trochu opravit. Nahoru jsem šel dost rychle a oni mě k tomu doprovázeli ohňostrojem. Mašinka ale letěla dobře. Vy jste ale také měli nějak naspěch a vypnuli vysílačku nějak moc rychle.“ Sáhl do kokpitu a vytáhl německý vojenský kabát a hodil si ho přes ramena.

„To byla slečna Legrandeová. Řekla, že tu bude na vás čekat. Vida, tamhle už jede.“ Julie s džípem prudce zabrzdila a vystoupila. Okamžitě ho objala. „Ani nevíš, jak té zase ráda vidím, Harry Kelso. Co to ale máš s tváří?“

„Tak to mě ani nemůžeš políbit, víš,“ vtipkoval. „Bolí to jak čert.“ Max vyloudil na tváři škleb. „Jíst ale můžu, a po tom všem, bych skoro řekl, že mi vyhládlo.“

„Odvezu tě k Oběšencovi. Anglická snídaně? Bude vyhovovat? Zec už přikládá do krbu.“ Liják ještě nabral na síle. „Jedeme, pojď.“

Usadil se na sedadle pro spolujezdce. V přihrádce spatřil krabičku Senior service a zapalovač. „Nebude ti vadit, když si zapálím?“ Když otevřel krabičku, ona jen zakroutila hlavou. „Vždycky jsem si myslela, že tuto značku nesnášíš. Vždyť jsi nikdy playersky nekouřil!“

„Julie, lásko, po tom, co mám za sebou, bych vykouřil i staré ponožky,“ poznamenal, protože si rychle uvědomil souvislosti.

„Umím si to představit,“ usmála se na něho, když vjížděli na High Street.

Max se s vědomím, že první překážku má za sebou, opřel o sedadlo. Adrenalin mu pulzoval žilami a on měl před sebou zcela jasnou a zřetelnou budoucnost.

Zec Acland stál u krbu a pečlivé rovnal polena. Když se dveře otevřely, otočil se. Julie zamířila k baru. Do místnosti vešel i Max. Zec byl natolik překvapen, že se mu málem podlomila kolena.

„Bože, podplukovníku, požehnej tomu nahoře. Já si myslel, že jste tam u něj a že máte všechno za sebou.“

„Tak daleko od pravdy jste zase nebyl, Zecu.“

„Vaše tvář zrovna dvakrát dobře nevypadá.“

„Mohlo to být horší.“

„Slyšel jsem nějaké letadlo.“

„To jsem byl já. Povedlo se mi ukrást storcha a uletět jim.“

„Což zcela určitě nebylo samo sebou,“ poznamenal Zec a začal si cpát dýmku.

„Jeden strážný to odnesl.“ Max vytáhl z kapsy pláště walthera. „Daně platíme všichni.“ Zec se zašklebil. „Už mám té zpropadené války plné zuby, nikdy to nepřestane! Prý se blíží den D, aspoň se to tady všude povídá. A začne to nanovo. Řekl bych, že jste se vrátil v ten správný čas.“

„Udělám snídani,“ řekla Julie mnohem prozaičtěji. „Slyším vaše stesky až v kuchyni. Munro už všechno ví a letí sem.“ Zec nalil dvě whisky, přidal k nim trochu vody. „Chtěl nějaké detaily?“ zeptal se Max.

„Ne,“ odvětila Julie. „Stejně bych mu nic neřekla, když nic nevím.“

Zec se naklonil přes bar. „Povězte nám, co se tam vlastně semlelo?“

Max se držel skutečnosti, jak to jen bylo možné. Úspěšné vysazení Jacauda a následující sestřel stodevítkou. Pak vylíčil, jak ho sebrala patrola SS.

„Koukám, že Tarquin zmizel,“ shrnoval Zec.

„Je po něm, Zecu. Lysander shořel, hned jak jsem z něho vypadl.“

„Což je mi opravdu hrozně líto.“

Julie se objevila v kuchyňských dveřích. „Moc ho lituji.“

„Takový je život,“ pokrčil rameny Max. „Odvezli mě do zámku Morlaix. Má tvář byla v jednom ohni, jizva se zanítila. Naštěstí tam měli skutečně dobrého doktora. Znovu mě ji zašil. Chovali se ke mně docela slušně. Měl jsem smůlu, že se divize SS zrovna stěhovala do zámku. Nebo štěstí?“

„Co bylo pak?“ dožadovala se Julie.

„Chtěli mne poslat do Berlína. Kousek za vesnicí je záložní letiště a oni se rozhodli, že tam pro mne pošlou letadlo,“ přihříval Max svou polívčičku. „Okamžitě jsem si uvědomil, že by to znamenalo můj konec. Útěk byl jen absurdním nápadem, i když asi jedinou nadějí. Dostal jsem pozdní večeři a společně s místním velitelem jsme si docela dobře povídali. Řekl jsem, že mi není dobře. Doktor mi dal pár morfiových ampulí. U dveří samozřejmě stála stráž. Předstíral jsem, že spím, i když jsem usilovně přemýšlel, co dál. Ve tři jsem zamířil do koupelny. Byla zařízena velmi staromódně. Francouzské okno vedlo na terasu a z ní dolů na schodiště.“

„To tam na zahradě nenechali stráže?“ podivoval se Zec.

„Drželi jen hlídku na hlásce, nic víc. Seběhl jsem schody a hned za rohem stál kubelwagen. Řidič kouřil nablízku. Kus cihly z trávníku ležící opodál mi pomohl ho omráčit. Tak jsem získal walthera. Vzal jsem mu plášť a čapku, skočil za volant a odjel.“ Julie přinášela mísu vajec na slanině a chléb. Postavila ji na stůl. „Pojďte jíst.“ Posadila se k nim. „Pokračuj, Harry.“

„Dojel jsem až ke dráze v Morlaix. Nic světoborného. Ranvej je mnohem delší, než ta zdejší. Může tam přistát leccos.“ Pustil se do jídla, vejce se slaninou mu chutnala přímo božsky. „V jednom hangáru parkoval Messerschmitt 109 a přímo na dráze stál storch. Lilo jako z konve a nikde nebylo ani živáčka. Nejspíš se schovávali před deštěm. Dojel jsem ke storchu, vystoupil a otevřel dveře do kokpitu. K mému překvapení ručička na palivoměru ukazovala plnou. Teprve tehdy se objevila první hlídka. Hnala se ke mně. Musel jsem ho zastřelit. Vlezl jsem dovnitř, nahodil motor a odstartoval tak rychle, jak ještě nikdy předtím. Pak se objevili další dva muži a stříleli po mně ze schmeisserů. Nijak zvlášť mi ale ublížit nemohli. No, to je vše. Jsem tady.“ Dojedl a protáhl se. „Teď bych si dal pořádný hrnek kávy.“

„Kafe?“ zamrkala Julie překvapeně, když sklízela talíře. „Já si myslela, že piješ jen čaj?“ Chyba číslo dvě.

„Máš pravdu, Julie,“ šklebil se Max. „Od minulého pátku nepiji nic jiného než kafe. SS o čaji totiž snad ani nikdy neslyšeli. Proč bych si teď konečně zase nedal ten pravý anglický?“

V opatství si Max dával dobrý pozor, a dokonce souhlasil, aby ho Julie odvedla do pokoje, který předtím užíval Harry. Předstíral, že mu není příliš dobře. „Ta tvář mě bolí jako čert. Asi bych si měl něco vzít.“ Pokynula hlavou na schodišti a odvedla ho rovnou do ložnice. Max položil plášť na postel a vyndal Schröederovy injekční ampule.

„Já to udělám,“ nabídla se Julie a odštípla konec jedné z nich. Sundal si blůzu a ona mu jednu ampuli vpíchla do paže. „Kalhoty také nevypadají moc dobře,“ poznamenala. „Máš je roztržené. Je to skoba, jak se patří. V našem skladu se pro tebe určitě něco najde.“ Sklad. Ano, Harry o něm mluvil.

„Jdu s tebou,“ poznamenal Max. Výběr všech možných uniforem i výzbroje ho překvapil, ale snažil se nic nedávat najevo. Julie prošla mezi regály a našla mu khaki kalhoty.

„Britská armáda, důstojnické kalhoty, co ty na to?“ podala mu je.

„Než se dostaneš do Haston Place, musí stačit. Tam máš přece náhradní uniformu.“

Haston Place. Číslo tři. Přízemní apartmá, kde má Carter ložnici, Munroova ložnice je vpravo vedle schodiště, Mollyina hned vedle. Harrymu patří třetí pokoj hned u okna. Obývací pokoj je hned naproti schodišti. Velitelství SOE na Baker Street necelých deset minut odtud.

„Jasně,“ usmíval se Max. „Tam jich je.“

„Sejdeme se v knihovně.“

Po deseti minutách scházel dolů. Knihovna je vlevo, jídelna vpravo, kuchyň za těmi zelenými dveřmi, připomínal si. Julie přikládala do krbu a rovnala polena. Podívala se mu do očí.

„Takhle vypadáš o moc lépe. Jak se cítíš?“

„Ujde to. Morfium působí dost rychle.“

„Neber ho ale moc. Rozhodně bychom nechtěli, abys skončil jako jeden viktoriánský poeta, který z opojení už pak nikdy nevyvázl.“

„Já ale umím v životě jen jedno. Létat.“

„To my tady víme všichni. Teď musím jít dolů do hospodské kuchyně dát závin do trouby. Posádka lodi by mi jinak vynadala, že umřou hlady. Ber to zvesela.“

„Když já neumím brát zvesela vůbec nic. Půjdu s tebou. Na vzduchu se mi třeba rozjasní v hlavě.“

„Ne, dolů pojedeme. Po pláži se projdeme o něco později. Vezmi si ale pršiplášť.“

„Dobře.“

V ložnici si hodil plášť přes ramena. Walther v kapse mu připadal nějak moc těžký. Vyndal ho z kapsy. Najednou mu ale právě tento pocit určité váhy začal chybět, jako by mu váha pistole dodávala vnitřní jistoty. Walthera vložil na původní místo a sešel dolů. Julie vyšla z knihovny ve starém pršiplášti a červeném baretu. „Čistokrevná Francouzka se nezapře.“

„Proč by také měla? Právě jsem domluvila s Munroem. Jsou na cestě lysanderem. Bere i Jacka. Molly sice chtěla také přijet, ale má plný operační program.“ Vnitřně si oddechl, byl to ale zvláštní pocit. „Vždyť se stejně brzo uvidíme,“ řekl Max neutrálně. Julie ho vzala za ruku. „Harry Kelso, žít takovýto život nemá cenu. Měl bys být opravdovým chlapem! Tihle letci!?“ povzdechla si. „Já tomu vážně nerozumím. Bez milování za každou cenu! Radši půjdeme.“ Zec se svou posádkou něco dělali na palubě lodi. Max stál na začátku mola a díval se na ně.

„Jsme rádi, že jste zpátky, podplukovníku,“ volali na něj. Velký obr s kudrnatými vlasy a bradkou jen houkl. „A Tarquina je nám moc líto.“ A znovu ten zvláštní pocit. V hospůdce si sám vlezl za bar a vzal si dvě krabičky playersek. Jednu si zapálil. Stoupl si do dveří a pozoroval Julii při práci. Vkládala tác se záviny do trouby. Pak dvířka zaklapla.

„Hotovo,“ usmála se na něho. „A teď se můžeme jít projít.“

Příliv byl na ústupu, všude po útesech jim pod nohama křupal písek. Divoká tráva pokrývala písečné duny na rozhraní moře a souše.

„Jak se teď cítíš?“ zeptala se.

„Mnohem lépe. Proč se ptáš?“

„Protože mi připadá, že jsi nějaký zakřiknutý.“

Pokusil se o úsměv. „Co tohle slovo vůbec znamená, nevím, ale přiznávám, že až do teď se mi zrovna dvakrát mluvit s nikým nechtělo. Do teď!“

„Hloupá poznámka.“ Nechala svou ruku volně sklouznout po jeho. Šli dál.

Byl jí neskonale vděčný, že ho přijala. Stejně tak jako Zec Acland a jeho muži. Získal zpátky sebedůvěru a možnost se znovu nadechnout. A nějaký Eisenhower? Myšlenku na účel svého pobytu tady odehnal co nejdál od sebe. Posadili se na trouchnivějící pařezy. „Harry, oženíš se s Molly?“

„Pokud mne vůbec bude chtít?“ rozesmál se. „O tom nepochybuj.“

„Myslím si, že lidé by se v průběhu války neměli brát. Pro mě to platí určitě. Třeba ta havárie s lysanderem. Měl jsem neuvěřitelnou kliku, že jsem vůbec přežil. Vlastně už teď žiji na cizí účet. Létání je hrozně riskantní sport.“

„Pro tebe už ale nebude, pro tebe ne!“

„Co tím chceš říct?“

„Dost bych se divila, kdyby tě nahoru ještě pustili. Ty už patříš na zem. Myslím si to. Jak říkají váleční zajatci, pro tebe válka už skončila.“ Seděl na pařezu zhluboka zamyšlen. „Možná, uvidíme,“ řekl nakonec. Od moře se snášel lysander. „Munro je tady, musíme jít,“ vyskočila na nohy.

Vedle krbu v knihovné Julie podávala čaj a sendviče. Munro s Jackem zaujali místo proti Maxovi a pozorně naslouchali jeho vyprávění, které předtím předložil Zecovi a Julii.

Munro se zmohl jen na jediné. „Zajímavé.“

„Jacaud nás ve své první zprávě informoval o obrněné divizi SS a jejím přesunu do zámku Morlaix,“ připomněl Jack.

„Měl jsem vlastně štěstí, že tam vůbec byli,“ poznamenal Max. „Jinak bych uhořel. Od Jacauda jsem ale čekal mnohem detailnější zprávy.“

„Nemohl nic dělat,“ dodal Munro. „SS drží vesnici, zámek i nejbližší okolí pod přísnou kontrolou.“

„V druhé zprávě se zmínil o přistání Ju52,“ připomněl ještě Carter. „Nikdo ale nemohl ověřit, kdo byl na palubě.“

„Klidně vám to povím já,“ mávl rukou Max. „Major Müller, velitel mi řekl, že jim přivezli dva nové motory pro tanky.“

„Müller, toho znám,“ poznamenal Munro. „Jeho záznamy o něm říkají leccos. Každopádně, dojezte a já zavolám Teddy Westovi.“ Generál West a žádná fotografie.

„Jak se má?“ zeptal se Max.

„Je nadšený. Létá s Eisenhowerem ze Southwick House do Hayes Lodge. Zprávu o vaší záchraně pro nejvyššího jsem nechal na něm. Nepochybuji o tom, že Ike vám bude chtít sám stisknout ruku.“

„Už se na to těším,“ řekl Max dvojsmyslně.

Munro vstal. „Harry, jsme rádi, že jste zpátky, i když vám náklaďák přejel obličej. Molly vás moc pozdravuje. Navrhuji večeři v River Room, dnes má volno. Pozveme i jejího otce. Máme co oslavovat, vždyť jste se vrátil z jámy lvové.“

„Prima,“ suše prohodil Max.

„Dobře, tak pojďme.“

Rosa Steinová spala aspoň dvanáct hodin. Byl to spánek z vyčerpání. Když se probudila, déšť pořád bubnoval do střechy. Vstala, došla k bráně a podívala se ven. Lesem se válely cáry mlhy, ale stezka byla vidět. Trápilo ji, že neví, kde je, neměla ani ponětí o světových stranách. Zvažovala, zda nemá na tomto místě ještě nějakou dobu počkat; bylo tu aspoň sucho a teplo. Sevřela ruce, a když nachytala dostatek vody, napila se a omyla si tvář.

Nemohla se zbavit hrůzných vzpomínek na události v loveckém zámečku. Vracely se jako noční můra. Začala lkát, vrátila se do seníku a během krátké doby znovu usnula.

V Croydonu přistáli brzo po poledni. Max měl opět štěstí, neboť když vystupovali z lysandera, Jack Carter ukázal před sebe. „Tamhle je generálmajor West.“ Munro se šel s ním přivítat. „Tady ho máme, Teddy. Jeho tvář sice připomíná hradní zříceninu, ale nemůžeme asi opravdu chtít všechno. Hlavně že je živý a zdravý.“ West poplácal Maxe po ramenou. „Chováš se úplně šíleně, chlapče. Takhle mne vystrašit!“

„Snažím se, pane,“ přitakal Max s úsměvem.

„K sakru, kdes nechal všechny medaile?“ zeptal se generálmajor.

„Objednal jsem stůl v River Room na dnes večer. Pojď s námi, bude tam Molly i její otec. Jack a já taky chybět nemůžeme. Co ty na to?“ změnil téma Munro.

„Pokusím se. Vynikající nápad, ale teď na to mohu jen zbožně myslet. Mám v Hayes Lodge schůzku s Ikem. Můžeš mě tam hodit?“

„Jistě,“ přitakal Munro, než se vydali na cestu.

Max našel Harryho pokoj v Haston Place bez jakýchkoli problémů. „Brigadýr musel na Baker Street, ale nařídil mi, abych vás odvezl do Guyovy nemocnice. Trvá na tom, že Molly zkontroluje vaše zranění. Upřímně řečeno má starosti s tím, jak vážně vaše tvář vypadá. Má pravdu, Harry, nevylučoval bych nějakou zlomeninu.“

„Kdy pojedeme?“

„Možná hned. Molly musí být na sále v půl páté. Pak přijede rovnou do River Room.“

„Prima. Aspoň se sem budu moci vrátit a vzít si čistou uniformu.“

„Staré časy se vracejí, příteli.“

„Jdeme.“

Ambulance v Guyově nemocnici byla přecpaná jako obvykle. Jack odvedl Maxe rovnou k recepci. „Podplukovník Kelso má domluvenou návštěvu u doktorky Sobelové.“

„Jistě, majore.“ Recepční zvedla telefon. „Je tady podplukovník Kelso.“ Zavěsila. „Domluvila jsem vám rentgen, hned se vás ujmou.“ Mladý muž v bílém plášti se objevil vzápětí. Měl jedno oko skleněné a navíc krajina okolo oční jamky byla silně poškozena.

„Podplukovník Kelso? Máme tady hrozně naspěch. Prosím, tudy.“

Na Cartera se přátelsky usmál. „I vy tady buďte jako doma,“ a mrkl na majorovu dřevěnou nohu. „Jsme tu minimálně tři mrzáci. Jmenuji se Walker.“

„Jak jste přišel ke svému zranění?“ zeptal se Max.

„Lancaster nad Berlínem. Dělal jsem zadního střelce. Byl jsem v druhém operačním sledu a dostala mě střepina. Musel jsem být úplný blázen, že jsem do toho letadla znova lezl!“

„Takoví jsme všichni.“

Walker se podíval na Maxovy medaile. „Vy tuplem! Nezlobte se, že to říkám. Tady!“ Otevřel dveře.

Max si lehl na stůl a dělal přesně to, co po něm chtěli. Jack Carter seděl v rohu. Walker dělal snímky, vesele si pískal a pak zmizel za dalšími dveřmi. Vrátil se za deset minut a v ruce třímal vyvolané obrázky.

„Fraktura tam není, podplukovníku. Není to nic vážného, až na to, že vaše tvář vypadá, jako kdyby ležela na řeznickém pultu. Teď vás odvedu k doktorce Sobelové.“ Když kráčeli chodbou, podíval se znovu na Maxovu uniformu. „Vždycky jsem uniformy miloval, a zvlášť ty s perutěmi RAF. Vy jste byl ale Američan, který se přihlásil dobrovolně, že?“

„Přesně tak,“ řekl Max.

„Viděl jsem film s Tyrone Powerem. Známý příběh, ale on byl skvělý.“

Max se snažil nesmát a Jack měl obdobné problémy. Walker otevřel dveře. „Jsme tu.“ Molly v bílém plášti se stetoskopem kolem krku seděla za stolem. Okamžitě vstala. „Bože! Harry!“

„Takhle to vypadá,“ poznamenal Walker a položil snímky na stůl. „Je v pořádku, žádná fraktura. Nemusel jsem strhnout ani tu náplast.“ Pak se otočil. „Přeji vám hodně úspěchů, pánové. Dám vám ale jednu radu, držte se daleko od berlínského vzdušného prostoru.“ Vyšel ven. „Počkám v recepci,“ rozhodl se Jack.

„Nemusíš,“ kývl na něj Max.

„Raději ano, kamaráde.“

Carter ztěžka odkulhal.

„Miluje tě,“ tiše řekl Max.

„Jenže já miluji Harryho Kelsoa.“ Obešla stůl a objala ho.

„Buď opatrná, miláčku. Vášeň pro mě není to pravé. Když si nevezmu morfium, nemohu vydržet bolestí.“

„Jak velkou dávku?“

„Copak vím,“ pokrčil rameny. „Německý lékař mi dal válečné balení. Mám je na Haston Place.“

„Ať tě ani nenapadne ještě nějaké brát, než provedu kontrolu!“

Pak najednou začala pěstičkou tlouct do jeho hrudníku. „Víckrát mi už nic takového nesmíš udělat. Měla jsem strach, strašný strach.“ Přitáhl ji k sobě a hladil ji po vlasech. „Je mi to líto.“ Políbil ji jemně na čelo.

Odtáhla se. „Co je zas tohle?“ Na tváři se jí zračily první vrásky nepochopení. „Tak vypadá láska v podání velkého Harry Kelsoa?“

„Ve filmech často opakují jednu větu. Bylo to peklo. Možná, že jsem se znovu narodil a jsem někdo jiný.“

„Tomu se mi nechce moc věřit.“

Vzala snímky ze stolu a položila je na prosvětlovací stůl. Zapnula světlo. Po chvilce spokojeně přikývla. „Měl pravdu,“ řekla. „Fraktura tam není. Pověz mi, co se tam stalo.“ Vyprávěl znovu stejný příběh s patřičným důrazem na zranění při pádu. Posadila ho před sebe a ve světle lampy pečlivě prohlížela zranění. „Stejně jako minule. Chtělo to bleskové ošetření.“ Strhla náplast a Max se kousal do rtů. „Mein Gott!“ vyhrkl a ihned si uvědomil svůj omyl. „Vždycky jsme na sebe tak volali, když jsme ještě byli děti. Mutti byla přesvědčena, že nám pak ten nahoře požehná.“ Přijala vysvětlení a hodnotila sešití rány. „Odborně provedená práce.“ Totéž řekl Schröeder Harrymu v Morlaix.

„To rád slyším,“ řekl Max.

„Stejně jako minule nechci, abys tam měl tu náplast. Ránu ještě vydezinfikuji.“ Udělala to a zbytek roztoku otřela mulem. „Byls zas hodný kluk!“

„Jen kvůli tobě.“

„Teď už ale běž. Mám před sebou komplikovanou operaci. Sejdeme se v River Room. Dáme si něco chutného, vybereme dobré víno a zatancujeme si s Carolem Gibbonsem.“ Vášnivě ho objala. „Já už vážně nevěřila, že se mi tenhle pocit někdy vrátí. Mám ale smůlu, že nemám čas se jít domů převléct.“

„Přijď, jak jsi,“ zářivě se usmál Max. „To je přece to nejdůležitější.“

V šest večer ze svého pokoje Max zavolal Sarah Dixonové. Dalo se předpokládat, že bude doma, ale nikdo telefon nezvedal. Převlékl se do čisté uniformy a kontroloval detaily v zrcadle.

„Harry, vypadáš skvěle,“ bručel si pro sebe. „Jsou skoro stejně fešácké jako ty naše.“ Když sešel do obývacího pokoje, Jack Carter naléval whisky. „Harry, dáš si?“

Munro se také objevil ve vycházkové uniformě. „Bože, Harry, tvá tvář by vyděsila celý pluk.“ Vzal si whisky ze stolku a vypil ji jedním lokem. „Pojďme, zítra nás čeká spousta práce.“ V River Room byli uvedeni ke kruhovému stolu u okna. Munro objednal šampaňské pro sebe, Harryho, Cartera i Westa. Molly se svým otcem ještě nepřišli.

„Na vaše zdraví, Harry,“ pozvedl sklenku Munro. „Vy snad máte devět životů jako kočka.“

„To ještě uvidíme.“

„Ne, už ne,“ zavrtěl hlavou West. „Na Ikeův přímý rozkaz jsi přeložen na zem. Ve vzduchu jsi skončil!“ Maxovi se to pranic nelíbilo, stejně tak jako by toto rozhodnutí nenechalo chladným ani Harryho.

„Chce se mnou mluvit?“

„Ano, ale nevím kdy. Tom Sobel to ale nejspíš vědět bude. Ike je v Hayes Londge, ale zítra spolu letíme do Southwicku.“

„Vy, pane?“ překvapeně se zeptal Max.

„Život tropí hlouposti a i takový starý pes si musí čas od času na letadlo ještě sáhnout,“ uculoval se generálmajor.

Molly se svým otcem už na ně od dveří mávali. Max neměl žádné problémy, protože bylo zřejmé, kdo je generál Sobel. Široce se usmíval. Maxovu pravici sevřel s upřímnou radostí.

„I Ike měl o vás strach,“ řekl, když přidržel židli Molly. „Chce s vámi mluvit, Harry, ale dnes večer to nešlo. Chce být sám a přemýšlet. Máte se hlásit v sedm v Croydonu. Řekl mi, že pilotovat bude Teddy, ale oba dva budeme poctěni vaší společností.“

„Prima.“ Max pozvedl pohár k přípitku. Ruka se mu na chvilku zasekla. Nepociťoval nic než obrovský zmatek v hlavě.

Bože, takhle brzo?

Znovu přišel soumrak a přestalo pršet. Rosa vyběhla z chatrče a vydala se po stezce. Zmatena vývojem situace nevěděla, kam se dát. Během patnácti minut však doběhla k malé farmě. Kouř stoupal z komína, ve stáji bučely krávy. Mladá žena s konví mléka v každé ruce právě vycházela na dvorek. Byla to Marie, Jacaudova radistka. Překvapeně se na Rosu podívala.

„Kdo jste? Co tady chcete?“ vykřikla francouzsky.

Rosa začala plakat a málem Marii sklouzla do náruče. „Pomozte mi, prosím,“ vyhrkla v němčině.

Marie německy neuměla a anglicky ne příliš plynně. Angličtina však přesto byla jediným jazykem, jak s hostem mohla komunikovat.

„Jste Němka?“ zeptala se. Rosa přikývla. „Odkud jste? Jste židovka?“

Rosa zavrtěla hlavou. „Châ teau Morlaix.“ Marie postavila konve na zem. „Esesáci zabili paní baronku!“ Velké slzy stékaly po její tváři. Marie znovu vzala konve a ukázala na farmu. Otevřela dveře a Rosa vešla za ní dovnitř.

Max s Molly tancovali na přeplněném parketu. Harry byl ale na slovo vzatý tanečník, což se zdaleka nedalo říct o Maxovi. Dav kolem nich však tvořil docela dobrou výmluvu pro jeho neobratnost.

Po jednom z takových nárazů, pokrčil Max rameny. „Promiň, dneska mi to nejde.“

„To je v pořádku, vždyť máš leccos za sebou.“ Přitáhla ho k sobě.

„Julie prý strýčkovi Dougalovi řekla, že jsi ztratil Tarquina.“

„Bohužel. Skončil asi stejně jako lysander. Uhořel. Sám jsem měl štěstí, že jsem tady. Nebýt SS, tak… Zachránit mne musel snad sám čert, Molly.“ V tento okamžik se k nim hnal vrchní. „To nemůže být ani pravda,“ zlobila se Molly, „vždy když jsem tady, stane se totéž.“ Odběhla, aby si promluvila s číšníkem. Když se vrátila, bylo všechno jasné. „V Guyově nemocnici se beze mne neobejdou, opravdu tam musím.“

„Počkám na tebe!“ řekl, když se vraceli ke stolu.

„Nemyslím, že je to rozumné. Určitě se operace protáhne přes půlnoc, pak zůstanu v nemocnici až do rána.“ U stolu si neodpustila poznámku: „Hádejte, co se děje? Je tady snad někdo, kdo to neví?“

Do nemocnice ji odvezl Munroovův služební vůz, zatímco West se nabídl, že se postará o ostatní. Před Savoyem se ale Max rozhodl. „Brigadýre, myslím, že se potřebuji projít. Nevím proč, ale pořád ještě nejsem ve své kůži.“

„To úplně chápu, chlapče,“ přikývl Munro. „Potřebuješ si oddechnout, prožij si večer po svém. Taxi seženeš snadno. Londýnské taxíky dnes americké turisty už neodmítají. Vždycky to pro ně znamená pořádné spropitné. Doufám, generálmajore, že se na mne za ty poznámky nezlobíte.“ Generál Sobel sevřel Maxovi pravici. „Ráno v Croydonu.“

„Jistě, pane.“

Nacpali se do Westova vozu, který ihned odjel. Max mávl na první taxi, které projíždělo kolem. „Víte, kde je Westbourne Grove v Bayswateru?“

„Že váháte, šéfíku.“

„Tak mne tam dovezte.“ Max si vlezl dozadu.

Marie okamžitě poslala pro Julese. Patřila mu tato farma. Jeden z nejdůležitějších mužů Jacaudovy skupiny naslouchal Rose sedící za stolem a houpající Mariinu dcerku na kolenou. Medvídek si hověl na stole. Byl to Tarquin, kterého Jacaud přenechal dceři své radistky.

„Ať se v zámku stalo cokoli špatného, víc z ní v této chvíli nevytáhnu,“ pokrčil rameny.

„Potřebujeme tu Jacauda,“ rozhodl Jules. „Mluví německy velmi slušně.“

„Hmm, jenže je v Rennes na schůzce s ostatními ze sítě.“

„Vrací se půlnočním vlakem. Mám na něj čekat ve dvě ráno na nádraží v Beaulieu.“

Marie přikývla. „Vyzvedni ho a hned sem přivez. Mám dojem, že se děje něco strašně důležitého.“

Max vystoupil na Westbourne Grove. Zaplatil a hned našel boční uličku a ten správný činžák. Ve vchodu mírně zaváhal, poté zkontroloval nájemníky a stiskl zvonek. „Ano?“ ozvalo se v bzučáku.

„Paní Dixonová? Den odplaty nadešel.“

„Pojďte nahoru. První patro,“ řekla klidně.

Otevřel dveře a vešel dovnitř. Z druhého vchodu odnaproti ho Parry dvakrát vyfotografoval. Osmačtyřicet snímků během tohoto dne. Nudil se, byla mu zima a práce ho strašně štvala.

„Zatracenej Amík,“ ulevil si. „Jde za nějakou šlapkou. Aspoň ty mají štěstí.“

Sarah Dixonová pustila Maxe dovnitř a odvedla ho do malého obýváku. Otevřela krabičku cigaret a nabídla mu.

„Jste tu dřív, než jsme čekali.“

„Joel Rodrigues vše zařídil?“

„Jistě, dokonce vím, kdo jste, barone.“

„Vyřiďte Fernandovi, aby svým obvyklým kanálem co nejdříve odeslal zprávu, že jsem dorazil. Mám s Eisenhowerem schůzku zítra ráno.“

„Zabijete ho?“

„To bude záležet na okolnostech. Proč se ptáte?“

„Mně osobně je to úplně jedno. Přidala jsem se k vám už dávno. Tak to prostě je. Kde bydlíte?“

„V Munroově bytě na Haston Place. Spojení se mnou nepřichází v úvahu, takže vás vyhledám já.“

„Dobře. Nezbývá mi než vám popřát hodně štěstí.“ Otevřela mu dveře. „Dobrou noc.“

Vypustila ho ven.

„To ale byla rychlovka,“ pomyslel si Parry a znovu ho vyfotografoval.

Max došel na Queensway a tam mávl na taxi.

Byly skoro tři hodiny ráno, Max spokojně spal na Haston Place a Molly v nemocnici. Mezitím v Bretani Jules dorazil na Mariinu farmu. Jacaud hned vběhl dovnitř do kuchyně. Jules začal rozdělávat oheň.

„Uvařím kávu,“ rozhodla Marie a věnovala se sporáku.

„Kde je?“ zeptal se Jacaud.

„V posteli.“

„Vzbuďte ji. Julesi, tu kávu, prosím.“

Jacaud se posadil na hranu stolu a zapálil si gitanku. Tarquin na něj hleděl z druhé strany. Jacaud si ho přeměřil a bručivě poznamenal: „Zvíře, ty se máš z nás všech nejlíp.“ Kdysi učil na univerzitě filozofii, ale nikdo by to do něj neřekl. Měl tvrdé rysy, neoholenou tvář. Černé chladné oči jen dokreslovaly tvář muže, který tolikrát zabíjel a jehož filozofické úvahy odvála doba. Byl to člověk, který nevěřil už nikomu. Jules mu podal hrnek s kávou a s mlékem a o chvilku později Marie přivedla Rosu.

Za čtvrt hodiny, poté co Rosa skončila, Jacaud seděl za stolem a mračil se. Nedokázal ze sebe vypravit slova. „Co ses dozvěděl?“ zeptala se Marie. Jacaud jim všechno zopakoval.

„To je ale nesmysl,“ namítl Jules. „Jeden bratr si bude hrát na druhého, aby zabili Eisenhowera? Ne, to je nesmysl.“

„Něco mne napadlo,“ podrbal se Jacaud na bradě. „Od čeho bychom měli Helen? Vždyť nám svedla toho doktůrka SS, Schröedera?“

„Jasně.“

„Má ho pořád v posteli?“

„Pokud vím, tak se mu tam líbí.“

„Hned se tam s Julesem vydejte, a pokud tam ten Němec je, tak ho sem přitáhněte. Mohl by potvrdit některé detaily.“ Za dvacet minut byl spící SS Hauptsturmführer Schröeder, zcela očarovaný a vyčerpaný krásnou Helen, vzbuzen hlavní coltu mířící na jeho krční tepnu. Jules stál vedle postele.

„Vstávat a obléct se!“ přikazoval. „Jinak vám vystřelím mozek z hlavy!“ Helen seděla poplašeně vedle a mlčela. Jules se jen křenil.

„Miláčku, tvá služba Francii došla svého naplnění. Jdi se vyspat.“

Schröeder dobře si vědom, co mu hrozí, spolupracoval víc než pokorně. Posadil se ke stolu a začal mluvit. „Musíte to pochopit, ona opravdu chtěla zemřít. Já se jen bránil. Pokoušela se nás všechny zabít, mě, plukovníka Hartmanna i majora Müllera. To se jí povedlo.“

„Ještě jednou. Jak to bylo s bratry? Chceme všechny detaily, na které si vzpomenete.“

Schröeder skončil. Marie se obrátila na Jacauda. „Pomohl nám?“ zeptala se francouzsky.

„Moc,“ přitakal Jacaud. „Neví sice všechno, nicméně jeho slova jen potvrzují vyprávění té ženy. Okamžitě napíšu zprávu. Musíš ji ihned odvysílat do SOE na Baker Street. Brigadýr Munro se bude divit.“ Zavrtěla hlavou. „Mám volný kanál až v sedm ráno.“

„Tak dobře. V sedm. Máme tady něco k jídlu?“

„Co uděláme s tím parchantem od SS?“ zeptal se Jules. „Mám ho…“

„Kdepak,“ usmál se Jacaud. „Invaze je otázkou desítek hodin. On je docela dobrý doktor. Vůbec nepochybuji, že se nám bude hodit.“

V půl sedmé vyjel generálmajor West se svým služebním vozidlem do Croydonu. Znovu padla mlha a pršelo a provoz byl docela přijatelný. Z boční ulice najednou vylétla dodávka. Westův řidič nemohl dělat vůbec nic. Snažil se jí vyhnout, strhl řízení, ale bokem se do dodávky opřel a skončil na chodníku v cihlové zdi. Náraz s Westem mrštil na okenní sloupek. Řidiči se nic nestalo. Vystoupili z vozu a čekali v dešti na policii. West si kapesníkem otíral krev z mokvající rány na čele. Řidič mezitím pomáhal ven šoférovi dodávky v kombinéze jakési firmy. Byl v silném šoku.

K místu nehody se blížil policejní hlídkový vůz Wolseley. Prudce zabrzdil a ven se vysoukal policista. Druhý muž zůstal v autě a vysílačkou kontaktoval služebnu.

Důstojník si pečlivě prohlížel Westovo zranění. „Musíme vás poslat do nemocnice, chce to pár stehů. Zavoláme ambulanci.“

„Konstáble, to je zcela zbytečné. Jsem generálmajor West. V sedm musím být v Croydonu na letišti. Letím do Portsmouthu s generálem Eisenhowerem.“ Policista jen zavrtěl hlavou. „Ve vašem stavu, pane, bychom vás nepustili ani za volant.“

„Tak dobře. Spojte se s Croydonem a informujte je o nehodě. Vzkaz pro Ikea. Praštil jsem se do hlavy, nic mi není, ale letět nemohu. Spojte se s nimi okamžitě.“

„Jistě, pane.“

Policista odběhl k vozu a mluvil se svým kolegou. Zdáli už bylo slyšet houkání sanitky. West si sedl na zídku, držel si kapesník na ráně a sprostě nadával.

Croydon pokryla mlha. Tom Sobel srkal kávu a znechuceně se díval z okna. Max vyšel z operační místnosti.

„V Southwicku je pěkné, přistání nebude problém. Tady je sice zataženo a prší, ale panuje bezvětří. Ani start nebude nijak komplikovaný.“

„Díkybohu, kde ale vězí ten West?“

V ten samý okamžik se na scéně objevily další dvě osoby. Z limuzíny před letištěm se soukala Eisenhowerova postava, zatímco mladý poručík z operační místnosti přibíhal k Sobelovi s depeší.

„Generále, velmi naléhavé!“

Sobel si zprávu přečetl. To už se k němu blížil Eisenhower se širokým úsměvem. „Generále, mám pro vás špatnou zprávu. Teddy West měl cestou nehodu. Není to sice vážné, ale přesto ho vezou do nemocnice.“

„K sakru!“ zaklel Eisenhower. „V Southwicku na nás čekají. Všichni jsou tam, plánovací štáb, Monty, prostě všichni. Tato schůzka má zásadní význam a já tu zůstanu takhle trčet! Najdi mi jiného pilota!“ Max ihned pochopil nevyhnutelnost situace. „Pane, jeden tady stojí,“ uklonil se. „Já vás tam dopravím.“ Eisenhower se otočil a s napřaženou rukou se s Maxem přivítal. Usmíval se od ucha k uchu.

„Jsem rád, že vás zase vidím, podplukovníku. Je to ale zatracená náhoda, že? Těšil jsem se, že si popovídáme, ale teď? Jste opravdu schopen letět? Vaše tvář, promiňte, vypadá zatraceně zle.“ Max natáhl ruce. „Generále, ruce se mi neklepou, nebojte se, bude to v pořádku.“

Ike mrkl na Sobela. „Co myslíš, Tome?“

„Když podplukovník Kelso říká, že je v pořádku, tak to tak bude.“

Ike přikývl. „Dobře, podplukovníku, letíme.“

„Generále, jdu zkontrolovat letadlo,“ řekl Max. „Lysander je na dráze a čeká na startu.“

Vešel do šatny, odložil svůj vojenský plášť a navlékl se do letecké bundy. Walther skončil v jedné z kapes. Ampule s morfiem přišly do druhé. Max si zapnul bundu a vyšel ven.

Munro s Jackem přišli do kanceláře velmi brzo. V místní kantýně se totiž podávala vynikající snídaně. Pro Jacka Munro objednal vůz a tak projížděli opuštěnými londýnskými ulicemi a mířili na Baker Street. Na hodinách bylo tři čtvrtě na sedm.

„Jdu se podívat, co mám na stole nového,“ rozhodl se Munro. „V osm v kantýně.“

Zmizel v patře, zatímco Jack našel před svou kanceláří čekajícího Parryho. „Konstáble, jste ranní ptáče!“

„Lacey mi nařídil, že chcete vidět všechny fotografie pořízené v průběhu sledování Dixonové jako první. Skončil jsem o půlnoci. Použil jsem černou komoru tady u vás, do Yardu se mi už nechtělo. Dokonce mne tady nechali i přespat.“ Jack odemykal kancelář. „Nějaké novinky?“

„Rodriguesové se vypařili. V tom činžáku je okolo čtyřiceti bytů. Nemůžeme zjistit, kam ti lidé z fotografií vlastně jdou. Mohou jít na návštěvu ke komukoli.“ Jack se posadil. „Tak mi je ukažte.“ Parry před něj pokládal jeden snímek za druhým. „Nic zajímavého, řekl bych.“ Pak se rozesmál. „Tady je hezký úlovek. V tom bloku bydlí několik prostitutek. Tenhle fešák si šel určitě povyrazit.“ Jack Carter zíral ohromeně na fotografii. Nemohl věřit tomu, co vidí. „Bože!“ vyhrkl a těžce vstal. „Seana Rileyho! Obratem! Potřebuju ho tady. Hned. Laceyho taky!“

„Majore, chcete říct, že jsme chytli velkou rybu?“

„Udělejte to,“ odmítl se Carter dál vybavovat. Vyklopýtal z kanceláře.

Munro se hrabal v papírech. Podíval se na Jacka dost překvapeně, protože tentokrát se major nenamáhal ani zaklepat.

„Jste rozrušený, Jacku.“

„Vy také budete, brigadýre.“

Hodil fotografie na stůl. Munro se na ně podíval a zbledl. „Chci vysvětlení.“

„Brigadýre, tyto snímky byly pořízeny včera kolem desáté večer. Jsou ze vchodu do činžáku, kde bydlí Dixonová.“ Zaváhal, ale pak pokrčil rameny. „Časově to odpovídá našemu rozchodu u Savoye.“

„Hmm, jasně. Proč ale, Jacku? Nedává to žádný smysl!“

Po zaklepání na dveře do kanceláře vstoupil seržant od signální služby s depeší v ruce. „Brigadýre, právě jsme dostali tuto Jacaudovu zprávu. Označil ji jako prioritu číslo jedna.“ Munro si ji přečetl. Tvář mu zbělela. „Kdo o tom ještě ví?“ zbledl.

„Nikdo, pane. Přinesl jsem vám ji okamžitě, jakmile přišla. Nikdo ji neviděl.“

„Pak to tak zůstane! Jasné! Depeše má nejvyšší stupeň utajení! Můžete jít!“

„Pane?“ I Jack pochopil, že se něco stalo.

„Jacku, nemáme tu Harryho Kelsoa. Je to Max, jeho bratr. Poslali ho sem, aby zavraždil Ikea. Přečti si to.“ Okamžitě volal do Croydonu. Vzápětí mluvil s operačním důstojníkem. „Cože? Generál Eisenhower odletěl?“ Munro nic neříkal, jen zavěsil.

Jack mu podal depeši zpátky. „Pane, co uděláme?“

„Eisenhower právě odstartoval. Teddy West měl nehodu. Na palubě je nevyšší velitel, Tom Sobel a za kniplem sedí podplukovník Luftwaffe Max, baron von Halder!“

„Dobrotivý bože!“ vyhrkl Jack.

„Ten nám nepomůže,“ zavrtěl hlavou Munro. „Musíme se držet reality. Okamžitě mi zamluvte dalšího lysandera do Southwicku. Priorita nejvyššího stupně.“

„Brigadýre, co když…“

„Co když Ikea a Sobela zastřelí na palubě a pak přeletí do Francie? Nic, Jacku, nic. Musíme jen doufat, že to neudělá. Jsme zcela bezmocní. Jedu za nimi.“ Jack odběhl do vedlejší kanceláře. Munro se spojil se Southwick House a vyžádal si velitele bezpečnostní služby, majora Královské vojenské policie Verekera. Byl okamžitě spojen.

„Verekere, na velká slova není dost času, známe se už dost dlouho na to, abychom si mohli důvěřovat,“ vychrlil Munro.

„Jistě, brigadýre.“

„Letí k vám lysander s Ikem, generálem Sobelem a podplukovníkem Kelsoem jako pilotem.“

„Jsme připraveni na jejich přijetí.“

„Mám pro vás obtížný úkol. Jakmile přistanou, zatkněte Kelsoa za vyzvědačství. Letím za vámi a zatykač vám přivezu!“ Vereker byl poldou celé roky a tak ho prakticky nemohlo v životě nic překvapit.

„Jaký stupeň diskrétnosti vyžadujete, pane?“

„Rozhodně by to neměla být veřejná záležitost. Nejvyšší velitel by o tom neměl až do mého rozhodnutí také vědět. Řekněte mu jen, že s ním musím naléhavě mluvit.“

„Spolehněte se, brigadýre.“

„Vím, že máme šílený malér,“ řekl Munro tiše a pomyslel si, že to může být ještě mnohem horší.

„Chápu, pane,“ řekl Vereker a zavěsil.

Jack stál opodál. „Automobil už čeká a letoun je připraven. Mohu jet s vámi?“

„Ne, budeš hlídat pevnost. Spoj se s portugalskou ambasádou. Snaž se velvyslance přesvědčit, že si bratry Rodriguese vypůjčíme. Bude se ale odvolávat na diplomatickou imunitu a pošle je ze země. Zavolej Rileymu, aby zatknul tu Dixonovou. Zatykačů se tady válí spousta, tak jí jeden z nich podepiš.“ Vstal a nasadil si čepici. „Přijmi další Jacaudovy depeše, ale nevybavuj se s ním. Spojíme se s ním později.“ Narovnal si čepici. „Všiml jste si, brigadýre, kdo velí oddílu SS na zámku v Morlaix? Bubi Hartmann, pane. Jeden z nejbystřejších důstojníků SD.“

„Jacku, vím to víc než dobře. Právě on převzal Kleinovo oddělení v Berlíně. Všechno do sebe zapadá až moc dobře. Mimochodem, tu Dixonovou neoběsíme, pokud bude spolupracovat.“ Ve dveřích ho zarazila Jackova věta. „Co řekneme Molly, pane?“

„Jacku, sakra!“ Munro už byl venku.

Max letěl s lysanderem ve výšce pěti tisíc stop v protrhané oblačnosti. Před ním to vypadalo mnohem hůř, černá mračna a blížící se liják. Eisenhower se Sobelem seděli za ním a křičeli na sebe navzájem, aby přehlušili burácení motoru.

Max prožíval vnitřní boj. Nejvyšší velitel si s ním potřásl rukou, poznal ho a najednou pro něj neznamenal nic. Přišlo mu na mysl, přesně tak jako jinde poznamenal Munro, že by bylo docela snadné vytáhnout walthera a střelit Eisenhowera mezi oči. Jenže podobná akce by znamenala, že tak musí skončit i Sobel. Podobná vražda by ale právě přinesla další hoře Molly. Jak by si Max musel připadat, kdyby přistál v Morlaix s dvěma mrtvými těly, z nichž jedno by patřilo otci přítelkyně jeho bratra? Věděl dobře, že ji Harry miluje. O její lásce k němu nepochyboval už vůbec.

Na druhé straně, co ale bude s mutti? Vždyť je v tom namočen právě kvůli ní. Kdyby Eisenhowera nezabil, oni ji popraví. Harryho zrovna tak… Nedělal si žádné iluze, že by tomu mělo být jinak.

Co by tedy měl udělat? Doletět do Southwicku a počkat na další příležitost, která by ale skoro nevyhnutelně znamenala jeho vlastní smrt? Otoč se a udělej to!? Max nikdy ve svém životě neprožíval podobné pocity. Harrymu přece řekl, že rád půjde do pekla, když zachrání matku. Tak proč teď najednou váhal?

Rozhodnutí za něj ale udělal osud. Najednou se ozvalo burácení silného motoru a před lysanderem a pak kolem trupu se mihl černý stín.

„Bože, co to bylo?“ zeptal se Eisenhower.

„Noční stíhačka Junkers 88S, pane,“ řekl klidně Max. „Občas sem do vzdušného prostoru nad jihem Anglie nějaká zabloudí a pase po kořisti. Ten chlap už měl být dávno na snídani. Pánové, držte se, bude to nejspíš houpat.“ Instinkty špičkového pilota se probudily. Max klesl s letounem až na tisíc stop, ale junkers mu stále visel za ocasem a pálil jednu salvu za druhou. Přední sklo se roztříštilo, levé křídlo bylo vážně poškozeno. Junkers dokončoval velký kruh a vracel se.

Max křikl dozadu. „Je na nás moc rychlý, což ale znamená, že my jsme pro něj zase moc pomalí.“ Junkers byl od nich na čtvrt míle a obracel se. Max se ozval do vysílačky. „Lysander Jedna na cestě do Southwicku. Jsme napadeni Ju88S nad South Downs.“ Junkers tu byl znova, Max strhl letoun do prudkého stoupání a déšť střel lysandera minul. Byl ve svém živlu, létání ho zcela ovládlo a on nemohl myslet na nic jiného než na tento vzdušný souboj.

„Tak pojď, parchante, a ukaž, co umíš,“ cedil mezi zuby.

Střemhlav klesal dolů, na dva tisíce, na tisíc. Dole pod nimi už byly dobře patrné mdle osvětlené zalesněné svahy Downs. Junkers se dostal mimo palebný dosah, začal stoupat, aby se mohl znovu vrátit. Max pokračoval v sestupu až na šest set stop. A pak bez jakéhokoli varování ubral plyn. Byl to onen trik, který už použil mnohokrát předtím.

Lysander sebou trhl a málem se úplně zastavil. Pilot junkersu v zoufalé snaze se s letounem nepřítele nesrazit, ztratil nad letadlem kontrolu a skončil přímo v lese pod nimi. Max se znova opřel do páky a začal stoupat zrovna v okamžiku, kdy se nad lesem otevřel ohnivý hřib. V tisících metrech Max vyrovnal letovou hladinu a nevzrušeně pokračoval k cíli.

„Jste tam vzadu živí a zdraví?“ zeptal se. Když se otočil, spatřil Sobela i Eisenhowera s vytřeštěnýma očima. Najednou si to Max uvědomil. Přišla jeho chvíle, lepší příležitost už nikdy mít nebude. Mohl klidně vytáhnout pistoli, zastřelit je oba a poté přeletět do Francie.

Ale to už věděl, že se atentát konat nebude.

Během několika posledních minut mu najednou došlo, že řešení jeho problému je někde úplně jinde. Když mu v krvi bublal adrenalin, uvědomil si přesně to, co už kdysi řekl Bubimu. On je přece pilot, a ne atentátník a vrah.

Zapnul vysílačku a ohlásil se Southwicku.

„Ju88S spadl.“ Udal pozici. „Za patnáct minut klesám na přistání.“

Několik set yardů od portugalské ambasády seděl Jack ve štábní limuzíně a čekal. Šedovlasý muž v modrém obleku a pršiplášti chvátající do budovy byl zcela určitě plukovník da Cunha, šéf bezpečnosti velvyslanectví. Carter otevřel dveře a da Cunha vklouzl k němu do vozu.

„Je to dlouho, co jsme se, Jacku, neviděli. Říkals, že je to naléhavé?“

„Je. Fernando a Joel Rodriguesové. Platí je nacisté.“ Da Cunha otevřel pusu, ale zvednutá Carterova dlaň ho zarazila. „Nejsou o tom žádné pochybnosti. Dostaneš kompletní spis.“ Plukovník si zapálil cigaretu. „Budou se odvolávat na diplomatickou imunitu, Jacku.“

„Myslíš? No dobře. Všichni o nich víme, co jsou zač. Jsou tedy zcela nepoužitelní pro všechny strany. Posaď je večer do dakoty a pošli do Lisabonu. Budou mít dost rozumu, aby se někde ztratili jednou provždy.“

„Děkuji ti, Jacku, za shovívavost.“

„Mohu si ji dovolit. Tuhle válku vyhrajeme. Fernandovi ale řekni, že máme jeho přítelkyni. Není Portugalka!“

„Popravíte ji?“

„Jaký by to mělo smysl?“

Jack se naklonil a otevřel dveře. Da Cunha rychle vystoupil, rozhlédl se a zmizel.

Když se vrátil do kanceláře, Sarah Dixonová právě podepisovala za asistence Seana Rileyho a Laceyho výpověď.

„Je tam všechno?“

Riley přikývl. „Je to tak, přiletělo sem jeho německé dvojče. Připustila to, mám ale pro vás mnohem překvapivější zprávu. Volali ze Southwicku. Lysander byl při přeletu napaden zapomenutým německým stíhačem. Zdá se, že náš baron pilotoval lysandera tak dobře, že nám jeho soukmenovec ve stíhačce havaroval.“ Carter ale nebyl nijak překvapen. „Hmm, je to jedno z nejlepších leteckých es Luftwaffe. Létat umí, zabíjet lidi ne. Přečtěte si zprávu z Francie.“

„Bože, takový konec. Ti hajzlové stejně jeho matku zastřelili.“

„Pořád mají jeho bratra.“

„Co mě teď čeká?“ tiše se připomněla Sarah. „Soud?“

„Proč by měl?“ mávl rukou Carter. „Nejste vůbec důležitá. Budete pouze izolována. Po válce se uvidí. Bratři Rodriguesové o vás už vědí, poslal jsem jim zprávu. Je jim tady horko. Dnes v noci odlétají do Lisabonu.“

„Děkuji vám,“ usmála se.

„Mohu odejít?“

Riley s Laceym ji doprovodili. Jack si sedl za stůl. Pak napsal depeši pro Jacauda s nejnovějšími informacemi. Znovu si ji pročetl a doplnil instrukce, jak dál postupovat. Zavolal si kurýra, protáhl se v křesle. Zamračil se a znova zvedl telefon.

„Major Carter. Potřebuji vůz do Guyovy nemocnice. Ano, za pět minut.“

V Southwicku na přistávací dráze lysander doroloval na stojánku. Velká skupinka lidí se seběhla kolem, členové generálního štábu i personál RAF. Eisenhower zvedl ruku a všem zamával.

„Jsem na tom skvěle, generál Sobel taky. Ale jen díky největšímu kousku, jaký jsem kdy ve vzduchu zažil.“ Otočil se k Maxovi. „Podplukovníku Harry Kelso, jako nejvyššímu veliteli mi připadá milá povinnost vás okamžitě dekorovat Leteckým křížem.“ Potřásl Maxovi rukou. „Generále,“ obrátil se na Sobela, „teď už ale nemáme času nazbyt.“ Sobel chytil Maxe kolem ramen. „Jsem na vás pyšný, synu, Molly bude ještě víc. Teď už vás ale musím opustit, dnes dopoledne se tu budou dít věci. To ale neznamená, že bychom nemohli spolu zajít v poledne na oběd. Já si vás někde během dne najdu. Skočte si zatím do kantýny na nějakou svačinku.“

„Dobře,“ přikývl Max, „asi to udělám.“

Sobel následoval Eisenhowera. Pozemní personál RAF prováděl inspekci lysandera. Max kouřil jednu za druhou, třásly se mu ruce. Co bude s matkou a co s Harrym? Pak se mu v hlavě začal rodit nový nápad. Opět se rozpršelo. Odkudsi se objevil major Královské vojenské policie a s deštníkem se blížil k Maxovi.

„Podplukovníku, pojďte se schovat. Ať nám nenamočíte brigadýra Munroa, až sem kvůli vám dorazí.“ Max rázem pochopil, že jsou mu na stopě. „Co má tohle znamenat?“

„Jmenuji se Vereker a velím zdejší ochrance. Ti dva policisté jsou můj doprovod.“ Max se rozhlédl a uviděl dva obry s výraznými červenými čapkami vojenské policie. „Nevím sice, co se děje, ale dostal jsem příkaz vás okamžitě zatknout za vyzvědačství proti Velké Británii.“

„Zní to docela zajímavě,“ ušklíbl se Max.

„Podplukovníku, vím, že u sebe máte zbraň. Kdybych ji mohl dostat, a nebudete klást odpor, budu vám velmi povděčný.“

„Nebojte, jsem diskrétní vždycky,“ ušklíbl se Max podruhé. Vytáhl walthera z kapsy a podal ho Verekerovi.

Vereker strčil pistoli do kapsy. „Rozumné chování, podplukovníku.“

„Pletete se,“ zabručel Max, „ve svém životě jsem nikdy nic rozumného neudělal. Co bude dál?“

„Nijak jste se neprotivil, a tak vlastně ani nevím.“

„Co tím chcete říct?“

„Jsem už polda dvacet let, ve Scotland Yardu i v armádě. Chci jen říct, že si o vaší vině myslím svoje, ať si říkají, co chtějí. Mně ale nepřísluší soudit, od toho tu máme brigadýra Munroa.“

„Co se mnou uděláte, než se tady objeví?“

„Pojďme na skleničku do klubu.“

„To mi tak důvěřujete?“

„Nejspíš ano. Kam bychom jinam šli?“

„Ani nevíte, jak hlubokou pravdu jste právě teď řekl, majore,“ usmíval se Max. „Jsem ve vašich rukou.“ Vereker ho přes svá slova odvedl do uzavřené části sídla, sám si stoupl za bar a nalil whisky. Pustil se do Timesů, zatímco Max u okna popíjel svou skleničku a kouřil. Přemýšlel o událostech posledních dní. Co vlastně Munro ví a jak na to přišel? Na tom vůbec nezáleželo. Všechno skončilo a jen bůh může pomoci Harrymu a jeho matce, pokud… Tvář ho nesnesitelně bolela, tak se znova s důvěrou spolehl na morfiovou injekci. Vereker byl okamžitě u něho. „Co to je?“

„Morfium,“ řekl klidně Max. „Kvůli mé tváři. Je to čerstvé zranění. Bolest se vážně nedá vydržet. Můžete mi ji píchnout?“ Vereker si prohlížel balíček. „Německý?“

„Vlastně jsou jím vybaveny oddíly SS. Ty mají vždy jen to nejlepší.“

Vereker zaváhal, pak ale odstranil zátku a píchl Maxe do zápěstí. „Hrozně rád bych věděl, co to všechno znamená.“

„Já taky.“

Dougal Munro vešel do místnosti a na chvilku zaváhal. „Brigadýre,“ přivítal ho Max skoro vesele.

Munro ho ale úplně ignoroval. „Majore, tímto okamžikem jste stvrdil svůj slib mlčenlivosti ve věcech státního zájmu. Jdeme do vaší kanceláře.“ Munro se posadil za Verekerův stůl a z kapsy vytáhl složený dokument. „Zatykač na podplukovníka Kelsoa pro porušení zákona na ochranu zájmů Velké Británie.“ Vereker si lejstro pečlivě prohlížel, pak ale pokrčil rameny a zmateně se na Munroa podíval. „Ten papír ale zní na podplukovníka barona Maxe von Haldera?“

„Přesně tak. Na první pohled to vypadalo, že podplukovník Harry Kelso, kterého sestřelili nad Bretaní minulý týden, ukradl letoun Luftwaffe typu storch jenže to nebyl on, ale jeho dvojče.“ Vereker byl zcela zmaten. Věděl, že Kelso má bratra, ale proč…

„Tomu nerozumím, pane.“

„Měl spáchat atentát na Eisenhowera.“

„Brigadýre, to je ale naprostá hloupost. Vždyť Ikeův život naopak zachránil. Provedl německé stíhačce takový kousek, o kterém se bude ještě dlouho vyprávět.“

„Zvláštní, že?“ kysele se pousmál Munro. „Když přišlo na věc, tak jste to udělat nemohl, že?“ obrátil se na Maxe.

„Moc jsem o tom přemýšlel. Nešlo to, stačilo se otočit a zastřelit ho. Musel bych zastřelit i Mollyina otce, generála Sobela. Harry ji miluje.“ Max si zapálil cigaretu. „Pak se objevil ten junkers. Podivné, ale asi nejsem fatalista. Mohl jsem toho německého stíhače nechat odvést svou práci a šli bychom tam všichni tři. Bylo by to nejlepší řešení.“

„Nejspíš jím opravdu nejste.“

„Nikdy jsem nebyl. Vždycky jsem se pral se životem až do konce, a když se ten parchant pověsil za můj ocas, tak…“ Max pokrčil rameny. „Jsem stíhací pilot. Choval jsem se jen tak, jak mne naučili.“ Rozesmál se. „Nakonec mi ale právě ten junkers pomohl. Když šel dolů, uvědomil jsem si, kdo opravdu jsem. Jsem pilot, a ne vrah. Můžu sice zabíjet lidi, ale ne tímhle způsobem!“ Znovu se nervózně rozesmál. „Sundal jsem jich tři sta a dalších devět k tomu. Teď vlastně už tři sta deset.“

„Myslím, že vám rozumím.“

„Bohužel jsem ale nechal mou matku a Harryho napospas Himmlerovi,“ zamračil se. „Brigadýre, moment. Jak je vůbec možné, že jste na mne přišli tak brzo?“

„Sledovali jsme bratry Rodriguesovy a nesnažte se mi namluvit, že nevíte, o kom mluvím. Dovedli nás k Sarah Dixonové, kterou jsme nešťastnou shodou náhod zaměstnávali tady na SOE. Policejní fotograf snímal nepřetržitě vchod do jejího činžáku. A vy jste se tam objevil. Byla to neprozřetelnost a neprofesionální práce.“

„Máte pravdu, v této činnosti jsem jen amatér.“

„Hlavně jsme ale měli k dispozici zprávu hnutí odporu z oblasti Morlaix. Víme o Himmlerovi i o Hartmannovi. Víme i o tom, jak strašlivým způsobem vás Himmler všechny přimáčkl ke zdi.“

„Jak to ale můžete vědět? Do zámku mne přeložili přísně tajným rozkazem a i mou matku přivezli zcela diskrétně.“

„Služebná vaší matky, Rosa Steinová, byla zadržena v lesích u Morlaix. Díkybohu to byli naši agenti. Ráno jsem měl na stole celé její vyprávění.“

„Rosa? Toulala se v lesích? O čem to k sakru brigadýre, mluvíte?“

Brigadýr Munro se nadechl a všechno mu do detailů vylíčil.

Max najednou působil zničeně a otupěle. Vereker otevřel skříňku a nalil brandy do skleničky. Podal mu ji. Max se zhluboka napil. Díval se na Verekera a na tváři mu hrál prapodivný úšklebek.

„Teď už aspoň víte, proč jste mne tak naháněl.“

„Je mi líto, podplukovníku.“

„Dobro přece vítězí, ne?“ ušklíbl se. „Nalijte mi ještě jednu.“ Natáhl ruku se sklenkou. Vereker mu dolil.

„Maxi, i mne to všechno hrozně mrzí.“

„Je to jen naše vlastní chyba. Já měl před sebou jen létání a ona zase společenské postavení a jméno von Halderů. Hitler se dostal k moci a my jen nečinně přihlíželi a nechali se unášet.“ Nadechl se. „Nikdy jsme nebyli nacisté. Teď je stejně všechno jedno. Nikdy jsme ale nebyli nacisté. Já si pořád říkal, že tuto válku skončím jako pilot s pár stovkami sestřelů.“ Nebylo co dodat. Vereker vrátil láhev brandy zpět do skříňky.

„Hrozné na tom je, že to všechno nemá konce. Ti grázlové mají pořád Harryho.“

„Bubi Hartmann navíc lhal.“

„Ano, já teď vím, že mi lhal. Myslím, že ho ale umím pochopit. Má v žilách židovskou krev a Himmler to zjistil. Bubi byl pod stejným tlakem jako my všichni. Vyhrožovali jeho otci i tetě. Víte, jak popravují své odpůrce? Strunou z piána, muže i ženy. Jsou docela zruční…“ Vereker se neudržel. „Jsou to svině!“

„Chovejme se raději jako opravdoví džentlmeni,“ jemně ho Max napomenul. Třásly se mu ruce, když si znova zapaloval. Vereker mu připálil. „Co mne teď čeká? Šatlava v Toweru?“

„Cold Harbour,“ klidně řekl Munro. „Bylo toho už moc a já vás musím někam uklidit, než si Ike vzpomene. Poletíme lysanderem.“

„Brigadýre, chcete, abych letěl s vámi?“ zeptal se Vereker.

„To teď není nutné. Řekněte Ikeovi, že jsme jeli obhlédnout zbytky junkerse. Expertiza podplukovníka Kelsoa byla vždycky vítaná. Trochu lži vám doufám zas tak moc vadit nebude?“

„Ne, pane.“

„Jste správný chlap, Verekere. Nezapomínejte ale na slib mlčenlivosti. Dnešní den se totiž nikdy nestal.“

„Brigadýre, a vy jste tu někdy byl?“

Lysander pilotoval poručík Hare. Byl to ještě klouček. Nad Maxem se jen rozplýval. Jeho pilotáž za mnoho nestála, ale zase stačila na to, aby je bezpečně dostal k cíli. Těsně po poledni už poskakovali po dráze v Cold Harbouru.

„Je mi to moc líto, podplukovníku,“ omlouval se Hare. „Přistání se mi dvakrát nepovedlo.“

„Taková známe všichni,“ odvětil mu Max neurčitě a následoval Munroa.

Julie pro ně přijela v džípu. „Ráda tě zase vidím,“ usmála se na Maxe, když vystoupila z vozu. „Oběd je ještě v troubě. Posádka má výcvik, Zec tu ale někde je a záviny také zbyly.“

„Proč ne? Maxi, dáte si?“

„Jak říkáte, brigadýre, dám si,“ přitakal Max.

„Maxi? Počkejte, brigadýre, vždyť…,“ domáhala se Julie vysvětlení.

„Nenechte mne tu promočit na kost. Odvezte mě k Oběšencovi a já vám tam všechno povím,“ nařídil Munro. Zec seděl u krbu a četl nějakou knihu. Vzhlédl a usmál se na Maxe. „Vítám vás zpět.“

„Dovolte mi, abych vám představil podplukovníka barona Maxe von Haldera,“ začal Munro obřadně. „Cože!“ vyhrkl Zec.

Max vklouzl za bar a posloužil si balíčkem playersek. Zapálil si a snažil se o úsměv. Působil ale značně unaveně.

„Brigadýre, nechám to na vás. Jdu se projít, pokud s tím souhlasíte. Hlad vydržím a najím se později.“ Dveře se za ním zavřely. Munro začal vyprávět. „Je to celé všivárna, ale já vám to přesto povím.“ Julie ani nedýchala. „Chudák jeho matka.“

„Nic podobného jsem nikdy neslyšel,“ kroutil Zec hlavou. „Co to ale s ním hrajete za vlastní špinavosti, brigadýre? Zákon říká, že měl skončit v Londýně. Navíc jste ani neinformoval generála Eisenhowera.“

„Máte pravdu a tak vám odpovím docela upřímně. Sám nevím, o co se snažím,“ povzdechl si Munro. „V mé práci se každý z nás stává sedmilhářem. Nemohu se ubránit pocitu, že se nám tato situace může nějak hodit, i když ještě nevím jak. Nechám tedy bublinu hezky nafouknutou a počkám, jestli nesplaskne.“ Dveře se otevřely. Do Maxovy tváře se na zdravém mořském vzduchu přece jen trochu vrátila barva. „Teď bych asi opravdu nějaký ten závin snědl. Umírám hlady.“

„Co takhle pintu piva?“ usmál se Zec. „Já sám se nedám pobízet.“

„Pro mne taky,“ kývl Munro. „Máme dneska docela živo a já ještě ani nesnídal.“

Julie jim předložila steak, pudink a brambory. Věnovali se jídlu a moc toho nenamluvili. „Jednu věc bych ale docela rád věděl,“ neodpustil si Zec. „Může vám Eisenhower sebrat tu medaili, kterou vás dekoroval, když jste vlastně sloužil druhé straně?“

„Hodně jedovatá poznámka,“ poznamenal Munro. „Dost pochybuji, že ji vojenské řády vůbec někde řeší.“ Nad hlavami se jim rozlehl ohlušující řev motorů. „K čertu, co je zas tohle?“

„Lysander,“ řekla klidně Julie stojící u okna. „Kdo to ale je?“

„Mám se tam jet podívat?“

„Ne, najezte se. Ať je to kdokoli, máme ho tady co nevidět.“ Munro se zabořil do talíře.

Za patnáct minut bylo slyšet brzdy džípu. Za chvilku se do hospůdky vkolébal Jack Carter a Molly.

„Nenadávej Jackovi, strýčku,“ vzala si slovo Molly. „Já ho donutila.“

„Lysander jsem už ale poslal zpátky,“ špitl jemně Carter.

„To bych prosil. Nazbyt jich rozhodně nemáme.“

„Přišla zpráva ze Southwicku. Generál Eisenhower se po vás sháněl.“

„Nemůžu přece pořád sedět v kanceláři, holt mne nenašel.“

Jack se obrátil k Maxovi. „Váš dnešní kousek byl čertovsky povedený.“

„Máme to v rodině,“ pokrčil rameny Max. „Harry by udělal totéž. Jediné, co totiž umíme, je létat.“

„Ráda bych s vámi mluvila,“ vzala si znova slovo Molly. „Strýčku, mohu?“

„Myslím, že bychom vám neměli bránit.“

Vyšla ven a Max za ní. Došli až na kraj mola, posadila se tam na lavičku a on si sedl na brlení. Panovalo mezi nimi zvláštní intimní pouto.

„Jack mi řekl všechno o této šílené historii. Přijměte mou upřímnou soustrast.“

„Děkuji. Harry tam ale stále je.“

„Jak se cítí?“

„Milujete ho, viďte?“

„Moc.“

„Nemá cenu vaše hoře ještě zvětšovat. Nic pro něj teď udělat nemůžeme.“

„Láska nezná hoře, Maxi. Nehledá pro a proti. Jsem připravena na vše.“

„Fyzicky na tom nebyl špatně vyjma těžké fraktury kotníku. Kapitán Schröeder ale odvedl skvělou práci. Konec konců ani mou tvář neodbyl.“

„Schröeder je doktor?“

„Slouží v SS, tam by žádného felčara nepustili.“

„Co to vlastně udělal s vaší tváří?“

„Umrtvil mi tvář, pak mne praštil ocelovou tyčí a nakonec ji otevřel skalpelem. Harry se na tu operaci naruby musel dívat. Byl úplně na dně.“

„Z celé té záležitostí se mi zvedá žaludek.“ Zavrtěla hlavou. „Zabít Eisenhowera…“

„Kdybyste viděla ten film, který jsme museli před Himmlerem sledovat, tak potom…“ Odmlčel se. „Byl na něm záznam popravy takzvaných zrádců Říše. Struna se jim zařezávala do šíje a jejich výkaly jim tekly po nohách. Vidět takovou popravu vojáka, budiž, ale ženu…“ zavrtěl hlavou. „Bylo to stejně ale zbytečné. Muselo to takhle skončit. Harry mi musel pomoci, jinak bych neměl ani nejmenší šanci se tady se vším vyrovnat.“

„Chápu vás. Ironií osudu pouze je, že kdyby letoun pilotoval kdokoli jiný, Eisenhower by byl mrtev.“ Vstala. „Musíme přece najít nějaké řešení.“

„Poslat tam výsadek?“ Max zavrtěl hlavou. „Nemáme dost času na organizaci podobné akce. Rodriguesové budou v Lisabonu co nevidět díky své imunitě. Hlášení na Prinz Albrechtstrasse ale určitě pošlou. Jinak by mohli na poslední penízky zapomenout úplně. Nikdo netuší, co se pak s Harrym stane. Himmler ho dá určitě převézt do Berlína.“ Kráčeli podél mola. Loď se dala do pomalého pohybu. Z pravoboku na něj někdo volal. Odpověděl mu.

„Hrůza je to,“ říkala měkce, „připadám si tak bezmocná, nemůžeme nic dělat.“

Max ji chytil kolem ramen. „Nevím, vážně nevím. Molly, přemýšlel jsem o jedné možnosti. Co kdybych si ještě jednou zahrál na pýchu Luftwaffe? V Juliině skladu tu správnou uniformu určitě najdeme. V noci bych přistál v Morlaix. Jsou tam dva storchy. Jsem tam za hodinu, dráhu a místo taky znám.“

„Celé je to šílenství,“ zavrtěla hlavou. „Zemřete tam.“

„Harry je odsouzen každopádně. Aspoň tam nahoru půjdeme spolu.“

„Takže byste ho přivezl?“

„On není schopen letět sám.“

„Zase už fantazírujete.“

Když docházeli k hostinci, potkali Julii s Jackem. „Dostal jsem rozkaz se o vás postarat. Zamknu vás uvnitř, jsou tam zamřížovaná okna…“

„Proč ne?“ usmál se Max. „Stejně nemám kam jít.“ Vlezl si dozadu a společně odjeli.

Munro se opíral o bar a se Zecem popíjeli whisky. Molly se vrátila dovnitř.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se strýc.

„Sama ani nevím. Dost jsme si povídali, ale nemluví o ničem jiném než o Harrym. Proč jsi ho sem přivezl?

Proč?“

„Brzo se začnou dít velké věci. Myslel jsem si, že bude dobré ho někam ukrýt, než na vše zapomene.“

„Takže na Harryho jsi zapomněl?“

„Nezapomněl, ale nemůžeme nic dělat.“

„Max si myslí něco jiného.“

„Co?“ vybuchl Zec Acland.

„Tak to vybal, holka moje,“ vzdal se Munro zamračeně.

Max strávil celé odpoledne v pokoji, který mu Carter přidělil. Byl pohodlný, zařízený v starodávném stylu. Dojem kazilo jen zamřížované okno. Liják se valil z otevřené oblohy a bubnoval do oken. Na přemýšlení měl dost času. Našel na poličce pár knih. Začetl se do románu Daphne du Maurier Rebecca, protože mu události v Cornishi svým způsobem připomínaly jeho osud. Hodinu si knihou listoval, ale nakonec po vyčerpávajícím dni přece jen usnul.

Jack Carter pro něj přišel v půl sedmé. „Pojďme na večeři. Nechtěli jsme vás tu nechat samotného.“

„Chováte se ke mně jako dobří hostitelé,“ neodpustil si Max a sešel za ním do přízemí. Vedle krbu v knihovně u stolu už seděli Munro, Zec i Molly.

„Vítám vás,“ řekl Munro. „Co máte nejraději? Whisky?“

„Spíš bych dal přednost brandy se sodou.“ Carter připravil brandy.

Molly se k němu sklonila. „Zkontroluji vaše zranění.“ Po krátké prohlídce kývla hlavou. „Mohlo to být horší. Bolí to?“

„Nijak zvlášť. Jen kdyby to tolik nebrnělo.“

„S morfiem je konec. Je to příliš nebezpečné.“

„Děkuji za konzultaci, doktorko.“ Max si vzal skleničku od Cartera. „A co bude dál?“

„Nevím,“ pokrčil Munro rameny.

„Už jsem se jednou ptal, zda je pro mě určena šatlava v Toweru. Tam patří takoví, jako jsem já.“

„Ba ne, vy toho umíte až příliš moc.“ Munro byl sám nervózní. „K sakru, vždyť já na vás myslím jako na Harryho.“

„Máte v nás zmatek, že? Co na to vše řekl Eisenhower?“

„Ještě to neví. Vy Američané byste řekli, že celá tahle záležitost smrdí. Upřímně se vám přiznám, že sám nevím, jak se vším naložit. Publicita je v souvislosti s invazí během několika málo týdnů to poslední, co bychom potřebovali.“

„Večeře je na stole,“ pozvala je Julie.

Zec vstal jako první. „Nejdůležitější je mít plný žaludek,“ dodal smířlivě. „Pak se lépe přemýšlí.“ Sedli si kolem stolu. Julie jim připravila mrkvovou polévku, bramborovou kaši, mořského okouna a salát. Hovor vázl.

Munro se na Julii usmál. „Francie se ve vás nezapře, drahoušku.“

„Brigadýre, nepřehánějte. Káva totiž nebude, došla. Takže jako praví Angličané, si teď uděláme čajový dýchánek.“

„Takhle ale mluví naše domácí. Dýchánek si uděláme v knihovně.“

„Nejdříve ale sklidíme ze stolu,“ usmíval se Max. „Mohu vám pomoci, Julie?“ Sám začal srovnávat talíře na sebe.

„Barone, toto zrovna není práce pro vás,“ namítl Munro.

„To sice ne, ale ten pán na rozdíl od vás všech, je džentlmen,“ smála se i Julie, když Maxovi pomáhala uklidit.

„Brigadýre, ta vám to dala,“ poznamenal Zec. „Na takové kapky bych se já osobně musel posilnit pořádnou brandy.“ Znovu se sešli v knihovně, Julie nalévala čaj, atmosféra však byla mnohem napjatější. „Všichni mlčíme, jako by se nic nestalo,“ promluvila první Molly. „Je to směšné a připomíná mi to Hercula Poirota od Agathy Christie. Také si všechny pozval do knihovny, aby jim oznámil, kdo je vrah.“

„Jenže v tomto případě to všichni vědí…,“ rozesmál se Max. „Jsem to já.“

„Nesmysl,“ opovržlivě namítl Zec a dál si cpal dýmku. „Ve většině podobných her je vrahem komorník nebo místní vikář.“

„Pravda,“ přitakal Munro. „V tomto případě je jím ale opravdu baron.“

„Hezky si se mnou hrajete,“ ušklíbl se Max a vstal. „Až konečně budete vědět, co se mnou hodláte udělat, buďte tak laskaví a dejte mi vědět, ano? Jacku? Jdu do svého pokoje.“ Carter vstal a natáhl se pro hůl. „Ale jistě, Maxi.“

Když se Jack vrátil, všichni seděli v naprostém tichu a nepadlo ani slovo. Došel k stolku a nalil si whisky. Pozvedl sklenku. „Na zdraví nás všech. Musíte mne ale omluvit, když řeknu, brigadýre, následující. Je to absolutně ohromující chlapík a plně chápu, proč je leteckým esem Luftwaffe.“

„Chlape jeden!“ durdil se Munro. „Vždyť tě připravili v Dunkerque o nohu a ty je teď ještě obdivuješ.“

„Jasně, že bych chtěl nohu zpátky, ale válka je válka. Je to odporná krvavá hra, kterou nemáme pod kontrolou.“

„Jenže toto je v ní pouze epizoda,“ poznamenala Molly. „A my ji máme plně v rukou. Strýčku Dougale, co s ním uděláš?“

„Tak dobře. Porazilas mne. Jacku, nalij mi brandy a já vám povím o jednom rozhovoru, který jsem s baronem von Halderem vedl.“ Po jeho vyprávění opět zavládlo ticho. „Vy tomu, pane, věříte, že může do Morlaix doletět a zachránit svého bratra?“ otázal se Jack nakonec.

„Proboha, Jacku, mysli trochu!“ zlobila se Molly. „Je to schopný chlap, má svou čest. Měl úplně všechno a najednou je pro něj vše beze smyslu. Co mu zbylo? Medaile?“ pokrčila rameny. „Co sakra chtějí s Harrym udělat? Vydírali je a chtěli po nich šílenosti. Pak zastřelili jeho matku.“

„Podle Rosy Steinové chtěla zemřít,“ připomněl Munro.

„Jenže to byl stejně beznadějný pokus, jak sejmout svým synům oprátku z krku,“ doplnil Zec.

„A Hartmann jim nic neřekl,“ uzavřela Molly. „Zradili je, ať už k tomu měli jakékoli motivy.“

„A teď Harry čeká na nějakém zatraceném zámku na svůj konec,“ vložila se Julie. „A že je to konec, nikdo nepochybujte. Himmler ho dá okamžitě popravit. Máte proti sobě nejhorší zrůdu, jakou kdy tahle země nosila.“

„A my tu sedíme a tlacháme,“ uzavřela Molly.

Následující ticho přerušila až Zecova řeč. Bez emocí a zcela chladnokrevná. „Jsou to dobří chlapi, brigadýre. Oba jen dělali svou práci a využili příležitost.“ Munro přikývl. „Máte všichni pravdu, ale co z toho? Nehledám žádné výmluvy, ale asi proto jsem ho přivezl sem a neposlal ho do Londýna, kam by podle zákona patřil.“

„Co tedy navrhujete, pane,“ zeptal se Carter. „Řekneme mu to?“

„Kdepak, to je příliš jednoduché na mé myšlenkové pochody,“ s jiskrou v oku utrousil Munro. „My ho necháme uprchnout. Julie, pomůžeš mi?“

„Samozřejmě, brigadýre.“

„Molly, ty se ale budeš držet stranou. Jsi v tom až po uši,“ rozhodl Munro už zcela chladnokrevně.

Na zámku Morlaix Bubi Hartmann, mladý Freiburg a Harry právě dojídali. Harry měl na sobě uniformu Luftwaffe. Nikdo příliš nemluvil. Bubi měl plnou hlavu starostí a neustále čekal na zprávy z Anglie. Navíc ho znepokojovalo podivné Schröederovo zmizení.

A Freiburg? Ten byl tak oslněn možností večeřet s tak vysokými šaržemi, že se nezmohl na slovo. Byl tu potřebný, protože znal Maxe, a Hartmann chtěl mít po ruce někoho, kdo aspoň může odhadnout, co baron von Halder udělá.

Večeři zakončili koňakem a kávou. Harry vzal berle. „Jdu do svého pokoje.“

„Uvidíme se později,“ přikývl Bubi.

Vyšel schody a Bubi kývl na stráže, aby ho pustily do pokoje. „Bubi, slíbil jste mi, že uvidím matku. Kdy?“

„Harry, zítra. Myslím, že vám to mohu slíbit.“

„Nevím proč, ale nevěřím vám ani slovo.“

„To je mi moc líto.“

Bubi se otočil a Harry vešel do pokoje. Bylo mu podivně, došel k zamřížovanému oknu a zíral do tmy. Myslel na Maxe a jeho osud. Nakonec se posadil na hranu postele a stáhl si pravou botu. Na levé měl sádru, prsty koukaly ven. S leteckou bundou se nenamáhal, v pokoji byla docela zima. Lehl si na postel, zíral do stropu. Nakonec usnul.

Bubi stál v rohu salonu a naléval si brandy, víc než bylo rozumné. Freiburg na druhé straně nervózně listoval časopisem. Nakonec vstal. „Plukovníku, myslím, že jdu spát.“

„Dobře,“ souhlasil Bubi. „Takže ráno…“

Freiburg odešel a Bubi osaměl s láhví koňaku. Najednou zazvonil telefon. Deset večer. Kdo to jen může být?

Zvedl sluchátko. „Někdo vás volá, pane standartenführere,“ hlásil operátor.

„Kdo?“

„Nevím, pane, má francouzský přízvuk, i když jeho němčina je docela plynná. Chce s vámi mluvit osobně. Říká, že má pro vás životně důležité informace.“

„Spojte ho.“

„Plukovník Hartmann?“ otázal se Jacaud.

„Ano. S kým mluvím?“

„Jsem velitelem místní skupiny hnutí odporu v Bretani, když už to musíte vědět. Docela často si teď povídáme s brigadýrem Munroem a o něm jste již slyšel, že?“ Bubi jen polkl. „Co chcete?“

„Nic,“ rýpl si Jacaud. „Chci se s vámi jen podělit o informace. Předpokládám, že následující jména znáte víc než dobře. Poslouchejte. Bratři Rodriguesové jsou jen díky diplomatické imunitě v letadle letícím zpět do Lisabonu. Paní Dixonová má ozbrojeného opatrovníka a pan baron von Halder na tom není o nic lépe. Takže aspoň jednu dobrou zprávu, která by vás měla potěšit. Baron skutečně pilotoval Eisenhowerův lysander, když je napadl Ju 88S. Věřil byste tomu, že ten stíhač šel dolů z oblohy a baron tak vlastně zachránil Eisenhowerův život?“

„Jděte k čertu!“ klel Bubi.

„Myslím, že tam míříte vy,“ odvětil klidně Jacaud. „Invaze se blíží, a vy to dobře víte. Mimochodem, musím vám poděkovat. Schröeder je skvělý chirurg a bude se nám hodit, až půjde opravdu do tuhého.“ Zavěsil. Bubi držel sluchátko jako odsouzenec a tupě na něj zíral. Pak pomalu zavěsil. Z jeho tváře se dalo číst, že si právě uvědomil, jak hluboko klesl, a že na hladinu už nikdy nevyplave. Prohrál, vše skončilo. Věděl velmi dobře, jakou odměnu mu Himmler za nesplnění úkolu vyměří.

Vstal, zapálil si cigaretu a nervózně chodil po místnosti. Max padl do britských rukou a jeho bratr zůstal v německých. Co ale dál? Co má dělat? Jdi nahoru a řekni mu to. „Lhal jsem vám. Vaše matka byla zastřelena ještě předtím, než Max odletěl do Cornwallu. Tam ale stejně padl do zajetí.“ Na druhé straně tu ještě stále byla naděje. Každopádně měl přímou linku do Berlína. S trochou štěstí chytne na Prinz Albrechtstrasse aspoň Trudi.

Byla tam, ležela na polním lůžku v kanceláři a četla si časopis. Zvedla telefon a hned rozpoznala jeho hlas.

„To jsem já, Trudi… Plukovníku, co se děje?“

„Poslouchej a nic neříkej. Nepovedlo se to. Bratři Rodriguesové i ta Dixonová jsou zavření. Max jim také padl do rukou. Však víš, kam to teď celé povede.“

„Kristepane!“

„Vypadni odtamtud, Trudi. Využij autority mé osobní sekretářky, dokud se dá aspoň něco dělat, a zmiz co nejdál. Víc pro tebe udělat teď nemohu. Pokud dokážeš varovat mého otce, budu ti hrozně vděčný.“ Rozplakala se. „To je hrůza. Co na to řekne reichsführer?“

„Podstatné je spíš to, co hodlá udělat.“

„Před hodinou byl v kantýně.“

„To znamená, že je v úřadu?“

„Ano, je tady. Bombardování znova začalo, a tak tady zůstal.“

Bubi pocítil zvláštní pocit úlevy. „Co mohu dělat? Spoj mne s ním. Trudi…“

„Ano, Bubi.“

„Zmiz tamodtud, drahá, jak nejrychleji můžeš.“

Himmler o pár minut později očekával jen samé dobré zprávy. „Tak tedy, standartenführere, jak velkou radost mi uděláte?“ Bubi se rozhodl, že si tentokrát nebude brát žádné servítky. „Naopak, pane reichsführere, spíš zármutek.“ Himmler se odmlčel, ale pak se stejně ozvalo: „Povídejte.“

Bubi najednou pocítil docela škodolibou radost, když mu do detailů líčil, jak Max zachránil Eisenhowerův život proti junkersu. Ani Himmlerovi nebylo do řeči.

„Byl to váš zcela pomýlený projekt od samého počátku,“ Himmler už zase mluvil tiše. Bubi věděl, co to znamená. „Byl jsem ale přesvědčen, že váš osobní entuziasmus a dořešení drobných detailů z vaší strany by přece jen mohlo přinést úspěch. Smrt paní baronky však ukázala, jak málo je možné se na vás spolehnout. Nemáte žádné organizační schopnosti. K tomu nás potkala taková ostuda a máme barona von Haldera v britském zajetí.“ Bubi chtěl říct něco jako: ty prťavej hajzle, jdi k čertu, ale místo toho vyblekotal: „Pane reichsführere, máte pro mne další instrukce? Co mám udělat s podplukovníkem Kelsoem?“

„Nic! Spojím se s velitelstvím gestapa v Paříži. Zítra ráno k vám přiletí standartenführer Fassbinder. Převezme Kelsoa pod svou pravomoc a přiveze ho sem do Berlína.“

„A co já, pane reichsführere?“

„Měl byste přijet s nimi. Pak si popovídáme o vaší ne právě radostné budoucnosti.“

Zavěsil a Bubi také položil telefon. Himmler mu právě podepsal rozsudek smrtí, Harry na tom nebyl jinak. Víko rakve se pootevřelo. Vzal láhev brandy a zmizel ve svém pokoji. Ať jde všechno do háje, sakra! Začal si pohrávat s mauserem. Bylo by to řešení, ušklíbl se. Standartenführer Fassbinder by zažil notné překvapení. Bubi nikdy nesnášel tu katovskou svini. Mnohem lepší bylo zemřít na bojišti. Lehl si na záda a propadl se do opileckého spánku.

Max také ležel na posteli a kouřil. Vrzly dveře. Podíval se na hodinky, byly dvě ráno.

„Maxi, to jsem já.“ Julie rozsvítila a Max vstal.

Posadila se na postel.

„Je to zmatek nad zmatek. Nikdo neví, co máme dělat. Jen Molly.“

„O čem to mluvíte?“

„Když jste odešel, zůstali jsme v knihovně a trochu si povídali. Molly nám vyprávěla o vašem mudrování na molu. Sebrat tady storcha a odletět do Bretaně pro Harryho.“

„Co na to Munro?“

„Řekl, že je to šílenství,“ pokrčila rameny. „Já si to ale nemyslím.“

„Julie, proč?“

„Bojovala jsem proti nacistům v hnutí odporu. Můj muž tam zahynul. Munro mi pak našel práci tady. Maxi, nesnáším Němce, ale vás mám docela ráda. Nejspíš také trochu miluji Harryho, ale Molly raději nic neříkejte.“

„Je to také žena, ne?“ usmíval se Max. „Stejně už na vás žárlí.“

„Každopádně je to vaše a Harryho poslední šance. Pokud jste tak velký blázen, že tam poletíte, pomohu vám. Storch je na dráze a má plnou nádrž. Měli letět pro nějakého přeběhlého potentáta.“

„Jsou tam stráže?“ zeptal se Max.

„Nejsou potřeba. Personál spí. Jediné, co nám brání, je vaše uniforma. Měl byste se převléknout.“

„Určitě.“

„Jdeme.“

Ve skladu našel uniformu Luftwaffe. Našla pro něj dokonce i Rytířský kříž a pečlivě mu ho připjala. „Dubové ratolesti a meče tu nevedeme.“

„Zbytečný detail,“ mávl rukou. Došel ke stolu se zbraněmi. „Mohu si vybrat?“

Vzal si walthera. „Souhlasíte?“

„S tlumičem. Je německý a byl vyvinut pro SS.“

„Pro ně jen to nejlepší.“ Zasunul zásobník do komory a našrouboval tlumič. „Babička vždycky říkávala, že na medvědy se musí chodit připraven. Vezmu si ještě jeden zásobník.“ Zbraň zasunul do velkých kapes na mapy. Nasadil si lodičku na své slámově žluté vlasy a prohlédl se v zrcadle. „Tak, pýcho Luftwaffe, ukaž jim, co umíš.“

„Pokud jste připraven, tak vás tam odvezu. Jdeme zadním schodištěm.“

Sešel za ní do haly a pak do kuchyně. Otevřela zadní dvířka a přeběhli dvůr ke zdi. Džíp stál na druhé straně. Sedla si za volant, Max se usadil vedle ní.

Když vyjela na cestu, Max hodnotil počasí. „Trošku mlhavo a nízká oblačnost.“

„Mám pro vás i předpověď. Na druhé straně to vypadá teď podobně, ale kolem čtvrté se vyjasní a na zpáteční cestu vám bude svítit úplněk.“

„Podruhé v jednom týdnu mám před sebou nesplnitelný úkol,“ krčil rameny Max. „Matka si také myslela, že atentát na Eisenhowera mi přinese smrt.“

„Dnes tomu není příliš jinak.“

„Tak trochu je, Julie. Je moje dnešní operace také takovou šíleností?“

„Bože, Maxi, já vážně nevím.“

Zapálil si. „Mám hodinu na přelet, pak deset minut, než se dostanu do zámku. Najdu Harryho, vrátím se na dráhu a za hodinu jsem tu zpátky. Měl bych tu být kolem páté. Pokud vše půjde bez problémů a všechen pozemní personál si ještě vzpomene, kdo je Černý baron. Nikdy o mně vlastně moc nevěděli.“

„Tak doufejme, že jim to nedojde ani teď.“

„Myslím, že mám šanci, pokud Bubi stále drží celou událost pod pokličkou.“

Storch stál na dráze. Zabrzdila a vystoupili. V naprostém tichu došli k letounu. Max otevřel dveře, našel padák a navlékl si ho. „Ne, že by záleželo na tom, jak člověk zemře, ale přece jen se lépe odchází na onen svět, když má pilot boty na nohou,“ řekl Max nějak smutně. Políbil ji na tvář. „Bůh tě opatruj, Julie.“

„Tebe taky, Maxi.“

Vklouzl na místo pilota a otočil se. Na tváři mu hrál úsměv. „Kde je teď Munro?“

„Vážně nevím,“ řekla, překvapená otázkou.

„Julie, no tak!“ mrkl na ni, když zavíral dvířka a zasunoval pojistku. Nahodil motor a odjel na konec dráhy. Po chvilce už stoupal do noční oblohy.

U oběšence se sešli všichni. Zec rozdělal oheň v krbu, Jack s Molly seděli ve výklenku, Munro stál u baru. Posádka lodi byla roztroušená po celé hospodě. Jeden z nich přehlušil ostatní.

„Zecu, co se to zas děje? Mám dojem, že něco velkého.“

V ten moment i jeho hlas byl přerušen burácením storcha mizejícího nad mořem. „Zpropadeně, kdo to byl?“

„Plukovník Kelso letí do Francie si někoho vyzvednout,“ mrkl Zec na Munroa.

Pak se ozvaly brzdy džípu a po chvilce dovnitř vešla i Julie. Došla k brigadýrovi a tiše se na něčem domlouvali. Munro nakonec jen přikývl.

„Nejspíš jde o nejriskantnější operaci, kterou jsme tu v Cold Harbouru zorganizovali. Jednoznačná sebevražda. Pokud se mu to povede, je tu kolem páté. V opačném případě budeme potřebovat pomoc z moře. Nevím.“

„Proto jsem vás, kluci, všechny vzbudil,“ usmíval se Zec. „Nějaké námitky?“

Jeden z mužů se rozchechtal. „Zecu, bože můj. Zapal už ten oheň! Zmlkni a podej sem karty. Julie, hlady tu doufám také do rána neumřeme.“

„Molly, pojď mi prosím pomoct,“ vybídla ji Julie. „Musíme jim něco nabídnout.“

Molly zmizela v kuchyni. „Pokud chcete pivo, tak jedno a hned teď! Víc ani lok!“ nařídil Zec. Vytáhl balíček karet a vybídl Munroa. „Co hrajete nejraději, brigadýre?“

„Poker,“ odvětil. „Měl jsem pro něj vždy slabost. Hraju ale jenom o peníze.“

Hospůdka se otřásala námořnickým smíchem. Další si k nim přisedli a ostatní je obstoupili.

Max nenavázal kontakt s věží v Morlaix dříve, než pět mil před přistáním. Z Cornwallu do Bretaně letěl ve výšce pěti set stop, ruce spočívaly na páce a ani se nepohnuly. Byl klidný, plně se ovládal a neměl vůbec strach.

„Harry, letím si pro tebe,“ sykl. „Jsem tady.“

Harry se probudil z těžkého snu a zíral do stropu. Už si nedokázal vybavit, co se mu to zdálo. Ležel, ale zavřít oči již nemohl. Nějaký hlas mu našeptával, aby byl přípraven. Natáhl se pro cigaretu.

Službu v Morlaix vykonával poddůstojník Greiser. Neměl nic na práci, nebyl žádný provoz, ale předpisy nařizovaly, že u vysílačky musí být neustálá služba. Seděl u přístroje, zíval. V půl čtvrté ho probudil Maxův hlas.

„Morlaix, Morlaix, slyšíte mě?“

Greiser popadl mikrofon. „Jasně a zřetelně. Kdo jste?“

„Baron von Halder. Zvláštní úkol. Jsem u vás za pět minut. Můj přílet musí zůstat v naprosté tajnosti. K tomuto úkolu mám osobní pověření reichsführera Himmlera. Konec.“ Greiser, vzrušený z tak významného hosta, zapnul přistávací světla a vyběhl ven do lehkého deštíku. Přeběhl do hangáru, kde byla zaparkována Freiburgova stodevítka. Mladý strážný vstal. Schmeisser měl pověšený přes rameno.

„Co se děje?“

„Letí sem storch.“

„Takhle brzo ráno? Kdo to je?“

„Starej se o svý,“ odbyl ho Greiser.

Storch měkce přistál, dojel na místo a zastavil se. Max vypnul motor, vystoupil a šel k nim. „Vy jste kdo?“ vyštěkl.

„Pane barone, poddůstojník Greiser,“ srazil četař podpatky. „Je mi ctí.“ Hned baronovi připálil.

„Greisere, mám k vám důvěru,“ špitl spiklenecky Max. „Jde o přísně tajný let. Jedu sem vyzvednout jednoho důležitého pasažéra. Je tu někde automobil?“

„Služební kubelwagen, pane barone. Odvezu vás tam.“

„To není nutné, potřebuji vás tady. Jsem tu do půl hodiny. Kde je to auto?“ Greiser ho odvedl k druhému hangáru. Vozidlo bylo připraveno. Max si sedl za volant a nastartoval. „Greisere, jste oddaný voják. Budu informovat reichsführera osobně.“

„Srdečné díky, pane barone.“ Greiser opět srazil podpatky a zasalutoval. Max už byl ale na cestě.

Ze strážní budky mu hlídající voják zastoupil cestu. Max zastavil u závory. „Sakra, zvedněte ten krám!“ křikl Max. „Jsem baron von Halder, právě jsem přistál a jsem unaven.“ Ten kluk u brány nikdy neměl žádnou podobnou zkušenost. Spatřil uniformu Luftwaffe, výložky podplukovníka, Rytířský kříž, a tak beze slova závoru zdvihl. Max vjel dovnitř, rovnou k hlavnímu vchodu a vypnul motor. U dveří stála další hlídka.

„Baron von Halder,“ znovu hrdě vyštěkl Max. „Jsem očekáván.“

Tento voják už ale měl své za sebou. „Vaše dokumenty, pane barone.“

„Jistě.“ Max vytáhl walthera s tlumičem z kapsy na mapy a střelil ho mezi oči.

Odtáhl tělo do křoví, otevřel dveře a vběhl dovnitř. Mladý kaprál SS seděl u stolu. Podíval se na barona. Kulky přímo do srdce ho připravily o život. Židle se ještě kývala, když se sesul k zemi.

Vládl tu klid a ranní ticho. Max chvilku hodnotil situaci a pak vyběhl schody. Připadalo mu, že pořád sní, ale opak byl skutečností. Poprvé v životě si připadal, že dělá něco opravdu užitečného. Byl si jistý, postupoval k cíli jako šelma. Našlapoval velmi tiše po koberci na chodbách a blížil se k bratrově pokoji. Stráž seděla na židli a četla si knihu. Voják vzhlédl a překvapeně se na barona podíval. Schmeisser ležel na podlaze. Max přiložil tlumič na mužovo čelo a zmáčkl spoušť. Krev a odštěpky kosti potřísnily zeď. Muž se sesunul na zem. Klíč byl v zámku. Max jím otočil. Vběhl dovnitř. „Harry, to jsem já.“ Harry ležel na posteli a nejdříve tomu nechtěl věřit. Posadil se. „Maxi? Co tu děláš?“

„Poslouchej. Nemáme čas. V Anglii mě přijali docela dobře. Munro, Zec, Carter a dokonce i Molly. Pak se to zvrtlo. Chytli Rodriguese i Dixonovou. Dovedlo je to až ke mně. Zatkli mne v Southwicku a Munro mne odvezl do Cold Harbouru.“

„Jak to, že jsi tady?“

„Ukradl jsem storcha a přeletěl. Odvezu tě domů. Copak jsem tě tady mohl nechat Himmlerovi napospas?“

„Co je s mutti?“

„Mutti je mrtva. Zastřelili ji, ještě než jsem odletěl. Lhali nám, Harry! Bubi lhal!“

„Bože, to snad ne!“ vzdychl Harry.

„Na smutek není čas. Pojď!“

Harry si natáhl pravou botu, pověsil se do berlí a udělal první krok. Klopýtal za Maxem, v hlavě zmatek.

Pak se stalo to, co se stát muselo. Když se dostali ke schodišti, ze záchodu vyšel rozespalý Freiburg v pyžamu. Zarazil se, když je oba spatřil.

„Maxi, co tady děláš?“

Max ho měl zastřelit. Místo toho ho ale praštil pažbou přes spánek. Freiburg spadl na podlahu jako kámen.

„Jdeme!“

Sbíhali schodištěm.

Harry zahlédl mrtvého strážného, ale to už Max otevřel dveře. Z křoví vykukovaly nohy druhého muže. „Nebereš vězně?“

„Dnes v noci ne! Rychle odsud.“

Pomohl Harrymu do auta, skočil k volantu a vyjel ven. Stráž u brány na pokyn hned zvedla závoru. Projeli. Max zvýšil rychlost. Blížili se k startovací dráze.

Zajel až ke storchu. „Zahoď ty berle!“ Znovu svému bratrovi pomohl do letounu.

„Brácho, měls vždycky pravdu.“

Max už zavíral dvířka a přesunoval se na sedadlo pilota. Greiser se hnal přes asfalt. „Pane barone, co pro vás ještě mohu udělat?“

„Nic!“ řekl Max honosně. „Odvedl jste skvělou práci.“ Dojel na vzdálený konec dráhy, otočil se proti větru.

Ozvalo se burácení motoru. Storch se zvedl do tmy.

Bubiho vzbudilo zběsilé klepání. Vstal a došel ke dveřím. Stál tam Freiburg se zkrvavenou tváří.

„Bože, co se vám stalo?“ dožadoval se Hartmann vysvětlení.

„Byl tu… baron… i s bratrem.“

„Zbláznil jste se!“ vybuchl Bubi.

„Přísahám. Max v uniformě Luftwaffe podpíral bratra s berlemi. Viděl jsem je na schodišti. Šel jsem právě ze záchodu. Baron mne praštil pistolí. Hlídka před Kelsoovým pokojem je mrtvá.“ Bubi vyletěl z pokoje na chodbu, podíval se dolů ze schodiště a spatřil mrtvého vojína. To mu stačilo, aby pochopil. Tryskem se hnal do svého pokoje, vzal ze skříně uniformu a hodil ji na postel.

Když si svlékal kabátek od pyžama, přikazoval Freiburgovi: „Vyhlaste poplach nejvyššího stupně a přistavte mi vůz k hlavnímu vchodu! Okamžitě!“ O pět minut později už jen okem změřil mrtvá těla vojáků SS, když nasedal do vozu. „Na letiště!“ přikázal řidiči.

Max se sem mohl dostat jedině přes přistávací dráhu, bože, zase to bude jen mezi nimi. Když vyhraje, Himmler mu snad odpustí. Všechno se ještě může změnit.

Poklepal řidiče na rameno. „Člověče, nemůžeš na to šlápnout! Sakra!“

Zec odhodil karty. „Brigadýre, nejde to. Zdá se, že jste nás připravil o deset babek.“

„Vždycky vyhrávám,“ kochal se Munro.

„Jo, ale můj nos čuje něco jiného,“ kroutil hlavou Zec.

„Na moři vnímám svět kolem sebe nosem, brigadýre. Teď cítím malér. Nemohu tu jen tak sedět a čekat. Mám pocit, že nás bude potřebovat. Každopádně bude lepší, když budeme čekat tak dvacet mil od břehu, než tady v teple.“ Munro ani nezaváhal. „Cením si vašeho odhadu.“

„Odplouváme!“ hulákal Zec. „Hněte sebou!“

Všichni se hrnuli ven. Molly vyběhla s chirurgickým kufříkem. „Třeba mě budeš, Zecu, potřebovat!“

„Dáma na správném místě.“

„A já bych tu měl jen tak sedět?“ vyhrkl Munro. „Jacku, hlídej pevnost.“

„Brigadýre, vy mě nikdy nechcete, když se někde něco děje,“ zuřil Carter. „Chápu ale, že na takové kocábce není pro dřevěnou nohu místo.“ Políbil Molly na tvář. „Drž se, lásko moje.“ Neodpověděla mu, otočila se a šla za ostatními. Jack s Julií byli jedinými, kteří zůstali u baru. „Myslím, že bychom se měli pomodlit,“ rozhodla.

„K tomu mi ale pomůže jen pořádný panák whisky,“ kývl Jack. „Pokud ti to nebude vadit.“

Na dráze Bubi vyskočil z vozu a hnal se přes dráhu. Vletěl do vysílací místnosti. Greiser se na židli otočil a vypadal překvapeně.

„Standartenführere!“

„Byl tady? Baron von Halder?“

„Jistě, pane. Přiletěl ve storchu, řekl mi, že má pověření reischsführera Himmlera. Vypůjčil si vůz. Vrátil se s pasažérem a před dvaceti minutami odstartovali.“

„Blbče blbej!“ opustil Bubi svou roli. Okamžitě se rozběhl k hangáru s messerschmittem. Storch byl pomalý letoun a jeho stodevítka, poslední model tohoto typu, byl blesk na obloze. Musí je chytit a sestřelit z nebes, pokud se pod jeho dohledem nevrátí na základnu. Bubi měl stále šanci.

Vklouzl do kokpitu, s padákem se neobtěžoval. Natáhl si leteckou přilbu s mikrofonem a nahodil motor. Zdálo se, že se hangár z ohlušujícího řevu motoru rozpadne. Vyjel ven, dojel na konec dráhy, otočil se proti větru a odstartoval.

Předpověď počasí, kterou jim dala Julie, byla zcela přesná. Když se storch dostal nad moře, vyjasnilo se a začal svítit měsíc. Bílé světlo na obloze zajišťovalo vynikající viditelnost. Max se obrátil k Harrymu. Ten měl nasazena náhradní sluchátka.

„Jsi v pořádku?“

„Nikdy mi nebylo líp.“

„Brácho, dokázali jsme to,“ usmíval se Max. „Je mi sice Bubiho líto, ale ať si sám užije Himmlerova ksichtu.“

„To tedy ano.“ Harry zkontroloval panel. „ETA za třicet minut.“

Najednou se ozval ohlušující řev a storch se dostal do turbulence. Bf 109 začal stoupat na pozici nad jejich pravým křídlem.

„Maxi, otoč to. Nemůže to takhle skončit, ty to víš. Nechci skončit na popravišti. Musím ochránit rodinu,“ ozval se Bubiho hlas ve vysílačce.

„Co má matka, Bubi? Lhal jsi mi!“

„Přísahám, že to nebyla má chyba, nemohl jsem za to.“

„Chyba, kamaráde, chyba,“ smutně řekl Max. „Takový je ale život. To si vážně myslíš, Bubi, že to teď otočím a poletím s tebou do Morlaix?“

„Když ne, tak tě sestřelím.“

„Bubi, vždycky jsme si byli docela blízcí, ale nikdy jsi nebyl nad Anglií tak dobrý jako já. Nikdy. Co ty na to, bráško?“

„Pošli ho do prdele!“ řekl Harry Kelso.

„Bubi, slyšel jsi sám! Když si myslíš, že nás dokážeš sestřelit, pokus se o to! Je to každopádně mnohem rychlejší smrt než klátit nohama se strunou kolem krku!“ Přešel v prudké klesání. V patnácti stech stopách se jim Bubi pověsil za ocas. Z trupu i křídel odletovaly střepiny. Max stále klesal. Harry na něj jen mrkl. „Starý a osvědčený?“ Věděl, co přijde.

„Zachránil i Eisenhowera. Jednou ti o tom budu vyprávět.“

V sedmi stech stopách tu byl Bubi znovu. Storch sebou trhl a v další dávce střel to Maxe hodilo vpřed. Dostal přímý zásah do zad. Nadešel čas. Max ubral plyn, storch se málem v letu zastavil. Bubi Hartmann neměl najednou kam uhnout. Příď jeho stodevítky začala brázdit hladinu.

„Nikdy nezklamal,“ usmál se Max. „Co myslíš?“

„Pamatuješ na Rockyho a na naše první hodiny létání,“ usmíval se Harry. „Kde bychom bez něj byli?“

„Už dávno nahoře!“ Z Maxových úst se vyvalila krev. „Kristepane!“ vykřikl Harry.

„Zavolej Cold Harbour,“ sípal Max. „Ztrácíme šťávu. Nedoletíme.“

„Cold Harbour, ozvěte se. Podplukovník Kelso se svým bratrem v těžce poškozeném storchu.“ Odpověď přišla ze záchranného člunu. „Tady Zec, Lively Jane je dvacet mil od břehu. Udejte pozici.“ Harry to udělal. „Dostali mého bratra. Vůbec to není dobré a motor dostal zásah. Opakuji, vůbec to není dobré.“

„Kluci, jsme tady, ne víc než tři míle od vás.“

Storch začal padat. Dole pod nimi se lesklo v jasném měsíčním svitu temné moře. Na východě se začal zvedat nový den. Na Lively Jane celá posádka začala mávat a křičet, když spatřili letoun. Molly byla v kajutě na pravoboku a nakláněla se s Munroem přes zábradlí, když se člun hnal k předpokládanému místu pádu. Plnou parou se loď houpala na vlnách a krájela jejich hřebeny. Za storchem se valil kouř. Byl od nich pouhou jednu míli na pravoboku.

Ve čtyř stech stopách motor vysadil a přestala se točit vrtule. Bylo slyšet jen dunění větru kolem nich. Max znovu vykašlával krev.

„Vestu, vezmi si vestu!“ zasípal.

Harry poslechl, pak vytáhl druhou pro Maxe. „Teď ty, Maxi.“

„Nemá to cenu. Zalknu se svou vlastní krví.“

Max strhl letoun napravo a šikmo nalétl na vodní hladinu. Přistál na hřebenu vlny. Storch začal okamžitě nabírat vodu. Harry otevřel dvířka a rozepnul svůj pás. Storch se skoro okamžitě začal potápět. Harry se marně pokoušel odepnout Maxův pás. Zasekl se.

Max kašlal a další krev se drala z jeho hrdla. „Pitomče, se mnou je konec! Vypadni!“

„Maxi!“ vyhrkl Harry. „Proboha!!!“

Baron Max von Halder v sobě našel i poslední zbytky sil a dal svému bratrovi pořádnou ránu pěstí do brady. Harry vypadl ven otevřenými dvířky. Vlna ho hned chytla a odhodila stranou. Lively Jane se už natáčela bokem, ale Harry měl oči jen pro storcha. Pravé křídlo už bylo pod vodou, letoun se naklonil. Pak přišel poslední pohyb v kokpitu. Byl to však již jen stín, poslední zamávání jeho bratra. Storch zmizel pod vlnou. Navždy.

Dva členové posádky už vytahovali Harryho na palubu. Všude okolo se nabízely ruce ochotné pomoci. Harry se zhroutil na palubu a někdo přes něj přehodil deku.

„Harry, jsi to ty, že jo?“ nervózně se tázal Munro.

„Ta krev sakra nestačí, jděte všichni pryč.“

„Co se stalo?“

„Max mne dostal ven. Bubi Hartmann se do nás pustil s messerschmittem. Dostal nás. Max to koupil do zad, pak ale donutil Bubiho, aby šel dolů taky. Brácha i Bubi, oba jsou tam dole.“

„Bože můj.“

Molly ho objala kolem ramen. „Pojď dolů, prohlédnu tě.“

„Proč? Zbytečná péče! Já měl umřít! Celé ty roky to vím! Brácha to ale věděl taky. Teď je pryč.“ Harrymu zkameněla tvář. „Molly, drahoušku, něco ti povím. Když jsem přišel o Tarquina, opustila mě i ta poslední kapička štěstí. Teď už jsem jen chodící mrtvola!“ Vstal a společně sešli do podpalubí.

COLD HARBOUR

Do Cold Harbouru jsme se s Denisou vrátili skoro na rok a den přesně. Bylo to období plné událostí. Snaha dozvědět se něco o Harrym a Maxovi mne honila po celém světě. Prošel jsem archivy v Pentagonu, ve veřejném archivu v Londýně, spisy Luftwaffe v Německu. Byl jsem i v Portugalsku a na Madeiře. Nejvíce jsem byl ale povděčný mému bratranci Konradu Strasserovi, starému lišákovi, který kdysi sloužil i gestapu. Co dokázal vydolovat, bylo až neuvěřitelné. Pohřeb v Hamburku provázel silný déšť. Jeho smrt mne opravdu hluboce zarmoutila.

Veřejný archiv má velmi přesná pravidla při styku s tajnými spisy. Všechny dokumenty utajené třicet let, padesát i sto let podléhají stejné proceduře. Když ale znáte ty správné lidi, leccos tam opravdu najdete. Tak jsem například vystopoval skvělého třiaosmdesátiletého amerického staříka, který létal v RAF. Pak to v americkém letectvu dotáhl až na plukovníka. Na stáří se po dlouholeté úspěšné kariéře v mezinárodním obchodu vrátil do Anglie. Znal i Harry Kelsoa a stejně jako on létal pro kurýrní službu. Jeho informace byly neocenitelné, protože právě z jeho slov jsem poznal, jaký Harry opravdu byl.

Je nutno ale říci, že přímí účastníci všech těchto událostí už nejsou mezi námi. Brigadýr Dougal Munro; Jack Carter, který to také dotáhl na plukovníka; Teddy West, který se stal generálem a byl povýšen do šlechtického stavu. Zemřel již i generál Eisenhower. Generálmajor Tom Sobel byl prohlášen za nezvěstného po zmizení dakoty při přeletu do Normandie dva týdny po zahájení dne D.

Štěstí jsem měl s majorem Verekerem z Královské vojenské policie. On sám sice zemřel na rakovinu v třiapadesátém, ale našel jsem jeho dceru. Byla už také vdovou a žije ve Falmouthu. Ráda mne přijala a já jí vyprávěl, co už vím. Přivítala mne ve svém útulném obývacím pokoji a hluboce přemýšlela. Pak ze stolu vytáhla velkou obálku.

„Našla jsem ji v otcově věcech dlouho po jeho smrti. Myslím, že dnes už na lecčems tolik nezáleží. Podívejte se sám.“ Uvnitř jsem našel docela přesný popis aktivit, které následovaly po Maxově zatčení v Southwicku na základě příkazů brigadýra Munroa.

Proč i ostrov Madeira? Je to také prosté. Fernando i Joel Rodriguesové u diplomatické služby skončili. Otevřeli si bar v Alfamě, starodávné lisabonské čtvrti, a další pak v Estorilu. Na konci války byla propuštěna i Sarah Dixonová. Aspoň někdo se dožil šťastného konce. Odjela do Portugalska a vdala se za Fernanda. V padesátém roce se přestěhovali na Madeiru, kde si otevřeli bar a restauraci.

I ona již zemřela. Když jsem navštívil tento krásný ostrov, Fernando byl při síle. Devětaosmdesátiletý pán stále ještě čile řídil impérium restaurací a barů, které všechny patřily jeho rozvětvené rodině.

Pozorně mě poslouchal. Upřímně se rozesmál, když jsem skončil. „Znám vaše knížky. Tohle je opravdu skvělé téma.“

„Stejně jako mé další?“ ješitně jsem vyžadoval uznání své práce.

„Tato bude aspoň pravdivá,“ rozesmál se znova. „K čertu s tajnostmi! Jsem už jednou nohou v hrobě. Tak si poněkud osvěžím paměť a trochu spolu vylepšíme detaily.“ Zemřel pár měsíců poté, co to opravdu udělal.

Denisa najala v goodwoodském aeroklubu letadlo. Byl to jednomotorový archer. K cestě jsme měli dobrý důvod. Poslal jsem Zecovi Aclandovi rukopis ke korekturám. Nestály za mnoho, v ději byly díry a já jen chtěl znát jeho názor. Zavolal jsem mu z Chichesteru, zda můžeme přijet.

A tak jsme se vydali na cestu. Letěli jsme ze Southamptonu na západ, přes ostrov Wight. Obloha působila nanicovatě, zdálo se, že bude pršet. Docela se ale hodila ke knížce, na které jsem pracoval už tak dlouho. Myslel jsem na čtyřicátý rok, na útoky Luftwaffe i na odvážné piloty RAF, kteří jim čelili v bitvě o Anglii. Představoval jsem si Harryho i Maxe i ostatní statečné mladíky, kteří položili své životy. Jejich ztráty dosahovaly více než padesát procent! Depresivně na mne působila i představa stovky strojů spočívajících na dnu Kanálu včetně ostatků jejich pilotů. Mezi nimi tam někde dole pod námi zůstal i podplukovník baron Max von Halder.

Na horizontu se ozval hrom. Denisa začala stoupat a poskytla nám vynikající výhled na Cold Harbour. Vesnice ležela přímo pod námi, byl tu pověstný hostinec U oběšence, chatky, záchranná loď Lady Carter přivázaná u mola. Volně jsme klouzali nad opatstvím, jezerem, stromy a přistáli na travnaté ploše letiště. Denisa dorolovala k hangárům, které tu zůstaly od války. Přískoky se k nám blížil stařičký landrover. Za volantem se krčil Zec Acland. Denisa vypnula motor a my jsme vystoupili.

Zec k nám došel a Denisa ho políbila na tvář. „Nijak jste nezestárl.“

„Dámo, vy vždycky řeknete to, co člověk potřebuje slyšet. Nepochybuji, že máte Tarquina u sebe?“

„Samozřejmě,“ usmála se.

„Tak ho tady nenechejte. U Oběšence na vás čeká něco k pití a sendviče. Musíme si promluvit.“

„Výborně.“

Vlezl si k volantu a my se také uvelebili uvnitř. Tarquin v novém vodotěsném batohu.

Když jsme vjížděli na High Street, Lady Carter se zrovna vydávala na moře.

„Co se děje?“ zeptal jsem se překvapeně. „Nouzová situace?“

„Ne, jen výcvik. Simeon nemůže dovolit, aby se jim zkrátily žíly.“

Zajel před hostinec a my jsme zamířili dovnitř. Nikdo tam nebyl, však také bylo teprve jedenáct dopoledne. Oheň v krbu jasně plápolal a celá útulná hospůdka byla naplněna zvláštní atmosférou. A nebylo to jen tím, že jsme se sem minule dostali za tak dramatických okolností. Najednou všichni ožili. Dougal Munro, Jack Carter, Molly i Julie Legrandeová. A samozřejmě Max i Harry.

„Betsy?“ zavolal Zec.

Objevila se ve dveřích kuchyně. „Jak se máte?“

„Tak, kde ho máte?“ Zec se usmál na Denisu. „Nemůžeme se dočkat.“

Rozepnula zip a Tarquin vzápětí seděl na baru.

Zec na něj hezkou chvilku jen zíral. Pak jsem si najednou uvědomil, že má v očích slzy. „Ty starej lumpe, kdes byl takovou dobu,“ rozplýval se.

Denisa mu položila ruku na ramena. „Zecu, nenechte se vyvést z míry. Všechno už je dávno za námi.“

„Máte pravdu.“

Betsy přinesla podnos se sendviči a mísu salátu. „Chléb si pečeme sami, šunku jsme doudili. Co budete pít?“

„Čaj,“ požádala Denisa. „Já letím.“

„Měl rád šampaňské,“ připomněl Zec.

„Dám ho na chvilku do ledničky.“

Pustili jsme se do sendvičů, byly opravdu skvělé. „Co si myslíte o rukopisu, co jsem vám poslal?“ zeptal jsem se mezi sousty.

„Nějak tak to bylo,“ přitakal. „Napsané je to skvěle, knížku přečtete jedním dechem. Máte tam ale prázdná místa.“

„Například?“

„Není tam ani zmínky o tom, co se stalo s Julií Legrandeovou.“

„Nenašel jsem po ní ani stopy.“

„Vrátila se do Paříže, kde později zemřela na leukémii. Byl jsem na jejím pohřbu.“

„Děkuji.“ Upíjel jsem šampaňské. „Jaká jsou další?“

„Ty vám osvětlí sama lady Carterová. V poledne nás očekává u sebe v opatství.“

Denisa vzhlédla a přestala jíst. „Lady Carterová? Tak se přece jmenuje vaše loď?“

„Proč ne. Její manžel nám před deseti lety koupil novou. Pak bohužel zemřel. RNLI ji zcela logicky pojmenovala po lady.“

„Lady Carterová?“ začalo mi svítat.

„Manželka Jacka Cartera. Sir Jack Carter poté, co jeho otec zemřel. Na konci války byl povýšen na plukovníka. Vrátil se sem a koupili Grancester Abbey.“

„Lady Carterová?!“ zeptal jsem se znova. „Lidé jí tady říkají lady Molly. Samozřejmě, že je to Molly Sobelová. Dělala tady celá léta praktickou lékařku. Lepšího člověka na tomto světě nenajdete.“ Denisa se na mě podívala, v očích se jí zračily otazníky. „Zecu, měli nějaké děti?“ zeptala se.

„Bože, ne. Jack šlápl na minu u Dunkerque a přišel o nohu. Byl vážně zraněn. Ne, rodinu mít nemohli, však víte, co chci říct. Po Harrym na tom stejně tak moc nezáleželo.“

„Co se tenkrát stalo?“ zeptal jsem se.

„Poví vám to sama.“ Vstal a podíval se na hodinky.

„Nemůžeme přijít pozdě. Čeká na nás. Tarquina ale nezapomeňte.“

Nijak se neobtěžoval s hlavni bránou, odvedl nás rovnou na terasu před překrásnou zahradou s růžemi. Grancaster Abbey měl většinu francouzských oken otevřených. Vše opět zkrápěl neodmyslitelný deštík. Vedl nás do místnosti, která určitě bývala knihovnou. Seděla na pohovce hned vedle krbu.

Bylo jí osmdesát, její stále mladou tvář s výraznými lícními kostmi skrývaly bílé vlasy. Molly byla stále krásná. Měla na sobě jednoduché šaty, ale působila velmi elegantně. Vzhlédla od rukopisu na stolku. Ano, ona četla mou knihu!

„Čtu váš rukopis už potřetí,“ usmívala se. „A vás znám z přebalů vašich knížek.“

„Lady Molly!“ Políbil jsem její ruku. „Má žena Denisa.“

Pobídla mou ženu, aby se posadila vedle ní. „Slyšela jsem, jak jste se minule zachránili. Musíte být vynikající pilotka.“

„Děkuji vám,“ zarděla se Denisa.

„Nejspíše umíte chodit po vodě. Harry to tak říkal.“ Zlehka ji pohladila po hřbetu ruky.

„Váš příběh mne přímo fascinuje. Je tam spousta informací, které jsem nikdy nevěděla.“ Zaváhala. „Mohu se podívat na Tarquina?“ Denisa otevřela zip a medvídka jí podala. Lady Molly na něj očarovaně hleděla. Pak ho k sobě přitáhla a v očích se jí leskly slzy. „Kde jste ho našli? Harry byl přesvědčen, že shořel ve Francii při havárii lysanderu.“

„Munro dokonce požádal agenta Jacauda na konci války,“ připomněl jsem, „aby se Tarquina pokusil najít. Jacaud mu řekl, že po nálezu medvídka u trosek letounu souhlasil, aby medvídka dostala dcerka jeho radistky, Marie.“

„A pak?“

„Marie byla zabita při jedné z operací hnutí odporu v době invaze. Dítě bylo adoptováno příbuznými. Tarquin zmizel ze scény.“

„Pak jsme ho našli v jednom vetešnictví v Brightonu,“ připomněla Denisa. „Jak se tam dostal, se asi nikdy nedovíme, cedulku se jménem mu ale celou tu dobu nechali.“

„Já sám vím o největší díře v tomto příběhu,“ řekl jsem s nadějí v hlase. „Co se stalo s Harrym? Lady Carterová, vyplňte nám ji, prosím. Snažil jsem se to zjistit, ale tady jsem nepostoupil ani o krok.“ Molly se zlehka usmála. „Museli jsme informovat Eisenhowera. Bylo rozhodnuto, že celá operace zůstane přísně utajena. Připustit, že nejvyšší velitel byl před dnem D v opravdu smrtelném ohrožení, bylo zcela nepřijatelné. Chovali jsme se všichni tak, jako by se nic nestalo. Harry dostal Maxův Kříž za chrabrost. Dál občas létal pro kurýrní službu a pracoval pro Munroa. Nemusel by, ale nedal si pokoj a chtěl další a další úkoly. Povýšili ho na plukovníka. Ale po smrti svého bratra a své nehodě to už nikdy nebyl Harry. Říkal o sobě, že je chodící mrtvolou. Myslím, že smrtelné nebezpečí dokonce vyhledával. Chtěl být s Maxem. Patřili k sobě, byli neoddělitelní. Byli prostě svoji. Byl Harry Max anebo Max Harry?“ Denisa se tentokrát lehce dotkla Mollyiny ruky. „Co se stalo?“

„Byla to úplně banální a hloupá chyba. Skoro na konci války. Strýček se domluvil s nějakým německým generálem na druhé straně Rýna. Harry se přihlásil jako dobrovolník pro přelet fronty s německým Arradem. Přistál, muže vyzvednul a letěl zpátky přes Francii. Napadla je stíhačka RAF mosquito. Letoun byl vážně poškozen.“

„Spadli do Kanálu?“ zeptal jsem se. „Kdepak. Jako obvykle počasí bylo k ničemu, tak ho pilot mosquita ztratil. Harry dokázal do Cold Harbouru doletět. Byla jsem zrovna tam. S Jackem i strýčkem Dougalem. Pršelo, padala mlha. Běželi jsme k letadlu. Stačil vypnout motor a letoun se zastavil. Když jsme otevřeli dvířka, vzadu se klepal německý generál, ale Harry seděl zhroucen na palubní desce. Zemřel vzápětí.“ Hleděla do minulosti, vzpomínky se zračily na její tváři. Denisa ji objala. Tarquin trůnil mezi nimi. Lady Molly nakonec znovu zvedla hlavu. „Ani nevíte, co pro mne znamená mít Tarquina zase v rukou!“

„Vrátil se domů,“ řekla tiše Denisa. „Patří vlastně vám.“

„Ne, jsem vám ale vděčná za tu nabídku,“ zaváhala lady Molly. „Pokud se s ním mohu jen chvilku potěšit, tak budu úplně spokojená. Smím? Jen si ho na nějaký čas vypůjčím.“

„Samozřejmě,“ usmála se „má žena.

Molly přikývla. Jsem vám velmi vděčná.“ Vstala. „Pojďte se mnou. Měl byste to vědět.“

Přehodila si přes ramena pršiplášť. Lehce stiskla Tarquina v levé dlani. Zec šel s námi. Z věšáku vytáhl dva deštníky a jeden nám podal. Druhý rozevřel nad lady Molly. Venku se znovu zvedal déšť. My jsme šli za nimi. Denisa se mne zlehka držela.

Najednou tu před námi byla zídka z velkých oblázků, starý kamenný kostel na druhé straně, skupinka cypřišů a několik buků. Zec otevřel branku a my vešli na klasický vesnický hřbitůvek. Z korun se vzneslo hejno zlověstně krákajících vran.

„Dělají vždycky randál,“ poznamenal Zec.

Procházeli jsme úzkou pěšinkou mezi náhrobky, z nichž většina byla velmi starých. Občas jsem spatřil Anděla smrti či gotické kříže. Pak jsme došli k cypřiši u hřbitovní zídky. Hrob byl velmi pečlivě udržován, byly tu čerstvé květiny a sestřihaná tráva. Náhrobek tvořil úštěpek cornishské břidlice. Vyrytý název byl pozlacen. Zdálo se, že byl dokonce zrestaurován.

„Jsme tu.“ Lady Molly se znovu usmála a pevně Tarquina sevřela.

Březen 1945.

Věnováno památce plukovníka Harry Kelsoa a jeho bratra,

podplukovníka barona Maxe von Haldera.

Konečně pospolu!

Bratři ve zbrani.

Liják zesílil. Zec přistoupil k lady Molly, aby ji před deštěm lépe ochránil. Jejich vzájemná náklonnost a přátelství se nedaly z gesta, jakým jí držel deštník, přehlédnout. Denisa se ke mně pod deštníkem také přitiskla a měla jen krůček k slzám.

Lady Molly se k nám obrátila a s jasnou tváří i myslí vše vrátila na pravou míru. „Už není čeho litovat. Všechno dávno skončilo a dnes vlastně na tom ani nezáleží. Povím vám ale jeden detail, o kterém až dodnes neví ani Zec.“ Acland udělal malý krok a zamračil se. Obloha se otevřela a znovu se na zem valily velké přívaly vody. Zec čekal. My také.

„Jak víte, v době, kdy jejich otec zemřel v třicátém roce, klukům bylo právě dvanáct. Elsa se dohodla s Abem, že se vrátí do Německa se starším synem Maxem, baronem von Halderem. Harry měl zůstat s dědečkem.“

„Přesně tak,“ přitakal jsem nechápavě. „Harry mi ale vyprávěl něco trochu jiného. Řekl mi to těsně před svou smrtí. Vždycky jsem měla pocit, že na svou smrt čeká jako na vysvobození. Věděl, že přijde. Často se trápil, protože mu nebylo zhola jasné, co bude po válce dělat.“

„Co se nám to snažíte naznačit?“ zašeptal jsem. Denisa najednou přimhouřila oči. Její ženská intuice jí najednou dala tu správnou odpověď. Vzlykla a silně mi sevřela paži.

„Najednou měli kluci obrovský problém,“ pokračovala lady Molly. „Nelíbilo se jim, že se rozdělí, ale to ještě nebylo zdaleka nic proti tomu, kdo bude mít Tarquina. Medvídek přece vždycky létal s jejich otcem. Kdo ho bude mít ve svém kokpitu? Abe a ani matka nevěděli, co se v jejich myslích děje.“

„Co tedy udělali?“ zeptal jsem se.

„Bylo rozhodnuto, že Tarquin musí zůstat v domě, kde se narodil jejich otec. Pak tedy jim nezbylo nic jiného než si hodit mincí, kdo pojede s matkou do Německa a kdo zůstane s dědečkem.“ Zec zůstal stát s otevřenou pusou.

„Bože!“ vyhrkla Denisa.

„Ano, má drahá,“ usmívala se Molly. „Harry Kelso byl baronem von Halderem, zatímco Max byl Harry Kelsoem.“ Nikdy v životě jsem neslyšel překvapivější zprávu. Málem jsem přestal dýchat.

„Nakonec jsou ale opravdu spolu…, vždyť oni ale bez sebe vlastně nikdy navzájem nebyli,“ tiše nás Denisa vrátila k realitě.

„Přesně tak,“ s lehkým nádechem dodala lady Molly. „Pojďme zpět.“

Zec nad ní znovu otevřel deštník.

V domě nám nabídla pohoštění, ale my odmítli. „Předpověď počasí nestojí za nic,“ řekla vážně Denisa. „Bude lepší, když odletíme ještě teď.“ Rozloučili jsme se a nechali se Zecem v landroveru odvézt k přistávací dráze. Naposledy jsme si potřásli rukama. Zec políbil Denisu na tvář.

„Dámo, opatrujte se.“

„Zažil jste nepochybně šok,“ poznamenal jsem. „Vy jste to opravdu nevěděl?“

„Nijak velký ale zase nebyl,“ pokrčil Zec rameny. „Co na tom, po takovém nepěkném konci, vůbec záleží.“ Denisa si sedla k řízení vlevo a já na místo vedle ní. Když začal motor zlehounka brumlat, znovu se zvedla nad mořem mlha a déšť zhoustl.

„Měli bychom letět,“ řekla má žena vážně. „Nejdřív tu budou padat hromy a blesky, ale pak se vyčasí.“ Letoun se rozběhl po dráze a za burácení motoru se zvedl k šedé obloze. Vystoupal do tisíce stop, ale Denisa najednou začala s letounem zatáčet na pravou stranu.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se vyděšeně.

„Chci se tam naposledy podívat.“

Když jsme se znovu od moře vrátili nad Cold Harbour, vše už přikryla neproniknutelná mlha. Po přístavu nezbylo ani stopy.

Jako by snad nikdy ani neexistoval.

Z anglického originálu

Jack Higgins: Flight of Eagles

vydaného nakladatelstvím

G. P. Putnam’s Sons, New York

přeložil Milan Hausner.

Copyright © 1998 by Jack Higgins

Translation © 2000 Milan Hausner

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai