Anděl smrti

Jack Higgins

(1995)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Špionážní román o teroristické skupině Třicátý leden, která se všemožně snažila překazit snahu o vyřešení napjaté situace v Irsku.Tato skupina se jmenuje podle data masakru v Belfastu 30. ledna 1972, známého jako Krvavá neděle. V zájmu svého cíle zabíjí skupina agenty KGB, členy IRA, Araby, Izraelce, stejně tak i britské vojáky. Proti těmto teroristům stojí bývalý příslušník IRA Sean Dillon, který pracuje jako agent zvláštního oddělení britského ministerstva obrany podléhající přímo premiéru Majorovi. Třicátý leden se úkladnými vraždami pokouší v Irsku vyvolat občanskou válku. Autor prokazuje dobrou znalost zákulisí tajných služeb, lidí pracujících v jejích službách a mezinárodní politiky.

Když proti sobě stojí dvě skupiny lidí, z nichž každá hodlá vytvořit svůj vlastní svět, jenž je naprosto neslučitelný s představou odpůrců, nelze to řešit jinak než násilím…

Domnívám se, že každá společnost je založená na smrti.

OLIVER WENDELL HOLMES

BELFAST

LONDÝN

1994

Od belfastského zálivu vanul studený vítr a bičoval deštěm město. Sean Dillon, menší, ani ne sto sedmdesát centimetrů vysoký muž v nepromokavém kabátě, procházel úzkou ulicí mezi vysokými budovami skladišť z minulého století, jejichž okna byla teď povětšinou zabedněna prkny. Došel na roh a zadíval se na přístav.

Před ním se rozprostírala vodní plocha zálivu. Zčeřená hladina odrážela rozhoupaná kotevní světla lodí. Černá studená voda se odrážela od těžkých trupů a narážela do přístavních hrází. Odněkud z dálky dolehl zvuk výstřelu. Pohlédl tím směrem, zapálil si cigaretu a pokračoval v chůzi.

Celou čtvrť prostupovala bezútěšnost a všudypřítomná devastace, způsobená válkou, která trvá už čtvrt století. Pod podrážkami mu zaskřípalo rozbité sklo. Před pěti minutami našel, co hledal, skladiště s oprýskaným nápisem Murphy a syn – Import a export. Pod nápisem byly mohutné dvoukřídlé dveře s malou vstupní brankou. Otevřela se s táhlým skřípotem a muž vešel do budovy.

Uvnitř bylo šero a poloprázdno. Uprostřed haly parkovala stará dodávka značky Ford, u zdi se povalovaly hromady krabic. Na vzdálenějším konci spatřil kancelář, kterou od zbytku haly oddělovala prosklená přepážka. Tlumené světlo pronikalo rozmlácenými tabulkami. Dillon sundal z hlavy klobouk do deště a nervózně přejel rukou po načerno obarvených vlasech. Falešný tmavý knírek měl dovršit proměnu jeho zevnějšku.

Vyčkával a v ruce svíral klobouk. Ani nebyl překvapen, když se otevřely zadní dveře dodávky a vystoupil robustní muž s automatickým koltem v ruce.

„Jen pomalu a žádný fóry, chlapče,“ řekl s charakteristickým belfastským přízvukem.

Dillon výmluvně zvedl ruce nad hlavu. „Neboj, já to s vámi myslím dobře.“

„Tak to jste výjimka, pane Friar,“ ozval se hlas a ve dveřích kanceláře se objevil Daley. „Je čistej, Jacku?“ Hromotluk prošacoval Dillona a nevynechal ani rozkrok. „Je čistej, Curtisi.“

„Přiveď ho dovnitř.“

Když Dillon vstoupil do kanceláře, Daley, asi pětadvacetiletý mladík s napjatou výrazně bledou tváří, seděl v křesle za pracovním stolem.

„Curtis Daley, pan Friar a tohle je Jack Mullin. Musíme být opatrní, chápete?“

„Ale naprosto, starej brachu.“ Dillon si sroloval klobouk do deště a zasunul ho do kapsy pršipláště. „Smím si zapálit?“ Daley před něj hodil krabičku gallagherek. „Zkuste irskou cigaretu. Udivuje mě, že jste Angličan. Jobert a spol. je francouzská zbrojařská firma. Právě proto jsme si ji vybrali.“ Dillon si zapálil cigaretu. „Zbrojařské obchody, zvlášť v takhle velkých objemech, v dnešní době v Londýně zrovna nekvetou. Jsem v branži už léta od doby, co jsem odešel od Královského dělostřelectva. Pracoval jsem pro monsieura Joberta jako agent po celém světě.“

„To je dobře.“

„Monsieur Jobert mně řekl, že bych se měl setkat s vaším šéfem, panem Quinnem.“

„S Danielem? Proč? Máte k tomu nějaký zvláštní důvod?“

„Ne, to ne,“ pospíšil si Dillon. „V osmdesátém druhém, když jsem ještě sloužil u dělostřelectva, jsem ho potkal v Londonderry. Ale jeho přece zná každý, že?“

„Je známý jak falešná pětka. Jdou po něm všichni. Policie, armáda i ta všivá IRA.“

„Ano, to jste řekl naprosto výstižně,“ dodal Dillon.

„My, protestanti, jsme ke koruně loajální, pane Friare,“ prohlásil Daley s ryzím hněvem v hlase. „A co z toho máme? Rozkopanou prdel, naváží se do nás Amerika, britská vláda nás prodává mizerným feniánům jako je Gerry Adams.“

„Dá se to pojmout i takhle,“ ozval se Dillon vyhýbavě.

„Ne nadarmo si říkáme Synové Ulsteru. Buď vítězství, nebo smrt, jiná cesta není, a čím dřív tohle britská vláda a IRA pochopí, tím líp. A teď k věci, co může Jobert nabídnout?“

„Přirozeně, že nemám nic písemně,“ řekl Dillon, „ale finanční obnos, o kterém je řeč, by měl stačit na dvě stě kusů AK-47 v bezvadném stavu, padesát AKM a dvanáct kulometů. Browningů. Ne nových, ale v dobrém stavu. To by byla první dodávka.“

„A munice?“

„Není problém.“

„Ještě něco?“

„Ano, nedávno nám dodali do marseilleského skladiště zásilku raketometů Stinger. Jobert říká, že jich můžete mít šest, ale to by samozřejmě bylo mimo základní cenu.“ Daley se zamračil a nervózně poklepal prsty na stůl. „Bydlíte v hotelu Evropa?“

„Kde jinde bych v Belfastu bydlel, brachu?“

„Dobrá. Ozvu se vám.“

„Setkám se s panem Quinnem?“

„Těžko říct. Dám vám vědět. Vyprovoď ho, Jacku,“ otočil se na Mullina.

Jack odvedl Dillona zpět ke vchodu. Když otevřel malou branku, ozval se v dálce dunivý zvuk výbuchu.

„Co to bylo?“ zeptal se Dillon zneklidněně.

„Jenom bomba. To je normálka, chlapče. Nemáš mokrý kalhoty?“

Dillon vyšel ven, zavřel za sebou dveře a zaslechl, jak se v poloprázdné hale rozléhá hlasitý smích. Na rohu se zastavil. Ze všeho nejdřív si odlepil falešný knírek, potom vytáhl z kapsy klobouk do deště, rozbalil ho, vyňal z něj revolver Smith a Wesson s krátkou hlavní a vsunul si ho za opasek.

Déšť zesílil a on si dal klobouk na hlavu. „Amatéři,“ zašeptal. „Co s nima naděláš?“ zamumlal a odcházel rychlým krokem pryč.

V té chvíli vytáčel Daley dublinské telefonní číslo. Ozval se mu ženský hlas: „Hotel Scott.“

„Pana Browna.“

O chvilku později měl na lince Daniela Quinna. „Ano?“

„Tady Curtis. Jsem rád, že jsem tě chytil. Myslel jsem, že večer už možná budeš na cestě do Amsterodamu.“

„Jak to šlo?“

„Jobert poslal nějakého Friara. Angličan. Bývalý armádní důstojník. Povídal, že může splnit všechny naše požadavky, včetně Stingerů, jestli je budeš chtít.“

„To zní dobře. Jak se ti ten Friar jevil?“

„Průměrnej typ absolventa soukromý střední školy. Černý vlasy i knírek. Vyděšenej na smrt. Napřed si myslel, že se setká s tebou.“

„Jak na to přišel?“

„Říkal mu to Jobert. Ve dvaaosmdesátým byl s Královským dělostřelectvem v Londonderry. Povídal, že tě tam znal každý.“ Následovalo krátké ticho a potom se ozval Quinn: „Zlikviduj ho, Curtisi, cejtím, že tady něco smrdí.“

„Ale proč?“

„Jsem fakticky byl ve dvaaosmdesátým v Londonderry, jenže ne jako Daniel Quinn. Tenkrát jsem si nechal říkat Frank Kelly.“

„Proboha!“

„Sejmi ho, Curtisi, je to rozkaz. Zavolám ti z Bejrútu.“

Hotel Evropa, kde Dillon bydlel, se nacházel v Great Victoria Street u nádraží. Držel smutný primát v počtu bombových atentátů v Belfastu, pokud ne na celém světě. Když Dillon vešel do svého pokoje, měl klobouk do deště ještě na hlavě.

Ženě, která tam seděla a četla časopis, bylo okolo třiceti. Měla na sobě černý kalhotový kostým, brýle s obroučkami z rohoviny a hlavu jí zdobily krátké rusé vlasy. Jmenovala se Hannah Bernsteinová a byla vrchní inspektorkou Zvláštního oddělení Scotland Yardu.

Prudce se zvedla z křesla. „Všechno klaplo?“

„Zatím. Už se ozval Ferguson?“

„Ještě ne. Kdy se na to chystáš?“

„Daley říkal, že se se mnou spojí.“ Sundal si klobouk z hlavy. „Musím se osprchovat. Ty nabarvené vlasy mě štvou.“ Udělala grimasu. „Ano, tohle vážně nejste vy, Dillone.“

Svlékl kabát i sako a zamířil do koupelny. V tom okamžiku zazvonil telefon. Zvedl výmluvně ruku a sáhl po sluchátku.

„Barry Friar,“ řekl a nechal si záležet na přízvuku absolventa soukromé školy.

„Daley. Pan Quinn se s vámi sejde zítra večer v šest.“

„Na stejném místě?“ zeptal se Dillon.

„Ne, jeďte od hotelu k Garth Dock. Je to blízko místa, kde jste byl dnes večer. Vím, že máte pronajaté auto, přijeďte v něm – a ověřte si, že jste sám. My si vás vyzvedneme. Pan Quinn se těší.“ Telefon zmlkl. „Co to bylo?“ ozvala se Hannah Bernsteinová.

„Daley. Příští schůzka je zítra večer v šest. Prý s Quinnem. Chtějí, abych tam jel sám.“

„Funguje to, měl jste pravdu.“

„Jako obvykle.“

„Kde je ta schůzka?“

„Ne, ne. Já to řeknu vám, vy to povíte Fergusonovi a ten na můj případ nasadí komando. Tohle nejde, Hannah,“ usmál se. „Já to zvládnu, děvče drahý. Teď jděte informovat Fergusona a já si dám sprchu.“

„Jak myslíte, Dillone,“ mávla rukou Hannah. Věděla, že nemá cenu se s ním hádat. Odešla z pokoje a rychle za sebou přirazila dveře.

Svlékl se, vešel do koupelny, za radostného pohvizdování pustil sprchu a pozoroval, jak mu z vlasů stéká černá barva.

V druhé polovině sedmdesátých let se stával rostoucí terorismus stále větším celosvětovým problémem. Obzvlášť výrazně se to projevovalo v Anglii, protože IRA navzdory veškerému úsilí tajných služeb a Scotland Yardu vystupňovala svou činnost. Tehdejší předseda britské vlády proto rozhodl o zavedení nejtvrdších opatření a zřídil elitní zpravodajské oddělení, podřízené jen jemu osobně a nikomu jinému. V čele tohoto zvláštního oddělení stál od jeho ustavení generál Charles Ferguson, apolitický odborník podřízený bezprostředně stávajícímu předsedovi vlády. Obvykle úřadoval v kanceláři ve třetím patře budovy ministerstva obrany, s výhledem na Horse Guards Avenue. Ale dnes, když mu Hannah Bernsteinová zavolala, zvedl červený telefon ve svém bytě na Cavendish Square.

„Bernsteinová, generále. Dillon se skontaktoval!“

„S Quinnem?“

„Ne, s Curtisem Daleyem. Zítra večer v šest mají spolu schůzku. Nechce mně říct, kde. Říká, že nestojí o to, abyste tam poslal celou brigádu. Musí tam jet autem a sám.“

„Blbec jeden. Bude tam Quinn?“

„Vypadá to tak, pane.“

Ferguson pokýval hlavou. „Název hry zní – chyťte ho, šéfinspektorko. Některé z těchhle loajalistických skupin jsou teď stejně nebezpečné jako IRA. A Quinn je určitě nejnebezpečnější předák mezi všemi těmi početnými frakcemi. Synové Ulsteru,“ zavrčel. „Má matka byla Irka, ale já přesto nechápu, proč Irové to všechno tak dramatizují.“

„Dillon vždycky říká, že za to může ten věčný déšť.“

„Ten nebere vážně nic a střílí si ze všeho.“

„Tak co si přejete, abych udělala, pane?“

„Vy nedělejte nic, šéfinspektorko. Dillon bude jako obyčejně jednat na vlastní pěst. Bude se chtít dostat ke Quinnovi co nejblíž, aby mu vpálil kulku mezi oči. Nechte ho, ať si s tím poradí sám, vás v terénu nechci ani vidět. Vyčkejte v týlu a neopouštějte hotel Evropa. Když to zítra večer úspěšně provede, dopravíte ho hned na letiště Aldergrove. Postarám se, aby tam byl přistavený lear, kterým odletíte do Gatwicku.“

„Dobrá, pane.“

„Musím teď jít. Za hodinu mám pravidelnou týdenní schůzku s předsedou vlády na Downing Street.“ Hannah Bernsteinová si zkontrolovala nalíčení a účes, vyšla z pokoje a sjela výtahem dolů. Šla do baru, ale po Dillonovi nebylo ani stopy. Usedla sama k rohovému stolu. Přišel po několika minutách. Na sobě měl rolák, tvídové sako a tmavé kalhoty. Čistě umyté vlasy měl teď světlé, téměř bílé.

„Půl lahve Kruga,“ zavolal na barmana, přisedl k ní, vytáhl starou stříbrnou tabatěrku a zapálil si cigaretu.

„Tak co, hřebíky do rakve pořád chutnají?“ zeptala se.

„Ty toho nikdy nenecháš, zlato, vid?“ napodobil hlas Humphreye Bogarta. „Pil, kouřil, umřel. Nepil, nekouřil – a umřel taky. Tak co bych si nedopřál?“

„Nechte toho!“ rozesmála se, když číšník přinesl Kruga a otevřel láhev.

„Můžete mít místo toho pivo. Koneckonců jste v Irsku.“

„Ne, překonám se a dám si kapku toho šampaňského.“

„Udělá vám dobře. Mluvila jste s Fergusonem?“

„Ano. Všechno jsem mu hned zatepla vyklopila.“

„No a?“

„Můžete si dělat, co je libo, třeba si zlomit vaz. Když to vyjde, bude čekat na Aldergrove lear a odletíme spolu.“

„Dobrá.“ Zdvihl sklenku. „Tak na nás. Nejste zadaná na večeři?“

„Jsem volná jako pták.“

V té chvíli si Dillon všiml plakátu u barového pultu. „No tohle, Grace Browningová.“ Přistoupil blíž k plakátu a otočil se k barmanovi. „Tohle se stále hraje?“ zeptal se ho s anglickým přízvukem.

„Zítra naposled, pane.“

„Mohl byste mi opatřit dva lístky na dnešní večerní představení?“

„Jistě, ale musíte si pospíšit. Opona jde nahoru za čtyřicet minut. Ale divadlo není příliš daleko.“

„To jste laskav, dobrý muži. Zavolejte, prosím, do pokladny.“

„Zavolám, pane Friar.“

Dillon se vrátil k Hannah. „Už vím, kam půjdem, děvče drahý. Grace Browningová tady dává recitál. Shakespeareovy hrdinky. Ona je vynikající.“

„Já vím. Viděla jsem ji v Národním divadle. Řekněte mi, Dillone, jak to děláte, že se nikdy nespletete? Chvilku mluvíte jako absolvent Etonu a hned nato belfastskou irštinou?“

„Zapomínáte, že moje skutečné poslání bylo divadlo. Šel jsem na Královskou akademii dramatického umění ještě před Grace Browningovou a hrál v Národním divadle dřív než ona. Třeba Lyngstranda v Ibsenovi.“

„Za dobu, co se známe, jste se o tom zmiňoval už několikrát, Dillone.“ Vstala. „Radši pojďme. Mám pocit, že další výčet vašich úspěchů bych nepřežila.“ Fergusonův daimler projel bezpečnostními závorami na konci Downing Street a vstupní dveře jedné z nejproslulejších budov na světě se před ním okamžitě otevřely. Pobočník mu odebral kabát a uvedl ho po schodišti nahoru do pracovny.

John Major, předseda britské vlády, zvedl oči a usmál se. „Á, už jste tady, generále. Zdá se, že týden uběhl rychle. Požádal jsem o účast i Simona Cartera, zástupce ředitele tajných služeb, a Ruperta Langa. Znáte ho, že? Myslím, že jako náměstek ministra pro záležitosti Severního Irska by mohl našim týdenním konzultacím přispět. Pracuje v mnoha vládních výborech.“

„Já Ruperta Langa znám, pane předsedo. Sloužil jako já u dělostřelectva, než přešel k výsadkářům.“

„Ano, přesně tak. Vím, že nijak nemilujete Simona Cartera a že tajné služby vám oplácejí stejnou mincí. Víte, jak vám říkají? Premiérova soukromá armáda.“

„Tomu věřím.“

„Pokuste se s nimi vyjít, kdyby jen kvůli mně.“ Ozvalo se zaklepání na dveře a dva muži vstoupili. „Ach, jen pojďte dál, džentlmeni,“ ozval se předseda vlády. „Doufám, že se vzájemně znáte.“

„Zdravím vás, Fergusone,“ řekl Carter odměřeně. Byl to malý muž přes padesát se sněhově bílými vlasy.

Rupert Lang byl vysoký elegán v tmavomodrém proužkovaném obleku s granátnickou kravatou a delšími vlasy. Na inteligentní tváři měl výraz ustarané důležitosti.

„Těší mě, že vás zase vidím, generále.“

„I mě.“

„Dobrá. Posaďte se a můžeme začít,“ vyzval přítomné předseda vlády.

Asi čtyřicet minut probírali aktuální zpravodajské informace ohledně teroristických skupin, včetně arabských fundamentalistů, kteří v poslední době aktivizovali svou činnost v Londýně. „Zkoušejí to na nás všichni, ale soustřeďme se na skupinu, která si říká Třicátý leden. Kolik lidí už zabili za posledních několik let, pane Cartere?“ ptal se předseda vlády.

„Víme o deseti, pane předsedo, ale je tady jedna zvláštnost, která případ komplikuje. Ostatní skupiny se zaměřují na konkrétní nepřátele a protivníky. Třicátý leden vraždí každého, kdo jim přijde pod ruku. Agenty KGB, jednoho muže z CIA, zdejší i belfastské příslušníky IRA. Dokonce i jednoho obávaného gangstera z East Endu.“

„A všechny stejnou zbraní,“ dodal Ferguson.

„Nedělá to nějaký osamělý šílenec?“

„Možná, ale já osobně o tom pochybuji,“ řekl Carter. „A ten název nám nepomůže. 30. leden je datum Krvavé neděle, ale tahle skupina vraždí i členy IRA.“

„To je tak nepochopitelné,“ ozval se premiér, „že to připomíná leckterá vládní prohlášení.“ Předseda vlády referoval o jednáních se Sinn Fein a dosud neúspěšném úsilí dosáhnout klidu zbraní.

„Obávám se, že od nynějška budeme mít stejné problémy i s protestantskými frakcemi, premiére,“ zasáhl Rupert Lang.

„To je pravda,“ připojil se Carter. „Zabíjejí lidi stejně jako IRA.“

„Můžeme s tím něco udělat?“ zeptal se John Major a obrátil se na Fergusona. „Generále?“ Ferguson pokrčil rameny. „Uvědomuji si, že protestantský loajalismus představuje skutečně ožehavý problém.“

„Ano, ale dělají s tím vaši lidé něco?“ řekl Carter nepřátelsky.

Ferguson se rozčilil. „Právě teď jsem pověřil Dillona jedním speciálním úkolem v tomhle směru. Pracujeme na tom.“

„Tak už se zase vracíme k té malé svini z IRA?“ řekl Carter.

Rupert Lang se zamračil. „Dillon? Kdo je to?“

Ferguson zaváhal. „Jen pokračujte, povězte mu to,“ ozval se premiér. „Ale je to přísně tajné, Ruperte.“

„Jistě, pane předsedo.“

„Sean Dillon se narodil v Belfastu a chodil do školy v Londýně, když sem jeho otec přišel pracovat,“ začal Ferguson. „Má pozoruhodné herecké nadání a talent na jazyky. Studoval rok na Královské akademii dramatického umění a potom nastoupil angažmá v Národním divadle.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ prohlásil Lang.

„Není divu. Dillonův otec se na jedné návštěvě Belfastu připletl do přestřelky a byl zastřelen příslušníkem výsadkové jednotky. Dillon skoncoval s minulostí, připojil se k IRA a stal se jedním z jejich nejobávanějších agentů.“

„Co bylo potom?“

„Brzy ztratil veškeré iluze a stal se placeným žoldákem. Pracoval pro všechny. Nejen pro Hnutí za osvobození Palestiny, ale i pro Izrael.“

„Mám tomu rozumět tak, že mu šlo výlučně o peníze?“

„Ano. Účastnil se minometného útoku na Downing Street během války v Zálivu, za kterým stál Irák.“

„Panebože!“

„A on toho chlapa zaměstnává,“ zasáhl do rozhovoru Carter.

„Ale také letěl s léky a zdravotnickým materiálem pro děti do Bosny. Srbové ho odsoudili k trestu smrti. Vyjednával jsem s nimi a pomohl mu. Přešel ke mně a minulost jsme smazali.“

„Kristepane,“ ozval se Lang.

„Zloděj chytá zloděje,“ dodal premiér. „Ale musím uznat, že byl užitečný, Ruperte. Ochránil královskou rodinu před skandálem. Tenkrát, když šlo o údajné spojení vévody z Windsoru s nacisty. Potom rozmotal i hodně špinavou aféru s Hongkongem. Na čem pracuje teď, generále?“ Ferguson zaváhal. „Toho času je v Belfastu.“

„Ale co tam dělá?“

Ferguson opět zaváhal a premiér ho netrpělivě pobídl: „Tak mluvte, nám to přece říct můžete.“

„Dobře, pane předsedo,“ řekl Ferguson. „Zástupce ředitele tajné služby chtěl vědět, co podnikáme proti protestantskému terorismu. Jak víte, takových frakcí je celá řada. Jedna z nemilitantnějších si říká Synové Ulsteru. Jejich vůdce, Daniel Quinn, je nepochybně nejnebezpečnější ze všech loajalistů. Zabíjel mnohokrát. Jak naše vojáky, tak členy IRA.“

„A odvažuje se používat slova loajalista,“ dodal Carter. „Ano, o Quinnovi jsem informován.“

„Zádrhel je v tom, že to není obyčejný řadový darebák,“ pokračoval Ferguson. „Je prohnaný, vynalézavý a vynikající organizátor. Dillon se ubytoval v hotelu Evropa pod jménem Barry Friar. Doprovází ho vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová. Vydává se za obchodníka se zbraněmi, který pracuje pro jednu pařížskou firmu. Dnes večer se setkal s Quinnovou pravou rukou, Curtisem Daleyem.“

„To jméno jsem už rovněž slyšel,“ ozval se Carter.

„Co tím sledujete?“ zeptal se předseda vlády.

„Chceme dostat Quinna pěkně na světlo a vyřídit si to s ním,“ vysvětloval Ferguson.

„Chcete ho zlikvidovat?“

„Přesně tak, premiére. Dillon má s Quinnem schůzku zítra v šest. Vrchní inspektorce Bernsteinové sdělil jen to, že jede na místo schůzky sám. Neřekl kam, protože věděl, že by to oznámila mně a já bych tam mohl poslat posily.“

„Namyšlený parchant,“ utrousil Carter.

„Snad,“ přitakal premiér, „ale nelze mu upřít, že má výsledky.“ Vstal a zavřel složku, která ležela před ním. „Informujte mě průběžně, generále. Dobrou noc, pánové.“ Venku před číslem deset vykročil Ferguson ke svému daimlerovi. Carter se v polovině chodníku zastavil a řekl: „Ten chlap vás co nevidět přivede do maléru, Fergusone.“

„To je velmi pravděpodobné,“ odpověděl mu Ferguson a obrátil se k Langovi. „Máte vůz, nebo vás mohu někam svézt?“

„Ne, díky, beru to jako sport. Půjdu pěšky.“

Lang prošel bezpečnostními uzávěrami a zamířil na Whitehall. Zastavil se u první telefonní budky a vytočil číslo. Po chvíli se na druhém konci ozvalo: „Bělov.“

„Juriji, jsem rád, že jsem tě chytil doma. Tady Rupert. Něco je ve vzduchu. Jedu k tobě.“ Zavěsil a mávl na taxi, které ho zrovna míjelo.

O dvacet minut později zazvonil u vchodu vilky v Bayswater Road. Dveře se téměř okamžitě otevřely a před ním stál Bělov. Na sobě měl tmavomodrý pulovr a pohodlné sportovní kalhoty. Byl to malý, tmavovlasý muž kolem šedesátky. V koutku úst se jako vždy schovával náznak ironického úsměšku. Pokynul Langovi, aby šel dovnitř.

„Rád tě vidím, Ruperte.“

Zavedl návštěvníka do malého obýváku, kde v plynovém krbu vesele plápolal oheň.

„Tady je příjemně,“ řekl Lang. „Takové milé večerní posezení.“

„Skotská by ho ještě vylepšila, ne?“

„To bych řekl.“

Lang sledoval, jak nalévá pití. Bělov byl kulturní atašé na nedalekém ruském velvyslanectví, což byla jen zástěrka pravého poslání – plukovníka londýnské pobočky GRU, sovětské vojenské rozvědky, největšího rivala KGB. Podal Langovi sklenku.

„Na zdraví, Ruperte.“

„Jak se máš? Pořád soupeříš s KGB?“

„Teď se přejmenovávají,“ usmál se Bělov. „Ale povídej, stalo se něco důležitého?“

„Zrovna jsem měl pravidelnou schůzku s premiérem, Simonem Carterem a generálem Fergusonem. Pověz, říká ti něco jméno Sean Dillon?“

„Ale ano,“ odpověděl Bělov. „Zvláštní člověk, samorost. Byl velké zvíře v IRA, potom přešel na mezinárodní scénu. Mám za to, že právě on zosnoval útok na Downing Street tenkrát v jednadevadesátém. Potom ho přijal do svých služeb generál Ferguson.“ Bělov se znovu usmál. „Vy Britové jste prostě nevyzpytatelní, Ruperte. O co tu běží?“ Lang mu všechno vyprávěl a když skončil, Bělov řekl:

„O Danielu Quinnovi vím všechno. Věř mi, příteli, jestli dojde k angloirské dohodě a Downing Street skutečně přivede Sinn Fein a IRA k jednacímu stolu, budete mít s protestantskými frakcemi vážné problémy.“

„Zdá se, že si to uvědomuje stále více lidí. Právě proto se Dillon chce zítra večer sejít s Quinnem a odstranit ho.“

„Má to jen jeden háček,“ ozval se Bělov. „Můj člověk na vašem velvyslanectví v Dublinu mně včera řekl, že Quinn je ve městě a chystá se pod krycím jménem Brown letět do Bejrútu. Jeden jeho komplic, nějaký Francis Callaghan, už tam odletěl minulý týden.“

„Co tam hledají?“

„Má v tom prsty KGB, vím jen, že jde o nějakou hodně velkou rošťárnu. Je tady jisté spojení s moskevským podsvětím. Nebo chceš-li, tak s ruskou mafií. Dozvěděl jsem se, že v tom navíc má prsty jedna arabská frakce, co si říká Boží strana.“

„Ale co by za tím mohlo být? Zbraně?“

„Dneska je spousta způsobů, jak získat zbraně. Tohle je zřejmě něco většího. Ale žádné další podrobnosti už nevím.“

„V pořádku,“ odpověděl Lang. „Tak se na to podívejme. Víme, že Daley domluvil pro Dillona na zítřek schůzku s Quinnem. Ale ty tvrdíš, že Quinn tam zítra nebude. Co to tedy znamená? Prokoukli Dillona a mají v úmyslu ho zabít, příteli. Myslíš, že se jim to podaří?“

„Dillona předchází skvělá pověst. Podobných situací už přežil spousty. Řekl bych, že dobře ví, co dělá.“

„Myslíš si, že tu schůzku přežije?“

„Pravděpodobně ano, ale nejen to. Dillon je nesmírně mazaný. Chce Quinnovu hlavu. Jestli teď počítá s nějakou levárnou, tak z ní vyvázne a půjde po Quinnovi.“

„I v Bejrútu?“

„Tam ho přece vyšle Charles Ferguson.“

Bělov vstal, sáhl po láhvi skotské a znovu naplnil sklenky. „A tohle by se mi hodilo. Vztahy mezi GRU a KGB jsou poslední dobou obzvlášť napjaté. KGB má podivnou tendenci spojovat se s nevhodnými lidmi, například s moskevskou mafií. To mi nesedí. Rád bych věděl, co zamýšlejí s tím Quinnem v Bejrútu. To mě vážně zajímá.“

„Takže by ti vyhovovalo, aby na ten případ nasadili právě Dillona?“

„Určitě.“

„Tak se radši modli, aby tu zítřejší večerní schůzku přežil.“

„Přesně tak,“ přikývl Bělov. „Jestli nepřežije, budou velké potíže. Mám ale dojem, že to vrtá hlavou i tobě.“

„Máš v Belfastu svoje lidi, kteří by nás mohli podpořit?“

„Jistě. Proč se ptáš?“

„Zrovna teď je tam Tom Curry. Zajíždí do Belfastu na dva tři dny měsíčně jako hostující univerzitní profesor. A shodou okolností tam Grace Browningová má svůj recitál v Hudebním divadle.“

„Poslyš, to je ale náhoda!“

„Dillon by mohl mít neviditelnou oporu, strážného anděla, který by mu kryl záda.“

„Můj drahý Ruperte, to je nádherný nápad.“

„Chce to jen jednu věc. Když ho mají sledovat od hotelu, potřebují vědět, jak vypadá.“

„To je bez problému. Mám na velvyslanectví jeho spis. Můžu v noci Tomovi Currymu faxovat do jeho kanceláře na univerzitu. Jen je potřeba, aby ho někdo informoval.“

„A o to se postarám já.“ Rupert Lang zdvihl sklenku. „Na zdraví, kamaráde.“

O půl hodiny později na pracovním stole v univerzitní pracovně profesora Toma Curryho zazvonil telefon.

Profesor zvedl hlavu od hromady papírů a nevrle se ohlásil do telefonu: „Tady Curry.“

„Rupert. Jsi sám?“

„Jak jinak, starochu. Vždyť je deset večer. Opravuji haldu písemek. Proč voláš? Sejdeme se přece v neděli večer.“

„Já vím, ale tohle je důležitý, Tome. Moc důležitý, tak dobře poslouchej.“

V půl jedenácté se Dillon a Hannah Bernsteinová vrátili do hotelu Evropa. Vyzvedli si klíče v recepci a Hannah oslovila svého společníka: „Byl to skutečně zážitek, Dillone. Ona je úžasná, ale teď už jsem unavená. Myslím, že půjdu rovnou nahoru.“

„Spěte sladce,“ políbil ji na tvář. „Já si asi ještě dám šláftruňk.“

Hannah zamířila k výtahu a on do zaplněného hotelového baru, kde si objednal pití. O chvíli později vešla dovnitř Grace Browningová s jedním mužem v tvídovém saku a rozhalence. Byl to hnědovlasý pětačtyřicátník s laskavým a velmi přívětivým obličejem. Usedli k rohovému stolu a okamžitě k nim přistoupila žena, která rovněž byla na představení. Dillon zahlédl v její ruce program. Grace Browningová ho s milým úsměvem podepsala. Stejně vlídně se usmívala i na další početné žadatele.

Konečně se lovci podpisů rozešli, číšník přinesl láhev šampaňského a odzátkoval ji. Dillon dopil svůj Bushmills, přešel místnost a zastavil se u jejich stolku.

„Nejen velká herečka, ale i žena vytříbeného vkusu a úsudku. Vidím Krug bez označení sklizně, nejlepší šampaňské na světě.“ Zasmála se. „Vážně?“ Chvíli se odmlčela a pokusila se představit oba muže navzájem. „Tohle je můj přítel profesor Tom Curry, a vy…?“

„Chraňbůh, na tom ani za mák nezáleží. A přece máme něco společného. Studoval jsem stejně jako vy Královskou akademii a dostal šanci v Národním,“ zasmál se. „Asi před sto lety. Chtěl jsem vám jenom poděkovat. Byla jste dnes večer úchvatná.“ Odkráčel a Grace prohodila: „Okouzlující člověk.“

„To je on,“ řekl Curry. „Jen se podívej na barevný fax od Bělova.“

Otevřel obálku a ukázal jí fotografii. Zkoumavě na ni pohlédla a oči se jí rozšířily. „Panebože.“

„Ano, vystupuje tady pod jménem Friar, ale ve skutečnosti je to Sean Dillon, nesmírně nebezpečný člověk. Dovol, abych ti o něm něco pověděl. Hlavně se musíme domluvit, co a jak uděláme.“ Druhý den vpodvečer po půl páté stál Dillon ve svém apartmá u okna, popíjel čaj a díval se ven na město. Hustě pršelo, byl skoro soumrak a venku se třpytila světla. Ozvalo se klepání na dveře. Když otevřel, vstoupila Hannah Bernsteinová.

„Jak je?“

„Fajn. Tady vám posílají velký hrnek čaje.“

„Berete vy vůbec někdy něco vážně?“

„A proč bych si s tím měl lámat hlavu, děvče drahý?“ Otevřel zásuvku, vytáhl devítimilimetrový browning s tlumičem a vložil do něj zásobník na dvacet nábojů.

„Propána, Dillone. Chystáte se snad do války?“

„Přesně tak.“

Zasunul zbraň vzadu za opasek kalhot, oblékl si tvídové sako, nasadil klobouk do deště, vytáhl ze zásuvky další zásobník a zasunul ho do kapsy. Usmál se a položil jí ruce na ramena.

„My, kteří jdeme na smrt, tě zdravíme. Tohle napsal už před dvěma tisíci lety jeden kámoš, nějaký Suetonius.“

„Zapomínáte, že jsem chodila na Cambridge, Dillone. Mohla bych vám to citovat v latině.“ Políbila ho na tvář. „Zlomte vaz a vraťte se celej.“

„No ne? Chcete naznačit, že vám na mně záleží? Mohu ještě doufat?“

Místo odpovědi mu uštědřila přátelské šťouchnutí do prsou. „Vypadněte už!“

Když vyjel z hotelového parkoviště a pokračoval po Victoria Avenue, byla už dopravní špička v plném proudu. Počítal, že ho budou sledovat, i když kontrolovat by byl výstižnější výraz. V hustém provozu to bylo samozřejmě obtížné, ale už pár metrů od hotelu zahlédl motocyklistu v černé přilbě. Vyjel těsně po něm a pořád ho následoval, i když v slušné vzdálenosti. Když odbočil směrem k nábřeží a projížděl opuštěnými uličkami podél skladištních budov, motocyklista se najednou někam vytratil. No dobrá, asi jsem se spletl, pomyslel si v duchu.

„To se někdy stává, synku,“ zamumlal si pro sebe. Ale v tu chvíli z boční ulice vyjela limuzína rover a pustila se za ním.

„Aha, tak takhle to je,“ řekl tiše Dillon.

V následujícím okamžiku těsně před něj najela zprava toyota a zablokovala mu cestu. Dillon šlápl na brzdu a zastavil. Muž za volantem roveru zůstal ve voze. Dva muži z toyoty vyskočili ven a v rukou měli zbraně.

„Ven, Friare, vylez!“ zařval jeden z nich.

Dillonova ruka vklouzla pod kabát a nahmatala pažbu pistole. „Nejsi to ty, McGurku?“ vykřikl Dillon a začal vystupovat z auta. „Kristovy voči, já nejsem ten, po kom jdete. Vzpomeň si na mě, známe se přece takových let!“ Strhl klobouk z hlavy a objevily se světlé vlasy. „Jsem Dillon – Sean Dillon.“ McGurk vypadal ohromeně. „To není možný.“

„Jo, už je to tak, starouši,“ zvolal Dillon a vystřelil otevřenými dveřmi vozu. McGurk padnul na záda, muž, který stál vedle něj, se zhroutil s prostřelenou hlavou.

Člověk za volantem roveru popojel, vytáhl pistoli, několikrát vystřelil otevřeným okénkem a šlápnul na plyn. Dillon na něho dvakrát vypálil, zadní okno se roztříštilo, ale rover na nejbližším rohu odbočil a zmizel.

Nastalo ticho, jen kapky deště bubnovaly na střechu vozu. Dillon přistoupil k dvojici postřelených útočníků. Oba byli mrtví. Odněkud seshora se ozvala dávka ze samopalu. Přikrčil se a zaslechl burácení motoru motocyklu, který ho minul po vydlážděném chodníku.

Když stroj zastavil, uviděl, jak černě oblečený jezdec zvedá nějakou zbraň. Rozpoznal charakteristický přidušený třesk samopalu AK-47 s tlumičem. Z vyvýšené rampy skladiště na druhé straně ulice vylétlo tělo a s žuchnutím dopadlo na protější chodník. Motocyklista ještě stačil zvednout paži jakoby na pozdrav a v příštím okamžiku jeho stroj odburácel.

Dillon se ještě naposledy rozhlédl, usedl za volant a rychle opustil místo krvavého souboje.

Zaparkoval poblíž skladiště s nápisem Murphy a syn, kde se poprvé setkal s Daleyem. Když došel na roh, uviděl u chodníku známý rover. U branky stál hromotluk Jack Mullin a nahlížel dovnitř. Dillon ho pozorně sledoval, jak vchází do skladiště. Opatrně šel za ním a otevřel tiše branku. V ruce měl odjištěný browning. Zaslechl vzrušený hlas Jacka Mullina. „Je po něm, Curtisi, dostal dvě do zad.“ Dillon se rychle rozeběhl k otevřeným dveřím kanceláře. Už byl téměř u nich, když se Mullin otočil a uviděl ho. „To je Friar,“ vyhrkl a sáhl do kabátu.

Dillon ho zasáhl a těžké tělo málem porazilo stůl. Zhroutilo se na podlahu a Daley vyskočil ze židle s panickým výrazem v obličeji.

„Žádnej Daniel Quinn se nedostavil,“ začal Dillon. „Udělali jste chybu a za ty se platí. Žádnej Barry Friar, ale Sean Dillon.“

„Panebože!“ zděsil se Daley.

„Tak se vraťme k obchodu. Kde je Quinn?“

„To nemůžu říct. Má to větší cenu, než můj život.“

„Chápu,“ přitakal Dillon. „Dobrá, tak se na něco podívej,“ pokračoval a nadzvedl sténajícího hromotluka. „Sleduješ mě?“ zeptal se a prostřelil mu srdce.

„Ne, prokrista ne!“ vykřikl zoufale Daley.

„Jestli chceš žít, tak mluv. Kde je Quinn?“

„Je na cestě do Bejrútu,“ vykoktal Daley. „Francis Callaghan už tam nějaký čas je a dojednává obchod. Jedna arabská organizace, Boží strana, a KGB se nás chystají podpořit.“

„Jak? Dodají zbraně?“

Daley zavrtěl hlavou. „Plutonium. Daniel tvrdí, že to bude největší ohňostroj, jakej kdy Irsko vidělo. Ukážeme těm feniánským bastardům, že to myslíme smrtelně vážně.“

„Rozumím. A kde se to má všechno odehrát?“

„Já nevím.“ Dillon zvedl pistoli a Daley zaječel: „Přísahám, že je to pravda. Daniel říkal, že zůstaneme ve spojení. Vím jenom, že Callaghan bydlí v hotelu, kterej se jmenuje Al Bustan.“ Bylo jasné, že mluví pravdu. „Ani to tolik nebolelo, chlapče, co?“ řekl Dillon. Bleskurychle zvedl browning a střelil ho mezi oči. Daley se skácel i s židlí. Dillon se otočil a odkráčel pryč.

Ne víc než míli od Garth Dock a místa přestřelky odbočil motocykl do úzké boční uličky a projel zahradou přímo do otevřené garáže. Profesor Tom Curry zavřel vjezdová vrata, zajistil je závorou a šel do garáže. Černě oblečený jezdec odtlačil motocykl na své místo, otočil se a sňal přilbu.

Grace Browningová byla ještě bledá vzrušením, ale usmívala se. „Dobrá práce. Byla jsem tam.“ Zatáhla za zip kožené bundy a vytáhla AK-47 se skládací pažbou.

„Co se stalo?“ zeptal se nedočkavě Curry.

„Nastražili na něj léčku. Chlapík, ten náš pan Dillon. Dva zlikvidoval a zasáhl i druhé auto. Měli ještě jednoho chlapa na rampě, měl samopal. Pokusil se Dillona vyřídit, tak jsem ho zastřelila. Tím to skončilo a já jsem rychle zmizela.“ Mezitím si svlékala koženou kombinézu, pod kterou se objevily džínsy a svetr. Přehodila kombinézu přes motorku.

„Nech tady všechno,“ řekl jí Curry. „Bělovovi lidé se o to postarají.“

„Máš mou tašku?“

„Jistě.“ Podal jí objemnou kabelu, kterou otevřela a vyndala z ní lehký plášť do deště.

„Auto stojí nedaleko, na hlavní ulici,“ dodal, když otevíral boční branku a opouštěl zahradu.

„Oznámíme jim, že za celou akcí stojí Třicátý leden?“ zeptal se Curry.

„Jednoho z nich jsme vyřídili my, tak proč se nepřihlásit i k těm ostatním. Nemyslím si, že by Dillon a premiérova soukromá armáda měli z publicity velkou radost.“

„Máš pravdu. Zatelefonuju tu novinu do Belfast Telegraph.“

„Dobře.“ Podívala se na hodinky. „Sedm pryč. Musíme si pospíšit. V osm jde opona nahoru.“

Malé tryskové letadlo lear, řízené dvěma piloty britského vojenského letectva, se vzneslo z letiště Aldergrove a vystoupalo až do výše třiceti tisíc stop. Hannah Bernsteinová a Dillon seděli v křeslech po obou stranách úzké uličky. Dillon otevřel dvířka baru, vyndal termosku s horkou vodou a připravil kávu pro Hannah a pro sebe čaj, do kterého si z miniaturní lahvičky nalil skotskou. Pomalu popíjel a zapálil si cigaretu.

To vše se odehrálo mlčky. Promluvil až teď. „Moc jste toho zrovna neřekla.“

„Vyrazilo mi to dech. Plutonium? Myslejí to vážně?“

„Na ruském černém trhu bylo teď nějakou chvíli k mání. A jako vždycky je jen otázkou času, kdy se ho některá teroristická skupina zmocní.“

„Pomáhej nám všem pánbůh.“ Povzdechla si. „No nic, a co vy? Jste v pořádku?“

„Fajn.“

„Kdo to ale byl – na té motorce?“

„Nemám tušení, ale jak se říká, zachránil mi kůži.“

„Zajímalo by mě, kdo vás vyzradil?“

„Ale, já sám. Řekl jsem Daleyovi, že znám Quinna z Londonderry, ale Quinn tam vystupoval pod falešným jménem Frank Kelly. Chtěl jsem je vyprovokovat.“ Zavrtěla nechápavě hlavou. „Jste úplný blázen. A co ten Mullin a Daley, musel jste je zabít?“

„Tak už to chodí, děvče drahý. Pětadvacet let války.“

„A kolik z nich jste válčil na straně IRA?“

„Když britští vojáci zabili mýho tátu, byl jsem ještě hodně mladý. Tenkrát jsem si to nedokázal vysvětlit, ale později… Roky běžely, nekonečné, trýznivé roky zabíjení a já se ptal, co dál? Jednoho krásného dne jsem to pochopil a rozhodl jsem se. Vykládejte si to, jak chcete.“ Vzal si další minilahvičku skotské. „Před třemi měsíci stopli tihle dva, Quinn a Daley, v Glasshillu nákladní auto s katolickejma cestářema. Postavili všech dvanáct chlapů na kraj příkopu a samopalama je postříleli.“

„Takže oko za oko?“

Lehce se pousmál. „Přímo ze Starého zákona. Myslel jsem si, že taková milá židovská dívka jako vy by pro to měla mít pochopení.“ Sáhl po telefonu. „A teď radši podám hlášení. Tahle linka je chráněna proti odposlechu a Ferguson si na špatné zprávy přímo potrpí.“ Asi za hodinu a půl Ferguson vkročil do pracovny předsedy vlády v Downing Street. Simon Carter a Rupert Lang už tam na něj čekali.

„Tvrdil jste, že věc nestrpí odkladu a že jde o státní zájem. Tak co pro nás máte?“ zeptal se John Major naléhavě.

Ferguson referoval o posledním vývoji událostí. Když skončil, nastalo ticho. První promluvil Rupert Lang.

„Naprosto pozoruhodné je, že se k té akci přihlásil Třicátý leden.“

„Teroristické skupiny přece mají ve zvyku brát na sebe zodpovědnost za útok, který provede někdo jiný,“ řekl Ferguson. „A navíc je tady ten záhadný střelec na motocyklu.“

„Ano, to je divné,“ řekl Carter. „Ale z vaší strany tam žádná podpora nebyla, že ne?“

„Ne, vůbec nikdo,“ zdůraznil Ferguson.

„To všechno je ale podružné,“ zasáhl premiér. „Opravdu důležité je, že Dillon odhalil záměr Synů Ulsteru dostat se k plutoniu.“

„Při vší úctě, pane předsedo,“ ozval se Carter, „mít plutonium je jedna věc a vyrobit z něho jadernou zbraň – to je něco úplně jiného…“

„Možná, ale když máte peníze a správné konexe, nic není nemožné,“ pokrčil rameny Ferguson. „Vy víte, stejně dobře jako já, že teroristické skupiny na mezinárodní scéně pomáhají jedna druhé. Od pádu sovětského impéria je na světovém trhu k dispozici i potřebná technologie včetně odborníků.“ Následovalo delší ticho, přerušované jen bubnováním premiérových prstů o stůl. Konečně předseda vlády promluvil: „Angloirská dohoda a příslušné prohlášení naší vlády jsou ale hmatatelnými výsledky. Prezident Clinton nás plně podporuje. Pětadvacet let krveprolití. Je na čase s tím skoncovat.“

„Nerad bych byl špatným prorokem,“ řekl Rupert Lang, „ale tohle všechno je dobré jen pro Sinn Fein a IRA. Frakce protestantských loajalistů to budou brát jako zradu.“

„Já vím, ale i oni budou muset udělat nějaký kompromis, stejně jako všichni ostatní.“

„Oni budou pokračovat v boji, pane předsedo,“ prohlásil zachmuřeně Carter.

„O tom nepochybuji. Musíme udělat všechno, abychom to zvládli. Noční přestřelky, samopaly a dokonce i semtexové nálože jsou jedna věc, ale plutonium? To staví celou záležitost do úplně jiného světla.“

„Obávám se, že máte pravdu,“ přikývl Carter.

Předseda vlády se obrátil k Fergusonovi. „Tak se zdá, že příští Dillonova zastávka bude Bejrút, generále.“

„Zřejmě ano.“

„Jestli si dobře vzpomínám na jeho spis, je arabština jednou z mnoha řečí, kterou mluví. Měl by se tam cítit jako doma.“ Předseda vlády vstal. „To je zatím všechno, pánové. Průběžně mě informujte, generále.“ Když Ferguson dorazil do svého bytu v Cavendish Square, otevřel mu dveře jeho sluha Kim, bývalý indický desátník, který mu sloužil už celá léta.

„Pan Dillon a vrchní inspektorka právě přijeli, generále.“

Ferguson vešel do elegantního obývacího pokoje, kde u krbu popíjela kávu Hannah Bernsteinová. Dillon se obsloužil sám whiskou Bushmills z podnosu, který stál na příborníku. „Rád vidím, že se ohledně mé whisky neupejpáte,“ řekl mu Ferguson.

„Jak bych mohl, generále? Já přece vím, že jste neobyčejně pohostinný.“

„Nechte té irské komedie, hochu, máme práci. Projdeme si teď znovu všechno do nejmenších podrobností.“

„Podle mě byl na celé akci nejpodivnější ten tajemný motocyklista,“ dodal Dillon, když skončil.

„Až tak tajemné to nebude,“ namítal Ferguson. „Zodpovědnost za celý incident převzala organizace Třicátý leden. Někdo to telefonoval do Belfast Telegraph. Už je to ve všech televizních zprávách.“

„Pakáž,“ řekl Dillon. „Ale jak se vůbec mohli o té schůzce dovědět?“

„To je teď jedno, máme na programu mnohem důležitější věci. Čeká vás Bejrút, příteli. I vás, vrchní inspektorko.“

„To není zrovna nejsnadnější bojiště,“ poznamenal Dillon.

„Pokud si vzpomínám, během nechvalně proslulé části vaší kariéry jste to tam zvládal na jedničku.“

„To je pravda. Potopil jsem na objednávku Izraele v tamějším přístavu pár lodí, co patřily Hnutí za osvobození Palestiny. Arabové mi to jen tak hned nezapomenou. No nic, a oficiálně budeme vystupovat jako kdo?“

„Jako členové Humanitární sekce Spojených národů. Budete delegáti Irska a Anglie. Přirozeně musíte vystupovat pod cizími jmény.“

„A kde budeme bydlet?“ zeptala se Hannah.

„Má milá, v současné době v Bejrútu existuje jen jeden hotel, kde se dá žít na úrovni,“ řekl jí Dillon. „Zvlášť když jste cizinka a chcete se napít v baru. Je to místo, kde podle Daleye bydlí i Francis Callaghan. Al Bustan. Tyčí se nad městem poblíž Deirelkalaa a římských ruin. Uvidíte, že je to docela civilizovaný hotel.“

„Myslíte, že Quinn tam bude také?“ zeptala se.

„Pokud ano, bude to dost praktické.“ Obrátil se k Fergusonovi. „Budete schopen obstarat výzbroj?“

„To je maličkost. Mám skvělý kontakt. Ten muž se jmenuje Valid Chasan.“

„Zřejmě Arab, ne křesťan.“ Dillon se otočil k Hannah. „V Bejrútu je spousta křesťanů.“

„Ano, Valid Chasan je muslim. Jeho matka byla Francouzka. S takovými lidmi já rád spolupracuji, Dillone. Zajímají je jen peníze.“

„To nás všechny, generále, to nás všechny,“ usmál se Dillon. „Tak se do toho dáme a vypracujeme plán, jak tu akci pojednáme.“ Bylo něco po jedenácté, když Grace Browningová a Tom Curry v restauraci hotelu Evropa dojedli pozdní večeři a přesunuli se do baru. Tam už nebyl jediný návštěvník. Barman, který sledoval televizi, k nim okamžitě přistoupil, aby je obsloužil.

„Co to bude, slečno Browningová?“

„Brandy, myslím, dvakrát brandy.“

Když odešel, Tom Curry řekl: „Bylas dnes večer úchvatná.“

Vzala si cigaretu a on jí zapálil. „Ale dnes večer jsem účinkovala dvakrát. Které představení myslíš?“ Zavrtěl hlavou. „Tohle jsi celá ty. Prostě další vystoupení. Takhle jsem tě zažil poprvé. Na pódiu nebo před kamerou hraješ, ale přiřítit se do Garth Dock na motorce – to je už drsná realita.“

„A já těch několik okamžiků během akce prožiju a procítím víc než na scéně. Má to nepředstavitelnou intenzitu.“

„Ty jsi opravdu nevšední žena,“ dodal obdivně.

Barman, který naléval pití, zavolal od pultu: „Zrovna dávali noční zprávy. Úplný jatka. V Garth Dock byli zastřeleni tři muži a další tři nedaleko v nějakém skladišti. Přihlásil se k tomu Třicátý leden. To byla Krvavá neděle, takže ti mrtví musí být loajalisti. Za to se protestanti budou chtít pomstít.“

„Dillon, jak je vidět, zajatce nebere,“ řekla Grace.

„Na to vem jed.“

Barman jim přinesl brandy a obřadně jim ho naservíroval. „Tady je to, prosím.“ Zakroutil nevěřícně hlavou. „Hrůza, všechno to vraždění. Vážně nechápu, co je to za lidi, že na to mají žaludek.“ Když odešel, naklonila se Grace Browningová s náznakem úsměvu ve tváři ke Currymu a přiťukla si s ním. „Na naše žaludky?“ zašeptala.

LONDÝN

BELFAST

DEVON

1972 – 1992

Pro počátek našeho příběhu se musíme vrátit do minulosti. Tom Curry, profesor politologie na Londýnské univerzitě, člen Trinity College v Cambridgi a svého času hostující profesor na Yale i Harvardu, byl totiž zároveň majorem GRU, čili ruské vojenské rozvědky.

Narodil se v roce 1949 v Dublinu, v protestantské angloirské rodině. Když mu bylo pět, jeho otec, chirurg, zemřel na rakovinu, ale zanechal synovi i jeho matce slušný majetek.

Prudká, pyšná, arogantní matka, jejíž otec bojoval pod velením Michaela Collinse, vyrůstala v nenávisti ke všem, kdo zavinili potíže, do kterých se Irsko dostalo po rozdělení a odchodu Angličanů. Vinila vládu svobodného Irska, ale taky IRA.

Jako mnoho bohatých mladých intelektuálek té doby, spatřovala i ona jediné východisko v komunismu. Vštěpovala Marxovo učení nadanému synovi jako jedinou pravou víru.

V roce 1966, v sedmnácti letech, šel Curry na Trinity College v Cambridgi studovat politologii. Tam potkal Ruperta Langa, dekadentního aristokrata, který nikdy nebral nic vážně – až na Toma Curryho. Ti dva k sobě okamžitě a na celý život přilnuli. Vytvořilo se mezi nimi hluboké pouto, které vyústilo v homosexuální vztah, jenž trval po celou dobu univerzitních studií.

Potom šli samozřejmě každý svou cestou – Lang se v duchu rodinné tradice přihlásil na vojenskou akademii v Sandhurstu a později sloužil v armádě, kdežto Curry šel studovat na moskevskou univerzitu, kde sbíral materiál pro svůj doktorát. Tam byl promptně naverbován do GRU.

Poskytli mu obvyklý špionážní výcvik, vyškolili v zacházení se zbraněmi, ale zároveň mu sdělili, že po návratu do Anglie se stane takzvaným spícím vyzvědačem. Až bude v budoucnu potřeba, někdo se mu ozve, nic víc.

30. ledna 1972 sloužil Rupert Lang, převelený z granátnické gardy, jako poručík parašutistů v Irsku. Ten den se zapsal do historie jako Krvavá neděle. Ve chvíli, kdy parašutisté zastavili palbu, leželo na zemi třináct mrtvých. Mezi mnoha zraněnými byl i Lang, kterého kulka zasáhla do paže. Nikdy nezjistil, zda střela přišla z vlastních řad nebo od IRA. Odjel na zdravotní dovolenou do Londýna, šel na oběd do Oxford & Cambridge Club a měl nesmírnou radost, když u baru nečekaně potkal starého přítele.

„Ty starej pacholku, no to je náhoda!“ vykřikl Lang. „Já myslel, že jsi v Rusku?“

„Už jsem zpátky na škole a dávám dohromady diplomku.“ Curry ukázal na Langovu zraněnou paži. „Proč máš tu ruku na pásce?“ Lang vždycky věděl o kamarádově politické orientaci a tak pokrčil rameny. „Asi se mnou ani nepromluvíš. Krvavá neděle. Zastavil jsem kulku.“

„Tys tam byl?“ Curry zavolal na barmana, aby přinesl dvě whisky. „Bylo to ošklivý?“

„Příšerný. Tohle není vojančina, alespoň ne podle mýho gusta.“ Lang přijal od barmana whisky a pozvedl sklenici. „No nic – a co ty, kamaráde? Ani nevíš, jak jsem rád, že tě vidím.“

„Tak to jsme dva,“ přiťukl si s ním Curry. „Co budeš dělat dál?“

Lang se usmál. „Vždycky jsi mi četl myšlenky. Ano, s vojenskou kariérou jsem skončil. Ale chvíli to ještě potrvá, mám dostat hodnost kapitána, chci udělat tátovi radost.“

„Vím, že teď dělá ministra vnitra.“

„Jo, ale se zdravím na tom není dobře. Počítám, že v příštích volbách už nebude kandidovat, takže se uprázdní jedno z nejbezpečnějších ministerských křesel v zemi.“

„Chystáš se do parlamentu?“ zeptal se Curry.

„Proč ne? Na to, abych nemusel pracovat, mám peněz dost. Tak proč si nesednout do křesla po starým pánovi? Co ty si o tom myslíš?“

„Naprosto s tebou souhlasím,“ prohlásil Curry a vstal.

„Pojďme něco malýho pojíst. Budeš mi vyprávět o Krvavé neděli a tvých hrdinských činech v Irsku.“

„Nechutná záležitost,“ odpověděl Lang, když vycházeli z baru. „Celé to peklo pokračuje na štábu vojenské rozvědky v Lisburnu. Slyšel jsem, že předseda vlády běsnil, až málem prorazil strop.“

„To je moc zajímavý,“ řekl Curry, když se posadili. „Vyprávěj mi všechno, co o tom víš.“

Dozor nad Currym měl pětatřicetiletý major GRU Jurij Bělov, který vykonával funkci kulturního atašé ještě na sovětském velvyslanectví. Curry se s ním scházel v salonku jedné hospody naproti Kensington Park Gardens a sovětskému velvyslanectví. Bělov byl v Londýně naprosto spokojený a vůbec nestál o převelení zpět do Moskvy. Snažil se zavděčit nadřízeným a vykazovat co nejaktivnější činnost. Curryho zprávy o průběhu Krvavé neděle a o krutých výsleších zajatých příslušníků IRA na štábu v Lisburnu – to byla voda na jeho mlýn.

„To je báječné, Tome,“ prohlásil, když Curry domluvil. „Doufám, že tvůj přítel ani v nejmenším netuší, co všechno jsi z něho vyždímal?“

„V žádném případě,“ řekl Curry. „Znal moje politické názory už když jsme spolu byli v Cambridge, ale je to anglický aristokrat. O tyhle věci se nezajímá.“ Curry si zapálil cigaretu. „Ale je to můj nejlepší přítel, Juriji. V tom musí být mezi námi jasno.“

„Jistě, Tome, chápu. Ale na druhé straně mám i nadále obrovský zájem o všechno, co ti bude vyprávět.“

„Má v úmyslu už brzy odejít z armády,“ pokračoval Curry. „Jeho otec je ministrem vnitra. Myslím, že Rupert hodlá po otcově odchodu udělat stejnou politickou kariéru.“

„Vážně?“ usmál se Jurij Bělov. „Člen parlamentu… Hmm, to začíná být moc zajímavé.“

„Když už se bavíme o těch zajímavostech, co bude se mnou?“ řekl Curry. „Dnes mluvíme spolu poprvé za celých devět měsíců a byl jsem to já, kdo za tebou přišel. Rád bych se zúčastnil nějaké akce, třeba i menší.“

„Neboj, dočkáš se,“ odpověděl Bělov. „Spící vyzvědač musí trpělivě vyčkávat, někdy i mnoho let, než přijde čas, kdy ho bude zapotřebí.“

„Zatraceně nudná perspektiva.“

„Ano, dobrá špionáž obvykle vyžaduje spoustu času. Ale tys přece měl a máš svou práci.“ Bělov se postavil. „Doufám, že tě zase brzy uvidím, Tome.“ Ale trvalo dlouhých čtrnáct let, než se ti dva znovu setkali. Bělov byl přeložen zpátky domů a Tom Curry odjel do Ameriky, kde strávil pět let na Harvardu a čtyři na Yale. Potom se vrátil do Cambridge, kde se stal členem Trinity College.

Otec Ruperta Langa zemřel, Lang urychleně opustil řady armády, začal usilovat o parlamentní křeslo a skutečně byl zvolen. Staří přátelé se i nadále stýkali. Lang často během amerického pobytu trávil prázdniny s Currym. Když ten přijel na návštěvu do Anglie, na oplátku bydlel v Langově překrásném londýnském domě v Dean Court, poblíž Westminster Abbey.

V roce 1985 se Curry stal profesorem politologie na Londýnské univerzitě a hostujícím profesorem na univerzitě v Belfastu. Jeho matka před časem zemřela. Nadále však udržoval přátelství s Langem, miloval svou práci a častokrát se účastnil činnosti mnoha důležitých vládních výborů a komisí. Dohoda, uzavřená před mnoha lety s Jurijem Bělovem, patřila vzdálené minulosti. Připadalo mu, že to snad ani nebyla pravda. Ale jednoho dne v jeho univerzitní pracovně z ničeho nic zazvonil telefon.

Bělov trochu přibral na váze a na levé tváři měl jizvu. Jinak se změnil jen málo. Byl jako vždy elegantně oblečený a usmíval se poněkud žoviálně. Usedli do salonku v restauraci naproti Kensington Park Gardens a popíjeli spolu Sancerre.

Rus si přiťukl s Currym. „Rád tě vidím, Tome.“

„A já zase tebe. Od čeho máš to jizvu?“

„Z Afghánistánu. Strašná země. Když domorodci chytili naše vojáky, stahovali z nich kůži.“

„Ale ty jsi se teď vrátil natrvalo?“

„Ano, jako hlavní šéf přes kulturu na ambasádě. Musíš se mnou zacházet uctivě,“ usmál se široce. „Jsem teď plukovník GRU a náčelník její londýnské pobočky. Mimochodem, tebe povýšili na majora.“

„Ale já jsem nic neudělal,“ podivil se Curry. „Celá léta jsem jen seděl na zadku a čekal.“

„Neboj, Tome, to přijde. Pomysli na všechny vládní posty, co zastáváš, zvlášť ten ve výboru pro Severní Irsko! A co tvůj přítel Lang? Vede si v parlamentu dobře? To je nesmírně důležité. Slyšel jsem, že paní Thatcherová ho má v oblibě.“

„Nedělej si moc velký iluze, Rupert nebere život příliš vážně.“

„Pořád o tvém spojení s námi nic neví?“

„Nemá tušení,“ odpověděl Curry. „Takhle je to, myslím, lepší. Co teď ode mě potřebuješ?“

„Ode dneška chci vědět všechno, co se šustne na každé schůzi vládního Výboru. Soustřeď se na Irsko, dále na činnost arabských přátel, zejména fundamentalistických skupin. Však je jich tady v Londýně požehnaně. Angličané se k nim staví až příliš liberálně.“

„Ještě něco?“

„Momentálně ne.“ Bělov vstal. „Na prkotiny je tě škoda, Tome. Tvůj den přijde, věř mi. Jen buď trpělivý.“ Vytáhl peněženku a podal Currymu proužek papíru. „Nouzové telefony, kdybys mě potřeboval, na ambasádu a domů. Zůstanu s tebou ve spojení.“ Usmál se, vyšel ven a zanechal Curryho rozrušeného, jako už nebyl celé roky.

Asi o rok později jednoho vlhkého říjnového večera zvedl Curry v Langově domě na Dean Court telefon. Lang byl ve sněmovně, už ve funkci parlamentního sekretáře. V parlamentu se právě projednával návrh důležitého zákona, který předložila vláda.

„Tady Bělov,“ ozval se ve sluchátku plukovník. „Musíme se okamžitě sejít. Je to naléhavé. Naberu tě u vjezdu do Dean Square.“ Curry nic nenamítal. V minulém roce se s Bělovem sešel jen dvakrát, i když ho neustále zásoboval přílivem informací. Venku hustě pršelo, takže si vzal starý trenčkot, měkký plstěný klobouk, černý deštník a vyšel ze dveří. Došel ke vchodu do zahrady na Dean Square a za deset minut přirazil k chodníku malý renault, ze kterého se vyklonil Bělov.

„Nastup, Tome.“

Curry usedl vedle něho. „Co se děje?“

Bělov odrazil od chodníku. „Za půl hodiny mám schůzku s jedním Arabem. Na břehu řeky ve Wappingu.“

„Kdo je ten Arab?“

„Představil se mi jako Ali Hamid. Mám za to, že se rozešel s fundamentalistickou skupinou Alláhův vítr. V Afghánistánu nám její členové způsobili spoustu potíží. Ten člověk nabízí kompletní dokumentaci jejich evropské akce. Sejdeš se s ním v ulici Butlers Wharf. Budeš tam v sedm, dáš mu tenhle kufřík, co leží na zadním sedadle. Je v něm padesát tisíc dolarů. On ti dá zase svůj kufřík.“

„Jseš si jistý, že je to všechno košer?“ zeptal se Curry.

„Dostal jsem ten tip od plukovníka Borise Akimova z KGB, jejich náčelníka londýnské pobočky.“

„Proč to nevyřídí sám? Proč ti to přihrál?“

„Víš, jich se to vlastně netýká. Dělba práce. Araby dělá GRU a já sám tam jít nemůžu. Dělám hostitele na kulturním večeru našeho velvyslanectví v hotelu Savoy. Musím tam být za třicet minut. Vidíš, mám černého motýlka.“

„Velmi kapitalistické,“ ozval se Curry. „Že se nestydíš. No dobrá, udělám to.“

Sáhl po kufříku a Bělov zaparkoval u chodníku. „Tady chytíš taxíka. Ozvu se ti.“

Curry vystoupil, podíval se za odjíždějícím renaultem, roztáhl deštník a šel k parkovišti taxislužby.

Ani ne po třiceti minutách vystoupil z vozu ve Wappingu. Silně se rozpršelo a venku nebylo človíčka. Uličku Butlers Wharf našel bez potíží, došel na její konec a postavil se pod starobylou pouliční lampu. Roztažený deštník ho kryl před vytrvalým hustým deštěm. Za ním se ozvaly tiché kroky.

Arab měl na sobě tmavě modrý plášť a tvídovou čepici. Jeho hnědá tvář byla vychrtlá a oči ostře pichlavé. Curry ucítil nepříjemný pocit ohrožení.

„Ali Hamid?“

„Kdo jste?“ zeptal se muž chraplavým hlasem.

„Posílá mě plukovník Bělov.“

„Ale měl přijít sám.“ Hamid se podivně zasmál. „Všechno bylo domluvený, dostal jsem zaplaceno za to, že zabiju Bělova. A místo něj jste tu vy.“ Zasmál se podruhé a u úst se mu objevila pěna. „Smůla.“ Z pravé kapsy vytáhl automatickou berretu s tlumičem, ale Curry švihl kufříkem, zasáhl Arabovu paži a druhou rukou ho chytil za zápěstí. Zbraň se ocitla mezi nimi, vyšel výstřel a Curry ucítil ostrou bolest v předloktí. S nečekanou a zoufalou silou vykroutil útočníkovi pistoli z ruky a dvakrát vystřelil. Hamid poklesl v kolenou, chytil se za břicho a padnul na záda. Ležel pod lucernou, několikrát škubl nohama a znehybněl.

Curry podřepl a marně hmatal tep. Hamid už byl mrtev, jeho oči strnule zíraly do prázdna. Curry se postavil a osahával si zraněnou paži. V plášti byla ožehnutá díra, kolem které prosakovala krev. Zatím velikou bolest necítil, ale počítal s tím, že se dostaví později. Zbavil se pláště, přes rukáv saka si neobratně uvázal kapesník a znovu si kabát navlékl. Sebral ze země berretu, otevřel kufřík a vsunul zbraň dovnitř.

Zvedl deštník a podíval se dolů na ležícího Hamida. V hlavě měl spoustu otázek, ale teď na ně nebyl vhodný čas. Musí pryč. Když pospíchal po nábřeží, překvapilo ho, jak je klidný. Vzít si taxík by byla pěkná hloupost. Ale jít pěšky až do Rupertova domu? To je hodně daleko, uvažoval v duchu. A jak mu to všechno vysvětlím? Zabočil do Wapping High Street, spěšně přešel na druhý chodník a ucítil v paži bodnutí kruté bolesti.

Rupert Lang se vrátil z parlamentu domů. Sotva si stačil u baru v obýváku nalít velkou whisky, zazvonil u vstupních dveří zvonek. Polkl trochu whisky, odložil sklenici a šel do haly. Když otevřel dveře, Curry mu téměř padl do náruče.

„Tome, co se děje?“

„Je to prostý, kamaráde, jsem postřelenej. Pomoz mi do kuchyně, než ti zakrvácím tvůj nejlepší koberec.“ Lang ho vzal kolem ramen a odtáhl do kuchyně, kde ho usadil do křesla. Curry se snažil svléknout kabát a Lang mu pomáhal.

„Proboha, Tome, máš rukáv nasáklý krví.“

„Jo, to bude dobrý.“

Lang popadl ručník a omotal mu ho kolem předloktí. „Zavolám pohotovost.“

„Ne, nezavoláš, brachu. Právě jsem zabil člověka.“

Lang, který mířil ke dveřím, se zastavil a otočil. „Cože?“

„Jeden arabský terorista jménem Ali Hamid se mě pokusil zabít. Vyrazil jsem mu pistoli a ve rvačce dostal dvě rány. Nechal jsem ho ležet v dešti na Butlers Wharf. Je to v suchu, nikdo mě neviděl a na zpáteční cestu jsem si nevzal taxi. Řeknu ti, že ta pěší štreka sem byla hrozná.“ Curry se pokusil o úsměv. „Dvojitá whisky a cigareta by mně udělala dobře.“ Lang vyšel ven a vrátil se se sklenicí a lahví skotské. Nalil, podal Currymu sklenku a našel krabičku cigaret. Zapálil příteli a řekl: „Bude myslím lepší, když mi povíš, o co jde.“

„Jsme staří přátelé,“ začal Tom Curry.

„Nejlepší přátelé,“ opravil ho Rupert Lang.

„Nikdo mě nezná líp než ty, starej kamaráde. Já byl k tobě vždycky upřímný. Znáš moje politické názory.“

„Jistěže znám,“ odpověděl Lang. „Přižene se revoluce, ty mě vytáhneš ven na ulici a zastřelíš. Samozřejmě, že s nesmírnou lítostí.“

„Jen jedinou věc jsem ti nikdy nesvěřil.“

„A co je to?“

Curry polkl svou skotskou a nastavil prázdnou sklenici pro další dávku. „Když jsi odešel z armády, měl jsi u parašutistů hodnost kapitána?“

„Ano,“ Lang naléval další whisky.

„Dobrá, věc se má tak, že jsem tě hodnostně předběhl. Já jsem major ruské vojenské rozvědky GRU.“ Lang přestal nalévat a opatrně našrouboval zpět uzávěr lahve. „Ty starej parchante,“ usmál se a najednou celý vzrušením ožil. „Jak dlouho v tom jedeš?“

„Už od Moskvy. Tam mě naverbovali.“

Lang položil láhev zpět na stůl a zapálil si cigaretu. Začal energicky přecházet po kuchyni. „Pověz mi všechno, Tome. Nejen to, co se stalo dnes v noci. Opravdu všechno.“ Když Curry domluvil, pokusil se postavit na nohy. „Tak vidíš, bude mnohem lepší, když odtud vypadnu.“ Lang ho vtlačil zpět do křesla. „Tak tyhle blbiny na mě nezkoušej. Ale musím ti říct, že jsi vyřízenej. Bože můj, všechny ty informace o Severním Irsku předat našim ruským přátelům! Zatraceně, Tome, vždyť jsem seděl v jednom z těch výborů s tebou.“

„Já vím, není to hrůza?“ povzdechl si Curry.

„Říkáš, že Bělov je v hotelu Savoy?“

„Ano.“

„Dobrá. Zavolám mu, aby to vyřešil a dal věci do pořádku. Koneckonců, tohle je jeho práce.“ Sáhl po telefonu. „Krucinál,“ ozval se Curry, „ty stará vojno, nemůžeš si dovolit, aby tě do toho zatáhli. Nech mě jít. Neměl jsem se sem vracet. Jsem tady jen host,“ drmolil, jako by ztrácel vědomí. „To není tvoje věc.“

„Ale ano, je,“ usmál se Rupert Lang a pohladil Curryho po hlavě. „Klidně odpočívej, Tome. Já to zařídím.“ Zatelefonoval do hotelu Savoy a vyžádal si spěšně plukovníka Bělova k aparátu.

Sanatorium Růžový dům bylo nenápadné zařízení v Holland Park. Na přelomu století to bývalo městské sídlo nějakého milionáře. Stálo uprostřed rozsáhlé zahrady obehnané vysokou zdí. V čekárně ve druhém patře popíjeli Bělov s Rupertem Langem kávu a čekali. Konečně se otevřely dveře a vyšel z nich malý Ind v zeleném chirurgickém plášti s optimistickým úsměvem na tváři.

„To je doktor Joel Gupta, primář,“ řekl Bělov Langovi. „Jak mu je, Joeli?“

„Měl velké štěstí. Byla to rána z devítky berrety a z takové blízkosti, že mohl přijít o celou paži. Ale naštípla jen kost a projela svalem. Bude v pořádku, ale týden si ho tady nechám.“

„Kdy ho můžeme vidět?“ zeptal se Bělov.

„Zatím spí. Dejte mu ještě půlhodinu a potom k němu můžete, ale jen na pět minut. Uvidíme se později.“ Gupta odešel. Lang řekl: „Zdá se, že je to váš člověk.“

„Poznal jsem ho v Afghánistánu,“ odpověděl Bělov. „A pomohl mu do Anglie. Nevysvětlujte si to špatně. Vypomáhá mně jen v choulostivých případech. Většinu času se věnuje drogově závislým. Odvádí dobrou práci.“

„Tak co to dnes večer vlastně nevyšlo?“ zeptal se Lang.

„Člověče drahej, vy vážně chcete vědět víc, než musíte?“

„Už jsem v tom stejně až po uši. Tom Curry je můj nejlepší přítel. Jediný člověk na světě, na kterém mi záleží.“

„Ale vy jste přece člen vlády.“

„No a?“

„A Curry je angažovaný komunista, stejně jako já. Věříme, že jsme v právu a vy ne.“

„Ale to si já často myslím taky,“ odpověděl Lang. „Je mi jasný, že až přijde ta chvíle, povedete mě ke gilotině. Ale přátelství beru smrtelně vážně. Tak jak je to s Tomem? V čem byla chyba?“

„Chyba byla v plukovníku Borisi Akimovi. To je šéf KGB z našeho londýnského velvyslanectví. Jak víte, GRU je vojenská rozvědka a mezi námi jsou jisté rozdíly. Teprve dnešní noci jsem si uvědomil, jak propastné rozdíly.“

„On vás podrazil?“ ozval se Lang.

„Vypadá to tak. Nemít večírek v hotelu Savoy, šel bych na tu schůzku osobně.“

„Ale místo toho dostal tu kulku chudák starej Tom.“ Rupert Lang měl k úsměvu daleko. V očích se mu zalesklo a na jeho tváři se objevil vlčí výraz. „Jednou jsem už postřelený byl. Nic příjemného.“

„Jistě,“ přitakal Bělov. „Jako parašutista. Krvavá neděle. Byl jste tenkrát poručík.“

Objevila se ošetřující sestra. „Už se probral. Jestli chcete, můžete jít dál.“

Curry se pokusil o úsměv. „Pořád jsem ještě naživu?“

„Teď budeš žít hodně dlouho,“ řekl mu Rupert Lang.

Curry pohlédl na Bělova. „Co se to zvrtlo, Juriji?“

„Vypadá to, že na mě Akimov ušil boudu. Ali Hamid měl za úkol oddělat mě. Bohužel jsem tam poslal tebe. Bohužel pro tebe, bohudík pro mě. Ale musíme co nejvíc zamést stopy, vysvětlit Hamidovu smrt. Je znám jako terorista. Scotland Yard i MI5 to dost brzy zjistí.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Lang.

„Někdo by se měl k jeho smrti přihlásit,“ pokýval Bělov hlavou. „Tím by se všechno pěkně zaretušovalo.“

„Myslíš třeba IRA?“ ozval se Curry.

„Ne, někdo nový, někdo, kdo by je všechny zmátl.“

„Máte na mysli úplně novou teroristickou skupinu?“ zeptal se Rupert Lang.

„Proč ne?“ usmál se Bělov. „Třicátý leden, nebyla to ta Krvavá neděle v roce 1972? Co kdybych zavolal do Times a oznámil jim, že zodpovědnost za Hamidovu smrt na sebe bere Třicátý leden? To by všem protiteroristickým jednotkám pěkně zamotalo hlavu.“

„Jako ta řecká skupina, o které jsme četli,“ ozval se Lang. „Sedmnáctý listopad. Ano, to se mi líbí. To by mohlo pěkně zkalit vodu.“

„Jistě,“ začal Bělov. „Víte, pane Langu, pro věc, které já a tady Tom sloužíme, je nejdůležitější chaos. Strach, nejistota a chaos. Moje životní poslání je v západním světě vytvářet a posilovat tyto prvky nestability. Potom se postupně začnou objevovat trhliny a nakonec se celý systém zhroutí. Vezměte příkladně Irsko. My nestraníme nikomu, ale aktivně napomáháme udržovat nenávist, nešváry a rozbroje. Občanská válka dříve nebo později přejde v celkové šílenství a naši přátelé, kterých je v Irsku mnoho, zvítězí.“

„Další Kuba, jenže v sousedství Británie,“ řekl zamyšleně Lang. „Zajímavé.“

„Teď jsem mluvil velmi upřímně,“ připustil Bělov, „ale zdá se, že vás to nenaštvalo.“

„Mě toho v životě naštve jen málo, brachu.“

„Prima. Tak já se postarám o tu záležitost s Třicátým lednem.“

„A kdo si vezme na starost Akimova?“ ptal se Curry. „On by tě zabil, Juriji. Ty vlastně nemáš na vybranou.“

„Ano, někdo by měl toho parchanta vyřídit.“

Rupert Lang otevřel kufřík, který stál u postele, a vytáhl z něho berretu. „Je tady padesát tisíc dolarů,“ řekl Rusovi. „Myslím, že jsou vaše. Já si vezmu tu pistoli. Stačí, když mi řeknete, kde a kdy.“ Nastalo ticho. První promluvil Curry: „To nemyslíš vážně.“

Na Langově tváři se znovu objevil ten zvláštní vlčí úsměv. „O Krvavé neděli jsem zastřelil tři lidi, Tome. A další dva během mé služby v Ulsteru. Nikdy jsem se ti s tím nesvěřil. Bylo to moje tajemství, stejně jako ty jsi měl svoje.“ Otočil se na Bělova. „Další práce pro Třicátý leden. Napřed ten Arab a potom šéf KGB v Londýně, co vy na to? To by se tajné služby pořádně zapotily a já vím, o čem mluvím. Zasedám v polovině výborů.“ Zabil plukovníka Borise Akimova jednoho deštivého rána o týden později v Kensington Gardens – a bylo to mnohem jednodušší, než předpokládal. Tip mu dal Bělov. Akimov se pravidelně procházel v deset ráno po zahradách. Ten čtvrtek silně pršelo, Rupert Lang vychutnával silnou kávu v bistru naproti Kensington Park Gardens a ani nepočítal, že se v tomhle počasí Akimov vůbec objeví. Ale muž s deštníkem nad hlavou odpovídal popisu, který mu dal Bělov. Akimov zabočil do Bayswater Road a vešel do parku. Lang vstal, vyšel z bistra a dal se za ním. Schovaný pod svým deštníkem, sledoval ho s odstupem po štěrkové cestě. Kromě nich nebylo v dohledu ani človíčka. Když se blížili ke skupině stromů uprostřed parku, Lang přidal do kroku.

„Promiňte.“

Akimov se otočil. „O co jde?“

„Vlastně o vás,“ řekl Rupert Lang a střelil ho dvakrát do srdce. Berreta s tlumičem vydala jen přidušený kašlavý zvuk. Sklonil se a vpálil Akimovi další kulku mezi oči. Potom zasunul zbraň do kapsy pláště a rychle pospíchal přes park ke Queen Gate. Dostal se k Albert Hall, ušel asi osm set metrů, stopl si taxi a poručil řidiči, aby jel do Westminsteru.

Usadil se vzadu, zapálil si cigaretu a celý se chvěl vzrušením. Nikdy v životě necítil něco podobného, dokonce ani když sloužil v Irsku u výsadkářů. Všechny smysly měl zjitřené. Když vyhlédl ven do ulic, kterými projížděli, připadaly mu ostřejší i jejich barvy. A to vzrušení, to zatracené vzrušení!

Zavřel oči. „Bože můj, starouši, co se to s tebou stalo?“ zamumlal.

Přijel ke Svatoštěpánskému vchodu do budovy Sněmovny, prošel dvoranou do své kanceláře, kde se zbavil deštníku i pláště a uložil berretu do trezoru. Potom sešel dolů do zasedací místnosti, kde probíhala debata na téma sociálních služeb. Usedl na své obvyklé místo na konci jedné z uliček. Když zvedl hlavu, zahlédl v přední řadě na návštěvnické galerii Toma Curryho, který měl levou ruku na závěsné pásce. Lang na něho pokýval hlavou, založil si ruce a pohodlně se opřel o opěradlo židle.

O půlhodinu později obdržela redakce London Times krátkou telefonickou zprávu, ve které se Třicátý leden přihlásil k vraždě plukovníka Borise Akimova.

Během dalších tří let získával Curry od Langa stálý přísun důvěrných informací. Během tohoto období udeřili jen třikrát. Dvě z jejich obětí byli bomboví atentátníci, členové IRA, které soud propustil kvůli nějaké právní formalitě. Zapíjeli to celý den. Curry je sledoval až do půlnoci, kdy zavolal Langovi a ten je oba zabil, když seděli otupělí alkoholem u zdi v jedné uličce v Kilburnu.

Třetí oběť byl americký důstojník CIA, který působil na velvyslanectví Spojených států v Londýně. Bělov měl kvůli němu velké potíže. Američan se po pádu berlínské zdi až příliš spřátelil s jeho největším rivalem, Michailem Šimkem, který vyslal do Londýna plukovníka KGB Akimova.

Agent CIA se jmenoval Jackson. Mluvilo se o něm na schůzce představitelů tajných služeb v souvislosti s jeho spojením se členy ukrajinských emigrantských organizací v Londýně. Scházel se s nimi pravidelně v Holland Park. Curry ho sledoval a všiml si, že Jackson vždycky odchází stejnou cestou. Jde tichými uličkami až k hlavní třídě, kde zamává na taxi.

Po další tajné schůzce čekal Lang v malé dodávce značky Ford na místě, které určil Bělov. Když Jackson procházel kolem, Lang v černé pletené kápi vyskočil, střelil ho jednou ranou zezadu do srdce, druhou do hlavy a rychle ujel. Nechal dodávku na staveništi v Bayswater, na adrese, kterou poskytl rovněž Bělov, a s tichým pískotem odkráčel.

O půl hodiny později vyslechl mladý redaktor London Times telefonát, ve kterém se k incidentu přihlásila organizace Třicátý leden.

Britská vláda povolila, aby Američané dočasně zaplavili Londýn svými agenty CIA, jejichž úkolem bylo dopadnout Jacksonova vraha. Jako obvykle, nevypátrali nic. Každý věděl, že se k vraždě přihlásil Třicátý leden a že byla spáchaná stejnou zbraní, jakou byl zabit Ali Hamid. Datum Krvavé neděle spojovalo událost s irskými extremisty, ale dokonce ani IRA během vlastního šetření nezjistila nic. Nakonec byli lidé ze CIA staženi a odvoláni.

Do případu se postupně zapojila Britská vojenská rozvědka, Protiteroristické oddělení Scotland Yardu, MI5, ale bezvýsledně. Úspěchu nedosáhl ani obávaný a proslulý generál Charles Ferguson, šéf zvláštního zpravodajského oddělení, podřízeného bezprostředně předsedovi vlády.

V lednu 1990, po zhroucení komunistické nadvlády ve východním Německu, se Lang a Curry zúčastnili kulturního večera na americké ambasádě. Přítomno bylo nejméně sto padesát hostů, včetně Bělova, kterého potkali u stolku se šampaňským. Vzali si naplněné sklenky a usedli v předpokoji k rohovému stolu.

„Tak to vidíš, Juriji, všechno je najednou v troskách,“ řekl Lang. „První se zřítila zeď, teď to zabalilo východní Německo a něco mi našeptává, že ten váš Nejvyšší sovět by mohl brzy zrušit komunistickej monopol moci v Rusku.“ Bělov pokrčil rameny. „Nepořádek a bezvládí vede k vládě silné ruky. To je nevyhnutelné. Vezměte situaci Německa. Západní Německo je v současnosti ekonomicky nejsilnější země západní Evropy. Následky pohlcení východního Německa pro něj budou katastrofální, zejména v ekonomice. Rovnováha sil v Evropě se najednou naprosto změní. Vzpomínáte si, co jsem před časem říkal? Chaos je pro nás to nejlepší.“

„Když se nad tím člověk zamyslí, vypadá to, že máš pravdu,“ ozval se Lang.

Curry přikývl. „Jistěže má.“

„Vždycky mám pravdu,“ pozvedl Bělov sklenici. „Na nový svět, přátelé, a na nás. Jeden nikdy neví, co ho čeká za rohem.“

„Ano,“ dodal Rupert Lang, „a právě proto je to všechno tak zatraceně vzrušující.“

Přiťukli si a vypili perlivý mok do dna.

Rupert Lang byl pravdě ještě blíž, než tušil. V blízké budoucnosti na všechny tři skutečně čekalo něco hluboce zneklidňujícího. Po skončení války v Zálivu, přesněji řečeno v lednu 1992 došlo k události, která významně ovlivnila jejich životy.

Grace Browningová se narodila ve Washingtonu v roce 1965.

Její otec byl novinář ve Washington Post, matka Angličanka.

Když bylo Grace dvanáct, stala se tragédie, která ji poznamenala na celý život. Když se jednoho večera vracela s rodiči z koncertu, přirazila tmavá starší limuzína jejich vůz k chodníku. Muži uvnitř nutně museli být pod vlivem drog. Zaslechla křik a vyhrůžky. Lupiči se dožadovali peněz. Otec otevřel dvířka a chtěl vystoupit, když zazněly výstřely. Jedna ze střel pronikla zadním bočním okénkem a na místě zabila její matku.

Grace ležela nehybně schoulená na zadním sedadle, ochromená hrůzou. Stačila jen zahlédnout siluetu muže, který držel revolver a ječel: „Jed, jeď, jed!“ Potom zakvílely pneumatiky a stará limuzína zmizela.

Při výslechu na policii nedokázala pachatele popsat, dokonce nevěděla, zda to udělali černoši nebo běloši. Její otec druhý den ráno podlehl zraněním a ona zůstala sama.

Naštěstí neosiřela úplně. Byla tu ještě matčina sestra, teta Marta, přesněji řečeno lady Huntová, velmi bohatá vdova, která žila v nádherném londýnském domě v Cheyne Walk. Přijala svou neteř s láskou a stala se pro malé děvčátko pevnou oporou. Byla to praktická, silná a samostatná žena. Byla přesvědčená, že člověk se musí se svým osudem vyrovnat a ne nad ním ronit slzy.

Grace přijali do St. Paul Girls School, jedné z nejlepších dívčích škol v Londýně, kde na sebe brzy upozornila pozoruhodným intelektem. Byla všeobecně oblíbená, stejně mezi učiteli, jako mezi spolužákyněmi, ale brala to jako jistý druh hereckého vystoupení. V duši si zachovávala odstup, byla chladná, ale okolí ji vnímalo jako inteligentní a upřímně kamarádskou dívku. Nebylo divu, že se stala hvězdou ve školním dramatickém kroužku.

Díky bohaté tetě se už brzy zapojila do života společenské smetánky. V létě pobývala v Cannes a Nice, v zimě na Barbadosu, nemluvě o častých návštěvách večírků v Londýně. Když jí bylo šestnáct, zažila – stejně jako většina dívek v jejím okolí – první sexuální zkušenost. Její partner byl nemotorný sedmnáctiletý student. Nestálo to za nic. Když rozpačitý chlapec dosáhl vrcholu, stala se podivná věc. Grace se vybavila stínem obestřená postava muže s revolverem. Muže, který jí zabil oba rodiče.

Když přišel čas, aby Grace opustila školu, měla vynikající známky. Mohla jít studovat Oxford nebo Cambridge, ale ona měla jen jedno přání – být profesionální herečka. Teta ji v tom plně podpořila. Měla ale jednu výhradu. Přála si, aby se Grace zapsala na nejlepší školu v oboru. A tak se Grace zúčastnila konkursu na Královské akademii dramatického umění a byla přijata.

Studovala s výjimečně dobrým prospěchem. V absolventském představení hrála lady Macbeth v Macbethovi. I když byla neuvěřitelně mladá, zhostila se role tak brilantně, že o ní svedli boj přední londýnští divadelní agenti. Všem dala košem a šla do Chichesteru. V malém místním divadle Minerva hrála hlavní roli v Anně Christie tak triumfálně, že hru převzalo Královské divadlo na Haymarket, kde se udržela celý rok.

Po tomto úspěchu vystřídala všechny přední soubory v zemi, včetně Národního divadla, kde zazářila v sérii velkých klasických rolí. Do Hollywoodu si odskočila jen jednou, aby tam natočila výpravný velkofilm, krvavé drama, ve kterém zabila několik mužů. Potom odmítla všechny následné nabídky, kromě několika příležitostných vystoupení v televizi. Později se vrátila do Národního divadla.

Peníze samozřejmě nebyly žádný problém. Teta Marta byla na úspěchy své neteře nesmírně pyšná. Grace cítila, že to je jediný člověk, co ji opravdu má rád, a horlivě její lásku opětovala. Když zjistila, že starou dámu spaluje smrtelná leukemie, přerušila hereckou kariéru na celý rok a starala se o tetu.

Marta si přála umřít doma, ve své posteli, v místnosti s výhledem na Temži. Lékařská pomoc byla víc než dostatečná, ale Grace se navíc starala o každou potřebu staré dámy.

Poslední deštivý večer dopadaly kapky tiše na okna. Držela tetu za ruku, když zesláblá, vyhublá Marta otevřela oči a podívala se na ni.

„Slib mi, že se teď vrátíš k divadlu a všem jim ukážeš, co je to opravdové herectví. Máš na to, milovaná moje. Slib mi to.“

„Slibuju,“ řekla Grace.

„Žádné smutné slzy, žádné truchlení. Jen oslava potvrdí, že to stálo za to.“ Pokusila se o slabý úsměv. „Nikdy jsem ti neřekla, Grace, že tvůj otec vždycky věřil rodinné tradici. Traduje se, že jeho rod je spřízněný s Robertem Browningem.“

„S tím básníkem?“ ozvala se Grace.

„Ano. V jedné z jeho skvělých básní stojí: Nebezpečné věci nás zajímají nejvíc. Nevím proč, ale tohle se na tebe hodí naprosto dokonale.“ Zavřela oči a o pár minut později zemřela.

Teď byla bohatá, vlastnila dům v Cheyne Walk a svět divadla jí ležel u nohou. Nikdo ji nemohl nijak omezovat, ani kontrolovat, mohla dělat vše, co se jí zlíbí.

Po návratu na hereckou scénu začala účinkovat v jedné bezvýznamné divadelní společnosti, která kočovala po přímořských letoviscích. Londýnští kritici byli u vytržení. Vystřídala několik dalších venkovských divadel a konečně se vrátila do Národního, kde hrála v Turgeněvově Měsíci na vsi. Žádné dlouhodobé smlouvy, žádná pouta. Řídila se jen tím, jestli ji role zajímá. Se stejným zaujetím hrála jak v malém zasutém divadélku v srdci Lancashire, tak na experimentální scéně jako King’s Head nebo Old Red Lion. Obecenstvo ji milovalo všude.

Ale v soukromém životě se lásce příliš nedařilo. Grace se mužů neodříkala, když na ně měla náladu, ale ještě žádný ji nedokázal nijak ovlivnit. V mužských hereckých kruzích měla pověst „ledové královny“. Věděla o tom, ale ani v nejmenším ji to nevyvádělo z míry, spíše se tím bavila. Postupně dospěla k jistému shovívavému opovržení opačným pohlavím.

V říjnu 1991 hrála ve hře Rukojmí od Brendana Behana. Minerva Studio v Chichesteru, kde vystupovala, bylo stále ještě jejím nejoblíbenějším divadlem. Zájem byl tak velký, že soubor dostal nabídku na čtrnáctidenní hostování do Lyric Theatre v Belfastu. Bohužel Grace už měla ve stejném termínu začít zkoušet v Národním Zimní pohádku a tak za ní přišel nešťastný režisér Rukojmí.

„Na dva týdny by nás chtěl Lyric v Belfastu. Budu muset odmítnout, protože ty v pondělí začínáš zkoušet v Národním.“

„Belfast? Tam jsem nikdy nebyla. To by se mi líbilo.“

„Ale co Národní?“ namítal režisér.

„Tak se to o dva týdny odloží,“ usmála se proslulým a neodolatelným úsměvem. „Nebo si seženou někoho jiného.“ Vychutnávala pobyt v hotelu Evropa. Stála u okna svého apartmá a dívala se oknem na déšť, který bičoval město. Byla rozrušená, že se nachází ve středu jednoho z nejnebezpečnějších měst na světě. Byly teprve čtyři hodiny a ona měla být v Lyric až v půl sedmé. Dostala nápad a sešla po schodech dolů.

Hotelový vrátný u hlavního vchodu se usmál. „Přejete si taxi, slečno Browningová?“

Na stojanu u recepce byly plakáty s její fotografií, které zvaly na představení.

Věnovala mu zářivý úsměv. „Ne, potřebuji jen trochu čerstvého vzduchu a déšť mám ráda.“

„V Belfastu ho máme požehnaně, slečno. Raději si vezměte tohle,“ řekl a otevřel jí deštník.

Zamířila k autobusové zastávce v protestantské čtvrti. Najednou se cítila šťastně, spokojeně a ostrý vítr od belfastské zátoky jí vůbec nevadil.

Tom Curry během pravidelných měsíčních pobytů hostujícího profesora na Queen’s University bydlel výhradně v hotelu Evropa. Měl Belfast s jeho atmosférou nebezpečí rád, stejně jako myšlenku, že tady může dojít ke všemu. Někdy se jeho pobyty časově kryly s návštěvami Ruperta Langa, který teď byl náměstkem ministra pro záležitosti Severního Irska a pravidelně do Ulsteru a sem služebně cestoval. Toto byla jedna z jeho častých návštěv.

V půl šesté přijel do Evropy a zašel do baru, kde našel Toma Curryho, který četl čerstvý Belfast Telegraph a před sebou měl sklenku Bushmills.

Curry zvedl oči. „Zdravíčko, kamaráde, měl jsi dobrej den?“

„Ten mizernej déšť nepřestane a nepřestane. To je pokaždé, když přijedu do Belfastu.“ Lang kývl na barmana. „Já si dám totéž, co pije můj přítel.“

„Ty to tu zrovna moc rád nemáš, viď?“ ozval se Curry.

„V dvaasedmdesátým jsem tady zažil peklo, Tome. Skoro šest set mrtvých za jedinej rok. Těla celý dny pod troskama a pach výbuchů. Ještě pořád to cítím.“ Zvedl sklenku. „Na tvoje zdraví, stará vojno.“ Curry si s ním přiťukl. „Jak říkají feniáni, v Irsku můžeš přijít o krk.“

„To ti teda pěkně děkuju,“ usmál se Lang. „Ale kulturu si vzít nenechají,“ ukázal hlavou na plakát Grace za barem.

„Grace Browningová,“ řekl Curry. „Je úžasná. I když hrát tady v Belfastu Rukojmí je dost zvláštní výběr repertoáru. IRA bude mít radost.“

„Nesmysl,“ prohodil Lang. „Behan, i když byl sám v IRA, ukazuje, jak je celá ta věc absurdní.“ V té chvíli vešla Grace Browningová. Když si rozepnula pršiplášť, číšník se přímo vrhl, aby jí pomohl. Grace přistoupila k baru a Rupert Lang prohlásil: „Panebože, to je přece Grace Browningová.“ Zaslechla ho, otočila se a věnovala mu svůj pověstný úsměv.

„Zdravím vás.“

„Dovolte mi, abych se představil.“

Trochu se zamračila. „Mám pocit, že jsem vás už někdy viděla…“

Curry se zasmál. „To ne, ale občas ho možná zahlédnete v televizi. Náměstek ministra pro záležitosti Severního Irska, Rupert Lang.“

„To zní zajímavě,“ protáhla potěšeně. „A vy?“

„Tom Curry,“ představil ho Lang. „Omšelý starý profesor politologie Londýnské univerzity. Hostující profesor tady na Queen’s. Můžeme vás pozvat?“

„Proč ne. Dám si sklenku bílého. Jen jednu. Večer mám představení.“

Lang objednal pití u barmana. „Viděli jsme vás mnohokrát.“

„Spolu?“

„Ach, ano,“ usmál se. „Tom a já se známe už pěkně dlouho. Z Cambridge.“

„To je milé.“ Upila trochu vína. Něco tu nesedí. Cítila to. Ti dva jsou poněkud zvláštní. „Přijdete se večer podívat na představení?“

„Nevěděl jsem o něm,“ přiznal Curry. „Jsem tady jen tři dny. Myslím, že už nebudou mít vstupenky.“

„Nechám vám v pokladně dva volňásky,“ řekla.

Lang se okamžitě té nabídky chopil. „No to by bylo skvělé.“

Dopila zbytek vína. „Tak platí. Ač nerada, budu vás už muset opustit. Doufám, že vás představení nezklame.“ Odešla. Curry se obrátil na Langa a oba si znovu přiťukli. „Mimochodem,“ řekl Curry, „jsi ozbrojený?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Lang. „Jestli si myslíš, že se chystám do ulic Belfastu bez pistole, tak jsi blázen. Jako vysoký státní úředník na ni mám osobní povolení, Tome. Na letištích nemám s ostrahou žádné problémy.“

„Berreta?“ zeptal se Curry.

„Ale jistě. Řekl bych, že máme kliku.“

Curry zavrtěl hlavou. „Pro tebe je to hra, co? Divoká, vzrušující hra.“

„Přesně tak, starouši. Život nesmí být nuda. Tak to dopij a půjdeme se připravit.“

A Grace Browningová byla nepochybně skvělá, na závěr hry ji přeplněný sál odměnil bouřlivými ovacemi. Curry s Langem zašli na sklenku do divadelního bufetu a dohadovali se, zda by za ní neměli zajít do šatny.

„Myslím, že ne, starouši,“ řekl nakonec Lang. „Vypadá to, že stejný nápad bude mít spousta místních. Půjdeme radši zpátky do Evropy a dáme si tam něco na dobrou noc v baru. Ona se tam třeba objeví.“

„Líbí se ti, viď?“ řekl Curry.

„Stejně jako tobě.“

Curry se usmál. „Pojďme do auta,“ poznamenal a oba vyšli z budovy.

Na zpáteční cestě do hotelu řídil Curry. Zabočil do tiché ulice mezi několika v noci opuštěnými továrnami a skladišti. Po chodníku rychle kráčela osamělá žena s roztaženým deštníkem. Lang položil paži na rameno svému společníkovi. „Bože můj,“ vydechl nevěřícně, „to je přece ona!“

„Bláznivka zatracená,“ zabručel Curry. „Copak neví, že v Belfastu nemůže chodit po ulicích takhle sama?“

„Zastav u chodníku,“ hlesl Lang. „Jdu pro ni.“

Curry poslechl. Lang otevřel dveře a spatřil dva mladíky v kožených bundách, kteří se zezadu vrhli na Grace. Zaslechl ještě její výkřik a potom už mu zmizela z očí. Útočníci ji zatlačili do postranní uličky.

Grace neměla strach, jen vztek sama na sebe, že se chovala tak nerozumně. Po představení se chtěla zklidnit procházkou v dešti, dojít pěšky do hotelu. Podcenila jsem to, vyčítala si v duchu. Tady žádné právo neplatí. Belfast. Válečná zóna.

Dovlekli ji na konec slepé uličky, kde byla hromada smetí a papírových krabic. Stará pouliční lampa na zdi vrhala rozkolísané světlo. Stála tam bezmocně a dívala se do tváří útočníků, kteří byli v přesile.

„Co chcete?“

„Anglánka, co?“ zasmál se skřípavě jeden z nich. Dlouhé vlasy měl stažené gumičkou. „My Anglány nežerem.“ Druhý měl na hlavě tvídovou čepici. „Nám se na anglických buchtách líbí jen to, co maj mezi nohama. To nám dáš.“ Vrhl se na Grace, která upustila deštník, upadla a bránila se.

„Nech mě bejt, ty grázle!“ zaťala mu nehty do tváře a znechucená pachem whisky cítila, jak se jí snaží roztáhnout nohy.

„Tak už dost,“ zvolal do deště Rupert Lang.

Muž ve tvídové čepici se otočil a Grace se mu vysmekla.

„Necháte ji na pokoji,“ prohlásil Curry. „Půjde s námi.“

„Od toho dej radši ruce pryč, příteli,“ ozval se chlápek v tvídové čapce. „To je záležitost IRA.“

„Vážně?“ odpověděl Rupert Lang. „Jsem si jistý, že tohle by Martin McGuinness neschvaloval. To je člověk se smyslem pro rodinu.“ Teď už byli všichni těsně u sebe. V napjatém tichu vytáhl muž s copánkem z kapsy bundy osmatřicítka – Smith a Wesson. Ale Langova berreta byla rychlejší a dvakrát ho zasáhla do srdce.

Ve stejný okamžik násilník ve tvídové čepici popadl dřevěnou lať a udeřil Langa přes zápěstí. Zbraň spadla na zem a on klesl na všechny čtyři, aby ji sebral. Ale pistole sklouzla po vlhké dlažbě až před Grace. Ta ji bleskurychle proti němu zvedla a dvakrát stiskla kohoutek. Zasažený muž narazil zády o zeď.

Stála tam rozkročená, svírala zbraň oběma rukama a zírala dolů na bezvládné tělo.

„Dejte mi to,“ řekl Rupert Lang.

„Je mrtvý?“ zeptala se klidným hlasem.

„Jestli ne, brzy bude.“ Lang vzal berretu a střelil ho dvakrát mezi oči. Otočil se k druhému muži s culíkem a udělal totéž. „Jistota je jistota. Teď pojďme pryč.“ Sklonil se pro deštník. „Myslím, že je váš.“ Oba jí nabídli rámě a vedli z místa přepadení. „Žádná policie?“ podivila se.

„Tohle je Belfast,“ řekl jí Curry. „Další sektářská vražda. Tvrdili, že jsou z IRA, ne?“

„Ale byli?“ ptala se dál, když ji dovedli k autu a usadili dozadu.

„Pravděpodobně ne, má drahá,“ uvažoval Rupert Lang. „Odporní mladí klackové, co z toho zmatku jen těží. Fláká se jich tady spousta.“

„Na tom nesejde,“ dodal Curry. „Zítra z nich budou hrdinové revoluce.“

„Zvlášť, když se k tomu přihlásí Třicátý leden.“ Rupert Lang zapálil cigaretu a podal ji Grace. „I když jinak nekouříte, teď byste si jednu měla dát.“ Přijala ji s překvapivým klidem. „Potřebujete lékaře?“

„Vy myslíte… Ne, znásilnit mě nestačil.“

„To je dobře,“ řekl Curry. „Takže horká lázeň, vydatný spánek a pusťte to z hlavy. Nic se nestalo.“

„Ale ano, stalo,“ vyhrkla a vyhodila cigaretu z okna.

Když přijeli do hotelu Evropa, doprovodil Lang Grace k výtahům. „Víte co, ráda bych si dala skleničku na dobrou noc,“ ozvala se Grace.

Lang nakrčil čelo, ale vzápětí přikývl. „Dobře.“ Obrátil se k příteli. „Tak tam zavolej ty, Tome.“ Potom odvedl Grace do baru.

O pár minut později zazvonil na stole redakce Belfast Telegraph telefon. Když ho redaktor noční směny zvedl, ozval se chraplavý hlas: „V Carrick Lane, jasný? Najdeš tam dva parchanty z Prozatímního křídla IRA bradou vzhůru. Kytky jim posílat nebudem.“

„Kdo je u telefonu?“

„Třicátý leden.“

Telefon oněměl. Noční redaktor chvíli zamračeně zíral na aparát a potom rychle vytočil číslo policejního komisařství.

Curry si k nim přisedl na volnou židli u rohového stolu. Pili brandy a na něj už rovněž čekala připravená sklenice.

„Na to, co jste zrovna zažila, vypadáte nezvykle klidně,“ řekl Lang Grace.

„Myslíte, že bych měla ronit slzy a vzlykat, když jsem právě zabila člověka?“ Zavrtěla hlavou. „Byl to špinavý kus hadru. Zasloužil si, co dostal. Já tyhle lidi k smrti nenávidím. Když mi bylo dvanáct, jela jsem s rodiči ve Washingtonu večer z koncertu. Přepadli nás ozbrojení lumpové. Zabili mi rodiče.“ Upřela oči do sklenice a Curry řekl jemně: „To je mi líto. Ale jak to, že tak dobře umíte zacházet se zbraní? Prodělala jste snad nějaký výcvik?“ Rozesmála se. „Ne, jen jsem natočila jeden hollywoodský film. Ale to mi bohatě stačilo. V několika scénách jsem musela střílet. Tak mě to naučili.“ Dopila brandy a zvedla prázdnou sklenici. „Ještě třikrát,“ zavolala na barmana a usmála se. „Doufám, že si ještě dáte. Zdá se, že máme hodně společného, nebo ne?“

„Ano, dá se to tak říct,“ souhlasil Curry.

Počkala, až barman, který přinesl brandy, odejde, a oslovila Langa: „V autě jste řekl něco v tom smyslu, že se k tomu incidentu přihlásí Třicátý leden. Četla jsem o nich. Je to nějaká teroristická skupina.“

„Správně,“ ozval se Lang. „V podobných případech se tihle revolucionáři a jim podobné skupiny rádi hlásí k odpovědnosti. Je to velmi užitečný fakt. Právě jsme zajistili, aby se tak stalo.“

„Už jsem mluvil s noční službou v redakci Belfast Telegraph“ prohlásil Curry. „Zítra zjistíte, že se k akci přihlásili Ulsterští bojovníci za svobodu nebo Rudá ruka Ulsteru. To jsou frakce protestantských loajalistů.“

„Ale vám by se spíše hodilo, aby to vzal na sebe Třicátý leden, že?“ ptala se Grace.

Chvíli bylo ticho. Jako první promluvil Lang. „Vy jste obdivuhodně bystrá mladá žena. Vy proti tomu něco máte?“

„Ne, ani v nejmenším. Jak jsem řekla, zdá se, že v tom jsme zajedno.“

„Neviditelná pouta a tak podobně?“

„Přesně.“ Otevřela kabelku, vyjmula vizitku a podala mu ji. „Tady je moje adresa a telefon. Cheyne Walk. Budu zpátky v Londýně za dvanáct dní. Myslíte, že se ještě uvidíme?“

„Určitě.“

Vstala. „Teď mě budete muset omluvit. Mám zítra dopolední představení.“

Když odešla, ozval se Curry: „Bože, to je ale žena.“

„Ano, naprosto pozoruhodná. Tome, myslím, že tohle je začátek báječného přátelství.“

Když zhasla světlo a přetáhla přes sebe pokrývku, ležela na zádech a zírala do tmy nad sebou. Hledala stínem zahalenou postavu muže s pistolí v ruce. Kde je, kam zmizel? Za chvíli zavřela oči a usnula.

O čtyři týdny později zavolala Grace Rupertu Langovi, který jí týden předtím nechal vzkaz na záznamníku.

„Omlouvám se, že jsem nevolala dřív, ale byla jsem nečekaně mimo Londýn. Pomáhala jsem přátelům z divadla v Lake District. Měli výpadek v repertoáru. Někdo je vypekl a tak jsem tam jela. Dali jsme dohromady něco jako můj recitál.“

„To zní zajímavě.“

„Žádné velké šou. Jmenuje se to Shakespearovy hrdinky.“

„Můžeme se sejít? Tom je ve městě. Myslel jsem, že bychom mohli zajít na večeři.“

„Fajn, budu ráda. Mohli byste přijít napřed ke mně, dáme si něco k pití. Tak v půl sedmé, platí?“

„Výborně. Už se těšíme.“

Přišla jim otevřít dveře sama paní domu. Oblékla si rafinovaně jednoduchý kalhotový kostým z černého krepu od Armaniho. Tmavé vlasy měla vzadu na šíji ozdobené sametovou mašlí.

Rupert Lang ji uchopil za obě ruce. „Vypadáte kouzelně.“

„To je trochu přehnané,“ ohradila se.

„Vůbec ne,“ políbil ji na obě tváře. „No nevypadá naše umělkyně kouzelně, Tome?“

Curry jí krátce potřásl rukou. „Nejen to, Ruperte. Grace je výjimečná v každém směru.“

Uvedla je do dřevem obloženého obývacího pokoje, zařízeného nábytkem ve viktoriánském slohu, s tmavými sametovými závěsy na oknech, plápolajícím ohněm v krbu a čtyřmi obrazy od Atkinsona Grimshawa na zdech.

„Panečku, tak tomu říkám opravdové umění,“ povzdechl si Curry a studoval plátna z blízkosti.

Vytáhla z ledového kyblíku láhev šampaňského, ale Rupert Lang si k ní pospíšil. „Dovolte, abych se toho ujal já.“

„Prosím,“ souhlasila. „Moje teta Grimshawa obdivovala a milovala všechno viktoriánské. Lady Marta Huntová, abych byla přesná. Vychovávala mě od dvanácti let, potom, co mi zabili rodiče. Tenhle dům byl její radost a pýcha.“ Rupert Lang nalil šampaňské. „Vzpomínám si na jejího manžela, sira George Hunta. Vynikající bankéř. Můj otec s ním dělal výborné obchody.“

„Zemřel dřív, než jsem se sem nastěhovala. Martu jsem ztratila přednedávnem.“

„To mě skutečně moc mrzí.“

Šla a otevřela francouzská okna na balkon. Venku byl studený únorový večer, lehce mžilo a z mlhy nad řekou prosvítala blikající rudá a zelená světla lodí a tažných nákladních člunů.

„Já večerní Temži miluju.“

„Je to srdce města,“ řekl tiše Lang. „Je milé vás znovu vidět.“ Zvedl sklenici. „Tak na co si připijeme?“

„Proč ne na Třicátý leden?“ řekla. „Četla jsem o něm v Belfast Telegraph. A taky jsem si všimla, jak jste říkali, že se k smrti dvou lumpů přihlásily protestantské teroristické organizace.“ Přešla k ohni a usedla do mohutného ušáku. „A ti dva byli skutečně z IRA. Četla jsem, že jim vystrojili vojenské pohřby.“ Lang a Curry usedli proti ní na dlouhou pohovku. „Já to přímo vidím,“ začal Curry. „Irská trikolora na rakvi, úhledně naaranžovaný černý baret a rukavice.“

„Příbuzní štkají, spousta žen v černém,“ přidal se Lang. „To vždycky vypadá dobře. Je to působivé divadlo, které na lidi platí.“

„A jak se na to díváte vy?“ zeptala se.

„Je jen jediné řešení. Britská armáda by měla odejít.“

„Ale to by vedlo k občanské válce a totální anarchii.“

„Přesně tak, stát by se zhroutil. Ale na jeho ruinách by se zrodilo zcela nové zřízení,“ zaprorokoval si Curry.

„V souhlasu s politickým učením, které on vyznává,“ vysvětlil jí Lang. „Což je v jádru marxismus-leninismus. Měl bych vás varovat, Grace. Tom je něco jako komunistický jezuita.“ Zvedl se, vzal láhev šampaňského a znovu naplnil sklenky.

„Já jsem se o vás informovala,“ řekla Currymu. „Ptala jsem se lidí. Dozvěděla jsem se jen, že jste vynikající odborník a že pracujete ve všemožných vládních výborech a komisích. O nějakém marxismu-leninismu nepadlo ani slovo.“

„Díky bohu za to,“ prohodil Curry.

Obrátila se na Langa. „Vy jste byl snadnější případ. Požádala jsem svého tiskového agenta, aby zjistil, co se dá. Vím třeba, že jste spolu studovali v Cambridgi. Potom jste krátce sloužil u dělostřelectva a přešel k výsadkářům. Neblaze proslulá jednotka. Krvavá neděle a tak dále.“

„Plnil jsem rozkazy.“

„Sloužil jste znovu v Irsku a po otcově smrti jste z armády odešel nadobro. Zajímavé. Jediná zmínka o vašem vyznamenání válečným křížem byla pěkně schovaná v seznamu jeho nositelů v Times. Nebylo tam uvedeno, za co jste ho dostal. Vy jste se o něm nikdy nezmínil, dokonce ani během volební kampaně.“

„Přirozená skromnost,“ usmál se Lang.

„Ani mně jsi o tom neřekl slovo,“ ozval se Curry.

„Malé tajemství, starouši. Má ho každý z nás.“

„Já tedy určitě. Zabila jsem jednoho muže,“ řekla Grace.

„Možná ne. To já jsem je oba dorazil.“

„Zabila jsem ho,“ trvala na svém. „Vím to stejně dobře jako vy.“

„Je pro vás těžké se s tím vyrovnat?“ zeptal se Curry.

„Vlastně ani ne. Připadá mi to jako scéna z účinkování v divadelní hře nebo filmu a splývá s ostatními rolemi.“ Zavrtěla hlavou. „Bůhví jak by to vysvětlil psychiatr, ale já vím jen jedno. Ti chlapi byli opravdu lumpové.“

„Přesně,“ souhlasil Lang. „Každý soud by rozhodl stejně. Jasný případ.“

„Dobrá připomínka,“ pokračovala. „Viděla jsem všechny novinové výstřižky, které se týkají obětí Třicátého ledna. Psalo se tam o arabském teroristovi Ali Hamidovi, plukovníkovi KGB, dvou atentátnících z IRA, které pustil na svobodu nějaký pitomý soudce. Potom ještě o agentovi CIA a teď tu máme ještě ty dva lumpy z Belfastu. Řekla bych, že z hlediska logiky ten Američan do toho nezapadá.“

„Chápu,“ ozval se Curry. „Likvidace plukovníka KGB vám nevadí, ale člověk z CIA? To je něco jiného.“

„Chápu vaší logiku a předpokládám, že souvisí s vaším světonázorem.“ Dopila šampaňské a položila prázdnou sklenku na odkládací stolek. „Ale já vám něco řeknu. Dříve nebo později příslušným místům dojde, že Třicátý leden je datum Krvavé neděle v Londonderry. A vy jste tam byl, pane Langu. Zajímavá shoda okolností.“

„Říkejte mi Ruperte, prosím. Ano, bylo nás tam pár tisíc vojáků a také spousta přívrženců IRA.“ Následovalo dlouhé ticho. Otevřela stříbrnou krabičku na cigarety a jednu si vzala. Lang jí zapálil a ona vyfoukla obláček kouře. „Proč to děláte?“

„Děláme co? Co máte přesně na mysli?“ zeptal se Lang. „Myslím, že jsme do té uličky přišli v pravou chvíli a já mám z titulu své funkce oprávnění nosit zbraň.“

„Devítimilimetrovou berretu Parabellum s tlumičem,“ poznamenala. „Dočetla jsem se, že všechny vraždy, ke kterým se přihlásil Třicátý leden, byly spáchány právě touto zbraní.“

„No a? Všeobecně se soudí, že v současné době to je nejlepší krátká ruční zbraň na světě,“ prohlásil Lang. „Užívá ji třeba americká armáda. V naší zemi ji vlastní tisíce lidí.“ Otevřela zásuvku stolečku a vyndala z ní novinový výstřižek. „Tohle je zpráva z Belfast Telegraph o smrti těch dvou zloduchů v Carrick Lane. Píše se tady, že soudní pitva a testy jednoznačně prokázaly, že ti dva byli zavražděni stejnou devítimilimetrovou berretou s tlumičem jako ostatní oběti.“

„Úžasné, co ti lidé dneska dokážou,“ řekl Lang. „Mám na mysli vědecké odborníky.“

Curry vyprázdnil svou sklenici. „Co hodláte dělat? Udat nás?“

„Nebuďte blázen, Tome. Udala bych tím sama sebe a nevysekal by mě z toho ani ten nejlepší advokát. Ne, něco takového nezamýšlím ani náhodou, ale jednu věc bych ráda věděla. Proč to děláte?“

„Pro mě to je jednoduché,“ promluvil Curry. „Jsem marxista – leninista už od chlapeckých let. Je to moje víra, moje náboženství, jestli chcete. Myslím, že svět potřebuje změnu.“

„A komunismus je východisko?“

„Ano, ale změna vzejde jen z chaosu a anarchie. Jen tak se dokážeme dostat k moci.“

„A vy?“ obrátila se na Langa.

„Život je někdy zatraceně fádní a nudný. Občas mu neuškodí malé vzrušení.“

„Rupert nebere nikdy nic vážně,“ vysvětlil jí Curry. Lang se usmál. „Ano, tatínku. Ona může hrát dobré nebo špatné ženy, slavné královny, vražedkyně i nejhorší děvku na světě. Koho by to nepoznamenalo?“ Pohlédl na Grace. „Ale to jí nestačí, nemám pravdu? A nikdy stačit nebude.“

„Vy syčáku,“ zamumlala. „Vy chytrej, mazanej syčáku.“

„Ale mám pravdu. Ráda byste se připojila.“ Chvíli se na něho mlčky dívala a na zlomek vteřiny zahlédla rozmazanou neurčitou postavu s pistolí v ruce. Ucítila v žaludku šimravé vzrušení.

O čtrnáct dní později se Curry objevil v malém divadélku na předměstí, kde Grace už týden hrála svůj recitál. Dělila se tam o těsnou šatnu s dvěma mladými děvčaty, asistentkami inspicienta. Nahlédl dovnitř, právě když si Grace oblékala džínsy.

„Nazdárek, to jsem já,“ zavolal na ni.

„Tome, to je milé, žes přišel. Jaká jsem byla?“

„Příšerná.“

„Ty parchante.“

„Díky za poklonu. Můžu tě pozvat na čínu?“

„Proč ne?“

Asi za hodinu, když zdolávali třetí či čtvrtý chod, řekla: „Ráda tě vidím, ale čemu vděčím za tu čest?“

„Četli jsme v Podium rozhovor s tebou. Stálo tam, že až skončíš s tímhle recitálem a než začneš Macbetha s Royal Shakespeare Company, chceš si udělat měsíc volno.“

„A co má být?“

„Parlament má prázdniny, takže Rupert je volný a já nemám taky nic na práci. Víš co, Rupert má starou loveckou chatu v Devonu, na starobylém panství Langů. Vřesoviště, lov, střílení a tak podobně. Nejela bys s námi?“

„Drahý Tome, jak sám víš, jediný vhodný měsíc pro lov ptactva je srpen. A střílet vysokou je dnes takový problém, že se to skoro nevyplatí. Tak co za tím vším vězí?“ Počkal, až jim naservírovali křupavou kachničku, a pokračoval: „Střílení je přece taky zábava. Nechtěla bys vyzkoušet různé druhy zbraní? Rupert sice je zdegenerovaný aristokrat, ale co se týče zbraní, je na slovo vzatý odborník.“ Přikývla. „To zní zajímavě. Ještě něco?“

Odmlčel se, pohlédl na ni a povzdechl si. „Slyšelas o Kimu Philbym, Burgessovi a Macleanovi?“

„Ale ano. Vystudovali Cambridge a později pracovali pro Rusko.“

„Ano, přesněji řečeno pro KGB. Já jsem major GRU. To je ruská vojenská rozvědka. Můj šéf by se s tebou rád seznámil.“

„A kdo to může být?“

„Plukovník Jurij Bělov.“

Rozesmála se. „Ale toho já znám. Když jsem loni hrála Tři sestry od Čechova, pozvala nás jejich ambasáda na recepci. On tam je kulturní atašé, nebo tak něco.“

„Nebo tak něco,“ řekl Curry s omluvným úsměvem.

Znovu se zasmála. „Tak dobrá, platí. Kdy pojedeme?“

A byla ráda, že jela. Rupert měl dvoumotorové letadlo Navajo Chieftain, do kterého nastoupili na polním letišti v Surrey. Let na staré vojenské letišťátko z druhé světové války poblíž Okehamptonu trval jen hodinu. Tam na ně čekal muž s drsnou, větrem ošlehanou tváří, který se představil jako George Farne. Doprovodil je k Range Roveru.

Po půlhodinové jízdě nádhernou zalesněnou krajinou spatřili starobylé sídlo šlechtického rodu Langů. Zámek s vysokými komíny v překrásné zahradě za vysokými zdmi pocházel z osmnáctého století.

Když zastavili před schody u hlavního vstupu, objevil se Rupert Lang v džínsech a svetru, s irským vlčákem v patách. Hostitel seběhl dolů po schodišti a vzal Grace za ruku.

„Vypadáš skvěle, jako obvykle.“

„Ani ty nevypadáš nijak špatně,“ políbila ho na tvář. „Jak se ten vlčák jmenuje?“

„Prevít,“ podrbal ho Lang za ušima.

„Odneste ta zavazadla, Georgi,“ zavolal na správce, vzal Grace kolem pasu a vedl do schodů. „Pověz mi, umíš řídit motorku?“

„To je jedna z věcí, kterou jsem nikdy nezkoušela.“

„Uvidíš, že pro tebe to bude hračka. Mám tady pár terénních montes. Španělské stroje. Ty projedou všude, i tady v kopcích. Zítra ti to ukážu.“ Měli vynikající, i když jednoduchou večeři, kterou jim připravila manželka George Farneho. Stejk, nové brambory, salát a krémový dort. Potom otevřel Lang francouzská okna a oni stáli se sklenkami brandy na terase a poslouchali ticho.

„Farnes je jediný, koho tady zaměstnáváš?“ zeptala se.

„Ano, už jeho otec pracoval u nás. Takže to tady zná stejně dlouho jako já. On a jeho žena se tu starají o všechno. Když je zapotřebí, najme si na výpomoc místní lidi z okolí.“

„Tomu říkám ráj na zemi,“ povzdechla si.

„Neplácej nesmysly,“ napomenul ji Tom Curry. „Po dvou týdnech bys tady zešílela nudou.“

„Buržouste,“ odbyla ho a otočila se k Langovi. „Co teď? Bridž?“

„Ve stodole mám střelnici. Napadlo mě, že bys možná ráda vyzkoušela ruku.“

Na vteřinu mu upřeně pohlédla do tváře a potom se usmála. „Proč ne.“

Když Lang rozsvítil ve stodole světlo, Grace spatřila profesionálně vybavenou střelnici. U zadní zdi se vršily pytle s pískem, před kterými se vyjímaly metr osmdesát vysoké figuríny vojáků. Na několika odkládacích stolech ležely nejrůznější zbraně od revolverů, přes automatické pistole, až po pušky.

Curry si zapálil cigaretu, stál a rozhlížel se. Lang vzal do ruky nejbližší pistoli. „Poznáváš naší starou kamarádku berretu? Takhle se nabíjí.“ Uchopil zásobník a vrazil ho do pažby. „Chceš si to zkusit?“

„Proč ne.“

Vyjmul zásobník a podal jí berretu. Nabila si sama. „Dobrá, teď to ještě odjistíš a už jsi připravená vypálit, ale nestřílej. Dám ti napřed tlumiče na uši.“ Upevnil jí na hlavu tlumiče. „Dobře. A teď zamíříš, budeš se dívat oběma očima a jemně zatlačíš na kohoutek.“ Udělala, co jí řekl a napoprvé zasáhla figurínu do ramene. Pálila jednu ránu za druhou postupně na všechny terče, ale rozptyl byl značný. Ukázal jí, jak vybít nábojovou komoru.

„Není to špatné. Alespoň jsi zasáhla terče, ne zeď.“

Grace se najednou dopálila. „Dokážeš to líp?“

Rupert vsunul do pažby berrety další zásobník, odjistil a jeho paže vyjela vzhůru. Vypálil rychle za sebou tři náboje. Dva zasáhly terč do očí a třetí skončil rovnou mezi nimi. „Panebože!“ vykřikla.

„Ten s tím nemá nic společného. Mám tady pro tebe na výběr walthera, browning – oba se podobají berretě – a revolver Smith a Wesson.“ Popošla k dalšímu stolu. „A tohle?“

„Útočný granát, standartní typ ručního granátu. Ty pušky jsou jedna Armalite a AK-47, obě se sonickým potlačovačem hluku, neboli tlumičem. Skvělý kousek je tahle Berret Light. Padesátiranná puška s laserovým noktovizorem, která prostřelí na dva tisíce yardů i kevlar.“

„Kevlar?“

„Neprůstřelnou vestu, co nosí naši vojáci v Irsku. Vlastně tady mám něco podobného. Titan s nylonem. Měla by ti padnout.“ Oblékla si vestu. „Ty mě máš nějak v oku, co? Můžu ty flinty vyzkoušet?“

„Máme spoustu času, celý týden, ale proč ne?“

Sáhl po AK-47 se sklopnou pažbou, ale přistoupil k nim Curry. „Dřív než se vy dva začnete bavit střílením z pušek, něco ti předvedu.“ Vzal walthera, vrazil do něj zásobník a řekl Grace: „Teď se dívej.“ Šel střelnicí směrem k terčům a zastavil se asi tři metry před nimi. „Když budeš chtít mít jistotu, udělej to takhle.“ Přistoupil před střední figurínu, zvedl zbraň a stiskl kohoutek. „Vidíš, ani já nejsem nejhorší střelec.“ Vrátil se k ní. „Ale když to není nezbytné, tak se nikdy nepřibližuj blíž než na dva, na tři metry.“ Zvedl walthera a vyprázdnil zásobník do terče.

„Vím, jak to myslíš,“ řekla Grace.

Curry se otočil, šel zpět ke stolu a položil na něj walthera. „A teď už je celá tvoje, starouši,“ prohlásil a opustil střelnici.

Přestože předpovídali déšť, bylo jasné průzračné ráno a Grace Browningová si vychutnávala jízdu po pěšinách v zalesněných kopcích. Lang jí opatřil koženou motocyklistickou kombinézu černé barvy i černou přilbu, která vypadala poněkud zlověstně. Sám jel za ní v džínsech a letecké bundě, ale bez helmy. Prevít běžel vedle nich. Měla radost, že zvládá stroj tak dobře, i když se jí dostalo jen několika stručných rad. Zastavil vedle ní, zapálil dvě cigarety a jednu jí podal.

„Jsi nadaná. Prostě jsi herečka každým coulem. Máš v sobě úžasnou schopnost rychle se vcítit do každé situace, srůst s každým prostředím.“

„Ale prosím tě, prostě mám ráda pohyb a tohle mě baví.“

„Dobře. Zvládla jsi základy. Dáme si dvacetimílový okruh po vřesovišti a zpět k domu. Budeš překvapená, jak rychle to zvládneš. A ještě jedna věc. Montesa je tak populární mezi pastevci v horách a vřesovištích proto, že na ní můžou jezdit v těžkém terénu hrozně pomalu. Zároveň ale na ní můžeš jet i hodně rychle.“ Přidal plyn a začal se vzdalovat. Po chviličce váhání vyrazila za ním.

Následující den se Curry vrátil do Londýna Rupertovým letadlem. Po snídani vzal Lang Grace nahoru do zalesněných kopců, aby získala na montese větší praxi.

Po hodině zastavili, aby si udělali přestávku. Usedli do trávy. Jako obvykle zapálil dvě cigarety a jednu jí podal. Ležela na zádech. „Mám tě ráda, Ruperte – mám tě moc ráda.“

„Nech toho, zlato,“ řekl. „I já tě moc miluju.“

„Až doteď jsi se mě ani jednou nedotkl.“

„Já vím, ty moje krasavice,“ škádlil ji. „Ale pochop, že jsem šíleně věrný. Zamiloval jsem se do Toma hned napoprvé, co jsme se potkali v Cambridge. Ženy, neměj mi to za zlé, pro mě vůbec nic neznamenají.“ Sklonil se nad ní a políbil ji. „Ale i tak tě zbožňuju. Možná si myslíš, že jsem nějakej divnej…“

„Ach Ruperte, můj milovaný Ruperte, copak nejsme tak trochu divní všichni?“ odpověděla a políbila ho na tvář.

Převalil se na bok a opřel se o loket.

„Letadlo se vrátí z Londýna a dopraví sem na čtyřiadvacet hodin jednoho mého starého přítele. George pro něj jel na letiště.“

„Kdo to bude?“

„Ian McNab. Byl to nejstarší poddůstojník našeho útvaru výsadkářů. Vede v Londýně jednu tělocvičnu. Karate, judo, aikido – všechny druhy bojového umění. Pro vážné zájemce.“ Odmlčel se a ona řekla: „A dál?“

Rupert si zapálil další cigaretu. „Většina útočných a obranných technik obecně napomáhá sebeobraně a odražení útočníka. Dokonale ovládnout tyhle techniky trvá léta pravidelného cvičení. Ian McNab nabízí něco úplně jiného.“

„A co to vlastně je?“

„Jeho systém sebeobrany je mimořádně účinný. Když ho použiješ, buď protivníka zabiješ, nebo zmrzačíš.“

„Panebože!“ vyhrkla ohromeně.

„Ty už zase vzýváš všemohoucího,“ řekl a vstal. „Tak pojď, pojedeme.“

Ian McNab byl překvapivě malý, šedovlasý muž kolem padesátky. Měl zlomený nos a upřímnou tvář horala.

„Je mi velkou ctí a potěšením, slečno Browningová. Byl jsem minulý rok služebně v Glasgow a viděl vás v Tennessee Williamsově Kočce na rozpálené plechové střeše v Občanském divadle. Byla jste báječná.“ Měl na sobě lehkou černou sportovní kombinézu a tenisky. „Ve stodole je dost žíněnek na judo, Iane,“ řekl mu Lang. Opustili dům a šli přes zahradu. „Jde o to, že slečnu Browningovou napadli minulý týden dva násilníci a šeredně jí pocuchali nervy. Naštěstí jel někdo kolem. Ale mě napadlo, že bys jí mohl pomoct. Tím tvým speciálním kurzem. Sedm chvatů.“

„Ale jistě, kapitáne.“ McNab zavrtěl smutně hlavou. „Žijeme v hrozné době.“

Zašli do stodoly a tam oba muži z hromady žíněnek, umístěných v rohu, poskládali velký koberec. McNab se otočil ke Grace. „Tak se na to podíváme, slečno. Můj systém je… je velmi zvláštní a může se použít jen v extrémních situacích.“

„Rozumím.“

„Podívejte, já vám teď předvedu sedm výpadů, které vždycky zmrzačí, ale mohou taky zabít. Sledujete mě?“

„Ano.“

„Na příklad, když napnete klouby prstů pravé ruky… jste doufám pravačka?“

„Ano, jsem.“

„Dobrá. Když vedete napjatými klouby úder pod bradu na ohryzek, čili Adamovo jablko, půjde k zemi i stokilový hráč ragby. Ty vaše prsty ztuhnou jako železo. Malér je v tom, že napadený se může zadusit. Proto svůj speciální kurz nazývám sebeobranou s extrémními následky.“

„Chápu.“

„Další věc. Kolenní čéška je jedno z nejcitlivějších míst lidského těla. Znovu si představme stokilového ragbistu. Když mu zdviženým chodidlem s rozběhem dupnete na čéšku, ta se uvolní a on půjde zase k zemi. Nezabijete ho, ale zmrzačíte – pravděpodobně na celý život.“

„Chápu, znovu extrémní následek.“

„Správně. Nepohoršujte se, slečno, teď budu hovořit o intimních partiích útočníka.“

Grace se hlasitě rozesmála. „Ty má přece každý muž.“

Lang se zasmál a McNab se usmál. „Máte naprostou pravdu, slečno. Potom tady máme zpětný úder loktem. Ten mívá velmi tragické následky.“ Obrátila se na Ruperta. „Ty tohle všechno ovládáš?“

„Copak já vypadám na sportovní typ, drahá?“ ohradil se. „Musím vyřídit pár telefonů. Dej jí tak hodinovou průpravu. Uvidíme se později.“ Vyšel ven a McNab řekl Grace: „Dost teorie, slečno. Dáme se do cvičení.“

Před půlnocí sešla v županu dolů do přijímacího pokoje, kde seděl Lang a pročítal nějaké faxy.

„Problémy?“

„Státní záležitosti, má milá, konkrétně irská šlamastyka. Nemá to konce. Skleničku před spaním?“

„Dám si.“ Nalil dvě skleničky whisky Bushmills a jednu jí podal. „Co náš cvičitel?“ zeptala se.

„Myslí, že jsi velmi slibná. Má v Soho tělocvičnu. Rád by tě tam viděl, když budeš mít čas.“

„Nejsem proti.“

„Odletí mým letadlem zítra do Gatwicku. K večeru se letadlo vrátí a přiveze Toma a Jurije Bělova“.

„To by mohlo být zajímavé.“

Před krbem podřimoval vlčák. „Je rozkošnej,“ poznamenala. „Proč mu říkáš Prevít?“

„Když se rozvášní, dokáže být pěkně ostrej!“

Nad krbem visel starobylý portrét šlechtice ze začátku devatenáctého století. Měl na sobě vypasovaný kabátec, světlé punčochy a vysoké boty. Jeho rysy byly velmi podobné Langovým.

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Jeden můj předek. Jmenoval se taky Rupert. Byl hrabětem z Drury a velkým přítelem prince Regenta. Ten titul jsme ztratili v šedesátých letech minulého století, když náš rod vymřel po meči. Já jsem potomek ženské větve naší rodiny.“

„To je ale škoda. Mohl jsi být hrabě z Drury.“

„To je pravda.“

„Vypadá dost arogantně a je v něm silný neklid. To samé cítím v tobě, Ruperte.“

„Zabil dva muže v souboji na pistole. Jednou se postavil i vévodovi z Wellingtonu, který ho střelil do ramene.“

„Raději bys byl jím než sebou?“ zeptala se v náhlém hlubokém pochopení.

„Ano, proč ne? Akce, barva, vzrušení. Chci říct, že život je tak nudný a politika? Jen hloupý vtip.“

„Ale co služba v armádě? Tam přece muselo být vzrušení víc než dost.“

„Irsko, to není žádné opravdové vojančení. Jen sprostá krvavá špína. Jednou na mě nějaká ženská z okna ložnice vylila plnej nočník moči, ale nechme toho.“ Rupert nalil další whisky, uvelebil se v křesle a pohlédl do ohně. Vzal Grace za ruku. „Tohle je milý.“

„Moc příjemný,“ souhlasila.

„Já nejsem na ženský a ty zase neuháníš mužský. Řekl bych, že máme perfektní vztah.“

Políbila ho na tvář a přitulila se k němu blíž. „Miluju tě, Ruperte.“

„Já vím. Není to smůla?“

Následující ráno si užívala sama na motocyklu vysoko nahoře nad lesem. Sama se divila, jak překvapivě rychle montesu zvládla. Během několika málo dní z ní byl úplný expert na jízdu v terénu. Zastavila, aby si zapálila cigaretu. Seděla obkročmo na motorce a dívala se nahoru do šedé oblohy, která hrozila deštěm. V dálce se ozval hukot leteckých motorů a skulinou mezi mraky zahlédla Rupertovo navajo.

Dokouřila cigaretu, vystartovala a jela velkou rychlostí po pěšině, ze které uhnula na planinu. Poskakovala hrbolatým terénem přes chomáče trávy a vyrušila stádo ovcí. Zastavila smykem a hledala v nízké kamenné zídce před sebou otvor, kudy by projela, když zaslechla zlostný křik. Otočila a zůstala rozkročená sedět na motocyklu.

Muž, který pospíchal směrem k ní, měl na sobě starý tvídový oblek, čepici a těžké vysoké boty. Měl zamračenou neoholenou tvář a opíral se o ohnutou pastýřskou hůl.

„Co to tady k čertu vyvádíte?“ rozčiloval se. „Plašíte mi ovce. Rozutekly se mi na všechny strany.“

„To mě mrzí,“ omluvila se.

„Tak mrzí, jo? Potřebujete dostat za vyučenou.“

Máchl holí a ta se zachytila výpletu předního kola. Motorka se zakymácela a upadla na bok. Při pádu skončila na všech čtyřech a přilba jí spadla z hlavy. Muž se zatvářil překvapeně.

„Bože můj, ženská! Co takhle přehnout přes koleno? Koledujete si o pořádnej vejprask!“

„Nechte těch hloupostí,“ řekla a sehnula se pro přilbu.

Popadl hůl a chytil Grace zezadu. „Ty fajnová čubko. Já tě naučím způsobům.“

Zasáhla ho do úst prudkým zpětným úderem lokte. Když ji s bolestným výkřikem pustil, otočila se a nakopla ho kolenem do rozkroku, přesně jak jí to předvedl McNab. Svíjel se v agonii na zádech, kolena měl u brady, rozbitá ústa plná krve.

Pohlédla na něj s pocitem divoké radosti. „Tak jsem si zopakovala první lekci,“ poznamenala. Nasadila si přilbu, zvedla montesu, nasedla a vystartovala.

O deset minut později vjela do garáže Langova sídla, umístila motorku na její místo vedle Range Rovera, pověsila přilbu na věšák a přešla přes dvůr. Lang jí otevřel hlavní vchod.

„Když jsi se vřítila celá zabahněná do dvora, napadlo mě, že příště možná vyhraješ šestidenní.“

„To bych brala.“

„Přijď do přijímacího pokoje. Jurij a Tom už dorazili.“

Stáli před hořícími poleny, které praskaly v mohutném kamenném krbu. Tom Curry ji políbil na obě tváře. „Vypadáš hodně rozrušeně.“

„Dobře jsem se pobavila.“

„Juriji, mám dojem, že vy dva už se znáte,“ řekl Rupert.

„Potkali jsme se minulý rok na vašem velvyslanectví,“ ozvala se Grace. „Když jsme dělali Tři sestry v Národním.“ Bělov byl oblečen do cestovního světle hnědého plátěného obleku. Vypadal fit, šarmantně se usmíval a políbil jí ruku.

„Já vás viděl třikrát. Teď už věřím, i když se mi to těžce přiznává, že Čechova může nejlépe zahrát jedině Angličanka. Vaše vystoupení v roli Máši bylo něco fantastického.“

„Já jsem Angličanka jen napůl,“ řekla. „Ale díky za poklonu.“

„Paní Farneová nám připravila oběd v zimní zahradě,“ oznámil Rupert. „Chceš se převléknout?“

„Jsem tu za pět minut.“

Vyšla ven. Lang otevřel láhev Bollingeru a nalil. „Měla vynikající výsledky ve střelbě a McNab si moc pochvaloval, jak zvládala jeho systém. Po návratu do města chce chodit k němu do tělocvičny.“

„Co jsi McNabovi řekl?“ zeptal se Bělov.

„Že jen taktak unikla jednomu násilníkovi a chce se naučit sebeobranu.“ Bělov upil trochu šampaňského. „Herectví – to je stejně zvláštní věc. Obdivuju herce, jak se dokážou vžít do role. Když Grace hrála Mášu, byla to každým coulem ruská ženská. A když jsem viděl v televizi ten její hollywoodský film, kde zastřelila několik chlapů, byla stejně přesvědčivá.“ Vzal si od Ruperta nabízenou cigaretu. „Přidá se k nám?“

„Myslím, že ano,“ řekl Lang.

V ten okamžik vešla Grace, která se mezitím převlékla do pohodlných džínsů a svetru. Přijala od Langa sklenici a ptala se: „Řekni mi, Ruperte, ovce tam nahoře, nad lesem, jsou tvoje?“

„Ano. Proč se ptáš?“

„Víš, byl tam takový hodně nepříjemný člověk v ošuntělém tvídovém obleku s pastýřskou holí. Měl námitky, že jezdím po pastvinách.“

„To byl asi Sam Lee,“ řekl Rupert zachmuřeně. „Co se stalo?“

„Když jsem zastavila, svrhl motorku na bok a pak mě popadl zezadu.“

„Cože?“ Langova tvář najednou zbělela a oči zaplály nenávistí. „Ublížil ti?“

„Vlastně mám strach, že jsem ublížila já jemu. Zkusila jsem něco, co mně ukázal staršina. Zpětný úder loktem do úst, otočka a zásah kolenem do rozkroku. Když jsem ho naposled zahlédla, ležel na zemi schoulený do klubíčka.“ Lang se dal do smíchu. „Páni, no to je paráda,“ vrtěl nevěřícně hlavou. „Řeknu Georgemu, aby to s ním vyřídil. Je odepsanej.“

„Ne,“ zasáhla. „Příště se bude chovat líp. Dej mu šanci, Ruperte.“ Usmála se. „Nepůjdem se najíst?“ Měli studeného lososa, brambory a míchaný salát. Lang otevřel další láhev Bollingera. Po sklech zimní zahrady bubnoval déšť.

„Omlouvám se za to počasí,“ řekl. „Tady už to tak chodí. Od března se to začne lepšit, bude jaro.“

„Neomlouvej se, to patří k radostem života na venkově,“ namítala Grace.

Curry šel říct o kávu a Bělov prohlásil: „Tuhle pozdě v noci jsem v televizi viděl jeden váš hollywoodský film, slečno Browningová.“

„Grace,“ opravila ho. „Byl to můj jediný. Nelíbilo se mi tam. V tom filmu mě nutili nosit nemožně krátké sukně a zabíjet spoustu mužů. Kvůli pomstě, jak už to ve filmech bývá.“

„Ano, řádila jsi tam jako zabiják,“ dodal Bělov. „Jestli si dobře vzpomínám, policie tě přezdívala Temný anděl.“

„Tu přezdívku jsem si vymyslela sama. Moje prababička z otcovy strany byla Židovka. Když jsem byla malá, vyprávěla mi krásné příběhy. Judaismus učí, že Bůh je pánem života a smrti, ale jako posly využívá anděly.“

„Takže mezi nimi je i Anděl smrti?“ zeptal se Curry.

„Když Bůh zasadil lidu Egypta deset morových ran, nařídil Židům, aby označili dveře svých obydlí krví, aby se jim Anděl smrti vyhnul. Na památku toho se slaví pascha, židovské Velikonoce.“

„Zajímavá legenda,“ podotkl Bělov.

„Anděl smrti se hebrejsky řekne Malach Ha-Mavet. Kdysi se ta dvě slova užívala k strašení dětí. Když jsem to filmařům navrhla, zdálo se jim to příliš melodramatické a tak přišli s Temným andělem.“

„Zajímavé pojetí pomsty,“ přikývl Bělov.

„Pomsta nevede k ničemu. Nechme už těch planých řečí, pánové. My všichni moc dobře víme, že jsme tady proto, abychom jeden druhého co nejvíc poznali. Chci říct, že i kdybych jednou dopadla vraha mých rodičů, život by jim to už stejně nevrátilo.“

„Ale jistá satisfakce by to byla,“ ozval se Rupert.

„To je pravda.“

„Tenkrát v Belfastu se všechno seběhlo tak rychle. Ale ty přece těch dvou grázlů nelituješ, nebo ano?“

„Vůbec je nelituju. Naopak, dokonce jsem se zbavila jedné své noční můry. Teď spím mnohem líp.“ Následovalo dlouhé ticho, kdy byly slyšet jen kapky deště, které bubnovaly na okna. „Jak tomu mám rozumět, Grace? Přidáš se k nám?“ vyzvídal Bělov.

„Ano, myslím, že to udělám, ale jen sama za sebe. Ty a Tom máte své politické přesvědčení. Já to chápu, ale nesdílím ho.“ Pohladila Langa po vlasech. „Rupert neumí brát život vážně. Tolik se nudí a touží po vzrušení. A já jsem na tom stejně.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Curry.

„V otcově rodině se tradovalo, že jsme spříznění s viktoriánským básníkem Robertem Browningem. V jedné ze svých básní napsal: Nebezpečné věci nás zajímají nejvíc. Tomu já rozumím, je mi to blízké. Je to něco jako divadlo. A divadlo je přece celý můj život.“

„Přesně tak,“ ozval se Bělov. „Ale v divadle je to vždy fikce, výtvor fantazie. Ale v té tmavé uličce v Belfastu bylo nebezpečí reálné a smrtelně vážné. Umím si představit, že potom, když se ti to zpětně vybavilo, připadalo ti to jako jedno z tvých nejlepších představení.“

„Dobrý postřeh, plukovníku, ale mám jednu výhradu. Když mně něco nesedí, tak to nedělám.“

„Ale jistě, má drahá.“ Usmál se na oba přítomné muže a zvedl sklenku. Všichni ho následovali. „Na nás, přátelé! Na Třicátý leden.“ Po návratu do Londýna měla volno téměř celý březen. Třikrát týdně chodila do tělocvičny Iana McNaba a koupila si motocykl BMW, na kterém prozkoumávala části města, kde dřív nikdy nebyla. Koncem měsíce dostala nabídku na roli ve hře Hedda Gablerová v Národním divadle. Přijala ji a začala intenzivně zkoušet. Uprostřed třetího týdne zkoušení se ozval Curry a požádal ji, zda by se mohli všichni sejít. Pozvala je k sobě do Cheyne Walk.

Když servírovala všem kávu, Bělov řekl: „Mám problémy s londýnskou pobočkou KGB. Po rozpadu Sovětského svazu se přejmenovali na Federální kontrašpionážní službu. V současné době jim tady v Londýně velí nějaký major Syslov. Tady je jeho fotografie.“ Nechal ji kolovat. „Je to grázl a mafián. Má na svědomí hodně špinavostí – ilegální obchod se zbraněmi, finanční machinace, drogy – hlavně drogy.“ Zkoumavě se zadívala na fotografii a podala ji Langovi. „Vypadá jako darebák.“

„On je darebák.“ Podal jí další fotografii. „Tohle je Frank Sharp, jeden z nejobávanějších bossů podsvětí v East End. Chce se Syslovem uzavřít obchod. Jestli Sharp přistoupí na jeho podmínky, Syslov mu obstará velkou dodávku heroinu, která bude mít tržní cenu sto milionů liber.“

„A co ti na tom vadí? Ty přece taky nemáš v popisu práce žádnou dobročinnost,“ dobírala si ho Grace.

„Já vím, jak to myslíš. Na svou obranu ale musím říct, že drogy nenávidím. Lidi, co s nimi obchodují, se mi hnusí. Ale tady jde především o boj mezi mými lidmi z GRU a KGB – nebo jak se to vlastně dneska jmenuje? Obrovské peníze, které by mohl Syslov na tom obchodě získat, by jim daly příliš velkou moc.“

„Chápu.“

„Od mých lidí na velvyslanectví jsem dostal zprávu, že Syslov a Sharp se sejdou zítra odpoledne ve čtyři hodiny u pomníku Karla Marxe na hřbitově v Highgate.“

„Já vím, kde to je. Byla jsem tam.“

„Jde o schůzku mezi čtyřma očima, beze svědků. Takže Sharp tam nebude mít své gorily.“ Následovalo krátké ticho. Grace Browningová pohlédla na ostatní. Curryho tvář byla bledá a dokonce i Rupert Lang vypadal vážně.

„Nadešel moment pravdy, přátelé,“ řekla a obrátila se na Bělova: „Jak to chceš provést?“ Když následující den krátce před čtvrtou odpoledne mercedes zastavil u hlavního vchodu na hřbitov, silně pršelo.

Muž v uniformě řidiče, který seděl za volantem, se zeptal: „Určitě nechcete, abych šel s váma, šéfe?“

„Není třeba Berte, ten chlápek neudělá podraz. Sázka je příliš vysoká, falešná hra se mu nevyplatí. Podej mi deštník. Nezdržím se dlouho.“ Rozložitý tlouštík kolem padesátky v tmavomodrém kabátu vystoupil z auta, roztáhl deštník a prošel branou. Už se stmívalo a hřbitov, bičovaný deštěm, byl prázdný. Zamířil po pěšině mezi hroby, pomníky a mramorovými anděly. Tu a tam se k nebi tyčily přerostlé stromy. Sharpovi hřbitov, ani ponurá atmosféra nijak nevadily. Naopak, přímo se v ní vyžíval, hřbitovy se mu vždycky líbily. Vepředu už viděl pomník s mohutnou hlavou Karla Marxe.

Sharp se před ním zastavil, podíval se nahoru na sochu, vyndal cigaretu a zapálil si. „Tak už pojď, parchante,“ zašeptal.

Major Syslov přišel z druhé strany. Byl to malý muž s nevýrazným obličejem a úzce posazenýma očima. Na sobě měl pršiplášť a plstěný klobouk. Stejně jako Sharp držel nad sebou deštník.

„Á tady jste, pane Sharpe.“

„Jo, už tu trčím,“ zabručel Sharp. „Je zima a mokro, nenávidím tenhle sajrajt, pojďme na věc.“ Najednou někde nablízku zaburácel motor. Když se otočili, vyrazil ze skupinky stromů směrem k nim motocykl s jezdcem v černé kůži a přilbě. „Co to, sakra, znamená?“ vykřikl Sharp, když silný stroj zastavil smykem. Syslov se rozeběhl, ale Grace vytáhla z kožené bundy berretu a střelila ho do zad.

„Parchante!“ vykřikl Sharp a ruka mu vjela do kapsy kabátu pro revolver. Než mohl namířit, zasáhla ho mezi oči a on se zhroutil. Syslov sebou ještě cukal. Přiskočila k němu, sklonila se a dorazila ho kulkou do hlavy.

O několik vteřin později projela hlavní branou a minula mercedes, kde si Bert za volantem četl noviny.

Prodírala se večerním dopravním provozem na Highgate Road směrem do Kentish Town a potom zamířila do Camdenu, kde konečně zabočila do jedné zahrady v boční ulici poblíž Camden Lock. Po připravené rampě vjela do zadních otevřených dveří skříňového nákladního auta, které tam stálo. Když stavěla motocykl do stojanu, zavíral za ní právě Curry vjezdovou bránu do zahrady.

Postavil se beze slova vedle ní a čekal, až se svlékne z kožené kombinézy, pod kterou měla džínsy a tričko. Otevřel připravenou kabelu, podal Grace nylonovou sportovní bundu a baseballovou čepici, které si rychle oblékla.

„Už ať jsme pryč.“ Curry zavřel zadní dveře náklaďáku a otevřel branku. „Bělovovi lidi se o to tady postarají.“ Podala mu berretu a on ji hodil do kabely. „Všechno v pořádku?“

„Jestli máš na mysli likvidaci Sharpa a Syslova, tak ano. Jinak to vypadá, že od smrti plukovníka Akimova je pro KGB v Londýně pořádně horko.“

„Taky si myslím.“ Došli k telefonní budce. „Omluv mě na chvilku,“ řekl Curry.

Pár vteřin poté dostala redakce Times zprávu, že za vraždu majora Ivana Syslova a Franka Sharpa, zapletených do obchodu s drogami, přejímá přímou zodpovědnost Třicátý leden.

Curry se zastavil na rohu Camden High Street a mávl na taxi. „Jak ti je?“ zeptal se jí.

„Cítím se báječně.“

„To je dobře. Rupert nám sehnal lístky na Sunset Boulevard. Potom povečeříme u Daphne. Vyhovuje ti to?“

„Už se těším. Jen mě hoď domů. Víš přece, jak to řekl jeden velký spisovatel – stačí lázeň, čisté šaty a můžu pokračovat do nekonečna.“ Drožka přibrzdila u chodníku a Curry otevřel dveře.

Když Grace vešla do Piano baru v Dorchesteru, bylo před sedmou. Šéf podniku Guiliano ji mile uvítal políbením ruky a zavedl ke stolku do vzdálenějšího rohu vedle klavíru, kde už čekali Lang, Curry a Bělov. Grace měla na sobě černé přiléhavé šaty, pošité korálky, černé punčochy i lodičky a vypadala naprosto velkolepě.

Bělov znamením ruky poslal číšníka pryč a začal sám rozlévat šampaňské. „Vypadáš pohádkově.“ V ten okamžik k nim přistoupil Guiliano. „Večerní vydání Standardu. Myslel jsem, že byste se možná rádi podívali. Nějaká teroristická skupina zastřelila dva lidi v Highgate. Není to hrozné? Člověk aby se už bál chodit ven,“ posteskl si a odešel.

Rupert Lang se zasmál, dokonce i Tom Curry měl co dělat, aby se ovládl. Bělov zdvihl číši a pohlédl na Grace, která se pousmála.

„Co k tomu říct? Připíjím na nás, přátelé!“

BEJRÚT

1994

Libanon by se dal nazvat arabským Belfastem, nebo také místem zkázy, která neměla v moderních dějinách světa obdoby. Bývaly doby, kdy tuhle zemi právem nazývali Švýcarskem Středního východu. Hlavní město Bejrút bylo mezi bohatými tohoto světa stejně populární jako jih Francie. Ale od roku 1975, falangistů a Muslimskou milicí, následovala už jen smrt a zkáza.

V pokoji ve čtvrtém patře hotelu Al Bustan si Sean Dillon nalil trochu Bushmills z lahve, kterou si přivezl. Musel whiskou šetřit. Když do ní přidal trochu minerálky, ozvalo se zaťukání na dveře. Odložil sklenici na stůl a šel otevřít. Stála tam Hannah Bernsteinová v plátěném kalhotovém kostýmu béžové barvy a slunečních brýlích.

„Á, slečna Cooperová,“ řekl.

„Dobrý den, pane Gaunte.“

„Pojďte dál.“

Vzal si své pití, vrátil se zpět k oknu a ona se postavila vedle něho.

„Moc pěkné město,“ prohodila.

„Bývalo to nejexkluzivnější místo na Středním východě. Skoro tři miliony lidí, křesťané, muslimové a drúzové.“

„A čím se to pokazilo?“

„Nástupem arabského fundamentalismu. Původně tady měli silný vliv Francouzi, kteří sem přinesli rafinovanou kultivovanost. Potom v pětasedmdesátém se do sebe pustili křesťané s muslimy, přistěhovali se palestinští uprchlíci a situace se zhoršila. Potom Izraelci, Syřani, znovu Izraelci, ale jisté je, že arabský fundamentalismus nahlodal klid a pořádek na Středním východě. Nikdo neví, co s tím.“ Zvedl sklenici. „Konec přednášky.“

„Velmi depresivní. Chudáčku Dillone, vy jste muž činu a ne filozof. Nezapomínejte na to a vyrovnejte se s tím.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Teď na sebe hoďte sako a pojďte ke mně vedle do pokoje, Valid Chasan už jde nahoru.“

„Proč jste to neřekla?“

Vzal si lehké tmavomodré sáčko a šel za Hannah. Její hotelový pokoj byl úplně stejný. Dillon přistoupil k francouzskému oknu na terasu a otevřel ho. Ozvalo se klepání. Když Hannah otevřela, stál tam asi pětačtyřicetiletý muž v pomačkaném bílém obleku. Měl dlouhé černé vlasy a vrásčitou tvář s olivovou pletí.

„Dobré odpoledne. Jsem Valid Chasan,“ promluvil se silným cizím přízvukem.

„Amy Cooperová,“ představila se Hannah. „A tohle je Harry Gaunt. Jen pojďte dál.“

„Prosím vás, tohle je zbytečné,“ řekl host, když vešel a položil kufřík na stůl. „Moc dobře vím, kdo jste, slečno Bernsteinová. Vás, pane Dillone, znám taky.“ Zavřela dveře a Dillon začal plynnou arabštinou: „Tak Ferguson vás zasvětil úplně do všeho?“

„Ano, ale to dělá běžně,“ odpověděl mu Valid Chasan rovněž arabsky.

„Dobrá.“ Dillon přešel zpět do angličtiny. „Obávám se, že vrchní inspektorka arabštinu neovládá.“

„Jen hebrejštinu, bohužel,“ ozvala se Hannah.

Valid Chasan odpověděl plynule hebrejsky: „Já se hebrejsky domluvím, ale jinak v Bejrútu se to nedoporučuje. Izraelci tady nejsou populární.“

„To je velká škoda,“ řekla hebrejsky. „Samozřejmě, že si to zapamatuju. Máme dost svých problémů.“ Valid Chasan otevřel příruční kufřík a vyjmul dvě pistole walther s tlumiči a několik zásobníků s municí. „Věřím, že vám budou stačit. Mohu obstarat i těžší kalibry, když to bude zapotřebí. Ale museli byste si je objednat zvlášť.“

„V případě nutnosti to uděláme.“ Dillon si ověřil walthera a vsunul ho dozadu za opasek. Zásobník navíc dal do kapsy saka. Hannah si svou zbraň schovala do kabelky.

„Tak, a co naši přátelé z Belfastu?“ zeptal se Dillon.

Valid Chasan prošel francouzským oknem na terasu a posadil se do proutěného křesla. „Francis Callaghan bydlí tady o patro níž a používá své pravé jméno. Vystupuje jako obchodní zástupce jedné irské firmy s elektronikou. Prověřil jsem si to a ta firma skutečně existuje. Dodává hotelům bezpečnostní zařízení a tak podobně.“ Hannah se opřela o zábradlí a Dillon usedl proti Chasanovi. „A Quinn?“

„Viděl jsem ho jen jednou a tady určitě nebydlí.“

„Jak to bylo?“ zeptala se Hannah.

„Nechal jsem Callaghana sledovat svými lidmi. Vypadá to, že tráví čas jako běžný turista. Navštěvuje historické památky, chodí po nákupech.“ Usmál se. „Možná vás to překvapuje, ale tohle město se pořád ještě pokouší žít normálním životem.“

„A nic mimořádného?“ zeptala se.

„Ale ano. Jednou, když jsem ho sledoval sám, obědval v jedné kavárně přímo na nábřeží. Je to místo, kam často chodí přístavní dělníci. Tam se setkal s Quinnem.“ Znovu se usmál. „Generál mi poslal faxem barevné foto toho muže. Byl to stoprocentně Quinn.“

„Jste si jistý?“ ozvala se Hannah.

„Ano, jsem. Mnohem zajímavější ale bylo, že se k nim připojili dva muži, které dobře znám. Selim Rassi, velmi důležitá osoba z Boží strany a člověk z ruského velvyslanectví, nějaký Ilja Bykov. Naoko má na starosti styk s veřejností, ale je to zároveň kapitán Federální kontrašpionážní služby.“

„KGB,“ přikývl Dillon.

„Teď už se tak nejmenují, ale dělají stejnou neplechu. Šli do přístavu, nastoupili do rychlého člunu a odrazili od břehu. Nemohl jsem je sledovat a nevím, kam měli namířeno. Plaví se tam spousta lodí.“

„A co se děje teď?“ zeptala se Hannah Bernsteinová.

Valid Chasan se pousmál. „Callaghan pravidelně chodí kolem šesté na drink do baru.“ Podíval se na hodinky. „Což je asi za deset minut. Půjdeme?“ Denní bar byl velmi příjemný, s otevřenými okny na terasu a výhledem na celé město i přístav plný lodí. Modrá hladina Středozemního moře se třpytila v zapadajícím slunci. Po Callaghanovi nebylo ani stopy, ale z nedaleké městské mešity se najednou ozval hlas muezzina, ke kterému se přidávaly postupně další a další. Jejich melodické hlasy se odrážely od střech a tvořily ozvěnu.

„To je moc hezké,“ nadchla se Hannah Bernsteinová. „Proč se vlastně tihle lidé musejí navzájem zabíjet?“

„To je v téhle části světa už takový tradiční zvyk,“ vysvětlil jí Valid Chasan.

V tu chvíli po schodech ze zahrady vešel Francis Callaghan a posadil se ke stolku na druhém konci terasy. Když k nim přišel číšník, objednal Valid Chasan pro všechny džbán citrónové limonády.

„Před sedmou žádný alkohol nedostanete,“ oznámil omluvně Dillonovi.

„Pokusím se to vydržet,“ prohlásil Dillon.

Callaghan poslal gestem ruky číšníka pryč a vytáhl z kapsy něco jako diář. Listoval v něm a když ho schoval, zapálil si cigaretu.

„Na někoho čeká,“ poznamenala Hannah. „Možná na Quinna?“

„To pochybuju,“ odtušil Valid Chasan. „Jak už jsem vám říkal, Quinn se objevil jen jednou v té přístavní kavárně. Myslím, že náš přítel Callaghan jednoduše zabíjí čas. Třeba má schůzku s Quinnem později.“

„Fajn,“ ozval se Dillon. „Když se zvedne, my dva půjdem za ním a vy, Hannah, zůstanete tady a budete držet pevnost.“

„To tedy pěkně děkuju,“ řekla otráveně.

„Nebuďte tak přecitlivělá. Stejně musíte podat zprávu Fergusonovi, ne? To spojení je životně důležité. Obzvlášť, když budeme potřebovat z Bejrútu rychle zmizet.“

„Ano, v tom máte pravdu.“ Udělala kyselý obličej. „Ale stejně mě štvete, Dillone. V příštím životě se hodlám narodit jako chlap.“ Po dvaceti minutách Callaghan vstal a zamířil do hotelové haly.

„Tak jdeme na to. My dva se uvidíme později,“ řekl Dillon Hannah. Oba muži vstali a šli za Callaghanem.

Ten prošel halou, vyšel hlavním vchodem z hotelu a mávl na taxi. Když odjížděl, přistoupil Valid Chasan k druhému taxíku, vtlačil Dillona na zadní sedadlo a natlačil se za ním.

„Jestli ho ztratíš, Ali,“ pohrozil Chasan snědému Arabovi za volantem, „tak tě dám vykastrovat.“ Otočil se s úsměvem k Dillonovi. „Jeden z mých lidí.“ Charles Ferguson ve své kanceláři na ministerstvu obrany poslouchal hlášení Hannah Bernsteinové.

„Ano, v pořádku,“ řekl. „Při troše štěstí by nás mohl Callaghan dovést přímo ke Quinnovi. Dokázali byste odtamtud zmizet do čtyřiadvaceti hodin?“

„Je to možné, pane.“

„Uvidíme. Průběžně mě informujte a dávejte na sebe pozor, vrchní inspektorko.“

Zavěsil aparát. Chvíli zadumaně seděl a potom zatelefonoval do kanceláře Simona Cartera.

„Tady Ferguson,“ oznámil. „Předseda vlády trvá na tom, abyste byl informován. Takže poslouchejte, jak jsme daleko.“ Posezení u stolku pod slunečníkem v přístavní kavárničce, kam je zavedl Callaghan, bylo víc než příjemné. Nad hlavami jim zářilo barevné osvětlení a přeplněné stolky bzučely veselým hovorem.

„Tady se ale pěkně nasává,“ řekl Dillon, když se rozhlédl kolem.

„V Bejrútu žije hodně různorodá společnost, příteli,“ připomněl mu Valid Chasan.

Callaghan seděl u vzdálenějšího stolku vedle zábradlí a popíjel pivo. Vypadal nesoustředěně, pročesával očima dav a potom stočil pohled ven, na přístav.

„A tady se sešel s Quinnem a Bykovem?“ zeptal se Dillon.

„Ano. Dokonce seděl u stejného stolu.“

„Výborně,“ řekl Dillon, mávl na číšníka a objednal dva ležáky.

V tom okamžiku se Callaghan zvedl a zamířil ke dveřím pánské toalety. „Je odtamtud ještě jiný východ?“ zeptal se Dillon.

„Ne, určitě ne. Byl jsem uvnitř.“

„Dobře.“ Dillon se zklidnil. Když před ně číšník postavil dvě piva, zapálil si cigaretu.

Francis Callaghan stál u mušle. Když si upravil poklopec kalhot a otočil se, vyšel ze dveří kabinky mladý Arab v khaki košili i kalhotách, se samopalem sterling opatřeným tlumičem.

„Dobrý večer, pane Callaghane,“ řekl dobrou angličtinou. „S touhle hračkou vás můžu rozstřílet na kusy a venku nikdo nic nezaslechne, ale to přece nechcete, že ne?“ Vjel Callaghanovi do pravé kapsy a vytáhl z ní automatický kolt.

„Tak je to lepší. Teď vystupte na tuhle stoličku a protáhněte se oknem ven, kde už na vás čekají mí kolegové.“ Callaghan udělal přesně, co mu bylo řečeno. Léta bojů v Ulsteru ho naučily, že se v podobných situacích vyplatí zachovat si klidnou hlavu. Prolezl oknem a dva mladí Arabové ho stáhli dolů. Za nimi parkovala dodávka s otevřenými dveřmi. Jeden z mužů mu spoutal za zády ruce železnými pouty.

„Hele, jestli jde o peníze…“

Nedořekl. Jeden z mužů ho udeřil do tváře. „Drž hubu!“ vykřikl a přetáhl mu přes hlavu plátěný pytel.

Strčili ho dozadu do dodávky, bouchla dvířka a auto se rozjelo.

Po patnácti minutách marného čekání na Callaghana Valid Chasan vstal. „Zjistím, co se děje,“ řekl a prokličkoval mezi stolky k toaletě. Za okamžik byl zpět.

„Neříkejte mi, že zmizel,“ rozčilil se Dillon.

„Obávám se, že ano. Musel použít okno. Jiná cesta není.“

„Myslíte, že věděl, že ho sledujeme?“

„To by mě překvapilo. Byli jsme hodně opatrní a pokud vím, vaši podobu nezná.“

„To je pravda.“

„Myslím, že spíš byl opatrný a udělal to jen tak, pro jistotu. Třeba se chtěl ujistit, že ho nikdo nesleduje.“

„Tak co teď provedeme?“

Valid Chasan se zamračil a zvažoval situaci. „Jdu za Alim do taxíku, trochu to tady projedeme, možná ho objevíme. Vy zůstaňte tady pro případ, že by se ukázal Quinn.“

„Něco mi říká, že nepřijde,“ zapochyboval Dillon.

„Nojo, už je to tak, v téhle situaci toho moc na výběr nemáme, příteli. Uvidíme se za půl hodiny.“ Když odešel, Dillon dál seděl na svém místě a čekal. Mezi stolky si razila cestu mladá žena. Měla vlasy černé jako noc, dlouhé až po ramena, hezká ňadra i boky v těsných hedvábných šatech, tmavé oči a plná rudá ústa. Nevšímala si oplzlých poznámek mužů a došla až k Dillonovi.

„Vy jste turista?“ oslovila ho anglicky se silným cizím přízvukem.

„Dá se to tak říct, drahouši.“

Položila mu ruku na rameno. „Tak to potom potřebujete nějaké hodné děvče. Nebo naopak zlé? Anya vám udělá pomyšlení. Za padesát amerických dolarů. Bydlím tady blízko.“

„Ach měsíčku můj rozkošný, s tebou sem přišlo nebe,“ odpověděl Dillon arabsky. „Bohužel mě povinnost nutí, abych tady čekal na přítele.“ Vytáhl z peněženky dvacetidolarovku a podal bankovku ženě. „Tohle je za potěšení, že jsem vás viděl.“ Koketně se usmála, zastrčila peníze do výstřihu a odešla.

V Londýně zazvonil u domu Jurije Bělova Rupert Lang a okamžitě byl přijat.

„Něco důležitého?“ zeptal se Bělov, když ho vedl do obývacího pokoje.

„Ano, už jsem se pokoušel s tebou sejít, ale povídali, že jsi v Paříži. Události dostaly zajímavý spád. Ta věc v Belfastu dopadla nad očekávání dobře. Grace pravděpodobně zachránila Dillonovi život.“

„V rádiu říkali, že Třicátý leden se přihlásil k několika likvidacím,“ začal Bělov. „IRA v tom nejela. Protestantské frakce musí zuřit. Dillon do toho určitě šel na plnej plyn.“

„Celá ta akce byla léčka,“ řekl Lang. „On je oba dostal, ale v úkrytu byl střelec navíc. Kdyby Grace nezasáhla, vyřídil by Dillona ze zálohy. A tak jsme si mysleli, že všechno můžeme vzít na sebe.“

„A co se stalo teď?“

„Dillon ho zmáčkl a Daley před smrtí mluvil. Vypadá to, že Quinn je v Bejrútu, kde jedná o dodávce plutonia se dvěma chlapíky. Ten první je Selim Rassi, člen Boží strany, a druhý je kapitán KGB Bykov.“

„Bykov?“ zakroutil hlavou Bělov. „Toho neznám, ale lidi z té Boží strany jsou pěkně brutální.“ Zavrtěl znovu hlavou. „Plutonium. Všechny moje zdroje naznačují, že mezi parašutistickou soldateskou v Ulsteru panuje zoufalá nálada, ale plutonium? To je nukleární hrozba. Úplně nová dimenze.“

„Ano, ale podívej se na to z jejich hlediska. Sinn Fein, což je v podstatě totéž co IRA, má v Irské republice tři procenta hlasů a v Ulsteru deset procent. Díky bezohlednému terorismu nejsou schopní dosažené mírové dohody splnit, což by mohlo vyvolat protiakce protestantů. Armáda to na rozkaz vlády zabalí a to může být začátek občanské války.“

„Další Bosna, příteli,“ řekl Bělov. „Ale jestli využijí plutonium k výrobě atomové zbraně, bude to mít nedozírné následky pro celé lidstvo. Šílenej svět.“ Přistoupil k příborníku, nalil dvě whisky a jednu podal Langovi. „Doufejme, že náš přítel Dillon bude mít pořádnej kus štěstí.“ Tou dobou už Francis Callaghan stál před stolem v jakési hodně ponuré místnosti osvětlené jedinou holou žárovkou. Právě mu sejmuli pytel z hlavy a on oslněné mžoural očima. Poprvé také ucítil opravdový strach. Před ním za stolem seděl mladík, který ho unesl z toalety kavárny. Muž kouřil cigaretu a před ním ležel samopal uzi. Zkoumal Callaghanův pas.

„Zastupujete elektronickou firmu?“

„To souhlasí,“ vyhrkl Callaghan horlivě. „Jsem Francis Callaghan. Bydlím v hotelu Al Bustan. Když se podíváte do mé peněženky, je tam povolení z ministerstva zásobování.“

„Jste lhář.“ Mladý muž kývl hlavou a někdo, kdo stál za Callaghanem, ho udeřil do ledvin až upadl na koleno.

„Jste irský terorista z protestantské frakce a chcete tady s Danielem Quinnem získat plutonium od agenta KGB Bykova a Selima Rassiho z Boží strany.“

„To je omyl,“ ozval se Callaghan.

Mladík dal znovu znamení hlavou. Tentokrát ho do zad udeřila pažba pušky a on opět klesl k zemi. Dva muži, kteří stáli za ním, do něho začali brutálně kopat.

„Do obličeje ne,“ rozkázal mladý muž.

Po chvíli přestali, zvedli Callaghana na nohy a posadili na židli. Bolestně napůl zavzlykal: „Chytili jste někoho jinýho.“

„Vážně?“ Mladík za stolem si opřel záda a zapálil další cigaretu. „Já na to mám jiný názor, ale uvidíme.“ Kývl na své kumpány. „Čas jsou peníze. Dejte ho do studny. Myslím, že tam dole dlouho nevydrží.“ Popadli Callaghana za ruce, zvedli ho a vyvlekli chodbou přes dvůr do stodoly. Uprostřed ní čněla nízká kamenná obruba studny. Jeden z mužů vytáhl klíček a uvolnil Callaghanovi želízka. Druhý zvedl lano se smyčkou na konci a přetáhl mu ho přes hlavu až do podpaží.

„Teď hybaj támhle!“ vykřikl jeden.

Ir dostal další ránu, oba ho dovlekli na provaze ke studni a začali rychle spouštět dolů, kde se asi po devíti metrech ponořil do vody. Na okamžik ho zachvátila panika, když se snažil nohama nahmatat dno. To bylo jen metr pod hladinou a pokryté slizkým bahnem. Obklopil ho příšerný puch.

„Uvolni lano!“ zavolal hlas seshora.

Udělal, co mu přikázali, a nahoře zahlédl tváře obou mužů. Pozorovali, jak lano stoupá vzhůru. V lezavé zimě se zachvěl, světlo zhaslo a obklopila ho neproniknutelná tma.

Tou dobou se Dillon opíral v kavárně o zábradlí a pozoroval světla obchodů, která zářila do tmy přístavu. Stále čekal na Valida Chasana. Po Quinnovi nebylo podle jeho očekávání ani stopy. Sešel o několik schodů níž, kde kotvily motorové čluny. Když si zapálil cigaretu, zaslechl za sebou tlumené kroky. Prudce se otočil a zjistil, že to je prostitutka Anya.

„Tak tady jste,“ zašveholila arabsky.

„Už to tak vypadá,“ řekl. „A pořád ještě nemám čas.“

„To je ale velká škoda.“ Sáhla do kabelky a dloubla ho do hrudníku automatickým koltem s tlumičem na konci. „Nikdo nic nezaslechne, pane Dillone. Radši dělejte, co vám řeknu.“ Vytáhla mu z kapsy walthera. „Tak a teď půjdeme na druhý konec a vystoupíme po schodech. Všechno pěkně s citem. Pochopil jste mě?“

„Když to musí být, jsem ten nejcitlivější člověk pod sluncem, děvče drahý,“ odpověděl anglicky.

„Dobrá, tak půjdeme.“

Nad přístavní hrází parkovalo několik aut, kolem nichž prošli na druhou stranu, kde stála stejná dodávka, která předtím odvezla Callaghana. Ze stínu vyšli dva muži. Jeden z nich mu přetáhl pytel přes hlavu a druhý mu zacvakl na rukou pouta. Strčili ho dozadu a naskočili za ním. Anya usedla k volantu a dodávka vyjela.

Když mu sundali pytel z hlavy, ocitl se ve stejné místnosti jako před ním Callaghan. Za stolem seděl tentýž mladý muž. Za Dillonem stáli dva muži a dívka, která se opírala o zeď a kouřila.

„Odvádíte dobrou práci,“ řekl jí Dillon. „Jen mě mrzí, že jsme si spolu nerozdali, co jste mi nabízela.“ Muž za stolem zasáhl: „Mluvíte s mou sestrou, pane Dillone, tak pozor na jazyk.“

Kývl hlavou a jeden z mužů udeřil Dillona pažbou do zad, až zajatec klesl na kolena. Zvedli ho a posadili na židli.

Mladík začal: „Jste Sean Dillon, bývalý příslušník IRA. Teď pracujete pro generála Charlese Fergusona z Britské výzvědné služby. Bydlíte v hotelu Al Bustan s pohlednou dámou Amy Cooperovou, ve skutečnosti šéfinspektorkou Zvláštního oddělení Scotland Yardu.“ Zavrtěl hlavou. „Židovkou. My tady v Bejrútu nemáme Židy v oblibě. Způsobili nám mnoho potíží.“

„Dobře udělali,“ zareagoval Dillon.

Jeden z mužů ho praštil do hlavy a mladík pokračoval: „Já se jmenuji Omar a to je všechno, co potřebujete vědět. Jsem členem skupiny Temný vichr. Slyšel jste o nás?“

„Ano, slyšel.“

„Vím, proč jste tady v Bejrútu. Abyste našel irského protestantského teroristu jménem Daniel Quinn, který sem přijel udělat obchod se Selimem Rassim z Boží strany a jedním mizerou z KGB, Iljou Bykovem.“

„Máte bujnou fantazii.“

Jeden ze strážných znovu udeřil Dillona a Omar řekl: „Dnes večer budete následovat Callaghana, Quinnovu pravou ruku. Byl jste nám na obtíž, pane Dillone. Víte, my z Temného vichru se o aktivity Boží strany nezajímáme, ale v tomto případě bychom rádi měli to plutonium pro sebe.“

„A co vám v tom brání?“

„Stejně jako vy nevím, kde se Quinn a Selim potloukají. Ačkoli už máme Callaghana pěkně na dně studny, tady za dvorkem. Nebude se mu tam ani trochu líbit. A řekl bych, že ani vám ne.“

„Chápu,“ ozval se Dillon. „Taky se budu koupat?“

„Z té koupelny vyjdete špinavější, než do ní vstoupíte, pane Dillone. Je hodně nepříjemná. Pochybuji, že tam Callaghan vydrží celou noc. Ráno bude mluvit.“

„Zdá se, že jste si tím jistý.“

„Ach ano, jsem. Víte, napadla mě docela chytrá věc. Nic proti vám nemám, takže pošlu zprávu Validu Chasanovi a vrchní inspektorce. Nabídnu jim, že vás vyměním za výkupné.“

„No to je tedy od vás laskavé,“ řekl Dillon.

„Ale celá ta věc má háček. Půjdete tam dolů za Callaghanem a zpracujete ho. Je mi jedno, jak to provedete, ale chceme, aby nám řekl, kde najdeme Quinna.“

„To je všechno?“

Omar vstal, obešel stůl, vložil Dillonovi do úst cigaretu a zapálil mu ji. „Pořádně si ji vychutnejte, Dillone, na nějakou dobu je to vaše poslední. A pochopte jednu věc: jestli nedonutíte Callaghana mluvit, tak vás za žádné peníze nevyměním. Zastřelím vás.“ Dillon se usmál na Anyu. „Tady hochu vidíš, kam tě dovede zájem o pěkný ženský. Měl jsem radši poslechnout tetu Mary.“ Anya se hlasitě rozesmála a Omar se pousmál. „Líbíte se mi, Dillone, ale obchod je obchod.“ Kývl hlavou na oba muže. „Odveďte ho.“ Zavedli Dillona chodbou přes dvorek do stodoly. U studny se zastavili, jeden muž mu odemkl pouta a nasadil smyčku přes hlavu.

„Vystup na okraj,“ rozkázal.

Dillon vylezl na kamennou obrubu a oni ho spustili do tmy. Potom už ucítil studenou, lepkavou vodu i odporný pach. Když vyklouzl z provazu, vzhlédl nahoru a uviděl tváře strážců. Vytahovali lano.

Dillon se otočil k muži, který se opíral o zeď. „Nejsi ty Francis Callaghan?“

„A kdo jsi, ksakru, ty?“

Jeden z mužů nahoře zavolal anglicky: „Tak dobrou noc.“ Světlo zhaslo a všechno se ponořilo do tmy.

„Měl jsem se vydávat za Harryho Gaunta, pracovníka Spojených národů, a bydlet v hotelu AI Bustan.“

„A ve skutečnosti?“

„Jsem Sean Dillon. Říká ti to jméno něco?“

„Panebože, to snad není pravda. Ten velkej zabiják z IRA, co přeběhl k britský rozvědce?“

„Přesně ten. Sledoval jsem tě.“

„A proč bys to dělal?“

„Chci Quinna, Francisi. Víme o tom kšeftu s plutoniem všechno. I o Selimu Rassim a Bykovovi, tak se nenamáhej zapírat.“

„Trhni si nohou.“

„Neslyšels, co se stalo v Belfastu? Daley, Jack Mullin a další čtyři tví kámoši jsou všichni mrtví, Francisi. Šest jednou ranou, jako ten krejčí v pohádce. Jen s tím rozdílem, že on zabil mouchy na chlebu s džemem.“

„Jsi hnusnej lhář.“

„Promiň, starej brachu, ale tohle je pravda. Sám jsem jich poslal k čertu pět.“

Na chvíli bylo ticho, které přerušil Callaghan: „Jéžišikriste!“

„On nepomůže, ani já. Koukej, mě oni nepotřebujou. Chtějí mě prodat zpátky mým lidem. Ale s tebou je to jiný. Buď jim kápneš božskou, nebo už si nezašoustáš.“

„Už jsem se rozhodl,“ ozval se Callaghan zoufale.

„Žádnej spěch, máš na rozhodování celou dlouhou noc.“ Dillon se začal brodit podél stěny o kus dál. „Panebože, tady to smrdí.“ Ve vodě se něco pohnulo. „A taky krysy. Úplnej komfort domova.“

„Nenávidím krysy,“ zašeptal Callaghan.

„Myslím, synu, že do rána si na ně zvykneš.“

Dillon si našel výstupek, usedl na něj, založil ruce na prsou a cítil, jak mu voda dosahuje po pás.

Přibližně po hodině se nahoře nad nimi znovu objevilo světlo. Dillon se zaklonil a uviděl Valida Chasana, který se skláněl přes zídku studny.

„Jste tam, pane Dillone?“

„Ano,“ zavolal Dillon. „A Callaghan taky.“

„Je mi líto, příteli, ale sebrali mě, když jsem se vrátil do kavárny.“

„Přidáte se k nám?“ zeptal se Dillon.

„Ne. Jejich velitel Omar rozhodl, že vás vymění za výkupné sto tisíc anglických liber. Mě pustí, abych se mohl vrátit zpátky do hotelu a informovat vrchní inspektorku Bernsteinovou. Chtěl jsem se jen ujistit, že jste živý a v pořádku.“

„Živý jsem, ale spíš ve studni než v pořádku,“ ozval se Dillon. „Vůbec bych se nedivil, kdybych chytil oboustrannej zápal plic. Je tu dole pěkně frišno.“

„Snažte se vydržet. Vrátím se, buďte bez obav. Toho Omara znám. Ať je jaký je, ale na jeho slovo je spolehnutí.“

„A Callaghan?“

„To už jde mimo mě. Omar to dal jasně najevo. Buď se ráno od něj dozví, kde je Quinn, nebo zůstane dole už navždy. Zatím sbohem.“ Světlo zhaslo a Callaghan procedil mezi zuby: „Parchanti. Ty to máš dobrý, Dillone.“

„Vždycky existuje nějaké východisko, Francisi. Můžeš jim říct, co chtějí vědět.“

„Zabijou mě tak jako tak.“

„Možná, že ne. Quinn je teď jejich problém, ne můj. Ale ty můžeš být užitečný mýmu šéfovi. Určitě víš, kdo je generál Charles Ferguson.“

„Myslíš… Že bych mu dělal informátora?“

„Jasně. Určitě bys mu mohl říct spoustu věcí o všech vašich kámoších z různých frakcí. Koukej, jestli dojde k příměří s IRA, bude mít britská vláda starosti s protestantskými loajalisty.“

„To si piš, že bude mít starosti. Jestli nás prodají, tak jim dáme kouř, že na to nezapomenou.“

„Ze dna studny v Bejrútu těžko. Řekni mi, kde je Quinn a já zjistím, jestli se s Omarem nedá udělat obchod. Pro ně nemáš do budoucna žádnou cenu, ale pro nás… To je už něco jinýho.“

„To radši chcípnu.“

„Jak je libo, synku. Ale budeš umírat dlouho.“

Ve vodě něco zašplouchalo a Callaghan zašeptal: „Kristepane, krysy se vracejí.“ Hannah Bernsteinová už měla nějakou dobu strach. Všechno to trvalo příliš dlouho. Seděla ve svém hotelovém pokoji a dívala se oknem dolů, kde zářila světla města.

„Zatracenej Dillone, kde jsi?“ nadávala tiše.

Narodila se v bohaté a vlivné židovské rodině. Její otec byl slavný chirurg, dědeček rabín, vychodila nejlepší školy a potom Cambridge. Její rozhodnutí dát se k policii ohromilo příbuzné a přátele. Stoupala až do funkce vrchní inspektorky Zvláštního oddělení Scotland Yardu jako meteor. Během služby poznala násilí, musela zastřelit dva lidi, ale jinak vyznávala přísné etické zásady. Těžko se vyrovnávala s Dillonovou minulostí, kdy působil jako legendární zabiják v IRA. Vykonal hodně na straně práva, ale ona ho stále nedokázala vnímat jako člověka s čistým štítem. Ale přesto ho měla až příliš ráda.

Prázdný hotelový pokoj ji začal deprimovat. Seběhla po schodišti do baru, odmítla číšníka a vyšla na terasu. Opřela se o balustrádu a shlížela dolů přes zahrady na jasně osvětlené parkoviště. V tom okamžiku přijelo taxi a z něho vystoupil Valid Chasan.

Začal stoupat po schodišti na terasu a ona zavolala: „Tady jsem, nahoře.“

Zastavil se, pohlédl nahoru a spěchal k ní. „Obávám se, že jsme se dostali do potíží,“ začal udýchaně. „Vážných potíží.“ Sevřel se jí žaludek. „Mluvte.“

Když skončil, řekla: „Dá se tomu Omarovi věřit?“

„Ano, ale posuďte to sama.“

Valid se obrátil a zamával na stojící taxík. Zadní dveře se otevřely a vystoupil Omar. Uprostřed schodiště se zastavil, zapálil si cigaretu a poté se k nim s úsměvem přidal.

„Vrchní inspektorko, nesmírně mě těší.“

Nasadila formální neosobní tón policejního důstojníka. „Můžeme se spolehnout na vaši důvěryhodnost?“

„Určitě. My z Temného vichru vždycky držíme slovo.“

„To uvidíme.“ Pohlédla na Valida Chasana. „Promluvím s generálem. Kdo bude fungovat jako styčná osoba? Vy?“

„Jistě.“

Obrátila se na Omara. „Zůstaneme ve spojení.“

„Bylo mi potěšením se s vámi setkat, vrchní inspektorko,“ řekl na rozloučenou Omar a sešel dolů po schodech.

Bejrút byl v té roční době o tři hodiny před Londýnem. Hodiny v bytě Charlese Fergusona na Cavendish Square ukazovaly těsně před osmou. Generál se právě chystal k odchodu na večeři do Garrick Clubu, když zazvonil telefon.

„Bernsteinová,“ ozvalo se. „Bohužel mám špatné zprávy.“

Ferguson ji vyslechl a povzdechl si. „Zatracená špinavost!“

„Může se něco podniknout, pane?“

„Ale ano, v rezervním fondu je slušná hotovost. Počítal jsem s tím, že možná odtamtud budete muset zmizet beze svědků. Nechal jsem na jeden z našich learů nastříkat znak Spojených národů. Tak může přistát na mezinárodním letišti v Bejrútu. Poletíme přes Kypr.“

„I vy, pane?“

„Ano, radši přiletím osobně. Uvidíme se zítra, vrchní inspektorko.“

„Díky bohu!“

„Udělejte jen jednu věc. Trvejte na tom, že chcete vidět Dillona, abyste měla jistotu, že ještě je živ a zdráv. Také povězte tomu Omarovi, že chci i Callaghana. Tenhle případ už je v háji, ale on by nám mohl být ještě hodně užitečný. O protestantském hnutí potřebujeme vědět co nejvíce.“

„Dobře, pane.“

„Buďte bez obav, vrchní inspektorko, už brzy jsem u vás.“

Když zavedli Valida Chasana a Hannah do místnosti, Omar za stolem vstal. „Rád vás zase vidím, šéfinspektorko, a dokonce tak brzy.“

„Zkraťme to,“ prohlásila odměřeně a chladně jako by jednala s někým na policejním ředitelství ve West Endu. „Zítra dorazí generál Ferguson a vaše podmínky budou splněny.“

„Skvělé.“

„Ještě jedna věc. Vydáte nám i Callaghana.“

„Není problém.“ Pokrčil rameny. „Závisí to na jeho ochotě dát nám informace, které potřebujeme.“

„Dobrá, teď si promluvím s Dillonem a vyjasníme si to.“

Nahoře se objevilo světlo, Dillon zamžoural a pohlédl nad sebe, kde spatřil ženský obličej. „Jste v pořádku, Dillone?“

„Už jsem zažil příjemnější prostředí, děvče milý. Ale co vy? Zasloužíte si mnohem lepší společnost, než ti neurvalci nahoře.“

„Zítra vás dostaneme ven. Letí sem generál.“

„No není to od něho velkolepé?“

„Jste tam, Callaghane?“ zavolala.

„A kde jinde bych měl sakra bejt?“

„Udělali jsme úmluvu. Povězte jim, kde najdou Quinna a oni vás nechají odejít s námi.“

„A dál?“

„Poletíte zpátky do Londýna a budete zpívat z plných plic.“

„Nasrat.“

„Tak vás tam dole nechají shnít. Jak chcete.“ Vyklonila se dál od okraje. „Tak se zatím mějte, Dillone. Uvidíme se brzy.“ Světla zhasla a Callaghan zamručel: „Čubka jedna všivá, smradlavá.“

„Může bejt,“ smál se Dillon, „ale já ji stejně baštím.“

Ve studni byla neuvěřitelná zima. Po několika hodinách Dillon zjistil, že puchu nějak přivykl, ale chlad byl nesnesitelný. Seděl na výstupku a podřimoval, až ho vyrušil hlas Callaghana.

„Jedeš, bestie!“

Voda žbluňkla a Dillon ucítil, jak mu po paži přeběhla krysa. „Jsi v pořádku, Francisi?“

„Ne, v hajzlu jsem a pěkně až po krk.“

Dillon se podíval na své vodotěsné rolexky s fosforeskujícím číselníkem. „Půl osmý. Začíná nový den. V Al Bustanu budou servírovat tradiční anglickou snídani. Smažená vejce, slaninu, salám, tousty s marmeládou a pěkně horkou konvici čaje nebo kafe.“

„Drž zobák,“ sykl Callaghan.

„Snít můžu, proč by ne? Přesně tohle všecko si dám, až přijde generál a dostane mě z tyhle díry. A pěkně dlouhou horkou sprchu, abych se zbavil toho smradu. Vezmu si čisté hadry a vyrazím na snídani. Ať si bude třeba poledne, já si dám snídani.“

„Trhni si nohou, Dillone! Vím, že to na mě zkoušíš.“

„Nic na tebe nezkouším, Francisi. Náš zátah na Quinna je v háji. Teď to mají v ruce lidi z Temnýho vichru. My jsme mimo. Můžeš nám bejt prospěšnej v Londýně. Ale jestli se chceš radši stát revolučním hrdinou – když se tak vidíš – prosím, je to tvůj problém.“

„Budeš už držet hubu? Kušuj!“

Mezinárodní letiště v Bejrútu odbavovalo jen vnitrostátní linky MEA. Ale když se v devět hodin ráno ohlásil věži po nočním letu přes Kypr tryskový lear s výsostnými znaky Spojených národů, směl přistát bez námitek. Dokonalé falešné doklady, opatřené ministerstvem obrany v Londýně, nevzbudily sebemenší pochybnosti. Hannah Bernsteinová a Valid Chasan přivítali generála, když vešel do letištní haly. Měl na sobě plátěný oblek, panama klobouk a v ruce nesl vycházkovou hůl. Podal příruční kabelu Chasanovi a políbil Hannah na tvář.

„Vypadáte znepokojeně, má drahá.“

„Mám k tomu důvod.“

„Ale vůbec ne.“ Pokývl hlavou Validu Chasanovi. „Už dlouho jsme se neviděli.“ Vyšli ven ke žlutému taxíku, ve kterém seděl za volantem Validův muž Ali. Valid si sedl dopředu a Ferguson s Hannah dozadu.

„Pojedeme rovnou tam?“ zeptal se Valid.

„Proboha ne,“ ohradil se Ferguson. „Musím si dát sprchu a něco k snídani. Tomu chlápkovi Omarovi trocha čekání jen prospěje.“

„A co Dillon, pane?“ naléhala Hannah.

„Odkdy se tak zajímáte o jeho blaho, vrchní inspektorko? Ten to přežije.“ Otevřel kufřík, vyňal z něho dva barevné faxy a podal je Validu Chasanovi. „Jsou to oni?“ Valid přitakal. „Tohle je Selim Rassi a druhý je ten Rus, Bykov.“

„Dobrá.“ Ferguson si je vzal zpátky a vložil do kufříku.

Hannah Bernsteinová promluvila: „Ale co to má znamenat, pane? Já tomu nerozumím.“

„Pochopíte, má milá,“ řekl jí Ferguson. „Už brzo.“

Dole byla ještě stále tma, i když Dillonovy hodinky ukazovaly jedenáct hodin dopoledne. Už delší chvíli nezaslechl od svého spoluvězně žádný zvuk.

„Žiješ ještě, Francisi?“

Ozvalo se žbluňknutí a Callaghan zoufale zašeptal: „Ještě jo. Už to ale dlouho nevydržím, Dillone.“ V tom okamžiku se nahoře rozsvítilo světlo a Omar se naklonil přes okraj studny. „Jsou tady vaši přátelé, pane Dillone. Náš obchod proběhl uspokojivě, takže vás teď vytáhneme. Spouštíme lano.“

„Co bude s Callaghanem?“

„Promluvil?“

„Ne.“

„Tak tam zůstane. Tady máte provaz.“

Když kleslo lano na hladinu, udělal Callaghan ve vodě pár kroků a pověsil se na Dillona. „Nenechávej mě tu. Mám toho dost, Dillone. Dýl už nevydržím, sám ne.“

„Vzchop se, synu.“ Dillon ho podepřel jednou paží a sáhl po laně. „Stačí, když mi povíš o Quinnovi.“

„Je na nákladní lodi Alexandrine, s alžírskou registrací. Na její palubě dnes večer v sedm hodin dojde ke schůzce se Selimem Rassim a Bykovem. Rus má přinést plutonium.“

„Je to pravda? Jestli lžeš, tak ti chlapi nahoře z tebe stáhnou kůži.“

„Přísahám,“ řekl Callaghan a znělo to zoufale. „Dostaň mě odtud, Dillone. Vem mě s sebou do Londýna. Už nemůžu dál.“

„Citlivej hoch.“ Dillon navlékl Callaghanovi smyčku do podpaží a zavolal: „Táhněte.“ Počkal, až jeho spoluvězně přetáhnou přes okraj studny a znovu spustí lano dolů. Zahákl se do něho a vykřikl: „Můžete.“ Stoupal rychle vzhůru, pomáhal tím, že se nohama opíral o stěny, až ho uchopili a pomohli mu přes obrubu studny. Byli tam všichni, Omar, jeho dva muži, Anya, Valid Chasan, Hannah, Ferguson i Callaghan zabalený v dece.

„Proboha, Dillone, vy páchnete jako stoka,“ prohlásil Ferguson.

„Proč jako? Já v tý stoce stál,“ zabručel Dillon.

Hannah mu podala se starostlivým výrazem deku. „Vypadáte hrozně.“

„Tak náš přítel se rozhodl promluvit, je to tak?“ ozval se Ferguson.

„Nákladní loď Alexandrine asi míli od přístavu. Alžírská vlajka. Quinn tam čeká. Schůzka s Rassim a Bykovem, na které si předají plutonium, je v sedm hodin.“ Ferguson se jízlivě usmál. „Výborně. Trpělivost přináší růže.“ Obrátil se k Validu Chasanovi. „Souhlasíte, majore?“

„Naprosto.“ Chasanova angličtina najednou ztratila cizí přízvuk.

„Major?“ opakovala s nechápavým výrazem Hannah Bernsteinová.

„Ano, dovolte, abych vám představil majora Gideona Cohena z Mossadu.“

„Z izraelské tajné služby?“ pokračovala ohromeně. „To jste mi neřekl.“

„Ale co je podstatnější, neřekl to ani mně,“ protestoval Dillon.

„Ano, nechtěl jsem vám kazit váš výstup, drahý hochu. Chci říct, že všichni víme, jaký jste byl na Královské akademii vynikající herec.“

„A ještě pořád jsem, vy starej lišáku.“

„Ano, napadlo mě, že reálné prostředí vašemu talentu ještě dodá na věrohodnosti. Věděl jsem, že to zvládnete. Vždycky to zvládnete, Dillone.“

„A co já, generále?“ ozvala se Hannah. „Vyplývá z toho, že mně jste nevěřil?“

„Ale naopak. Usoudil jsem jen, že váš herecký výkon bude lepší, když si budete myslet, že to všechno je reálné.“ Všichni se dali do smíchu a Omar vložil Dillonovi do úst zapálenou cigaretu. „Kapitán Moshe Levy,“ představil se.

„Taky Mossad?“ zeptal se Dillon.

„Už je to tak.“

„Dokonce i Anya?“

Oslovená mladá žena se rozesmála. „Poručík Anya Samirová.“

„Vy jste ale všichni blázni,“ řekl Dillon. „Psí kusy tady, v Bejrútu? Vždyť by vás mohli pověsit na náměstí.“

„My už si poradíme,“ usmál se Gideon Cohen.

„Poví mně už konečně někdo, o co tady jde?“ přerušil je Francis Callaghan a podíval se na Dillona. „Takže celá ta věc byla hnusná bouda, je to tak?“

„Už to tak vypadá, Francisi.“

„Vy bando všivá hnusná komediantská,“ rozlítil se Callaghan, až mu spadla deka a objevily se jeho mokré, špinavé šaty. Měl téměř slzy na krajíčku.

„Nebuďte hloupý, mladíku. Volil jste vážně dobře. Je to ve vašem zájmu. Odletíte zpátky do Londýna a tady vrchní inspektorce odpovíte na každou otázku, kterou vám položí.“

„A co když jí řeknu, aby si trhla nohou?“

„No, v tom případě půjdete před soud jako pachatel početných pumových atentátů a vražd. Máme k dispozici spoustu nevyřešených případů, které na vás můžeme hodit. Řekl bych, že celkem vyfasujete tak čtyři doživotí.“ Callaghan se zhroutil s otevřenou pusou na židli a zíral na generála. Byl to Dillon, kdo promluvil překvapivě vlídně. „Těch pětadvacet let vyvražďování končí, Francisi. Vem rozum do hrsti a udělej něco, aby to už nepokračovalo. Poslechni generála, přece nechceš strávit zbytek života v cele.“ Callaghan omámeně přikývl. „Ale měl jsem se s Danielem minulou noc sejít. Jak víte, že nebude na moje zmizení reagovat? Třeba už změnil místo a čas té schůzky?“

„To nech na nás, hochu.“ Ferguson kývl na Moshe Levyho. Ten s pomocí dvou mužů zvedl Callaghana ze židle a Anya vyšla za nimi.

„Co teď?“ ptal se Dillon.

„Myslím, že by bylo užitečné, kdyby major Cohen zorganizoval menší průzkum. Musíme si přece ověřit, zda Alexandrine ještě kotví na svém místě. Až zjistíme její polohu, rozhodneme, co podnikneme večer.“

„Objedu to sám motorovým člunem,“ navrhl Cohen a nakrčil nos. „Vy vážně páchnete, Dillone.“

„Uvědomujete si, že tam dole byly i krysy?“ dopálil se Dillon. „Jedno kousnutí a můžete dostat Weilovu nemoc. Čtyřicet procent postižených lidí na ni umírá.“

„Ale vy určitě ne, Dillone,“ zasáhla Hannah Bernsteinová. „Vy máte v krvi tolik Bushmillsovy irské whisky, že by umřela spíš ta krysa. A teď už propánakrále jeďte zpátky do hotelu a vykoupejte se.“ Dillon stál dobrých třicet minut pod horkou sprchou, potřel si tělo sprchovým gelem a několikrát si umyl šamponem vlasy. Konečně zavřel kohoutek přívodu vody a odťapal k lednici. Byla v ní malá láhev šampaňského, kterou otevřel, vzal sklenku a vrátil se do koupelny, kde ulehl do připravené lázně. Hověl si v horké vodě a pochutnával si na ledových bublinkách.

Za nějakou chvíli zazvonil telefon, upevněný v koupelně na zdi, a on ho zvedl. „Dillon.“

„To jsem já,“ ohlásila se Hannah. „Už jste se zcivilizoval?“

„No dovolte, jak můžete něco takového vypustit z úst?“

„Konec legrace. Major Cohen se vrátil a generál chce, abychom se všichni sešli na terase.“

„Za deset minut jsem tam,“ řekl Dillon. „Uvidíme se dole.“

Zavěsil telefon, dopil šampaňské, vystoupil z vany a sáhl po osušce.

Terasa v odpoledním slunci jasně zářila a její markýzy se chvěly pod nárazy brízy. Když Dillon dorazil, seděli už Ferguson, Hannah a Cohen u stolku pod slunečníkem vedle balustrády.

„Musím uznat, že už nepáchnete,“ poznamenal Ferguson.

„K tomu se nehodlám vyjadřovat,“ odbyl ho Dillon a pohlédl na Cohena. „Takže všechno v pořádku, majore? Jaká je situace?“

„Alexandrine je tam a kolem kotví pár lodí. Projel jsem se na člunu kolem dokola a nikdo si mě nevšímal.“

„A co jste zjistil?“

„Zapeklitou věc. Celá loď je kolem dokola vybavená bezpečnostními světly. Řekl bych, že bude strašně obtížné přiblížit se k ní potmě. A v sedm hodin už tma roznodně bude.“

„A co nechat Alexandrine plavat? Můžeme se soustředit na Bykova a Rassiho. Odchytíme je dřív, než se dostanou na palubu lodi.“

„To není možné,“ namítal Cohen. Vytáhl z kapsy mapu a rozložil ji. „Tohle je Bejrút. Tady kotví Alexandrine a tady,“ – poklepal prstem – „jsou tři přístavní zátoky pro jachty a dva hustě obsazené areály, kde kotví menší čluny. I kdyby Quinn po Callaghanově zmizení jakkoli změnil plán, v žádném případě nepojede rychločlunem od mola, kde jsem je spolu viděl.“ Následovalo ticho. „Tak co potom uděláme?“ ozvala se Hannah. „Jestli je loď chráněná bezpečnostními světly, nedokážeme se k ní přiblížit.“

„Ale ano, dokážeme,“ prohlásil Ferguson. „Mohli bychom se k ní dostat pod vodou.“ Dillon si povzdychl. „Chcete říct, že já bych mohl.“

„On je opravdu příliš skromný, majore,“ pokračoval Ferguson. „Potopil v tomhle přístavu už nemálo lodí, co patřily Organizaci za osvobození Palestiny. Bojoval pro dobro Izraele, majore.“

„Ano, vím o tom víc, než byste čekal,“ řekl Cohen. „Přímo jsem ten případ pečlivě studoval,“ usmál se na Ira. „Upřímně, Dillone, žádný z mých lidí není odborníkem v potápění. Musel byste se spolehnout jen na sebe.“

„Jéžiš!“ zasténal Dillon. „Radši obraťte list.“

„Mohu vám obstarat všechno, co se týče potápěčské výstroje a vybavení. Všechno.“

„Jak laskavé,“ podotkl ironicky Dillon. „Můžete mi sehnat trochu semtexu a pár tužkových časových spínačů?“

„Ano, to by nebyl žádný problém.“

„Co tohle sakra znamená, Dillone?“ vyjel Ferguson. „Semtex? Nemusíme přece tu zatracenou loď hned vyhazovat do povětří!“

„Možná ano,“ řekl klidně Dillon. „Možná ano.“ Obrátil se ke Cohenovi. „Teď si spolu probereme, jak to provedeme.“ V šest patnáct byla už téměř tma. Na malém soukromém kotvišti vedle přeplněného přístavu pro jachty přihlíželi Ferguson, Dillon a Hannah Bernsteinová, jak Cohen a Moshe Levy kontrolují potápěčskou výstroj. Stály tam dvě kyslíkové bomby, vztlaková vesta, párek nylonových ploutví, podvodní svítilna a nepromokavý pytel.

Dillon už měl na sobě černou nylonovou potápěčskou kombinézu s kápí. Otevřel pytel a vyndal z něho Browning Hi-Power. Vzal tlumič carlswell, našrouboval na hlaveň a sáhl po zásobníku.

„A už zase do války,“ řekla Hannah.

„Správně.“ Vzal z pytle kostku semtexu a dva časové spínače. „Tři minuty?“ zeptal se Cohena.

„Ano,“ odpověděl major. „Udělal jsem všechno podle vašeho přání. Ale – ruku na srdce – stejně si myslím, že jste blázen.“

„Zřejmě ano.“

„Jste si jistý, že je poznáte?“ ozvala se Hannah starostlivě.

„Jéžiš, děvče! Vždyť jsem viděl ty barevný fotky, co přivezl generál, nebo snad ne?“ Ferguson, který všechno sledoval mlčky, řekl: „Nechte ho, vrchní inspektorko, on si s tím už poradí.“

„A zachrání svobodnej svět?“ zasmál se Dillon. „Stejně je zajímavý, že to vždycky musejí udělat takový blbci, jako jsem já, viďte generále?“ Obrátil se ke Cohenovi, který právě s Levym nakládal poslední věci do mohutného nafukovacího člunu upoutaného ke kotvišti.

„Tak jdeme do toho, majore,“ řekl Dillon a sestoupil dolů.

Levy uvolnil lano a v tu chvíli skočila do člunu Hannah.

„Vrchní inspektorko, co to děláte?“ zvolal Ferguson.

„Chci být u toho, pane, alespoň pro jednou. Už mně nebaví jen přihlížet.“

Dillon se hlasitě rozesmál a kývl na Cohena, který nastartoval dva přídavné motory, a člun rychle vklouzl do tmy.

Když se přiblížili na dohled k Alexandrine, všechna bezpečnostní světla byla zapnutá. Cohen vypnul motory asi ve vzdálenosti sedmdesáti metrů od místa, kam dopadalo světlo. Člun znehybněl a kolébal se na mírných vlnkách. Izraelec vytáhl noční dalekohled a zadíval se směrem k hlavnímu přístavu.

„Něco se blíží. Motorový člun.“

Vynořil se ze stínu, vjel do světla, které obklopovalo Alexandrine, a přistál u lodního žebříku. Dva muži začali vystupovat nahoru.

„To jsou oni, Bykov a Rassi.“ Podal dalekohled Dillonovi. „Podívejte se sám.“ Dillon měl jen pár vteřin na to, aby je zahlédl, než vystoupili na palubu. Přikývl. „Zdá se, že to jsou opravdu oni. Jdeme na věc.“ Předal dalekohled Cohenovi, navlékl si kyslíkovou bombu, těžký opasek a suchými zipy přes prsa si upevnil automatiku s manometrem. Za opasek zahákl příruční ledvinku a zbraň zasunul dovnitř pod kombinézu.

„Já potápění nesnáším,“ zašeptala Hannah. „Je to proti přírodě.“

„Není, jen se nesmím dostat příliš hluboko,“ odporoval jí Dillon. „Vzduch obsahuje kyslík a dusík. Čím větší hloubka, tím větší absorbce dusíku. A právě proto začínají potíže. Ale já hluboko nepůjdu. Podplavu Alexandrine v pěti-šesti metrech. Není čeho se bát.“ Natáhl si masku. „Ještě mě miluješ?“

„Jděte k čertu, Dillone,“ vyhrkla.

„To už dělám celou věčnost, děvče,“ řekl a udělal kotoul nazad do vody.

Přiblížit se k lodi netrvalo Dillonovi dlouho. Vynořil se u plošiny na boku plavidla, odkud vedly vzhůru železné schody. Zbavil se kyslíkové bomby, ploutví i kombinézy a připevnil je k zábradlí vedle plošiny. Potom vyjmul browning a odjistil ho. V tom okamžiku se na vrcholu schodiště objevil arabský lodník se samopalem AK-47 v ruce a začal sestupovat dolů. Uviděl vetřelce, sáhl po zbrani, ale Dillon bleskurychle vystřelil. Zbraň s tlumičem vydala ošklivý zvuk a zasáhla Araba do prsou takovou silou, že přelétl přes zábradlí do vody.

Dillon začal vystupovat po schodech a vzápětí se ozvalo arabské volání: „Achmede, kde jsi?“ Dillon se zastavil. Objevil se další Arab ozbrojený také AK-47. Stál tam naprosto bezstarostně, Dillon opatrně zamířil a střelil ho do hlavy. Muž upustil zbraň a překotil se přes zábradlí do moře.

Asi devadesát metrů od lodi, schovaná ve tmě, pozorovala Hannah Bernsteinová všechno nočním dalekohledem. „Panebože, narazil na dva strážné,“ zašeptala zděšeně.

„A co udělal?“ zeptal se Cohen.

„Oba zastřelil.“

„To je dobře, co taky s nimi?“ řekl Cohen a jemně jí vzal dalekohled z ruky.

Dillon se plížil ve stínu po palubě. Zaslechl smích a nahlédl kruhovým otvorem do kajuty, kde šest námořníků popíjelo, kouřilo a hrálo karty. „Tohle by milostivého Alláha příliš nepotěšilo,“ zašeptal a spěchal dál.

Dostal se až k nějakému salonku, nahlédl čtvercovým oknem a spatřil Selima Rassiho a Daniela Quinna, kteří seděli u malého stolku, na němž stál malý kufřík. Po Rusovi nebylo ani stopy.

Dillon otevřel dveře do salonku a vešel dovnitř. Quinn byl k němu zády, ale Arab ho hned uviděl a sáhl rukou do saka. Dillon ho střelil dvakrát do srdce a ten se bezvládně sesul v křesle.

Quinn se prudce otočil, jeho křeslo se překotilo a Dillon řekl: „Klid, Danny, jen klid.“

„Kdo sakra jste?“

„To už je pěkně dlouho, co jsme se naposledy potkali – tenkrát v Derry. Sean Dillon, Danny, tvoje nejhorší noční můra.“

„Dillon.“ Quinnova tvář popelavě zbledla. „Ty hnusnej parchante. Teď děláš pro Anglány.“

„Ale já myslel, že ty taky, Danny? Vzpamatuj se. Otevři ten kufřík.“

„Jdi k čertu.“

Dillon zvedl ruku, vypálil a ustřelil mu kus pravého ucha. Quinn se chytil stolu a jednou rukou si držel poraněné ucho.

„Otevři to!“ opakoval Dillon.

Quinn otevřel zámky kufříku a odklopil víko. Uvnitř byly dva předměty ve tvaru termosky. Dillon vzal jednu, uložil do vodotěsného pytle a potom to opatrně zopakoval s druhou.

„Co jsem to dostal?“

„Plutonium 239. Tři sta gramů.“

„To by mohlo vyhodit do vzduchu půl Dublinu,“ řekl Dillon.

„Proboha, Dillone, když už nejsi v IRA, mohli bychom těm zasraným feniánům dát pořádnou lekci.“

„Je po všem, Danny,“ pokračoval Dillon. „Bude mír, ať se ti to líbí, nebo ne. Dostali jsme Callaghana. Bude zpívat jako ptáček. V Belfastu jsem zabil Daleye a pět tvých ozbrojenců. Skončil jsi, parde.“ Když se najednou za ním otevřely dveře, otočil se, klesl na koleno a uviděl v nich Bykova. Dillonovy dvě střely odmrštily Rusa ze dveří zpět na palubu. Ale Quinn se za jeho zády schoval za stolem, vytáhl pistoli, zaječel ze všech sil a vystřelil.

Dillon vyběhl přikrčený ven a zahlédl, jak ze vzdálené kajuty vybíhají námořníci. Někteří byli ozbrojení a když ho zahlédli, začali střílet.

Vyrazil na druhou stranu lodi a zastavil se až u strojovny. Tam vyndal kus semtexu, aktivoval obě tříminutové roznětky, zvedl poklop strojovny a hodil všechno dolů. Potom vyšplhal po žebříku na vrchní palubu.

Cohen se díval nočním dalekohledem. Když se ozvaly výstřely, zašeptala Hannah: „Co se děje?“

„Má potíže,“ ohlásil Cohen, nabil samopal uzi a podal jí ho. „Doufám, že umíte stisknout kohoutek, protože mu jdeme na pomoc.“ Když se za ním na konci žebříku objevil první námořník, Dillon se obrátil a dvěma výstřely ho srazil dolů. Potom se po hlavě vrhl přes zadní zábradlí do vody. Když se vynořil, jejich člun s Cohenem u kormidlové páky se hnal dopředu k němu a Hannah Bernsteinová kropila palubu dávkami ze samopalu.

„Chytej!“ vykřikl Cohen a hodil mu lano.

Člun pronásledovaný výstřely rychle zmizel ve tmě a nakonec zpomalil. Cohen se vyklonil nad vodu. „Máte to?“

„Ale jo, je to tady ve vodotěsným pytli.“

Cohen mu pomohl do člunu a v tu chvíli se na Alexandrine ozval ohlušující výbuch, jehož ozvěna se nesla až na pevninu. K tmavému nebi vyšlehly mohutné plameny.

„Panebože!“ ozvala se Hannah.

„Museli mít nějakej malér ve strojovně,“ zavrtěl Dillon starostlivě hlavou. „A Synové Ulsteru budou potřebovat novýho vůdce. To jen dokazuje, že v tomhle zkaženým světě se nemůžeš spolehnout na nic a na nikoho.“ Přesně za dvě hodiny odstartoval z ranveje Bejrútského mezinárodního letiště tryskový lear a začal stoupat do výšky třiceti tisíc stop. Callaghan, který měl na sobě elegantní kalhoty a rolák, seděl sám a vypadal jako hromádka neštěstí. Ferguson, Hannah Bernsteinová a Dillon spolu seděli ve skupince.

„Vedla jste si dobře, šéfinspektorko,“ pochválil Hannah generál.

„Víc než dobře,“ přidal se Dillon. „Když se Cohen se člunem přiblížil, kryla nás palbou z uzi, abych se odtamtud dostal. Je načase ji povýšit, generále.“

„To není v mojí kompetenci. To je záležitost Scotland Yardu.“

„A vy nemáte pražádný vliv,“ dobíral si ho Dillon.

„A co Dillon, pane?“ nadhodila Hannah. „Jestli si někdo vedl dobře, tak to byl on.“

„Ano, jistě, důvěřoval jsem mu jako obvykle a proto jsem s sebou vzal tohle.“ Ferguson otevřel malou ledničku, vestavěnou v jedné ze skřínek, a vyndal láhev šampaňského značky Krug. „Otevři ji, milý hochu.“

„Vy starej lišáku,“ usmál se Dillon a odzátkoval víno, zatímco Hannah se postarala o sklenky. „Napiješ se s námi, Francisi?“ zeptal se Dillon Callaghana.

„Trhněte si všichni nohou,“ zasyčel Callaghan.

LONDÝN

1994

Následující ráno předseda vlády, který řídil pravidelnou poradu, zářil radostí. „Tak Dillon to zase dokázal.“ Otočil se ke Carterovi. „Vím, že ho nemáte v lásce, ale výsledky má, to nemůžete popřít.“

„Ano, ten malej grázl to zvládl dobře.“

„Ale no tak, Simone,“ napomenul ho Rupert Lang. „Počítají se přece výsledky. Hnutí protestantských teroristů dostalo smrtelný zásah. Fergusonova skupina nejenže odvrátila atomovou hrozbu, která by dala irskému problému naprosto novou dimenzi, ale také nás zbavila jednoho z nejnebezpečnějších teroristů.“

„A to je na tom to nejdůležitější,“ prohlásil předseda vlády. „Prezident Clinton poskytuje naší snaze, dosáhnout konečného a trvalého míru v Irsku, veškerou podporu. Senátor Edward Kennedy využil v náš prospěch svého vlivu v Kongresu, stejně jako několik dalších Iroameričanů. Třeba senátor Patrick Keogh a bývalý kongresman Bruce Morrison. Ti všichni celé měsíce pracovali v kuloárech na tom, aby přesvědčili vedení IRA, že má smysl usednout k mírovým jednáním…“

„Tomu uvěřím, až se to stane,“ zamručel Carter. „Jak můžeme jednat s lidmi, co pětadvacet let páchají bombové atentáty?“

„Jednali jsme i s Kenyatou v Keni. Po povstání Mau Mau jsme jim dali nezávislost,“ namítal Ferguson. „A stejně tak na Kypru s arcibiskupem Makariusem.“

„Myslím, že Ferguson má pravdu,“ zasáhl Rupert Lang. „Nesmíme ztrácet naději.“

„Zcela správně,“ souhlasil premiér. „Podívejte se, pánové, já jsem ten poslední, kdo by na IRA pohlížel shovívavě. Nezapomínám na bombový útok v Brightonu, kdy téměř dostali celou vládu. Ale čtvrt století války? To už je příliš. Musíme se chopit šance na mírové řešení. Proto potřebujeme držet nejradikálnější protestanty na uzdě. Jde o nesmírně delikátní situaci a já nechci, abychom se na pokraji křehkého míru dožili nějakého nevhodného incidentu.“

„Na tom se, myslím, shodneme všichni,“ přitakal Ferguson.

„V nejbližších dnech odletím do Washingtonu a navštívím prezidenta Clintona. Irský premiér pan Reynolds se k nám připojí. Ta informace je přísně tajná. Pánové, máte mou důvěru, ale nechte si to jen pro sebe.“

„Jistě, pane předsedo,“ ozval se Carter a všichni přítomní přikývli.

„Dobrá, ale je tu ještě něco. Slyšeli jste někdy o panu Liamu Bellovi?“

„Já ho znám,“ prohlásil Rupert Lang. „Seznámil jsem se s ním ve Washingtonu, když byl senátorem. Později odešel z politiky a stal se prezidentem jedné velké elektronické firmy.“

„Je to Iroameričan, dával velké finanční dary IRA prostřednictvím Výboru na pomoc Severnímu Irsku. Ale teď pochopil svůj omyl a s upřímnou snahou se zapojil do přípravy mírových jednání. Přijíždí k nám na soukromou návštěvu, která se koná na popud prezidenta Clintona. Chce se seznámit se situací. Dorazí ve čtvrtek, stráví jednu noc v Londýně ve svém domě na Vance Square a bude pokračovat do Belfastu. Přiletí soukromým letadlem.“

„Přejete si, abychom na něj dohlédli, pane předsedo?“ zeptal se Carter.

„Hlavně žádný rozruch, to je podstatné. Ve čtvrtek večer má Konzervativní strana dobročinný ples v Dorchesteru. V šest hodin začnou podávat nápoje, jak už to bývá. Musím se tam ukázat a vím, že pan Bell rovněž dostal pozvánku, takže s ním soukromě promluvím.“ Obrátil se na Fergusona. „Rád bych, abyste na něho dal pozor, generále.“

„Jistě, pane předsedo.“

John Major vstal. „Těžké časy, pánové, nebezpečné časy.“ Usmál se. „Ale my to zvládneme. Musíme.“ Rupert Lang a Jurij Bělov spolu poobědvali v hostinci naproti Kensington Gardens. Ovčácký koláč spláchli ležákem.

„Ten Londýn je tak civilizovaný,“ začal Bělov. „Vy Angličané jste stejně unikátní. Francouzi sice tvrdí, že neumíte vařit, ale vaše hospodské jídlo je skvělé.“

„Nikdy nám neodpustí Waterloo,“ řekl Lang.

Bělov se pohodlně opřel. „Ferguson pohromadě s Dillonem – to je vzácná kombinace.“

„Svatá pravda. A ta mladá Bernsteinová je taky pěkná čiperka.“

Bělov přikývl. „Tak jak si stojíme? Synové Ulsteru rozprášeni, Daniel Quinn zlikvidován, atomová hrozba už není aktuální…“

„A Francis Callaghan zpívá jako slavík,“ usmál se Lang. „Co to všechno znamená pro nás?“

„Vypadá to, že v Irsku bude mír – a to se nám nehodí.“

„Chceš říct, že ty a tvoji lidé by dali přednost druhé Bosně? Občanské válce?“

„Už jsem ti říkal, Ruperte, že anarchie je matkou pořádku.“

„A ty bys rád viděl Irsko založené na marxistických zásadách?“

„Tak nějak, ale nejdůležitějším stabilizačním faktorem bude reakce protestantů na mírové návrhy.“

„Myslím, že nejspíš budou reagovat násilím,“ uvažoval nahlas Lang.

„To je právě podstatné,“ pokračoval Bělov. „Neprovokovat ani tak IRA, ale katolíky.“

„Ano, to má logiku. Tak co navrhuješ?“

„Asi bychom se do toho měli pustit. Koneckonců to nebude poprvé, co Třicátý leden udeří na IRA.“

„A na protestanty.“

„Na tom nesejde. Důležité jsou následky. Například ten Iroameričan, Liam Bell, Clintonův člověk. Co kdyby ho tady v Londýně potkalo něco nemilého?“

„To by rozpoutalo peklo.“

„Přesně. Na Clintonovi nesejde, ale americkou veřejnost to pořádně pobouří.“

„Pořád nevím, kam tím míříš?“

„Co teď dělá Grace?“

„Hraje v King’s Head v jedné hře Noela Cowarda, jmenuje se Soukromé životy.“

„Kdy nastupuje na jeviště?“

„V osm patnáct. Byl jsem tam včera večer.“

„Výborně. Promluv s ní i s Tomem a dej jim pozvánky na ples, co se koná ve čtvrtek v Dorchesteru. Uvidíme, co se s tím dá dělat.“ Když se Dillon ve čtvrtek odpoledne dostavil do Fergusonovy kanceláře na ministerstvu obrany, generál byl zaneprázdněn. Ale Hannah vešla do předpokoje, aby ho přivítala. Dillon měl na sobě koženou bundu, tmavomodrý svetr a džínsy.

„Jak je na tom? Nechal mi na záznamníku vzkaz, že je to naléhavé.“

„Ano, je. Přijme vás za chvilku.“

Dillon si zapálil cigaretu a ona usedla za svůj pracovní stůl, přičemž se jí lehce vyhrnula hnědá sukně. „Tuhle módu zbožňuju,“ usmál se. „Alespoň vidím, jaké máte pěkné nohy.“

„Jen si klidně poslužte,“ odpověděla shovívavě, „protože nic víc už neuvidíte.“

„Vy jste ale přísná ženská. Co Francis Callaghan? Zpívá?“

„Ale ano, chová se slušně. Ale bohužel většina toho, co nám vykládá, se týká Synů Ulsteru. A ti už nejsou tak aktuální. Ostatní údaje ohledně Rudé ruky Ulsteru a jiných bojůvek jsou hodně všeobecné. Většinu toho, co nám řekl, jsme už věděli.“

„Co Třicátý leden?“

Zavrtěla hlavou. „Zdá se, že tápe ve tmě – jako my všichni.“

„Věříte mu?“

„Členové výslechového týmu jsou přesvědčení, že říká pravdu. Použili nejnovější test na detektoru lži a ten potvrdil, že nelže.“

„Bude další mrtvý a my se nic nedovíme.“ Popošel k oknu. „Něco mi tady nesedí.“

„Já nevím… Jako by všechna fakta naznačovala, že jde o nějakou teroristickou skupinu, která operuje na vlastní pěst, jako nezávislá stranická buňka.“

„To ale připomíná marxistické praktiky.“

Zamyšleně nakrčila čelo. „To je zajímavý názor. Třeba se nakonec ukáže, že máte pravdu.“ Zabzučel zvonek. Vstala a Dillon ji následoval do Fergusonovy pracovny. Generál je uvítal vsedě za stolem.

„Tak už jste tady, konečně se do toho dáme,“ řekl, jako by ho Dillon nechal čekat.

„Žádám o prominutí,“ začal Dillon s hereckým patosem. „Ušel jsem od Castledown Bridge deset mil bos, boty uvázané na krku, abych šetřil podrážky, ale je mi ctí sloužit velkému Angličanovi, jakým ráčíte být vy. Co račte poroučet, pane?“

„Dillone, někdy mi připadá, že jste naprostý blázen! Ale to sem teď nepatří. Vidím, že jste oblečený s ledabylou elegancí – jak už to máte ve zvyku. To se teď nehodí. Vezmete si decentní oblek, košili, kravatu a přesně v šest budete na plese v Dorchesteru.“ Postrčil po stole před Dillona rytou pozvánku. „S tímhle se prokážete. Vy tam jdete taky, vrchní inspektorko. Sejdeme se tam. Mimochodem, chci, abyste byli oba ozbrojeni.“

„Řeknete nám proč, pane?“ zeptala se Hannah.

„Samozřejmě. Jak vidíte z pozvánky, je to dobročinný ples Konzervativní strany. Zastaví se tam i předseda vlády. Bude přítomen i jeden nečekaný host.“

„A kdo by to měl být, pane?“

Pověděl jim o Liamu Bellovi. Když skončil, dodal: „Bell bude jen jednou tváří v davu. Je velmi nepravděpodobné, že by ho někdo poznal.“ Položil před ně fotografii. „Tady je. Nechte si ji jen pro sebe. Přijede v šest patnáct. Až vejde, já ho přivítám a odvedu do oddělené místnosti, kde s ním premiér krátce soukromě pohovoří. Pan Bell má dům ve Vance Square. Předpokládám, že se tam z plesu vrátí. Zítra v sedm hodin ráno ho čeká cesta soukromým letadlem z Gatwicku. Pochybuji, že by si ještě dnes vyrazil do města.“

„A jaký úkol budete mít pro nás, pane?“

„Budete na něj dávat pozor, nic víc.“

„Dobře, pane,“ řekla Hannah. „Takže se uvidíme na místě.“

Když oba opustili pracovnu, Ferguson otevřel nějakou složku a začal ji pročítat.

Dillon přijel ke vchodu v Park Lane v Dorchesteru deset minut před šestou. Před vchodem se už tísnil dav lidí. Dillon se protlačil shlukem zvědavců a hostí a svlékl si tmavomodrý trenčkot, pod kterým měl elegantní šedý flanelový oblek od Yves St. Laurenta, bledě modrou hedvábnou košili a tmavomodrou kravatu. Vedle uniformovaných strážců u vchodu zahlédl Hannah Bernsteinovou.

„Tady jsem,“ zamávala na něj, „dejte mi svůj kabát. Odložím ho tady u kluků. Do šatny ne. To by trvalo hodinu, dostat ho zpátky.“ Otočila se k veliteli ochranky. „My jsme tu spolu. Ministerstvo obrany.“ Dillon ukázal svůj služební průkaz a muž přikývl. „To je v pořádku, pane.“

Postoupili směrem ke vchodu do plesového sálu. Po chvíli si všimli Fergusona, který rozmlouval s Rupertem Langem.

„Ach, tady jste,“ ozval se Ferguson a představil je Langovi. „Vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová a Sean Dillon. Tohle je Rupert Lang, náměstek ministra pro záležitosti Severního Irska.“

„Těší mě, vrchní inspektorko.“ Lang uznale pohlédl na její kalhotový kostým z černého hedvábí. „Pane Dillone,“ dodal, ale nenapřáhl ruku ke stisku. „Předchází vás skvělá pověst.“

„Já bych to řekl jinak,“ odtušil Dillon potměšile. „Jsem známý jako falešná pětka.“

„Ale no tak, Dillone. Příště vás do společnosti nevezmu,“ pohrozil mu Ferguson. „Nechte toho a dejte si něco k pití, dokud o nic nejde. Vraťte se za patnáct minut.“ Dillon a Hannah pronikli davem k baru se šampaňským. „Já nebudu,“ řekla.

„Panebože! A proč? Je snad šábes, nebo co?“ Sáhl pro sklenici šampaňského a vypil ji. „Ale jistě, já zapomněl. Vy pijete jenom košer víno.“

„Ovládejte se, nebo vás nakopnu,“ zasyčela Hannah.

Najednou nastal u vchodu rozruch. Když se otočili, spatřili předsedu vlády, který zrovna vešel do dveří v doprovodu většiny členů svého kabinetu. Dav se rozestoupil a začal tleskat. Státník se usmál a zamával přítomným na pozdrav.

„Skvělí, dobří i méně dobří,“ komentoval to Dillon. „Všichni jsou tady.“

Otočil se k baru pro další sklenku šampaňského a spatřil na protilehlém konci Grace Browningovou a Toma Curryho.

„Kristepane!“ vydechl. „Víte, kdo to je?“

„Kdo?“ zeptala se Hannah.

„Grace Browningová a ten profesorskej z Evropy. Vyprávěl jsem vám přece, že jsem s ní mluvil, když jste šla spát. Promluvím si s ní.“

„Ne, nepromluvíte. Je právě šest patnáct.“ Vrchní inspektorka se otočila a zamířila ke vchodu.

Když se tam dostali, Ferguson právě vítal Liama Bella, vysokého šedovlasého muže s laskavou tváří a vlídným úsměvem.

„To je od vás opravdu pozorné, generále,“ řekl, když mu Ferguson pomohl z kabátu.

Generál předal kabát Dillonovi. „Sean Dillon, jeden z mých lidí.“

„Poctivé irské jméno.“ Liam Bell napřáhl ruku a Dillon mu ji vřele stiskl.

„A vrchní inspektorka Scotland Yardu Hannah Bernsteinová.“

Bell se usmál. „Vždycky jsem obdivoval ženy, co slouží u policie. A teď už vím, proč.“ Dříve než mohla odpovědět, zasáhl Ferguson: „Předseda vlády čeká. Doprovodím vás k němu.“ Pokývl Dillonovi a Hannah. „Buďte k dispozici.“ Vmísili se do davu a Dillon se ptal: „Jste tady vozem?“

„Ano, mám zvláštní povolení parkovat přímo u chodníku.“

„Koukám, že se vyplatí mít pěkné nohy.“

„Nechte těch provokací, vy drzoune,“ dloubla ho do žeber.

„Tak často to zas nedělám. A teď si jeden z nás půjde dát další skleničku.“

Grace Browningová stála s Tomem Currym u baru a popíjela minerálku Perrier.

„Vážně si nedáš ani sklenici šampaňského?“ zeptal se.

„Nech toho, Tome. Musím přece hrát, ne? Jak je to s dopravou?“

„Budeme mít černý taxík. Za volantem sedí jeden z chlapců od Jurije. Ví, jak vypadáme. Jakmile se objevíme, bude na druhé straně ulice.“

„To zní dobře.“

Něčí paže ji vzala kolem ramen a Rupert Lang ji políbil do vlasů. „Vypadáš božsky.“

„Ruperte, miláčku,“ políbila ho na ústa.

„Neprovokuj Toma, je žárlivej,“ varoval s úsměvem. „Bell právě dorazil. Ferguson ho odvedl na schůzku s premiérem do jedné z bočních místností. Víš, jak Bell vypadá?“

„Určitě. Viděla jsem spoustu jeho fotografií.“

Z hloučku se vynořil Jurij Bělov, uhlazený a šarmantní, se sklenkou šampaňského v ruce.

„Zdravím vás, plukovníku! Rád vás vidím,“ přivítal ho Rupert Lang.

„Pane Langu, profesore,“ Bělov dvorně políbil Grace ruku. „Slečno Browningová, vypadáte kouzelně jako vždycky. Těšíte se na své dnešní večerní vystoupení?“

„Samozřejmě.“

Rupert ztišil hlas: „Mimochodem, Ferguson tady má Seana Dillona a tu Bernsteinovou. Tvůj typ, Tome. Studovala taky na Cambridge.“ Políbil znovu Grace. „Uvidíme se později.“

„Po představení u mne doma.“

Lang zamířil jedním směrem a Bělov opačným. Dillon, který celou scénu pozoroval, řekl tiše Hannah: „Hned se vrátím.“

„Slečno Browningová,“ obdařil herečku svým nejlepším úsměvem. „Vy si na mě asi nebudete pamatovat.“

„To jste na omylu. Hotel Evropa v Belfastu. Byl jste na mém představení a moc se vám líbilo.“

„Byla jste báječná.“

„Vzpomínáte na profesora Torna Curryho?“

„Jistě,“ zdvořile přikývl Dillon.

„Ale vy jste se nám nepředstavil.“

„Dillon – Sean Dillon.“

„Že vy jste studoval na Královské akademii dramatického umění?“

„To už je dávno. Krátce jsem hrál v Národním. Třeba v Lyngstrandově Dámě od jezera.“

„To je jedna z mých nejoblíbenějších her. Ale nikdy jsem o vás neslyšela.“

„Ach ano, už je to pěkně dlouho, co jsem toho všeho nechal.“

„Chápu, našel jste něco lepšího?“

„Ne, ale dalo by se tomu možná říkat divadlo života. Máte právě teď nějaké angažmá?“

„Zkouším Soukromé životy v King’s Head.“

„To není špatný kus,“ řekl Dillon. „Starý Noel to se slovy umí.“

V ten okamžik mu někdo poklepal na rameno. Když se otočil, spatřil Hannah Bernsteinovou. „Promiňte, že ruším, ale náš přítel je na odchodu.“ Dillon se usmál a vzal Grace Browningovou za ruku, kterou políbil. „Vynasnažím se to vaše představení vidět. Hrozně nerad bych o to přišel.“

„Raději také už půjdeme,“ promluvil Curry. „Grace už nemá mnoho času. Dobrou noc,“ rozloučil se a odváděl svou společnici pryč.

„Pojďme, Dillone,“ řekla Hannah a zavěsila se do něho.

Když Dillon a Hannah vstoupili do foyeru, Ferguson razil Liamu Bellovi cestu davem hostů. „Doufám, že vše proběhlo dobře,“ poznamenal generál.

„Dobře, velmi dobře. Premiér byl nesmírně vstřícný. Věřím v konstruktivní vývoj věcí v Belfastu i v Dublinu. Ale teď mě musíte omluvit. Trápí mě posun času a brzy ráno odlétám. Vezmu si taxi.“

„Proboha, jen to ne,“ protestoval Ferguson. „Můj daimler čeká venku. Řidič vás může odvézt. Jedete do Vance Square, že? To je v Islingtonu?“

„Ano. Mám tam moc pěkný starý dům, přímo proti venkovskému hřbitůvku. Bývala to fara.“

„Dobrá, my se o vás postaráme.“

Když Bell zamířil ke dveřím, Ferguson pár kroků za ním zpomalil. „Sledujte ho, vrchní inspektorko, spolu s Dillonem. Jistota je jistota.“

„Dobře pane,“ odpověděla.

Ferguson a Bell se zastavili ve dveřích a generál zamával na svého řidiče. Grace Browningová na zadním sedadle černého taxíku, který obstaral Bělov, je zahlédla.

„Támhle je,“ řekla. „Jedeme – chci tam být dřív než on.“ Taxík se hbitě zapojil do večerního provozu na Park Lane.

Když Liam Bell nastoupil do daimleru, Dillon a Hannah zamířili k jejímu roveru. Ona usedla k volantu, Dillon chvatně přibouchl dveře a vyrazili.

„Podej mi tu igelitku,“ požádala Grace Curryho. Poslechl a ona si sundala lodičky na vysokých podpatcích, vytáhla z igelitové tašky plandavé mušelínové kalhoty a oblékla si je přes krátkou sukni šatů. Následoval pár lehkých střevíců a laciný kratší pršiplášť. Potom vzala dlouhou šálu a omotala si ji kolem hlavy na způsob závoje, který nosí většina muslimských žen. Nakonec vytáhla ještě berretu, zkontrolovala chod zbraně a vsunula ji do příruční kabelky.

„Jsem připravená k akci. Neřekla jsem ti to, Tome, ale změnila jsem plán. Odpoledne jsem se byla podívat na ten dům ve Vance Square. Bell bydlí ve staré faře. Nejkratší cesta vede přes hřbitůvek u kostela Panny Marie. Spoléhám, že i on půjde tamtudy. Vysadíš mě tam a rychle se ztratíš.“

„Počkej, to nejde,“ protestoval.

„Je to jenom čtvrt míle ke King’s Head. Dojdu tam pěšky.“

„Já klidně počkám.“

„Nepřichází v úvahu,“ odsekla podrážděně. „Uvidíme se v divadle. Trvám na tom, Tome.“ Auto zabočilo do Vance Square a ona zaťukala na okénko šoférovi. Ten zaparkoval u chodníku. Usmála se na Curryho, vystoupila z vozu a zamířila ke hřbitovnímu vchodu. Taxi mezitím odjelo pryč.

Na hřbitově ji uvítala směsice gotických pomníků, kamenných náhrobků a mohutných křížů. Tu a tam se tyčil i mramorový anděl. Pěšina uprostřed vedla ke staré faře a byla osvětlená jen dvěma lucernami, na začátku a na konci. Prostřední úsek cestičky se nořil do tmy. Došla zhruba do poloviny, ustoupila do stínu a zaujala místo ve výklenku dveří větší rodinné hrobky.

Když daimler s Liamem Bellem zastavil u vchodu na hřbitov, náhle se silně rozpršelo.

„Dobrou noc,“ rozloučil se se šoférem a vystoupil. Daimler odjel a Hannah Bernsteinová zpomalila. „Támhle jde,“ řekla, když Bell vcházel na hřbitov. „Teď už můžeme odjet.“ Přidala plyn, ale Dillon ji chytil za paži. „Počkej. Myslím, že jsem tam vepředu někoho zahlédl.“

„Opravdu?“ dupla na brzdu.

„Určitě.“

Bleskurychle vyskočil z auta a pádil ke hřbitovnímu vchodu, walthera s tlumičem v ruce.

Déšť ještě zesílil a Liam Bell si zvedl límec kabátu. Když dorazil do poloviny cesty, mezi stromy u cesty se něco pohnulo. Zastavil a Grace Browningová se vynořila ze tmy. Dillon právě probíhal vstupní branou a viděl, k čemu se schyluje.

„Pane Bell, k zemi!“ vykřikl ze všech sil.

Ohromený Bell se otočil k němu, potom znovu dopředu. Dva výstřely ho zasáhly do srdce a odmrštily stranou. Dopadl na náhrobní kámen a na okamžik na něm zůstal viset.

Dillon poklekl na koleno a vypálil z walthera, ale ona už zmizela ve tmě za hrobkou. Vystřílel tím směrem celý zásobník, ale Grace už předvídavě ležela natažená na zemi. Vyjmul prázdný zásobník a sáhl po dalším. Když ho chtěl zarazit do pažby, Grace vystoupila na světlo a zamířila na něho.

„Hrozný blázen, pane Dillon,“ řekla dokonalou pákistánskou angličtinou. „A vy často neděláte chyby. To obdivuju.“ Dillon tam stál jako solný sloup a čekal kulku, když v tom najednou zvedla ruku, jako kdyby ho chtěla pozdravit a zmizela ve tmě. Natáhl závěr walthera a dvakrát vypálil. Za ním už po cestě přibíhala Hannah se zbraní v ruce.

„Postarejte se o něj,“ vyhrkl a vyběhl do tmy.

Grace Browningová už byla na druhé straně fary, která přiléhala ke kostelíku. Tam byla další, starší část hřbitova. Když procházela kolem kostela, otevřely se boční dveře a ve světle, které z nich vysvitlo, spatřila starého muže v sutaně. Proběhla kolem něho se skloněnou hlavou směrem k malé brance ve zdi. Otevřela ji a octla se venku na ulici. V dalším výklenku zdi sejmula z hlavy závoj, vyklouzla z mušelínových kalhot a uhladila si sukni. Berretu vsunula do kabelky, srolovala kalhoty i závoj a dala je do igelitové tašky. Na konci ulice u pouliční lampy byl kontejner na odpadky. Vhodila do něj tašku, zabočila do High Street a klidně pokračovala dál po chodníku.

Když se Dillon dostal do druhé části hřbitova, byly boční dveře ještě otevřené. Ve světle, které z nich vycházelo, stál starý pán v sutaně.

„Co se to jářku děje?“ ozval se podrážděně.

„Policie,“ oznámil mu Dillon, protože to bylo nejjednodušší vysvětlení. „Kdo jste?“

„Otec Thomas.“

„Viděl jste někoho?“

„Před chvílí tudy proběhla žena, myslím, že muslimka. Měla na hlavě závoj a takové pytlovité kalhoty. Co se stalo?“

„Střílelo se. Na vašeho souseda, Liama Bella.“

„Proboha!“ vyhrkl starý muž vyděšeně.

„Tam vzadu na pěšině najdete mladou ženu. Je to vrchní inspektorka Bernsteinová. Vyřiďte, že jí zavolám z mobilu.“ Dillon pospíchal pryč, našel branku ve zdi a běžel dál na konec uličky.

O čtvrthodinu později dorazila Grace Browningová na Upper Street. Před vchodem do divadla King’s Head, jedné z nejoblíbenějších scén v Londýně, se už tlačil zástup lidí. Na zdi visel velký plakát, který oznamoval její hostování. Když si razila cestu davem, mnoho lidí ji poznávalo a zdravilo, ale ona se prodírala dál, dokud nezahlédla na vzdálenějším konci baru Curryho.

„Á tady jsi, Tome,“ zavolala pronikavým hlasem.

„Už jsem si myslel, že přijdeš pozdě,“ prohlásil. „Vůbec jsem nevěřil, že to zvládneš.“ To všechno bylo záměrně určeno těm, kteří postávali poblíž u baru. „Pojď se mnou do šatny. Promluvíme si a já se mezitím převléknu.“ Na rohu Lane a Islington High Street se Dillon nerozhodně zastavil. Přestože pršelo, spěchalo kolem mnoho lidí a projíždělo hodně aut. Opravdu beznadějná situace, pomyslel si. Ale v tom si všiml nákupní igelitové tašky, která čouhala z pootevřeného kontejneru pod pouliční lampou. Na tašce byl nápis obchodního domu Harrod’s, který tady, na High Street, působil jaksi nepatřičně. Vzal ji, otevřel a vytáhl z ní mušelínové kalhoty a závoj.

„No to se na to podívejme,“ zašeptal překvapeně.

Vrátil ženské oblečení do igelitky, zasunul si tašku na prsa pod trenčkot a zavolal mobilním telefonem Hannah. Ozvala se okamžitě.

„Jsem na Islington High Street,“ řekl. „Mluvilas s otcem Thomasem?“

„Ano, je tady. Už dorazily dva policejní vozy. Teď jsem chtěla volat sanitku. Obávám se, že to bude jen ztráta času. Liam Bell je mrtev.“

„Chudák stará,“ posmutněl Dillon. „Neměl šanci. Nezmínil se ten kněz o ženě, oblečené jako muslimka?“

„Ano.“

„Zrovna jsem tady, na rohu Islington High Street, našel v kontejneru reklamní igelitku s nápisem Harrod’s. Jsou v ní mušelínový kalhoty a velkej šátek na hlavu, co zakrývá i obličej.“

„To vypadá na arabské fundamentalisty.“

„Ne, to ne. Hannah, ta ženská na mě zavolala jménem a měla výraznej pákistánskej přízvuk. A ještě něco. Vsadím se, že se k té akci do hodiny přihlásí Třicátý leden.“

„Ale proč?“

„To vám povím později. Teď se chystám projít High Street. Nic víc se totiž dělat ani nedá. Ještě zavolám.“ Zastrčil telefon do kapsy, zvedl límec pláště a pospíchal dál clonou hustého deště.

Je to marné, přemítal v duchu. Vždyť ani nevím, jestli šla po pravém nebo levém chodníku High Street. Déšť zesílil natolik, že se ulice vylidnila a chodci ukryli do výklenků a domovních vchodů. Zahnul do Upper Street a zastavil se naproti osvětlenému divadlu King’s Head. Vzpomněl si na slova Grace Browningové, že tam hraje v Soukromých životech. Zahlédl plakát na zdi, přeběhl na druhou stranu a stanul před vchodem. Vytáhl telefon a zavolal znovu Hannah.

Ohlásila se hned. „Bernsteinová.“

„Dillon.“

„Kde jste?“

„Šel jsem po High Street a skončil u King’s Head. Co se děje?“

„Jako obvykle. Přijela mordparta.“

„Odvážejí ho?“

„Zrovna ho dávají do pytle. Je lady generál. Zjistím, jestli vám něco chce.“ Zavolala na Fergusona. „Dillon, pane. Chcete s ním mluvit?“ Ferguson, který právě hovořil s otcem Thomasem, zavolal: „Povězte mu, ať přijde do Cavendish Square. A vy tam buďte taky. Cekám na amerického velvyslance.“

„Dillone?“ ozvala se. „Zůstaňte tam. Zastavím se pro vás.“

Dal si Bushmills a přesunul se ke dveřím do divadelního sálu. Byly pootevřené a mladá uvaděčka jimi nahlížela dovnitř.

Když se vedle ní objevil Dillon, řekla tiše: „Je vyprodáno, pane, promiňte.“

„To je v pořádku, chtěl jsem jen nahlídnout. Jsem známej Grace Browningový.“

Podíval se uvaděčce přes rameno do zšeřelého sálu, kde publikum sedělo u stolů. Na jasně osvětleném jevišti Grace Browningová v kostýmu ze třicátých let energicky kritizovala svého autoritativního muže. Když zmizela ze scény, obecenstvo se roztleskalo.

„No není úžasná?“ řeklo mladé děvče.

„Dá se to tak říct,“ usmál se Dillon. „Ano, myslím, že je.“

Když se publikum začalo hrnout ven, aby se o přestávce osvěžilo v baru, Dillon se otočil a zahlédl vcházet Hannah. Šel k ní, vyprázdnil sklenku a postavil ji na bar.

„To jsem si mohla myslet. Měla jsem za to, že počkáte venku, ne uvnitř,“ napomenula ho. „Tak půjdeme.“

„Kristovy rány, děvče, vy ale máte špatnou náladu.“

„Slízla jsem to od generála za nás oba. Dal mi jasně najevo, že jsme to pěkně zpackali.“ Nastoupili do jejího auta a rozjeli se. „Tak jak se to vlastně odehrálo?“

„Vystoupila z úkrytu ve dveřích hrobky přímo před Bella. Byla tam dost tma a navíc si kryla obličej šálou. Křikl jsem na Bella, aby šel k zemi, ale ona dvakrát vystřelila. Samozřejmě měla pistoli s tlumičem. Když jsem začal pálit, zmizela ve tmě.“

„A potom?“

„Udělal jsem blbost. Vystřílel jsem zásobník, protože jsem doufal, že jí třeba zasáhnu. Když jsem znovu nabíjel, objevila se na pěšině, namířila a zavolala na mě.“

„Co řekla?“

Dillon to přesně opakoval. „A přízvuk měla stoprocentně pákistánskej, na to vemu jed. Když se ztratila, začal jsem znovu střílet – a v tom už jste přiběhla.“

„Takže hledáme nějakou muslimku?“

„Nebo někoho, kdo předstírá, že je muslimka.“ Dillon vytáhl igelitovou nákupní tašku s nápisem Harrod’s zpod kabátu a otevřel ji. „Mušelínový kalhoty a závoj.“

„To je dobré,“ přikývla. „Z plastiku se dají sejmout slušné otisky prstů, věděl jste to?“

„Ne, nevěděl.“

„Ale proč vás nezastřelila?“ zakroutila Hannah hlavou. „To nedává smysl. A jak věděla, kdo jste?“ Zapálil si cigaretu. „To je jednoduchý. Víte, myslím, že jsem se s ní už setkal.“

Když je Kim uvedl dovnitř, seděl Ferguson u krbu s telefonem v ruce. Gestem ruky je vyzval, aby se posadili.

„Ano, pane předsedo, jistě. Jsem tam za hodinu,“ přitakal do sluchátka. „Přivezu všechny nejnovější informace.“ Odložil telefon. „Takový malér. Co tomu řekne prezident Clinton?“

„Ano, obávám se, že je to špatná zpráva,“ řekla Hannah.

„Špatná zpráva?“ Generál zrudnul ve tváři. „Tohle je přímo katastrofa! Uložil jsem vám dvěma, abyste na něj dávali pozor.“

„Čekala na něho na hřbitově a napadla ho z úkrytu,“ začal Dillon. „Ještě štěstí, že jsem si jí všiml, když už jsme se chystali odjet.“

„Co se stalo? Povězte mi všechno.“

Dillon mu vyhověl. Když skončil, ještě dodal: „Kapku štěstí jsem přece měl. Našel jsem ty mušelínové kalhoty a závoj. I když… Nevím, jestli nám to pomůže.“

„Zatím to vypadá, že ne,“ souhlasil Ferguson.

„Dillon si myslí, že se k tomu přihlásí Třicátý leden, pane,“ ozvala se Hannah.

Ferguson, který si právě bral cigaretu ze stříbrné krabičky, se zarazil a trochu zamračil. „Ale oni už to opravdu udělali. Asi před hodinou telefonovali do BBC. Je to jedna z věcí, kvůli které chce se mnou předseda vlády mluvit.“ Zapálil si cigaretu. „Dobrá, Dillone, tak mluvte.“

„Myslím, že jsem se s ní už setkal. Proto mě zná.“

„Kde?“

„V Belfastu, když na mě Synové Ulsteru ušili tu boudu. Osamělý motocyklista v černé kůži, co zlikvidoval střelce v záloze. Jestli si vzpomínáte, řekl jsem tehdy, že udělal takové zvláštní gesto. Před odjezdem zvedl ruku k pozdravu.“

„No a?“

„Ta žena dnes večer udělala naprosto stejné gesto. To znamená, že v Belfastu na motocyklu neseděl žádný muž, ale ona.“

„A další věc, pane,“ přidala se Hannah. „Ten večer, co zachránila Dillona v Belfastu, použila AK. Ale při všech dalších akcích se střílelo vždy ze stejné zbraně, z berrety. Mám podezření, že tomu tak bylo i v případě pana Bella.“

„Nejsem si jist, co tím chcete říct,“ řekl Ferguson. „Uvidíme, co nám ukáže laboratorní zpráva. Teď už musím jít za premiérem a probrat s ním celou nešťastnou záležitost, i její možné následky. Vy dva tady na mě počkejte, dokud se nevrátím. Dnes v noci toho nikdo moc nenaspíme – ale to už patří k věci.“ Když se Ferguson objevil v Downing Street, Simon Carter i Rupert Lang už čekali v přízemí.

„Proboha, Fergusone, jak se to mohlo stát?“ dožadoval se vysvětlení Carter.

„Já to premiérovi vysvětlím,“ řekl generál, když je pobočník vedl po schodišti nahoru. „Znáte podrobnosti?“ zeptal se Ruperta.

Lang přikývl. „Bohužel ano. Hrozný případ.“ Ve skutečnosti věděl nejvíc ze všech přítomných. Když volali na jeho mobilní telefon, aby přišel do Downing Street, mluvil právě s Grace, Currym a Bělovem v jejím domě na Cheyne Walk, kde se sešli po představení.

Pobočník je uvedl do pracovny a premiér se nezdržoval zdvořilostmi. „Posaďte se, pánové. Přejdeme rovnou k věci. Generále, kde se stala chyba?“ Ferguson podrobně vysvětlil, co se stalo. Když skončil, Carter pohrdavě zasupěl. „Takže Dillon tentokrát zklamal?“

„Nesmysl,“ namítal předseda vlády rozhodně. „V takové situaci by nikdo nedokázal udělat víc než Dillon nebo vrchní inspektorka Bernsteinová, to je jasné. Útočnice měla před nimi náskok a číhala na pana Bella v záloze. Moc rád bych věděl, jak se dozvěděla, že tady bude a kde vzala informaci o jeho časovém rozvrhu.“

„Ano, to je záhada, pane předsedo,“ řekl Ferguson.

„A Dillon přišel s další.“ Krátce reprodukoval Dillonovu teorii, že motocyklista z Belfastu a muslimka je jedna a táž osoba. „A to nemusí být jen teorie,“ uzavřel. „Dillon předpověděl, kdo se k té vraždě přihlásí, ještě než teroristé volali do BBC.“

„Třicátý leden,“ řekl premiér. „Proboha, co můžeme podniknout? Generále, byl bych vám zavázaný, kdybyste zahájil pečlivé vyšetřování a zjistil všechno, co se té teroristické skupiny týká. Přece musí existovat nějaká stopa, záchytný bod nebo tak něco. Musí.“

„Jestli existuje, najdeme ji,“ slíbil mu Ferguson. „Možná by mohl udělat totéž i zástupce šéfa tajné služby. Když se na to podíváme ze dvou různých hledisek, mohlo by to přinést nějaký výsledek.“

„Jistě, pane předsedo,“ souhlasil Carter. „Nechápu, proč ta žena nezastřelila Dillona, když jí v tom nic nebránilo.“ Předseda vlády vstal a ohříval si ruce nad krbem. „Události v Irsku postupují rychleji, než jsem považoval za možné. Vzhledem k tomu musím odletět na schůzku s prezidentem Clintonem už zítra. S trochou štěstí se vrátím dřív, než se veřejnost doví, že jsem byl pryč. Nepřeji si, aby se tohle objevilo na titulní straně Daily Expressu.“

„Rozumíme, pane předsedo,“ řekl Carter.

„Ale zároveň mě děsí představa, že by se protestantské frakce mohly vymknout naší kontrole a zmařil v rozhodující fázi všechny naděje na mír. To, co provedl dnes večer Třicátý leden, naší věci určitě neprospěje. Vím, že svoje oběti vyhledávali všude po světě, vraždili chladnokrevně a bez rozmyslu. Bell byl nejen skvělý člověk, ale také katolík. A s tím se Sinn Fein ani IRA jen tak nesmíří.“

„Obávám se, že máte pravdu,“ přisvědčil Rupert Lang.

Předseda vlády přikývl. „Další věc. Jak víte, prezident Clinton minulý rok jmenoval paní Jean Kennedyovou-Smithovou velvyslankyní v Dublinu. Ze zpráv od vašich lidí, pane Cartere, jsem se dozvěděl, že loajalističtí teroristé jí vyhrožovali smrtí.“

„To jsou jen osamělí fanatičtí ztřeštěnci, pane předsedo.“

„Možná,“ připustil John Major. „Ale chci zdůraznit, jak katastrofální důsledky by mělo, kdyby se něco stalo sestře nejuctívanějšího amerického prezidenta tohoto století.“ V bytě na Cavendish Square Kim servíroval sendviče a čaj, zatímco Ferguson informoval Dillona a Hannah Bernsteinovou o schůzce na Downing Street.

„Tak co přesně se od nás očekává?“ ptal se Dillon. „Jednu z nejmilitantnějších protestantských frakcí jsme už vyhubili a zachránili Irsko před nukleární hrozbou. To máme proniknout do vedení UFF a UVF a zavřít je všechny?“

„Myslím, že to není nezbytné,“ řekl mu Ferguson. „Ale rozluštit kauzu Třicátý leden by bylo víc než užitečné. Chci, abyste se vy a vrchní inspektorka do toho hned zítra pustili. Projděte všechny staré složky od jejich prvního úderu. Prověřte znovu každou maličkost. Využijte počítače.“ Vstal. „Dobrý bože, dvě hodiny. Jsem zralý do postele,“ povzdechl si a odešel.

„Ten se má,“ prohodil Dillon, když sestupovali po schodišti. „Deset kroků a je v ložnici.“

„Nechte toho, Dillone. Máte to domů do Stable Mews jen pět minut chůze,“ pokárala ho Hannah.

„To je pravda, ale vy mnohem dál. Co takhle dát si u mě skleničku pro zahřátí, když už bydlím hned za rohem?“

„Na to zapomeňte.“ Nastoupila do auta a nastartovala motor. „Dobrou, Dillone, a spěte sladce,“ zavolala a rozjela se dřív, než se zmohl na odpověď.

Když se Rupert Lang vrátil zpět do Cheyne Walk, Grace mu otevřela dveře a vedla ho do obývacího pokoje, kde na něho před krbem už čekali ostatní.

„Odporná noc,“ zamumlal. „Kafe by nebylo?“

„Čaj,“ ukázala na stůl. „Je čerstvý. Takhle pozdě je pro tebe mnohem lepší než káva.“

„Tak příteli, jaké to bylo?“ vyzvídal Jurij.

„Vzrušená debata – co vám mám povídat. Pan předseda vlády málem proskočil stropem. Carter napadl Fergusona, protože Dillon a Bernsteinová měli dávat na Bella pozor, aby se dostal v pořádku domů. Naznačil, že ti dva selhali.“

„A dál?“

„Premiér se jich zastal. Povídal, že Grace číhala na Bella v záloze na hřbitově a proto není fér vinit Dillona. Fakt je, že Carter toho špicla nemůže ani cejtit.“

„To je pravda,“ řekl Bělov. „Jak reagoval Ferguson?“

„Souhlasil s premiérem, že to není Dillonova vina. A teď se podržte: Dillon předpověděl, že za tu smrt převezme odpovědnost Třicátý leden.“

„Cože?“ vyhrkl Tom Curry. „Ale jak to mohl vědět?“

Lang se obrátil na Grace. „Obávám se, že tohle jsi způsobila ty, má drahá. Jde o tu akci Synů Ulsteru. Řekl, že než jsi odjela na motorce, zvedla jsi ruku na pozdrav.“

„Ták?“ řekla Grace Browningová klidně.

„Zdá se, žes na něj dnes večer promluvila.“

„Zcela záměrně a pákistánským přízvukem,“ odtušila. „Jak s oblibou říkává Rupert, kalila jsem vodu.“

„Dobře, ale mohla jsi ho zastřelit a neudělala jsi to.“

„Ale kdyby byl mrtvý, drahoušku, nikdo by nevěděl, že existuje nějaká muslimka, natož s pákistánským přízvukem. Bernsteinová byla příliš daleko, aby něco viděla.“

„Ale podle hlášení tě viděl u kostela starý kněz.“

„To byla náhoda, Ruperte. Když jsem se střetla s Dillonem, nemohla jsem tušit, že mě ten pastor zahlédne.“

„Chápu tvou logiku,“ řekl jí Bělov. „Ale co ten pozdrav? Mírně řečeno – teatrální a naprosto zbytečné gesto.“

„Já už jiná nebudu,“ bránila se bezelstně.

„Nicméně,“ navázal Lang, „premiér nařídil Fergusonovi zahájit zvláštní vyšetřování případu Třicátý leden. Projít složky a nahlédnout do počítače. Požádal Cartera, aby podobnou prací pověřil i své lidi.“

„Myslím, že se toho nemusíme obávat,“ prohlásil Bělov. „To známe. Pokusili se o to už předtím a nedostali se nikam.“

„Přesně tak,“ přitakal Tom Curry.

Lang pokrčil rameny. „Uvidíme.“

„Ještě něco?“ zeptal se Bělov.

„Vlastně ano,“ usmál se Lang. „To nejlepší jsem si nechal na konec. Premiér letí zítra tajně do Washingtonu. Tam se k němu připojí ještě irský předseda vlády.“

„A účel schůzky?“

„Prodiskutovat konečné podmínky, které by vedly Sinn Fein k tomu, aby přesvědčila IRA vyhlásit něco na způsob příměří. Víte, jak to chodí. Zasedne se ke kulatému stolu a všechno je odpuštěno. Premiér se vrátí za čtyřiadvacet hodin.“

„Tohle je zajímavé,“ zpozorněl Bělov. „Musíš mě, Ruperte, průběžně informovat.“ Vstal. „Grace, bude lepší, když tě necháme vyspat.“ Přikývla. „Ano, moc to potřebuju. Byla to těžká noc.“

Doprovodila je ke dveřím a rozdala kabáty. Rupert ji políbil na tvář. „Co tak jít zítra na oběd? Vyhovuje vám Caprice?“

„Ohromně.“

„Obávám se, že mně ne,“ ozval se Bělov. „Příliš nápadné místo.“

„Já tam ale budu,“ řekl jí Curry. „Se mnou můžeš počítat.“

Na chvíli se zastavili na chodníku, aby počkali na Bělova, který měl potíže s roztažením deštníku. „Stopnu si taxíka na Albert Bridge,“ řekl Bělov. „A vy?“

„Projdeme se pěšky, do Dean Close je to jen jeden a půl míle.“

Bělov zaváhal. „Škoda že udělala, co udělala. Že na sebe takhle Dillona upozornila. Proč ho, sakra, musela tou rukou zdravit?“

„Jeden odvážný oceňuje druhého,“ řekl Curry.

„Mě to znervózňuje,“ pokračoval Bělov. „Zavání to pomateností.“

„Ona ti taky nikdy neslibovala, že bude jednat rozvážně, kamaráde,“ připomněl mu Rupert Lang. „Pro Grace je to jen představení, divadlo, vzrušující hra – a hotovo. Musíš s tím počítat.“

„Chápu, jak to myslíš, ale stejně…“ Bělov pokrčil rameny. „Radši půjdu.“

Rozdělili se a Grace Browningová odstoupila od mezery v závěsech, kterou se na ně dívala z okna ložnice. Ve tmě došla k posteli a ulehla. Když zavřela oči, spatřila znovu muže, který stál ve stínu a zvedal pistoli. Ale jen na zlomek vteřiny, potom zmizel. Usmála se a obestřel ji spánek.

„Ale proč tě nezastřelila?“ zeptala se Hannah, když druhý den ráno ona i Dillon už pracovali v jedné z přilehlých kanceláří Fergusonova oddělení na ministerstvu obrany.

„Tohle může být stopa,“ zasáhl Ferguson ode dveří. „Hodně úkladných vrahů ke svým obětem přilne, to bývá dost běžné. Odpovídá tomu i většina jejich psychologických profilů.“

„Má pravdu,“ přitakal Dillon. „Najatý profesionální zabiják se soustředí jen na terč, protože za nic víc není placený.“

„Dokud mu nevstoupíte do cesty,“ namítla Hannah.

„Ovšem.“

„Teď vás dva opustím a snažte se to rozluštit,“ oznámil jim Ferguson. „Mám rozpracovaný další případ. Postarejte se o složku s dopisy, kterou mám na stole, vrchní inspektorko. Rozešlete je adresátům. Budu pracovat doma.“ Dveře zaklaply a Hannah pokračovala: „Ona vás opravdu mohla zabít, ale neudělala to.“

„Daleko zajímavější je, že mě mohla nechat umřít už v Belfastu a místo toho mi zachránila život. To je vážně hádanka.“

„Jak to myslíte?“

„No, soustřeďte na to svůj bystrý policejní mozek. Událost v Belfastu můžeme vysvětlit jen tím, že mě vědomě chránila.“

„Myslíte?“

„Ale včerejší akci můžeme vykládat několika různými způsoby.“

„Shodli jsme se zatím pouze na tom, že jste nebyl terčem. Co navrhujete?“

„Vyjděme z toho, že jsem jí ten muslimskej převlek nezbaštil. Možná předbíhám, ale řekněme, že chtěla, abych ji v tom přestrojení viděl. A zavolala na mě pákistánským přízvukem, aby to vyznělo ještě věrohodněji. Nebýt mě, nevěděli bychom, že pachatelka vypadala jako muslimka.“

„A co páter Tom?“

„To byla nešťastná náhoda, se kterou nepočítala.“

„Přesně.“

Hannah povzdechla. „Musím jít a vyřídit generálovu poštu.“ Přešla ke dveřím. „Co budete dělat vy?“

„Začnu s první vraždou ve Wappingu, s tím Arabem. A krůček po krůčku projdu i další. Pokusím se přijít tomu na kloub.“

„To všechno už na Scotland Yardu dělali. Po smrti agenta CIA dokonce dovolili i FBI nahlédnout do vyšetřovacích spisů. Nikdo z nich na nic nepřišel.“

„Když obyčejní muži zklamali, může velký Dillon obstát. Mějte se dobře, dámo.“

Vyprskla smíchy a vyšla z místnosti.

Vrátila se až těsně před obědem. Dillon byl obklopený složkami spisů a prsty mu běhaly po klávesnici počítače.

„Jak pokračujete?“

„Namlouvám si, že jsem vůbec první, kdo se těmi případy zabývá. Třídím fakta, soustřeďuju se na netypické a nelogické podrobnosti a dávám to zpracovat počítači.“

„A?“

„Zatím nic. Ještě jsem tam nedal všechno.“

„Zaujalo vás něco zvláštního?“

„No, obecně vzato jen nelogičnost a nahodilost toho všeho. Žádný zjevný model nebo stereotyp.“ Sáhl po cigaretě. „K první akci došlo na nábřeží ve Wappingu. Tam byla prvně použitá ta berreta. Obětí byl Hamid, známý arabský terorista. O týden později zemřel plukovník Boris Akimov, kterého naši lidé znali jako náčelníka londýnské pobočky KGB.“

„Tady nevidím žádnou spojitost.“

„Nějaká ale musela být. Když dvě akce následují takhle těsně po sobě, dá se to čekat. Já na náhody moc nevěřím.“

„Chápu.“

„Potom následovali dva muži z IRA, bezvýznamní pěšáci. Někdo je zastřelil stejnou berretou. Tohle mi nehraje.“

„Proč?“

„Ze dvou důvodů. V první řadě proto, že nebyli ani trochu důležití. Jestli tím chtěl Třicátý leden něco proklamovat, proč si nevybral za svou oběť někoho, kdo má v IRA významné postavení? Za druhé, jak se doličná zbraň vynořila v Belfastu, když byla naposled použita v Londýně?“ Hannah usedla do křesla u okna. „Co tím chcete říct?“

„Z Londýna do Belfastu můžete buď letět, nebo jet trajektem. V obou případech platí přísný zákaz převozu zbraně. Každý bezpečnostní systém by něco podobného odhalil. To si nedovolí žádný terorista, ani člen IRA, prostě nikdo.“

„Když už mluvíme o naší tajemné ženě, možná že se prostě rozhodla riskovat a uspěla.“

„Tahle žena ne. To by byla sebevražda.“

„Tak jak to chcete vysvětlit?“

„Možná, že naši berretu provezl někdo legálně. Hodně lidí má povolení vstoupit do Severního Irska se zbraní. Prominentní státní úředníci, příslušníci justice, členové parlamentu.“

„Plus příslušníci ozbrojených sil ve službě,“ pokývala hlavou. „To je ale velká troufalost. Carter by to jistě považoval za bláznovství.“

„No, já nevím. Vemte si tu řeckou organizaci Sedmnáctý listopad. V Aténách je veřejným tajemstvím, že její členové jsou doktoři, právníci a politici. Zabíjeli v posledních letech stejně chladnokrevně jako Třicátý leden a nikdy nebyli dopadeni.“

„Zajímavá myšlenka.“

„Ale o to teď nejde. Z posledních informací od IRA vyplývá, že o Třicátém lednu nic nevědí. Tahle parta nejenže zabila dva z jejich Prozatímního křídla v Belfastu, ale i dva atentátníky, které soud pustil na kauci tady v Londýně.“

„Ano, jejich operace působí naprosto zmatečně.“

„To sedí. Zabili Araby, členy IRA, agenta CIA, dva z KGB tady v Londýně, známého gangstera z East Endu a teď bývalého amerického senátora.“

„Ano, skutečně zmateční. Postrádá to logiku.“

„Jsou schopní oddělat každého,“ uvažoval nahlas Dillon.

„Jako by snad nikomu nestranili,“ dodala Hannah.

„Ne, tohle neberu,“ zavrtěl Dillon hlavou. „Nemyslím si, že je to chaos a hra na slepou bábu, jak to zdánlivě vypadá. Myslím, že záměr existuje. Jen ho ještě nechápeme.“

„To mě ničí,“ vstala. „Nepůjdeme se naobědvat?“

„Dejte mi deset minut. Chci tam jenom dopsat nějaká další fakta.“

Odešla vedle do kanceláře, usedla zpět za svůj stůl a pustila se do studia nějakých dokumentů. Po chvíli vešel Dillon. „Nepůjdeme se najíst do jedné hospody ve Wappingu?“ Opřela se v křesle. „Co máte za lubem?“

„Vzpomínáte si na toho gangstera Sharpa? Zastřelili ho současně s agentem KGB Syslovem.“

„Co je s ním?“

„Podle spisu ho našel jeho osobní šofér, Bert Gordon.“

„A dál?“

„Vypověděl, že neviděl ani neslyšel nic, seděl v autě u hřbitovní brány a četl noviny. Po delší době mu začalo být divné, že se jeho šéf nevrací.“

„Tak šel na hřbitov a našel je,“ pokračovala Hannah. „Také jsem tu složku pročetla.“

„Ano. Řekl, že měl jeho šéf schůzku, ale nevěděl s kým, ani čeho se týkala.“

„Takže?“

„Mám podezřívavou povahu a tak předpokládám, že ví víc, než řekl. Gauner z East Endu se sejde s londýnskou špičkou KGB v dešti na hřbitově a oba jsou zlikvidovaný. Ať mi nikdo netvrdí, děvče drahý, že se sešli jen tak bezdůvodně.“ Přikývla. „Myslíte, že toho Berta Gordona přimějete, aby vám řekl víc, než pověděl Scotland Yardu?“

„Umím být velmi přesvědčivý.“

„Dobrá.“ Vstala. „Kde ho najdeme?“

„Provozuje hospodu, která se jmenuje Princ Albert.“ Sáhla po kabelce. „Vezmeme si auto. Pojďme,“ vyšla ze dveří.

Cestou dolů po schodech řekla: „Protože znám vaše metody, pokládám přítomnost policie za velmi rozumnou. Budete řídit a já zavolám do kanceláře centrální evidence Scotland Yardu. Pokusím se tam zjistit všechno, co je o panu Bertu Gordonovi známo.“ Hostinec Princ Albert byl na konci přístavní uličky ve Wappingu. Z oken se otevíral výhled na řeku. Dům byl v dobrém stavu, zářil jasnou zelenou a zlatou barvou. Vystoupili z vozu a Hannah pohlédla přes vydlážděnou ulici.

„V poledne je tam prázdno jako v hrobě a večer bude u baru hlava na hlavě.“

„A jak to můžete vědět?“ zeptal se.

„Šlapala jsem chodník jako konstábl v okrsku Tower Bridge. Byla tam spousta podobných hospod. Každou noc jedna rvačka a v pátek dvě.“

„To jsou mi ale věci! Takové spořádané, milé židovské děvče jako vy pracovalo v pátek v noci? To přece začíná šábes.“

„Moc vtipné,“ odsekla přísně a vkročila dovnitř jako první.

Byl tam dlouhý mahagonový bar, za ním na stěně zrcadla a řady lahví. Po místnosti roztroušené stolky a u okna tři boxy. Jedinými zákazníky byli dva velmi staří muži, kteří seděli na vysokých barových stoličkách a popíjeli pivo. Přitom sledovali televizi, zavěšenou v rohu pod stropem.

Barmanka přestala číst noviny a zvedla oči. Byla středního věku, měla ustaranou tvář a černé, evidentně obarvené vlasy.

„Přejete si?“

„Pana Berta Gordona,“ prohlásil Dillon důrazně.

Zpozorněla a v očích se jí mihl záblesk ostražitosti, jako by tušila nepříjemnost. „Ten tady není. A kdo jste, že s ním chcete mluvit?“ Hannah vytáhla svůj průkaz a zvedla ho výš. „Vrchní inspektorka Bernsteinová.“

„Takže mu povězte, ať hezky a způsobně nakluše,“ dodal Dillon.

Už dříve si všiml mírně pootevřených dveří na konci baru, které se teď otevřely. Na prahu se objevil Gordon. Dillon ho poznal podle fotografie ze spisu.

„To je v pořádku, Myro, vyřídím to.“ Vzal do ruky policejní průkaz, prohlédl si ho a podal zpět Hannah. „Hezké židovské děvče se neštítí téhle práce? Ostuda. Měla byste být vdaná a porodit dvě děti. Jsem taky Žid.“

„Já vím, pane Gordone. Před lety jste si změnil jméno, jmenoval jste se Goldberg.“

„Když jsem byl kluk, antisemitismus jen kvetl.“

„Ano, ale změna jména milého židovského chlapce před vězením neuchránila. Když to spočítám, dělalo to dohromady patnáct let.“

„To jsem si vodkroutil. O co vám běží?“

„Potřebujeme malou informaci,“ řekl Dillon. „Ohledně vraždy vašeho starého bosse na hřbitově Highgate.“ Gordon pokrčil rameny. „Pověděl jsem policii všecko, co jsem věděl. Při vyšetřování jsem spolupracoval. Všechno je to zaznamenaný.“

„Opravdu všechno?“ zapochybovala Hannah. „Ve skutečnosti jste byl na fakta hodně skoupý. Musíme si promluvit.“

„Dobrá,“ zabručel neochotně a zvedl sklopnou desku na baru. „Tak pojďte za mnou.“

„Dá si někdo pití?“ zeptal se. On a Hannah usedli proti sobě k dlouhému kuchyňskému stolu, na kterém se povalovaly hromady nádobí.

„Ne, děkuji,“ odmítla Hannah.

„Tak já se k vám připojím,“ ozval se Dillon. „Jen abych nenarušil přátelské vztahy.“

„Chcete říct, že víte, co je to přátelství? Podle vizáže bych to ani neřekl,“ prohlásil Gordon. „Skotskou?“ Nalil whisky do dvou sklenic a jednu mu podal. Ir šel a postavil se ke dveřím. „Jste Samuel Goldberg, známý jako Gordon,“ začala Hannah. „Prověřila jsem si vás. Jako dítě poslíček bookmakera, profesionální boxer, barový vyhazovač, potom jste se zapletl do proslulé loupeže zlatých cihel v březnu sedmdesát tři v Heathrow. Dostal jste tři roky.“

„To už je dávno pryč.“

„Těžké ublížení na těle, ozbrojené přepadení. Ozbrojená loupež v sedmdesátém devátém. Dostal jste deset let a odseděl sedm. Do nedávna jste byl šoférem Franka Sharpa a jeho komplicem. On se vždycky o vás postaral, no ne? Až na to, že do basy nikdy nešel on sám, ale troubové jako vy.“

„Frank byl ke mně slušnej. Byl dobrej ke všem svým klukům.“ Polkl lok whisky. „Ale jak jsem povídal, všechno samý dávný historky. Vo co vám jde?“

„Prohlásil jste, že jste nevěděl, s kým má váš boss v Highgate schůzku a že vám není známo, čeho se ta schůzka týká?“

„To sem říkal chlapům ze Scotland Yardu a taky sem to vopakoval v márnici při vohledání mrtvoly.“ Hannah si opřela záda v židli. „A víte, že vám nevěřím?“

„Na to ti seru.“

„To je moc ošklivé,“ ozval se Dillon. „Když někdo mluví sprostě s dámou, ve mně se budí šelma.“

„A na tebe seru taky,“ křikl Gordon a sáhl po lahvi whisky.

Z kapsy trenčkotu vylétla Dillonova ruka, ve které svíral pistoli. Zazněl tlumený výstřel a Gordonova láhev whisky se roztříštila.

„Kristepane!“ vyskočil celý promočený. „Vo co tady jde? Se střelbou jsem nepočítal. Co jste to za policii?“ Sáhl po utěrce a Dillon odpověděl: „Mysli si, že jsme gestapo a domluvíme se. Tuhle hračku ovládám moc dobře. Chceš přijít o pravý ucho?“ Zvedl walthera a Gordon si zakryl dlaní ucho. „Proboha ne!“

„Dillone, nechte toho!“ rozkázala Hannah.

„Až tohle vyřídím.“ Ruka s pistolí poklesla. „Počítám, že mi povíš pravdu, protože Frank Sharp byl tvůj kámoš a ty bys jistě rád viděl lidi, co ho zabili.“ Zlomený Gordon se třásl. „Ale kašleme na loajálnost, morálku a všechno to dobrý starý anglický smetí. Buď do pěti vteřin promluvíš, nebo ti to ucho vážně ustřelím.“

„Dillone, ovládejte se trochu,“ protestovala Hannah.

Gordon zvedl v obranném gestu ruku. „Dobře, budu mluvit. Napřed si ale dám panáka. Potřebuju to.“ Našel ve skříňce další láhev skotské a otevřel ji.

„Víš, že Sharp se sešel na hřbitově s Rusem? Jmenoval se Syslov.“

„Jo, Frank mi to řekl. Měli schůzku u sochy Karla Marxe. Ptal jsem se ho, jestli mám jít s ním, ale von povídal, že mám čekat před vchodem.“

„A věděl jste, čeho se ta schůzka týkala?“ zeptala se Hannah.

„Něco ohledně drog. Frank říkal, že ten chlápek, Syslov, je agent KGB nasazenej v Londýně. Ale prej měl styky i s moskevskou mafií.“

„A o co šlo?“

„O heroin. Frank mi řekl, že na černým trhu by za něj dostal sto milionů.“

Přikývla. „A to je všechno, co o tom víte?“

„Na smrt svý mámy. Frank říkal, že ten chlap se zkontaktoval jen s ním a s žádným jiným gangem v Londýně. Nabídnul mu kšeft, co vyjde jednou za život.“

„Nikdo jiný o tom nevěděl?“

„Jistěže ne. Proč by se Syslov spojoval ještě s někým jiným? Frank byl v East Endu léta jednička.“ Nalil si rozechvělou rukou další skotskou.

„Tys jen seděl v autě a čekal na něj?“

„Jo, to už jsem říkal poldům. A neslyšel jsem vůbec nic. Ta bouchačka musela bejt s tlumičem. Seděl jsem tam a čet noviny, až jsem dostal strach a šel to vobhlídnout.“

„A neviděl jste nikoho?“

„Jak jsem už řek policii, nikoho.“

„Přemýšlej znovu a pořádně,“ řekl Dillon. „Silně prší, stmívá se, ty sedíš za volantem s novinama. Ale co ten vchod na hřbitov? To vůbec nikdo nevyšel?“

„Jak to povídám,“ Gordon se odmlčel a nakrčil čelo. „Moment, to je vlastně pravda…“ Jako by si zpětně vybavoval v duchu celou scénu. „Ano, z brány vyjela velká motorka. Chlápek v sedle měl na sobě černou kůži a na hlavě takovou neprůhlednou černou helmu.“

„Trefa,“ vyhrkl Dillon. „Ten chlap zaslouží první cenu.“

„Bože, vy jste se tam zase předvedl, Dillone,“ vytkla mu, když odjížděli. „Tohle mi už nikdy nedělejte.“

„Mělo to výsledek,“ řekl. „Přesný popis našeho tajemného jezdce z Belfastu. A teď už víme, jaké kšefty měli Sharp se Syslovem.“

„Můj bože,“ povzdechla si. „Heroin za sto milionů liber. To člověku vyráží dech.“

„Přesně tak,“ řekl. „Proto navrhuju zavolat do Mulliganovy restaurace na Cork Street a zajít na uzeného lososa se šampaňským.“

„Já řídím, Dillone.“

„Vím, děvče drahý. Já to šampaňské za vás vypiju a vy se spokojíte s uzeným lososem.“

Pohodlně se opřel a s úsměvem si zapálil cigaretu.

WASHINGTON

LONDÝN

1994

Bylo pozdní odpoledne, ve Washingtonu pršelo a mohutná limuzína směřovala po Constitution Avenue k Bílému domu. Přes nepřízeň počasí se na Pennsylvania Avenue shromáždil houf lidí. Byli tu nejen turisté, ale i novináři a televizní štáby.

Řidič stáhl skleněnou přepážku, která ho dělila od zadní části vozu. „Zdá se, že nebude snadné proklouznout hlavním vchodem, senátore. Určitě vás poznají.“ Patrick Keogh se naklonil dopředu. „Zkusme tedy východní vchod.“

Limuzína odbočila do East Executive Avenue, přibrzdila před bránou a stráž, která hned Keogha poznala, jim dala znamení, aby projeli. Východní vchod užíval pravidelně personál Bílého domu a diplomatické návštěvy, když se chtěly vyhnout pozornosti médií.

Keogh vystoupil z vozu a řekl řidiči: „Nevím, jak dlouho tam budu.“ Otočil se a začal stoupat po schodech.

Když vešel dovnitř, spatřil mladého poručíka námořnictva ve vyžehlené uniformě, který hovořil s agentem tajné služby. Poručík se postavil do pozoru. „Dobrý večer, senátore.“

„Jak jste věděl, že použiju tenhle vchod?“

„Nevěděl, senátore, ale dostal jsem zprávu od kolegy u hlavního vchodu.“

Keogh se přívětivě usmál. „Tomu říkám strategické myšlení.“

Mladý muž jeho úsměv opětoval. „Následujte mě, senátore. Pan prezident vás očekává.“

Když vešli do Oválné pracovny, bylo v ní pološero a závěsy zatažené. Tlumené světlo vycházelo z pracovní lampy na masivním stole a stojací lampy v rohu místnosti. Senátor Keogh znal zařízení pracovny do nejmenších podrobností, měl v ní jednání už s několika prezidenty USA.

Teď za stolem seděl Bill Clinton. Keogh s překvapením zjistil, že není sám. V pohodlném ušáku se uvelebil John Major.

„Á, tady jste, Patricku. Jsem rád, že přicházíte tak rychle,“ řekl Clinton. „Vy dva se znáte, že?“

„Pane předsedo vlády,“ natáhl ruku ke stisku Keogh, když John Major povstal. „Opravdu mě těší.“

„Senátore,“ podal mu ruku John Major.

„Prosím, posaďte se, Patricku, a přejdeme k věci,“ řekl mu Clinton. „Mimochodem, tamhle je káva, pokud máte chuť.“

„Myslím, že si dám. Obsloužím se sám.“ Nalil si kávu a vrátil se ke stolu, kde usedl do širokého křesla. „Jsem vám k dispozici, pane prezidente.“

„To rád slyším, protože věc, o kterou vás chci požádat, je obzvlášť obtížná.“

Patrick Keogh s šálkem u úst se zarazil a potom se usmál trochu pokřiveným a pro něho typickým úsměvem, který dodával jeho tváři zvláštní přitažlivost.

„Nemohu se dočkat, pane prezidente. Řekl bych, že se jedná o něco skutečně zvláštního.“

„Přesně tak, Patricku. Možná je to důležitější než všechno, v čem jste se angažoval v celé své dosavadní politické kariéře.“

„A čeho se to týká?“

„Irska a mírového procesu.“

Keogh zmlkl a tvář mu zvážněla. Potom rychle vyprázdnil svůj šálek a položil ho na malý stolek vedle sebe.

„Pozorně vás poslouchám, pane prezidente.“

„Vážíme si, že jste spolu s ostatními angažovanými Iroameričany tvrdě pracoval v zákulisí pro dosažení míru v Irsku,“ řekl John Major. „Stejně tak oceňujeme návštěvy bývalého člena Kongresu Bruce Morrisona i jeho přátel. Výrazně přispěly ke zdaru nezbytně nutných jednání.“

„To je od vás milé, že to říkáte, pane předsedo,“ odpověděl Keogh. „My jsme to ale považovali za svou povinnost. Celé to vyvražďování trvá už příliš dlouho. Tahle věc v Irsku musí skončit. Co pro to mohu udělat?“

„Rádi bychom, abyste v našem zájmu navštívil Irsko,“ odpověděl prezident.

„Panebože!“ Keogh zaklonil hlavu a rozesmál se. „Já a do Irska? Ale proč?“

„Protože podle staré irské tradice jste jeden z nich. Jste spjatý s Irskem stejně jako rodina Kennedyů. Tady čtu, co se stalo, když prezident Kennedy v šedesátém třetím navštívil starou rodinnou farmu v Irsku.“ Clinton pohlédl do papíru před sebou. „Dunganstown. Vy jste ho doprovázel.“ Patrick Keogh přikývl. „Jeho pradědeček se tam v devatenáctém století vrátil. Ve stejnou dobu, co se můj stal v Bostonu obchodníkem s vínem.“ Usmál se na Johna Majora. „Bez urážky, pane předsedo, ale v té době se matička Anglie chovala k Irům poněkud macešsky. Pro mnohé nebylo jiné volby než emigrace.“

„To je pravda,“ řekl John Major. „Na svou obranu mohu říct jen tolik, že mnoho jich přišlo do Anglie a prosperovalo. Nejméně osm milionů dnešního obyvatelstva Anglie tvoří Irové nebo jejich potomci.“

„Správně,“ souhlasil Keogh. „Ale americká tradice je obzvlášť silná. Vzpomeňte si na rok, kdy jsem byl s Kennedym v Berlíně. Prezident tam pronesl slavný projev, ve kterém hodil rukavici komunistickému systému. Prohlásil o sobě, že je Berlíňan. V tu chvíli se stal nejslavnějším mužem na světě.“

„Nejen pro tu chvíli,“ dodal John Major. „A také zaslouženě.“

„Potom se vydal do Irska, do Dublinu, a bydlel na našem vyslanectví v Phoenix Park. Následoval Wexford, Dunganstown a rodinný domek Mary Kennedyové-Ryanové. Bratranci z prvního kolena, sestřenice z druhého kolena, zkrátka rozvětvené příbuzenstvo.“ Patrick Keogh se rozesmál. „Všichni se k němu hlásili a byly jich davy. Když navštívil New Ross, museli úplně uzavřít město. Potom promluvil v irském parlamentu.“ Keogh pomalu pokýval hlavou. „Když odlétal z letiště Shannon, přišli se s ním rozloučit tisíce lidí… Ženy plakaly.“

„Já vím,“ řekl Clinton. „Mimochodem, irský předseda vlády se omlouvá. Doufal, že tady bude s námi, ale mírový proces dospěl v Irsku k tak významnému bodu, že se zrovna teď nemohl vzdálit.“

„Chápu,“ řekl Keogh.

„Takže co si přejete, abych udělal?“

Clinton se otočil k Johnu Majorovi. „Pane předsedo?“

„Jak naznačil pan prezident, rádi bychom, abyste odcestoval do Irska. Dovolte mně, abych to vysvětlil. Mírový proces probíhá velmi rychle. Představitel Sinn Fein Gerry Adams a John Hume společnými silami zahájili jednání o míru.“

„Věříte, že to budou akceptovat i protestantští loajalisté?“ ptal se Keogh poněkud pochybovačně.

„Ano, obecně vzato ano. Se zastánci tvrdé linie na obou stranách ještě budou potíže. Pokud IRA od jednání odstoupí, bude těžké přesvědčit druhou stranu o ryzí upřímnosti našich snah. Ale my ten most překročíme, když už k němu dojdeme.“ John Major se usmál. „Něco jako Rubikon.“ Keogh se zazubil. „Ano, ten se vždy zdolává pekelně těžce.“

„Ale v první řadě a především potřebujeme od IRA příměří, klid zbraní. Adams a Sinn Fein v tom udělali pořádný kus práce, stejně jako Bruce Morrison a jeho přátelé. Teď musíme přesvědčit stoupence tvrdé politické linie. Příměří nemůže být částečné, musí být úplné. Všechno nebo nic.“

„Věc se má tak,“ pokračoval Major, „že podle našich informací v Irsku má dojít k tajné schůzce zástupců všech sekcí IRA, dokonce i takových odštěpeneckých frakcí jako INLA. Když na tu schůzku přijdete a váhou své osobnosti se postavíte za Adamse, Johna Huma a mírový proces, mělo by to obrovský kladný vliv.“

„Vaše jméno tam znamená mnoho,“ dodal prezident. „To by mohlo zvrátit rovnováhu sil.“

Keogh zavrtěl hlavou. „Myslíte? Já nevím… Proč by měli poslouchat zrovna Patricka Keogha?“

„Stojí to za pokus, Patricku, nepodceňujte se.“ Clinton vstal a začal přecházet po místnosti. „Politika je často jen hra. Nikdo to neví lépe než my tři. Ale občas – či spíše málokdy – to vyjde a podaří se úžasná věc. Myslím, že po pětadvaceti letech války v Irsku konečně vznikla možnost mírového řešení. Jsem přesvědčený, že tahle příležitost se nesmí promarnit.“ Chvíli bylo ticho, Keogh se zamračil a potom si povzdechl. „Myslím, že je těžké proti tomu něco namítat. Jak se tedy na tu schůzku dostanu?“

„Hlavně žádné oficiality,“ řekl Clinton. „Rozhlédněte se kolem sebe. Nevidíte mého poradce pro národní bezpečnost, není tu CIA, ani nikdo z FBI nebo z justice. Tady předseda vlády i já si myslíme, že by to mělo zůstat utajené, dokud to skutečně neproběhne.“

„A jak to proboha chcete provést?“

„Dlouho jsem o tom přemýšlel,“ začal Clinton. „Jednoho dne jsem otevřel Washington Post a co nevidím? Psali tam, že v Irsku, v opatství Drumgoole znovu instalovali vitrážní okno vašeho praprastrýce, katolického biskupa. Je tam ženský klášter Milosrdných sester, jak jsem porozuměl.“

„Ano, to říkáte správně, pane prezidente.“

„To vitrážní okno je v malé kapli, která se jmenuje Keoghova kaple. Jestli jsem dobře pochopil, pomohl jste vytvořit nadaci a ta financuje školu, o kterou ženský řád pečuje?“

„Měl jsem štěstí, že se mi podařilo oslovit několik obchodních společností a získat je pro účast v nadaci.“

„Ale zatím jste to místo ještě nenavštívil, že?“

„Jednou se tam ale vypravím,“ ujistil ho Keogh.

„A proč ne teď, Patricku?“ navrhl Clinton. „Řekněme, že poletíte na svátky do Paříže. To novináře nijak nevyburcuje. Poletíte přes Irsko, přistanete na letišti Shannon a budete pokračovat helikoptérou do opatství Drumgoole. Pro tisk se oznámí, že navštívíte klášter a chcete vidět kapli.“

„Už chápete?“ dodal John Major. „Tisk a televize jsou zaskočení a vy jste na cestě dřív, než se to dovědí.“

„Správně,“ pokračoval Clinton. „Když se objevíte v opatství, budou mít plné ruce práce, aby sehnali školní děti, které vám zamávají před zpátečním letem do Shannonu. A vy jen uděláte mezipřistání v Ardmore House. To je místo schůzky Sinn Fein a IRA. Tam vyřídíte své poslání…“

„Úspěšně nebo neúspěšně,“ přerušil ho Keogh. „Úspěšně, Patricku. O tom nepochybuju. A potom do Shannonu a vzhůru do Paříže.“ Keogh pomalu přikývl. „Celá věc bude naprosto utajená.“

„Přesně tak. O návštěvě opatství Drumgoole nebude vydaná žádná zpráva a matka představená se nedozví o vašem příjezdu dřív, než budete na cestě.“

„Ano, rozumím.“

Po delší odmlce se John Major opatrně zeptal: „Je tady nějaký problém, senátore?“

„Jen v případě, že to nezůstane přísně tajné,“ odpověděl Patrick Keogh. „Mám informace, že americké velvyslankyni v Dublinu radikální skupiny protestantských loajalistů vyhrožovaly smrtí. Dozvěděl jsem se, že jí dokonce přezdívají Kennedyovská čubka. Jak by asi říkali mně?“

„Ano, jsme velmi znepokojeni konfrontačním přístupem těchto sil,“ prohlásil John Major. „Ale nemůžeme dopustit, aby to zmařilo naše jednání.“

„To jistě ne,“ řekl Keogh. „Ale jestli prosákne informace o mém poslání, najdou se mezi protestanty lidé, kteří mi budou usilovat o život. Upřímně řečeno násilná smrt Liama Bella mně vlastně nedává příliš velkou naději.“ Clinton se vrátil ke své židli u stolu a usedl. „Je nad slunce jasnější, že to nebude žádná procházka růžovým sadem. Ale přesto vás žádáme, abyste se toho poslání ujal. Právě proto doporučuji důsledně dodržet postup, který jsem navrhl. Všechno musí zůstat utajené. Zasvěcen bude jen velmi malý okruh lidí.“

„A co to jednání s IRA? Budou o mně vědět.“

„Gerry Adams nechce věci odkládat, o tom není pochyb. Určitě něco vymyslíme. Co například uvést vás tam jako naprosté překvapení?“ navrhl John Major.

„To se mně líbí!“ ozval se Clinton. „To by bylo překvapení! Co myslíte, Patricku?“

„Nevím, pane prezidente,“ povzdechl si Keogh. „Souhlasím s vámi, že to je nesmírně důležité. Ale žádáte po mně, abych vstoupil do jámy lvové a já už nejsem žádný mladík,“ usmál se trpce. „Možná že mám zbytečný strach, ale měl bych se poradit s rodinou. Musím to probrat s manželkou a ona odjela do našeho domu v Hyannis Port. Ted Kennedy je od nás jen tři míle po pláži.“

„Kolik potřebujete času?“

„Čtyřiadvacet hodin?“

„Odlétám zítra v poledne,“ zdůraznil John Major.

„Dobrá, dám vám před odletem vědět.“

Vstal a Clinton stiskl tlačítko bzučáku, aby přivolal službukonajícího důstojníka. „Dal jsem pokyny veliteli vojenské letecké základny Andrews, aby vám ve všem vyšel vstříc. Jestli se chcete dostat do Hyannis Port dnes večer, oni vás tam urychleně dopraví.“

„To je od vás moc laskavé, pane prezidente.“ Keogh podal Johnu Majorovi ruku. „Pane předsedo, promluvíme si zítra.“ Dveře za ním se otevřely, v nich se objevil již známý poručík námořnictva a Patrick Keogh v jeho doprovodu opustil Oválnou pracovnu.

Ani se nezdržoval návratem do svého washingtonského domova, jen oznámil řidiči, aby ho odvezl na leteckou základnu. Mobilním telefonem informoval jejího velitele o tom, že už je na cestě. Po chvíli změnil rozhodnutí a řekl řidiči, že má odbočit na Arlingtonský národní hřbitov. Déšť zesílil a tak přijal od řidiče velký černý deštník a zamířil k hrobu prezidenta Kennedyho. Nějakou dobu tam zamyšleně postával, když se k němu přiblížila stará dáma s deštníkem nad hlavou.

„Takový skvělý člověk,“ řekla. „Největší prezident dvacátého století.“

„To máte pravdu, paní,“ přitakal Keogh.

„Dal lidem naději,“ pokračovala. „To byl jeho největší dar. A taky měl odvahu. Byl to válečný hrdina. Obdivuhodný muž.“

„To jistě byl.“

Pohlédla stranou na Keogha. „Promiňte, ale neměla bych vás znát? Jste mi povědomý.“

Patrick Keogh jí věnoval svůj přitažlivý úsměv. „Ne, nemyslím, jsem jen obyčejný člověk,“ dodal, otočil se a odcházel pryč.

Na letecké základně už na něho čekala helikoptéra, ale i hlášení, že nad Hyannis Port leží silná mlha. Nabídli mu, zda by nechtěl letět na vojenskou leteckou základnu Otis a dále k cíli vozem. Nic proti nenamítal a během dvaceti minut už se vznášeli na řekou Potomac a horizont se nořil v soumraku.

Pokusil se číst Washington Post, ale jeho mozek to odmítl. Jeho myšlenky se neodbytně točily kolem situace, se kterou ho v hlavních rysech seznámil prezident a britský premiér. S náhlou jasnozřivostí si uvědomil, že stojí tváří v tvář svému nejdůležitějšímu životnímu rozhodnutí.

V Londýně byla téměř půlnoc a Dillon ještě stále pracoval na počítači. V kanceláři bylo naprosté ticho. Najednou se otevřely dveře a vešla Hannah Bernsteinová. Měla na sobě plášť do deště.

„No tohle snad není pravda. Pokouším se s vámi spojit celou noc. Proč nemáte zapnutý záznamník?“

„Já tyhle mluvítka nesnáším.“

„Ani se mi nechtělo věřit, že můžete být ještě tady.“

Neodpověděl jí a studoval výstup z tiskárny. Odložil papír, opřel se a zatočil se v židli kolem své osy. „Věříte na náhodu?“

„Občas. Proč se ptáte?“

„Carl Jung to obvykle nazýval synchronizace. Víte, když v různých případech dojde ke shodě okolností, člověk má pocit, že je v nich obsažena hlubší motivace.“

„A co to má společného s Třicátým lednem?“

„No, to já nevím. Už mám hlavu jako pátrací balon. Všechny útoky byly provedené stejnou berretou, to není náhodná shoda okolností, to je fakt. Čtyři muži IRA jsou po smrti.“

„Ano, to víme. Ale co dál?“

Zapálil si cigaretu. „Potom to schytaly dvě londýnský špičky KGB. Ptal jsem se sám sebe, proč se to stalo. A starej dobrák Bert Gordon nám vyjevil důvod smrti Syslova a Sharpa. Drogy.“

„Ale proč zabili Akimova?“

„Nevím, ale současně jsme se dostali do Bejrútu a narazili na dalšího agenta KGB, kterej tentokrát chtěl střelit plutonium.“

„Spatřujete v tom nějakou souvislost?“

„Jedině tu, že KGB – nebo jak si teď říkají – podle všeho strká prsty do každýho gangsterskýho kšeftu, kterej se namane.“

„Tak co vám to říká?“

„Že by tady někde mohlo být spojení s nějakým Rusem. A proto jsem zadal počítači, aby mi zjistil všechno ohledně ruskýho velvyslanectví v Londýně. Chtěl jsem vědět všechno, co se dá zjistit o každém jejich zaměstnanci.“

„No výborně,“ řekla Hannah. „A není to trochu málo?“

„Zvláštní, že to říkáte zrovna vy, ale je. Chtěl jsem zjistit ještě něco, ale za boha si nemůžu vzpomenout, co.“

„Neděláte si legraci?“

„Ani omylem.“

„Tak to se vážně potřebujete vyspat.“

Vstal a sáhl pro bundu. „Budem spát u mě nebo u vás?“

„Kam vás mám kopnout, Dillone? Vyberte si. Tak už pojďte, hodím vás domů.“

Když limuzína dorazila k domu v Hyannis Port, byl Patrick Keogh unavený. Posledních několik mil jízdy hustou mlhou bylo skutečně napínavých. Řidič, seržant letectva, odmítl pozvání na kávu a okamžitě vyjel na zpáteční cestu.

Keogh chvíli postál před domem. Silný závan větru najednou rozhrnul cáry mlhy a on na kraji pláže zahlédl bílý surf. Sešel dolů, zastavil se, naslouchal hukotu mořských vln a odolával prudkým nárazům větru.

„Pate, jsi tam?“ ozvalo se volání. Byla to jeho žena.

Otočil se a zahlédl ji několik metrů od sebe. Blížila se k němu s baterkou v ruce. „Jsi v pořádku? Stalo se něco? Volali z Otisovy letecké základny, že jsi na cestě sem. Zaslechla jsem auto.“ Objal ji a políbil. „Trochu mě rozbolela hlava, znáš tyhle helikoptéry. Potřeboval jsem jen trochu čistého vzduchu. Půjdem už dovnitř.“ V kuchyni, zatímco Mary dělala kávu, si nalil trochu skotské whisky do sklenice a přidal do ní sodovku. Jeho manželka, literární agentka, byla bystrá a obdařená neomylným ženským instinktem. Okamžitě vycítila, že něco není v pořádku.

Nalila kávu. „Neměl bys to pít, neusneš.“

„Stejně nemám na spaní pomyšlení, dnes v noci ne.“

Posadila se proti němu ke stolu. „Tak povídej, Pate.“

Když skončil, řekla: „To může být moc zapeklitá záležitost. Žádají tě, abys do toho šel? Ale IRA přece nedokáže zvládnout všechny své lidi. Jsou tam skupiny odštěpenců, úplní šílenci. Jen si vzpomeň na ty lidi z INLA, co zabili Mountbattena! A protestantští loajalisté jsou stejní. Jak Ulsterští dobrovolníci, tak Ulsterští bojovníci za svobodu či pomatenci z Rudé ruky Ulsteru. Jsou to fanatici, zabili by i královnu Alžbětu, kdyby na to přišlo. A přitom si říkají loajalisté.“ Zavrtěla nešťastně hlavou. „Je to šílený, bláznivý svět. Tolik vražd, tolik let brutality.“

„A proto se tomu musí udělat přítrž,“ řekl a sáhl po konvici s kávou. „Takové rozhodnutí vyžaduje odvahu. Mimochodem, než jsem přijel sem, zastavil jsem se v Arlingtonu. Byl to především Kennedy, kdo mě přivedl k politice. Cítím se mu zavázaný.“

„To budeš vždycky.“

„Ale když už jsme u těch hrdinů…“ Ironicky se usmál. „Právem se říká, že jsem se dopustil spousty omylů a chyb. Ale tentokrát to neudělám. Řekl jsem, že se mnou mohou počítat.“

„Pojedeš tam?“

„Obávám se, že ano.“

„Mohu jet s tebou?“

„Ne.“

Povzdechla. „Rozumím.“

„Zlobíš se na mě?“

„Ne, vlastně jsem na tebe pyšná.“

„Dobrá.“ Vstal a vzal ji za ruku. „Pojďme si lehnout. Ráno letím zpět do Washingtonu a budu informovat prezidenta i Johna Majora o svém rozhodnutí.“ Bylo průzračné ráno, na obloze se vznášely jen malé mráčky. Ulice Washingtonu byly po dešti čisté. Keoghův vůz ještě jednou projel východním vchodem do Bílého domu. Když Keogh vstoupil dovnitř, už na něho čekal tentýž poručík námořnictva, se kterým mluvil včera večer.

„Dobré ráno, senátore.“

„Copak vám nikdy nedávají volno?“ zeptal se Keogh.

„Jen vzácně, pane.“ Mladý důstojník se usmál. „U nás v rodině jsem už čtvrtá generace u maríny, senátore. Služba je mi osudem – však to znáte. Prosím, pokračujte tudy. Pan prezident a pan předseda vlády vás očekávají v Růžové zahradě.“ Když se k nim Keogh přidal, Clinton se otočil a usmál. „Musel jste vstávat časně.“

„To je pravda, ale chtěl jsem vás oba ještě zastihnout spolu, než pan předseda odletí.“

„Jdete do toho?“ zeptal se Clinton.

„Ano, myslím, že se mnou můžete počítat. Kdy se do toho dáme?“

Clinton pohlédl na Johna Majora, který řekl: „Velmi brzy. V příštích několika dnech. Samozřejmě, že to musí vědět předseda vlády Irska a Gerry Adams.“

„Dáme vám vědět co možná nejdříve, Patricku,“ dodal Clinton.

„Dobře. Jsem vám k dispozici.“

„Musíme se postarat o vaši osobní bezpečnost,“ pokračoval Clinton.

Patrick Keogh se shovívavě ironicky usmál. „Pane prezidente, jsem příliš velký terč. Chci říct, že nechci být na každém kroku obklopen tuctem členů ochranky.“

„Ale nemůžete zůstat zcela bez ochrany,“ ohradil se překvapeně Clinton.

„Ano, ale možná bychom to mohli dát na starost našim britským příbuzným. Když jde o Irsko, mají přece jenom větší zkušenost.“ Obrátil se na Johna Majora. „Nebo snad ne, pane předsedo?“

„Bohužel ano,“ odpověděl John Major.

„Dobrá, tak si to projdeme. Přistanu v Shannon, helikoptérou do Drumgoole, zastávka v Ardmore House, potom zpět do Shannon. Koho byste mi doporučil, někoho z MI5?“

„Ne, jde-li o akci na cizím území, byla by to MI6, senátore.“

„Příliš nadšeně ani přesvědčivě to neříkáte,“ ozval se Keogh. „No tak, pane předsedo, já nesu kůži na trh. Tak koho mi můžete nabídnout? Kdo je váš nejlepší?“

„Můj nejlepší tým je dost neobvyklý,“ přiznal John Major. „Někteří lidé mu říkají premiérova soukromá armáda. Byla založena před pár lety, zaměřuje se na potírání terorismu a je zodpovědná jen předsedovi vlády.“

„To rád slyším. Jsou skutečně dobří?“

„Přímo skvělí, i když dost brutální. Jednotce velí generál Charles Ferguson.“ John Major zaváhal. „Je tady jedna nezvyklá věc, se kterou bych se vám rád svěřil. Fergusonova pravá ruka je jistý Sean Dillon. Byl léta obávaným členem IRA. V jedenadevadesátém se pokusil spáchat atentát na mě. V Downing Street, když se konala schůze Válečné rady.“ Patrick Keogh se zasmál. „Parchant jeden! A teď pracuje pro vás?“

„A svým způsobem i pro Irsko. Jako většina z nás si myslí, že to krveprolití trvá už příliš dlouho.“

„Dobrá.“ Keogh se obrátil na Clintona. „Pane prezidente, přijímám váš úkol, ale tady jsou mé podmínky. Chci, aby se o mě postaral Ferguson a Dillon.“ Clinton tázavě pohlédl na Majora a premiér přikývl. „Není problém.“

„Tím pádem bych se s nimi rád setkal co nejdříve. Jak rychle tady mohou být?“

„Vyhovuje vám to zítra?“ zeptal se s vážnou tváří John Major a všichni se začali smát.

V Londýně ve své kanceláři seděl Charles Ferguson a mluvil s předsedou vlády přes Atlantik na lince, zajištěné proti odposlechu. „Jistě, pane předsedo, postarám se o to.“ Zavěsil aparát a chvíli zamyšleně seděl. Konečně zvedl interní telefon a řekl Hannah Bernsteinové: „Přijďte sem ke mně a přiveďte Dillona.“ Vstal, přistoupil ke zdi, kde věšel mapy, chvíli něco hledal a vzápětí vytáhl podrobnou mapu Irska. Začal ji studovat, když v tom vešli Hannah Bernsteinová a Dillon.

„Víte, kde leží opatství Drumgoole?“ zeptal se generál Dillona.

„To ví každý slušný katolík, že?“ Dillon přistoupil blíž a ukázal prstem. „Dal jste se na víru, generále? Jsou tam milosrdné sestřičky. Velmi uctívané místo.“ Ferguson ho ignoroval. „Ardmore House.“

Dillon se lehce zamračil. „Ošklivé, moc ošklivé místo, generále. Je o něm známo, že se tam konávaly schůzky vedení IRA.“

„A další se chystá. Jen s tím rozdílem, že tentokrát budou mít zvláštního hosta, za jehož bezpečí převezmeme odpovědnost.“

„Smím se zeptat, kdo to bude, pane?“ ozvala se Hannah Bernsteinová.

„Samozřejmě, má drahá. Bude to senátor Patrick Keogh.“

Druhý den ráno se Ferguson dostavil na pracovní snídani do Downing Street. Když ho uvedli do pracovny, premiér, Carter a Rupert Lang popíjeli kávu.

„Á, tady jste, generále. Už jsem informoval pana zástupce Cartera i pana Langa o mém rozhovoru s prezidentem a senátorem Keoghem.“

„Rozumím,“ řekl Ferguson vážným hlasem. „Rád bych vám připomněl, že tento případ vyžaduje naprosté utajení. Jak jsem z vaší zprávy pochopil, oba – jak prezident, tak senátor Keogh – na tom skálopevně trvají.“

„Mohu vás ujistit, že kromě nás čtyř, jak tady jsme, se o té věci nikdo nedozví,“ slíbil předseda vlády. „Upřímně řečeno, nezmíním se o tom ani ve vládě, dokonce ani ministru pro záležitosti Severního Irska. Může vám připadat divné, že jsem informoval jeho náměstka pana Langa. Ale ten je tady především ve funkci člena tohoto zvláštního výboru.“

„Vy nám snad nevěříte, Fergusone?“ ozval se Carter popuzeně.

„Na hloupé otázky se neodpovídá,“ odbyl ho Ferguson. „Řeknu vám jen jedno: podle mě se senátor Keogh odhodlal vstoupit do jámy lvové. Chci mít jistotu, že to přežije.“

„Vy si opravdu myslíte, že to je až tak nebezpečné?“ zeptal se Rupert Lang.

Ferguson se odmlčel a zamračil. Premiér ho pobídl: „Generále?“

„Ano, pane předsedo. Prosím, uvažujte se mnou. Řekněme, že jste členem protestantské teroristické skupiny, která je proti mírové iniciativě. Co uděláte, abyste zničil naděje na mírové řešení? Budete usilovat o likvidaci Patricka Keogha. A proč? Je to přece prominentní příslušník gardy Kennedyho, dnes možná nejperspektivnější senátor v celém Washingtonu. Je to tak?“ Simon Carter přikývl a téměř s nechutí přiznal: „Generál má pravdu. Kdyby k tomu došlo, nechopila by se zbraní jen IRA, ale celý irský národ.“

„Řekl bych, že na Keogha budou mít spadeno i extremisté z řad IRA.“

„Jak jste k tomu závěru došel?“ ptal se předseda vlády.

„Na základě hlášení, která všichni znáte. Jsou v nich uvedeny spousty zastánců tvrdé linie, kteří nesouhlasí s Gerry Adamsem a jeho podporou mírového řešení sporu. Stále je velké množství těch, co chtějí pokračovat v ozbrojeném střetu. A mezi nimi mohou být i lidé, kteří budou ze smrti Keogha těžit.“

„Proč by měli mít zájem na jeho likvidaci?“ zeptal se John Major.

„Protože by z toho automaticky vyplynulo, že za senátorovu smrt jsou zodpovědní protestanti,“ vysvětloval Ferguson. „Myslím, že tím by se všechna jednání zhroutila, a na dlouho.“

„Obávám se, že má pravdu,“ přisvědčil Carter.

John Major zamyšleně přikývl. „Potom se musíme postarat, aby se něco takového nestalo. A to je úkol pro vás, generále.“

„Tajné služby vám rády pomohou,“ nabídl Carter. „V záležitostech Irska máme velké zkušenosti. Tím se nemusím tajit.“

„Ale na území Irské republiky ne,“ řekl s náznakem úsměvu John Major. „To by bylo nelegální, že?“

„Pane předsedo, vždyť je to pouhá formalita. MI6 tam operuje pořád a vy o tom jistě víte.“

„V tomto případě ne. Senátor Keogh, jak jsem už uvedl, se ke své bezpečnosti konkrétně vyslovil.“ Obrátil se k Fergusonovi. „Máte s daným úkolem nějaké problémy?“

„Ne, pane předsedo. Senátor Keogh přistane na Shannon, odkud si udělá helikoptérou výlet do Drumgoole. Matka představená se o jeho návštěvě dozví, až když bude na cestě. Řekněme, že tam stráví půlhodinu, a potom se přemístí do Ardmore House, kde ho bude čekat jen Gerry Adams.“

„A jak to bude zabezpečeno tam?“ ozval se Rupert Lang.

„Celková bezpečnost bude kvalitně zajištěná,“ řekl Ferguson. „IRA si při podobných akcích dává záležet. Když Adams senátora představí, všichni delegáti budou zaskočení. A než se vzpamatují, ukončí Keogh svou řeč, zamíří do Shannon a odletí pryč.“

„Takhle to všechno zní velmi jednoduše,“ prohlásil premiér.

„Mělo by to vyjít, ale pod jednou podmínkou,“ odpověděl Ferguson. „Naprosté utajení. Nikdo nesmí vědět, že přijede. Nikde po celé trase, v Shannon, Drumgoole, Ardmore. Nikdo.“

„Kdo mu bude dělat osobní stráž? Jen vy a Dillon?“

„Ne, vezmu také vrchní inspektorku Bernsteinovou. My tři bychom měli stačit.“

Předseda vlády přikývl. „Dobrá, modleme se, aby to vyšlo.“ Obrátil se ke dvěma ostatním. „Schůzka v Ardmore se bude konat za několik málo dní. Samozřejmě vás budu informovat, ale nyní končíme. Generál má povinnosti ve Washingtonu,“ stiskl Fergusonovi ruku. „Hodně štěstí, generále. Nikdy jste neměl důležitější poslání.“ Tryskový lear odstartoval z Gatwicku jako obvykle v půl jedenácté. Řízení se ujali dva piloti vojenského letectva. Ferguson s Dillonem seděli vzadu a četli si. Později, když přelétli velšské pobřeží a ocitli se nad oceánem, Dillon připravil čaj.

„Je tu spousta sendvičů, generále, jestli vám vytrávilo.“

„Teď ne, později. Vrchní inspektorka Bernsteinová nevypadala moc šťastně.“

„Cítí se odstrčená.“

„Tak to je moc špatné. Někdo přece musí hlídat pevnost,“ zabručel generál. „Ženy jsou tak neracionální. Uvažují jinak než my, Dillone. Nedá se nic dělat, je to jiný živočišný druh.“

„Propána, kdyby vás tak slyšely feministky! Rozsápaly by vás na kusy. Nadávaly by vám do sexistů, rasistů a mužských šovinistů.“

„Můj hochu drahý, vy víte přesně, jak to myslím. Bernsteinová je vynikající a schopná. Má prvotřídní vzdělání z Cambridge, u policie si odjakživa vedla skvěle. Tím mám na mysli, že dokázala – když to bylo nezbytné –zastřelit i muže.“

„A ženu,“ doplnil Dillon.

„Ano, na to jsem zapomněl. Tak proč teď trucuje jako rozmazlená slečinka, že neletí do Washingtonu?“

„Třeba ji Pat Keogh osudově přitahuje?“

„Ještě si ho užije.“

„V tom byste si měl udělat jasno.“

„Nesmysl.“ Ferguson mu vrátil svůj hrnek. „Prosím, nalejte mi ještě. Povězte mi, jak se na celou věc díváte vy?“ Dillon mu nalil čaj a řekl: „Chcete vědět, jestli Keoghova přítomnost v Ardmore House zapůsobí na Sinn Fein a IRA?“

„To byste měl vědět právě vy. Byl jste v tom zatraceném hnutí dost dlouho.“

„Časy se mění.“ Dillon si zapálil cigaretu. „A člověk se mění s nimi. Irové na severní i jižní hranici, protestanti i katolíci chtějí mír. Na obou stranách ještě jsou nesmiřitelní radikálové, ale hlavní proud Sinn Fein a IRA snahy o mír podpoří. To si opravdu myslím. Pětadvacet let je příliš dlouhá doba. Gerry Adams, Martin McGuinness a jejich příznivci se konečně rozhodli přesunout celý problém do politické sféry. Musíme jim poskytnout veškerou možnou pomoc. Ano, Keogh může být té věci prospěšný.“

„A proč právě on?“

„Především proto, že svého času spolupracoval s prezidentem Kennedym, kterého v Irsku považují za národního hrdinu. Keogh sám má výborné předpoklady, aby Iry oslovil. Jeho rod pochází z Irska a je to katolická rodina. Jde jen o to, aby pronesl správný projev.“

„Doufejme, že se mu to povede. Jak pokračujete v šetření ohledně Třicátého ledna?“

„Jde to. Zkusil jsem zapomenout na naše všechny předchozí závěry a znovu probrat fakta. Vložil jsem všechno do počítače a zadal mu různé úkoly. Vrchní inspektorka ověří výsledky v době mojí nepřítomnosti.“

„Dobře, doufejme, že na něco přijdete,“ řekl Ferguson a sáhl po dalších novinách.

V tu chvíli počítačová tiskárna vychrlila poslední dávku informací, které se týkaly jednoho z Dillonových šetření. Obsahovala podrobné údaje o zaměstnancích ruského velvyslanectví. Hannah srovnala papíry s textem i fotografiemi na jednu hromádku. Byl v ní i snímek Jurije Bělova, ale jeho tvář jí nic neříkala. Roztřídila všechny výsledky do průsvitných desek a nechala je ležet na Dillonově stole.

V duchu se znovu sklíčeně ptala sama sebe, proč právě ona musela přijít o cestu do Ameriky. Ale teď už se nedalo dělat vůbec nic. Zamyšleně se vrátila do své kanceláře. Do oken bubnoval hustý déšť. Napadlo ji, jaké asi mají počasí Dillon s generálem nad Atlantikem. Potom usedla k pracovnímu stolu a s povzdechem začala třídit denní poštu.

Když Grace Browningová ve svém domě na Cheyne Walk otevřela dveře, zjistila, že na schodech stojí Tom Curry. „To je milé překvapení,“ řekla, když procházeli kuchyní. „Zrovna chystám kávu.“

„Bohužel nejdu soukromě. Volal mi Rupert,“ odpověděl Curry. „Jde o něco velkého. Budou tady s Jurijem každou chvíli.“

„Máš tušení o co jde?“ zeptala se ho při přípravě kávy.

„Ne. Ani v nejmenším. Nevím o tom vůbec nic – stejně jako ty.“

„Tak já ještě přinesu další šálky.“

V tom okamžiku se ozval ode dveří zvonek. „Já otevřu,“ řekl Curry a vyšel ven.

Když vešla s podnosem do obývacího pokoje, všichni tři už tam byli a stáli u krbu.

Rupert ji políbil na tvář. „Moc ti to sluší, jako vždycky.“

„O poklony nestojím. Co má tohle všechno znamenat?“ ptala se nedočkavě a rozlévala kávu.

„Pověz jim to, Ruperte,“ řekl Bělov.

Když Lang ukončil podrobné líčení schůzky na Downing Street, rozhostilo se na chvíli ticho. První promluvil Curry.

„Moc zajímavé. Ale jak se to týká nás?“

„Sinn Fein a IRA jsou přinejmenším nakloněni uzavření příměří a ochotní usednout k mírovému stolu,“ prohlásil Bělov.

„Kdyby k tomu došlo, znamenalo by to enormní tlak na různé protestantské skupiny. I ony budou muset vyhlásit klid zbraní.“

„Tlak ze strany mezinárodního společenství,“ zdůraznil Lang. „A to je vážná věc.“

„Mír v Irsku?“ ozvala se Grace. „To by ti nebylo po chuti, viď, Juriji? Ty bys radši viděl druhou Bosnu,“ zasmála se. „To je ale smůla. Všechny tvoje naděje na Irsko utopené v chaosu, ze kterého vzejde komunistický stát, mizí jako dým.“

„Ještě jsem neprohrál,“ ohradil se Bělov. „Kdyby byl Keogh na své cestě zavražděn, následky by byly nedozírné. Zvlášť hrozivé, kdyby vraždu vzala na sebe jedna z frakcí protestantských loajalistů.“

„A ty myslíš, že je to možné?“ zasáhl Tom Curry. „Vždyť oni se ani nedoví, že tady byl.“

„Jistě, ale my víme, že Keogh přiletí,“ usmál se Bělov. „A tentokrát se Třicátý leden k té akci nepřihlásí. Svalíme vinu na UFF nebo na Rudou ruku Ulsteru.“ Následovalo naprosté ticho, které prolomil až Lang. „Drtivý úder. Bože můj Juriji, ty jsi ale formát.“ Srdce Grace Browningové se rozbušilo a ústa jí vyschla vzrušením. „Kdy máš poslední představení v King’s Head?“

„V sobotu.“

„Za dva dny,“ přikývl Bělov. „Po prvním telefonátu s Rupertem jsem mluvil se svými zdroji v Dublinu. Podle jejich informací se konference IRA koná v neděli odpoledne.“ Grace se zhluboka nadechla. „Jak bych se tam dostala?“

„Ale jednoduše. Mám jednoho člověka, který občas pro mě létá, samozřejmě naprosto ilegálně. Jmenuje se Jack Carson. Provozuje leteckou taxislužbu z malého letiště v Kentu, poblíž vesnice Coldwater. Vlastni pár dvoumotorových letadel.“

„A on by mohl letět do Irska?“

„Proč ne? Létal pro mě hlavně do Francie, ale před rokem jsme spolu byli i v Irsku. Tam je to stejné jako v Anglii. Zná na venkově spousty malých přistávacích a rozjezdových drah. Určitě něco takového najde i poblíž opatství v Drumgoole. Musíme zaútočit na Keogha právě tam, v Ardmore House to nepůjde. Tam to bude mít IRA obšancovaný svýma lidma.“

„Ale co kontrola letového provozu?“ zeptal se Curry.

„Musí přece mít rádiové spojení a povolení k letu.“

„Nemusí. Carson si poradí. Neohlášený let se maximálně promítne kdesi na radaru jako neidentifikovatelný předmět. Těch je tam nahoře spousta, včetně ptáků. Když víš, kudy máš letět, najdeš ve vzdušným prostoru hodně úseků bez kontroly.“

„Ale co přístup k irskému pobřeží?“ řekl Rupert Lang. „Tam to určitě nebude snadné?“

„Žádný strach. Když nalétne na pobřeží ve výšce šesti set stop, jejich radary ho vůbec nezaregistrují.“ Bělov pokrčil rameny. „Ten chlap je spolehlivej a svou práci dokonale ovládá. Vyjde to.“

„A co po přistání?“

„Hned jak budeme vědět, kde Carson přistane, uvědomím svoje lidi v Dublinu, aby obstarali auto.“

„A co potom?“ zeptala se Grace.

„To nevím. Ale je to opatství. Jsou tam jeptišky a školáci. Není to žádná nedobytná pevnost.“

„Potřebuju se k němu dostat co nejblíž.“

„Však ty už něco vymyslíš.“

„Vymyslíme,“ Tom Curry vzal Grace kolem ramen. „Žádné protesty, Grace. Já poletím s tebou.“ Obrátila se k Langovi. „Co ty myslíš?“

„Paličák jeden,“ usmál se Rupert ironicky. „Přál bych si taky být u toho, ale v tomhle případě to bohužel nepřichází v úvahu. Ten plán zní slibně.“

„Jasně,“ řekl Bělov. „Proberu všechno s Carsonem. Rupert nás bude i nadále informovat.“ Usmál se a pozdvihl šálek. „Mohu dostat ještě trochu kávy?“ Když jejich lear přistál na vojenské základně Andrews a Dillon s Fergusonem vystoupili, přivítal je mladý kapitán letectva.

„Brigádní generál Ferguson? Prosím, tudy pane. Přesednete do helikoptéry, která vás dopraví na leteckou základnu Otis, odkud vás odveze limuzína do domu senátora Keogha v Hyannis Port. Postarám se, aby vám odvezli zavazadla do hotelu.“ Během pěti minut byli uvnitř a vznesli se do výšky.

„Hmm, brigádní generál,“ poznamenal Dillon. „Povýšili vás.“

„Ne, to je americká terminologie,“ zabrumlal. „My jsme to před pár lety zkrátili na generála.“

„Myslel jsem, že Keogha uvidíme ve Washingtonu.“

„Já také, o té změně jsem se dověděl až v polovině letu nad Atlantikem.“

„Proč to změnili?“

„Třeba nám to vysvětlí – když to uzná za vhodné.“ Ferguson otevřel kufřík, vyndal mapu Irska a rozbalil ji. „Teď mi znovu ukažte Ardmore House a Drumgoole.“ Když vystoupili z limuzíny před senátorovým domem v Hyannis Port, uvítala je u hlavních dveří paní Keoghová.

„Generál Ferguson? Já jsem Mary Keoghová.“

„Těší mě, madam.“

„Sean Dillon.“ Stiskl jí nabízenou ruku a ona si ho zvědavě prohlížela.

„Tak to jste vy? Hodně jsem o vás slyšela, pane Dillone.“

„Předpokládám, že samé ošklivé věci.“

„Bohužel ano.“

„To víte, všem se člověk nezavděčí.“

Obrátila se k Fergusonovi. „Manžel se prochází na pláži.“

„Rozumím,“ odpověděl Ferguson. „Nepůjdeme mu naproti?“

„Proč ne? Uvidíme se za chvíli, až všichni přijdete.“

„Jistě.“

Udělali pár kroků, když Mary Keoghová zavolala: „Generále?“

„Ano, madam?“

„Žádnou radost z toho nemám.“

„Věřte, že vás chápu, madam.“

Vešla dovnitř a zavřela dveře. Dillon si zapálil cigaretu. „Je to príma ženská.“

„Ano, o tom ani trochu nepochybuju,“ přitakal Ferguson. „Teď pojďme za senátorem.“

Prudký vítr zvedal vlny a příboj s burácením narážel na břeh. V dálce zahlédli Patricka Keogha. Šel směrem k nim a občas se zastavil, aby hodil klacek černému psisku, které kolem něj pobíhalo. Když se k nim dostal blíž, všimli si, že senátor má na sobě manšestrové kalhoty a teplý svetr.

„Generál Ferguson?“

„Ano, senátore.“ Ferguson napřáhl ruku. „Je mi potěšením, pane.“

„A vy musíte být ten slavný Sean Dillon,“ podával mu ruku Keohg.

„U všech svatých, senátore, nepřeháníte to?“ reagoval Dillon.

„Copak my Irové nepřeháníme vždycky? Pojďme se chvilku procházet.“

„Jistě, pane,“ souhlasil Ferguson.

„Omlouvám se, že jste museli tak spěšně cestovat přes oceán. Za to mohu já a John Major. Ale nejvíc moje žena. Ta si vzala do hlavy, že bych mohl přijít o krk. Tak jsem se rozhodl, že musím mít co nejlepší osobní ochranu. Váš předseda vlády mi doporučil vás dva.“

„Je příliš laskavý,“ začal Ferguson.

„Nechte té falešné skromnosti, generále,“ zasáhl Dillon. „Děláme svojí práci stejně dobře jako každej a většinou ještě líp.“ Udělal z dlaní kornout proti větru a zapálil si cigaretu. „Jsem obyčejnej chlap, senátore. Povězte mi jako Ir Irovi, proč do toho jdete? Vždyť jestli se vám dostanou na kobylku, můžete vážně o ten krk přijít.“

„Dillone!“ okřikl ho Ferguson.

„Ne.“ Keogh zvedl ruku. „Odpovím na to. Prezident Kennedy se jednou vyjádřil o dobrých lidech, kteří v zájmu dobra nic nepodniknou. Jen čekají. Možná, že to byl i můj případ. I já jsem trpně přihlížel příliš mnoha událostem.“ Ferguson řekl: „Vzpomínám, že jednou jste byl na titulní straně časopisu Time. Bylo to během války ve Vietnamu za obležení Khe Sanu a vy jste trval na tom, že tam poletíte. Vaše inspekční cesta skončila tím, že jste musel pálit z těžkého kulometu a jak jsem slyšel, byl jste postřelen do ramene.“

„Moji odpůrci tvrdili, že jsem to udělal, abych se předvedl. Nikdy v životě bych se nemohl srovnávat s Kennedym. Spolupracoval jsem s ním. Nikdy se nevyhýbal zodpovědnosti, pomohl nás vyvést z kubánské krize, když tam Rusové umístili rakety. Mel odvahu postavit se mafii, sloužil své vlasti a položil za ni život.“ Stál tam, upřeně hleděl na moře a Dillon se zeptal: „Myslíte, že byste měl udělat totéž?“

„Proboha, ne, to ne!“ rozesmál se senátor.

„Příteli, já vám řeknu, co chci. Rád bych jednou udělal něco naprosto správného. Něco, čeho si sám budu považovat. A opravdu nechci skončit bradou vzhůru. Proto jsem si vybral vás a generála.“ Znovu se rozesmál. „Teď půjdeme ke mně domů, něco sníme a potom si můžeme ještě promluvit.“ Pojedli lehké jídlo, salát, lososa a nové brambory, jen ve čtyřech kolem kuchyňského stolu. Po kávě Keogh řekl: „Tak si to znovu proberem, generále.“

„Dobrá. Jak už jsem naznačil premiérovi, všechno může proběhnout jednoduše a hladce. Přistanete naprosto nečekán v Shannon. Jsem přesvědčený, že z politických důvodů je podstatné, aby vaše účast na konferenci IRA byla naprosto dokonale utajená.“

„Souhlasím.“

„Ale ani přílet do Shannon v soukromém gulfstreamu ještě nezaručuje, že vás nikdo nepozná. Co letištní personál, lidé od zavazadel a tak? Někdo z nich může mluvit, zvěst prosákne a novináři se o to začnou zajímat.“

„Ale už bude pozdě, nezmohou se na nic,“ ozvala se Mary Keoghová.

„Přesně tak,“ přikývl generál. „Dodatečně se může uvést, že senátor přistál v Shannon jen a jen proto, že najednou zatoužil navštívit Keoghovu kapli. Nikoho nenapadne, že na zpáteční cestě udělá další zastávku v Ardmore House.“

„To je ovšem mazané,“ poznamenal senátor.

„Ale co bezpečnost?“ ozvala se jeho žena. „To je to, co mne znepokojuje.“

„Nemusíte se obávat. Dillon, já a vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová, moje asistentka, se od vašeho muže nehneme. Bezpečnost v Ardmore House jako obvykle důkladně zajistí sama IRA.“

„A já zase znám opatství Drumgoole,“ ozval se Dillon. „Je to daleko od civilizace, nádherné údolí. Jen ženský klášter a škola. Jeptišky a děti.“

„Proběhne to hladce,“ konejšivě pohladil Keogh svou ženu po ruce. „Dáme si ještě trochu kávy na terase a potom už vás, pánové, propustím.“ Seděli venku, dívali se na pláž a divoké moře za ní, když Mary Keoghová promluvila: „Jsem z toho zmatená, pane Dillone. Manžel se zajímal o vaši minulost a vyprávěl mně o vás. Ale jsou tady věci, které nechápu. Opravdu jste studoval na Královské akademii dramatického umění v Londýně? Hrál jste v Národním divadle?“

„To je pravda,“ řekl Dillon.

„Ale potom jste se připojil k IRA?“

„Bylo mi devatenáct let, paní Keoghová. Žil jsem s otcem v Londýně. Psal se rok sedmdesát jedna. Otec jel na svátky do Belfastu a tam ho zabili v pouliční přestřelce mezi britskými výsadkáři a IRA. Nešťastná náhoda.“

„Jenže vy jste to tenkrát vnímal úplně jinak, viďte?“ ptala se s upřímnou účastí.

„V devatenácti to ani jinak brát nešlo.“ Dillon si zapálil cigaretu. „Vstoupil jsem do IRA a pojal to jako věc cti.“

„A nikdy se neohlížel zpět,“ dodal Ferguson. „Byl léta na seznamu nejhledanějších osob.“

„Je pravda, že jste se pokusil vyhodit do povětří britskou válečnou radu v únoru jedenadevadesátého roku?“ zeptal se Keogh.

„Vypadám snad jako někdo, kdo by byl něčeho takovýho schopen?“ odpověděl Dillon.

Keogh se hlučně rozesmál. „Ano, vy na to skutečně vypadáte, milý irský příteli.“

„Já z toho mám ještě pořád zmatek v hlavě,“ řekla paní Keoghová. „Jak jste mohl přejít na opačnou stranu?“

„Bojoval jsem za věc, ve kterou jsem věřil. Nestydím se za to. Taky jsem nikdy neschvaloval trhavinu jako zbraň. Ty pumové atentáty pro mě byly nejslabší místo v celé kampani IRA. Já jsem byl připraven zemřít. Ale co těch padesát tisíc zmrzačených či zraněných obyčejných lidí? Jak k tomu přijdou třeba ženy v obchodních domech, děti?“ Pokrčil rameny. „To je příliš. Tolik nejsem ochoten zaplatit za nic na světě, ani za sjednocení Irska.“

„Nakonec jsem ho našel až v srbském vězení,“ prohlásil Ferguson. „Chtěli ho zastřelit za to, že tam přiletěl s nákladem zdravotnického materiálu pro děti. Podařilo se mně uzavřít obchod.“ Pokrčil rameny. „A teď pracuje pro mě.“

„A já k tomu dodávám ámen, protože v tomto případě stojí štěstí na mé straně,“ uzavřel Patrick Keogh. „Půjdu a povím řidiči, aby pro vás přijel. Zavolám do Otisu, že jste na cestě.“ Vstal, došel ke dveřím a tam se otočil. „Mimochodem, až se dostanete zpět do Washingtonu, chce se s vámi setkat prezident.“ Paní Keoghová se s oběma muži rozloučila a vešla do domu. Ferguson, Dillon a Keogh postáli chvíli u limuzíny.

„Povězte mi, Dillone,“ řekl senátor, „skutečně si myslíte, že by v Irsku mohl zavládnout mír?“

„Hodně bude záležet na reakci protestantů,“ odpověděl Dillon. „Na tom, jestli se budou cítit ohrožení nebo ne. Víte, co říkají, když si připíjejí? Ať jsme tady doma. Jestli uvěří, že jim druhá strana ten domov přeje, je tady naděje.“

„Ať jsme tady doma,“ opakoval Keogh a pokýval hlavou. „To se mně líbí. Zní to pěkně.“ Zatvářil se vážně. „Snad bych to mohl použít v Ardmore.“

„Uvidíme se brzy, pane,“ řekl Ferguson. „V Shannon.“

„Je to jen otázka několika dní, generále.“

„A těšíte se, senátore?“

„Jako do pekla,“ zasmál se Keogh. „Bojím se, tak je to!“

„Všichni máme strach,“ chlácholil ho Dillon. „To je dobré znamení.“

„Víte, jednou jsem pronesl projev, co se z různých důvodů nezamlouval hodně lidem, ale mně ano,“ svěřil se Keogh. „Mluvil jsem tam o člověku, který bez ohledu na následky a oběti musí udělat, co mu káže jeho svědomí. Musí se sám rozhodnout pro směr a cestu, kterou se vydá.“ Stáli tam v tichu a najednou začalo pršet. Keogh zaklonil hlavu a rozchechtal se. „Sakra, to zní jako nějaká volební agitace! Už jeďte, pánové, uvidíme se v Shannon.“ Otočil se a šel do domu.

V helikoptéře se Ferguson věnoval úředním papírům ze svého kufříku a stěží promluvil slovo. Teprve později, když jeli autem z letecké základny Andrews a prodírali se hustým městským provozem Washingtonu, odložil papíry a pohodlně se opřel v sedadle.

„Zajímavý člověk – ten Patrick Keogh. Má za sebou jak skvělé úspěchy, tak tragické omyly.“

„Ale pořád je tady,“ řekl Dillon. „Dokázal přežít. Nefňuká, když se něco nedaří. Postaví se zase na nohy a jde dál.“

„Líbí se vám?“

„Ano, myslím, že je to muž, kterej se může beze strachu podívat do zrcadla.“

„Nevěděl jsem, že máte uměleckou duši, Dillone,“ řekl Ferguson právě ve chvíli, kdy dorazili k Bílému domu a projeli západním vjezdem.

Když je pobočník uvedl do Oválné pracovny, nikdo tam nebyl.

„Prosím, počkejte zde, pánové,“ vyzval je.

Nad městem už se stmívalo. Ferguson přistoupil k oknu a vyhlédl ven. „Bože můj, vždyť my se vlastně pleteme do historie, Dillone. Právě tady úřadoval před Clintonem už Roosevelt a všichni další prezidenti.“

„Já vím,“ řekl Dillon. „Hraje se dál. Jako v londýnském divadle Windmill. Během války, když na město dopadaly německé bomby, byl nad jejich pokladnou vždycky nápis: Hrajeme neustále.“

Dveře do soukromých pokojů se otevřely a objevil se Clinton. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat. Generál Ferguson?“ podával mu Clinton ruku.

„Pane prezidente.“

„A pan Dillon?“

„To je jméno mé,“ usmál se Dillon.

„Posaďte se, pánové,“ pobídl je Clinton a sám rovněž usedl za stůl. „Navštívili jste senátora Keogha, jak jsem byl informován. Je tedy všechno v pořádku?“

„Ano,“ řekl Ferguson. „Nebo alespoň pro tuto chvíli.“

„Mluvil se mnou telefonicky a zdá se, že je vašimi plány nadšený.“

„To je dobře,“ ozval se Ferguson.

Clinton vstal a přešel k oknu. „V životě to chodí tak, že novináři vždycky hledají politickou motivaci v každém vašem kroku, pokud zastáváte vysoký úřad.“

„Obávám se, že tomu tak bylo vždycky,“ přitakal Ferguson.

„Já vím,“ přikývl Clinton. „Tvrdí, že ze všeho, co udělám, chci získat politický kapitál. To psali i pokaždé, když jsem udělal cokoli pro řešení situace v Irsku.“ Vrátil se ke stolu a usedl. „Není to ale pravda, pánové. Politici jsou obviňováni ze spousty věcí. Ale já vám přísahám, že v tomhle případě jsem neměl a nemám žádné postranní úmysly. Mým cílem je, aby v Irsku konečně zavládl mír.“

„Věřím vám, pane,“ prohlásil Ferguson.

„Děkuji a prosím vás, abyste věřil také senátoru Keoghovi. Jeho cesta mu neskýtá žádný osobní prospěch, ani výhodu. Dává všanc svůj život, protože věří ve smysluplnost svého poslání. Jak jsem už řekl, mluvil jsem s ním a zdá se, že váš plán ho plně uspokojuje. Uvítal bych, kdybyste ho teď probral i se mnou, generále.“ Když Ferguson skončil, Clinton přikývl. „Mně to připadá rozumné.“ Pohlédl na Dillona. „A vám, pane Dillone?“

„Všechno by to mohlo být úžasně jednoduché,“ řekl Dillon. „Ale všechno záleží na utajení. Senátor se tam musí objevit jako blesk z modrého nebe. Akce se podaří, pokud se nám podaří naše nepřátele zaskočit.“

„Ano, souhlasím,“ Clinton se podíval na hodinky. „V Londýně je půlnoc, pánové. To znamená, že je tam teď pátek. Očekávám každou chvíli zprávu o časovém rozvrhu schůze IRA v Ardmore House. Na vašem místě bych šel do hotelu a trochu bych se prospal, dokud je klid, generále. Budu s vámi ve spojení a okamžitě vám dám vědět.“

„Jistě, pane prezidente.“

Clinton stiskl tlačítko na pracovním stole a vstal. „Ještě jednou bych rád zdůraznil, že váš úkol je nesmírně důležitý.“ Vstoupil pobočník a přidržel jim dveře.

O pouhé čtyři hodiny později se Dillon ve svém hotelovém pokoji prudce probudil a sáhl po telefonu.

„Tady Ferguson. Dillone, je čas. Musíme vyrazit. Před chvíli jsem volal na základnu Andrews. Lear bude připraven k odletu hned, jak tam dorazíme. Uvidíme se dole v hale.“ Telefon oněměl a Dillon se vysoukal z postele. „Nádhera,“ zamumlal. „No to je tedy úžasný. Proč já bloud si nemůžu vydělávat na živobytí nějakým příjemnějším způsobem?“ bručel cestou do koupelny.

Když se lear vznesl a zamířil nad Atlantik, rozepl si Dillon poutací pás a posunul ručičky hodinek. „Půl šesté ráno londýnského času.“

„Ano, při troše štěstí bychom mohli přistát v Gatwicku v poledne. Náš pilot, poručík Jones, říká, že budeme mít celou cestu přes oceán příznivý vítr.“

„Tak jak to vypadá se schůzkou v Ardmore House? Kdy začíná?“

„V neděli odpoledne, ve dvě.“

„Tak to je dobře. Nebude vám vadit, když si teď zchrupnu?“

Dillon klesl zpět do sedadla a zavřel oči.

LONDÝN

IRSKO

LONDÝN

1994

Když Dillon vstoupil do kanceláře, Hannah Bernsteinová byla v plné práci. Sundala brýle a třela si čelo.

„Kde je generál?“

„Vystoupil v Cavendish Square, aby se převlékl. Bude tady co nevidět. Potom chce znovu navštívit premiéra.“

„Je všechno dojednané?“

„Dá se to tak říct. Schůze IRA začne v Ardmore House v neděli odpoledne ve dvě. Keoghův soukromý gulfstream přistane v Shannon a senátor bude hned pokračovat helikoptérou do Drumgoole.“

„A ochranka?“

„Náš dobrý senátor prohlásil, že mu naprosto stačí naše trojice. Jen vy, já a generál.“

Šťastně se usmála. „Tak on mě nevynechal?“

„Jak by mohl? To se přece nedělá,“ usmál se široce Dillon a zapálil si cigaretu. „Jak vycházíte s Keoghem?“

„Dobře. Je to férovej chlap. Je úplně jinej, než jak o něm píšou novináři. Musí mít pořádnou odvahu, když do něčeho podobnýho jde.“ Dillon pokýval hlavou. „Líbí se mi. Jak pokračuje vyšetřování případu Třicátý leden?“

„Vytřídila jsem to pro vás. Myslím, že je všechno hotovo. Pojďte, ukážu vám to.“ Vstala a zamířila do kanceláře, kterou používal Dillon. Vedle počítače byly úhledně složené hromádky vytištěných papírů. „V téhle velké jsou podrobné informace o všech zaměstnancích ruského velvyslanectví, jak jste si přál.“

„Výborně, hned se na to mrknu.“

„Chce to čas, Dillone, je toho hodně. Samozřejmě, že vyšší šarže jsou navrchu,“ usmála se. „Udělám trochu čaje,“ řekla a vrátila se do své kanceláře.

Když čekala, až se začne vařit voda v konvici, zaslechla za sebou kroky a otočila se. Ve dveřích stál Dillon. Byl bledý jako zeď a v ruce držel list potištěného papíru. Položil ho před ni na stůl.

„Co je to?“

„Pěkná barevná fotka a podrobná zpráva o jistém plukovníkovi Juriji Bělovovi. Jinak je to kulturní atašé ruské ambasády.“

„A dál?“ pobídla ho Hannah a pokračovala v přípravě čaje.

„Všechno naznačuje, že to je náčelník londýnské pobočky GRU, což je zkratka ruské vojenské rozvědky.“

„Vím, co je GRU, Dillone.“ Popošla k Dillonovi a pohlédla na fotografii usmívajícího se muže.

„Nepřipadá vám povědomý?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „To bych neřekla.“

„Mně ano.“

V tom okamžiku se otevřely vstupní dveře a vešel Ferguson. „Dělá se čaj? To je moc dobře. Dám si v rychlosti šálek a potom vyrazím do Downing Street.“ Hannah Bernsteinová mu podala šálek čaje. „Dillon si myslí, že přišel na něco, co souvisí s šetřením kolem Třicátého ledna, pane.“

„A co to je?“

„Ne co, kdo. Plukovník Jurij Bělov.“ Dillon ukázal na list papíru. „Víte o něm něco?“

„Dlouholetý kulturní atašé na jejich velvyslanectví. Vídával jsem ho na různých recepcích.“

„Tady stojí, že může být náčelníkem londýnské pobočky GRU.“

„O tom lze diskutovat, ale nejde to dokázat. Nikdy jsme se s GRU nezapletli, nedošlo mezi námi k jedinému střetu zájmů. Naše transakce a styky s KGB byly samozřejmě úplně odlišné.“ Ferguson upil trochu čaje. „Ale co tohle vůbec je?“

„Jednou jsem toho člověka viděl. A nebylo to setkání náhodné.“ Obrátil se k Hannah. „Vzpomínáte na hotel Evropa? Vyprávěl jsem vám o svém setkání s Grace Browningovou, tou herečkou, a profesorem Currym?“

„Ano?“

„Viděl jsem je v Dorchesteru tu noc, kdy byl zavražděn Liam Bell. Ona a Curry seděli v baru u šampaňského. Objevil se tam Rupert Lang a všichni se tvářili velmi srdečně. Líbali se jako staří přátelé a tak.“

„Proboha člověče, tak vy tvrdíte, že Rupert Lang je vážně její přítel?“ zeptal se překvapený Ferguson.

Dillon zvedl papír s fotografií. „Tenhle muž se k nim připojil, plukovník Jurij Bělov, pravděpodobný šéf GRU. Musíte uznat, že tohle by byl skandální námět pro nedělní noviny. Vysoký státní úředník a ruský agent.“

„Ale už jsem vám řekl, že jsem toho muže na vlastní oči viděl na recepcích velvyslanectví. Tihle lidé jsou vždycky a všude.“ Ferguson odložil šálek s čajem. „Politici takové akce pravidelně navštěvují. Znají se s každým, Dillone.“

„Napřed mě vyslechněte a potom třeba vyhoďte, když chcete,“ řekl Dillon a podíval se na Hannah. „A vy taky zapojte svou bystrou policejní hlavinku.“

„Tak dobrá, zajdeme do mé kanceláře a podíváme se na to,“ prohlásil Ferguson.

Když generál usedl za svůj stůl, Dillon začal: „Onehdy jsem Hannah vyprávěl poněkud odtažitě o shodě náhod a Carlu Jungovi. Ale ve skutečnosti jsem chtěl naznačit, že na náhody nevěřím.“

„Pokračujte,“ pobídl ho Ferguson se zájmem.

„Jak jsem řekl Hannah, nemůže být pouhou náhodou, že všechny vraždy, ke kterým se přihlásil Třicátý leden, byly spáchány s použitím stejné zbraně, berrety. Čtyři příslušníci IRA jsou po smrti – a to je rovněž fakt. A co likvidace dvou prominentních agentů londýnské pobočky KGB? Byla to náhoda? Myslím, že ne. A proto jsem si nechal vytáhnout z počítače informace o všech zaměstnancích ruské ambasády.“ Usmál se. „Což nás přivedlo k Bělovovi a k tomu baru v Dorchesteru.“ Dillon pohlédl na Hannah. „Vždycky jsem slýchal, že dobrej polda má nos na zločin, intuici, která nemá nic společnýho s fakty. Nezačínáte tu cítit něco nezvyklého, vrchní inspektorko?“

„Potřebuju více faktů, pane,“ odpověděla Hannah Fergusonovi.

„A dočkáte se,“ řekl generál. „Cítím to v kostech. Pokračujte, Dillone.“

„Jde o mou schůzku s Daleyem ten večer v Belfastu, obchod s frakcí Synové Ulsteru. Mé plánované setkání s Danielem Quinnem, když na mě udělali ten podraz. Kdo o tom věděl? Hannah nevěděla, kde se s nimi sejdu. Věděl jste to vy, generále, premiér, Simon Carter a Rupert Lang.“ Pohlédl provokativně na Hannah. „Poslechněme si, co nám k tomu řekne naše skvělá detektivka.“ Pohlédla na Fergusona a ten vážně přikývl. „Pokračujte, má drahá.“

„Dobře, pane. Dejme tomu, že Třicátý leden věděl o Dillonově schůzce, ale neznal její místo. Ale ta tajemná žena ano. Sledovala ho až tam, byla ozbrojená a připravená k akci. Moje otázka zní: Odkud se o tom všem dozvěděla?“

„A jaký je váš závěr, vrchní inspektorko?“

„Můžete vyloučit sebe, mě i Dillona.“ Usmála se. „Takže nám zbývá premiér, Simon Carter a Rupert Lang.“

„Stěží si lze představit premiéra jako zdroj úniku informací,“ řekl Ferguson. „A že by jím mohl být zástupce šéfa tajných služeb? To je naprosto nepravděpodobné.“

„Potom nám zbývá jediný zdroj, pane.“

„To je přece nemožné,“ zavrtěl hlavou. „Náměstek ministra pro záležitosti Severního Irska!“ Znovu zavrtěl hlavou. „Rupert Lang sloužil v mém dělostřeleckém pluku. Potom u výsadkářů. Obdržel v Irsku válečný kříž, byl raněn.“

„A co vražda Liama Bella?“ protestoval Dillon. „Celá věc byla utajená. Nikdo netušil, že se zastaví v Londýně. Věděli jsme to jako obvykle jen my tři, premiér, Carter a Lang.“ Následovala pauza. „Tenkrát v Dorchesteru na hřbitově – to nebyla žádná náhoda, generále. Připravili se dokonale, čekali na něj v úkrytu.“ Dillon tvrdošíjně a energicky prosazoval svůj názor. Ferguson zvedl ruku, aby ho zarazil. „To stačí, už vím, co si myslíte. Jak se na to díváte vy, vrchní inspektorko?“

„Na obžalobu to nestačí, pane, ale rozhodně bych to prošetřila.“

„A vy, Dillone?“

„Řekl bych, že od tohoto okamžiku by měl váš čtyřčlenný výbor – vy, premiér, Carter a Lang – přestat fungovat. Lang už nebude mít šanci dozvědět se další utajené a cenné informace. A tak by to mělo zůstat, dokud celý případ nevyřešíme. Počkejte, on už ale ví o Keoghově cestě.“

„Ale v tuhle chvíli neví, kdy senátor přistane v Shannon, ani kdy začne schůze IRA v Ardmore,“ upřesnila Hannah. „Já bych řekla, že tak by to mělo zůstat, pane.“

„Sakra! Ale co mám říct premiérovi?“ namítl Ferguson.

„Ale no tak, no tak, vy stará liško,“ vyhrkl Dillon netrpělivě. „Lhal jste skvěle tolik let, tak přece něco vymyslíte, ne?“

„Panebože!“ ulevil si Ferguson. „Ale máte pravdu, jistě,“ dodal a sáhl po červeném telefonu.

Předseda vlády ve své pracovně na Downing Street řekl: „Právě jsem se od prezidenta Clintona dozvěděl, že schůze IRA v Ardmore se má konat v neděli odpoledne od dvou hodin. Předpokládám, že mě navštívíte a budete informovat o svém setkání se senátorem Keoghem.“

„Stalo se něco nesmírně důležitého, pane předsedo. Jde o únik klíčových informací.“

„Jste si tím jist?“ zeptal se John Major.

„Obávám se, že ano. Mohlo by to mít neblahý vliv na návštěvu senátora Keogha. Jak víte, utajení je v tomto případě nejpodstatnější.“

„Ano, to máte pravdu. Na tom jsme se shodli všichni.“

„Potom vás velmi naléhavě prosím, pane předsedo, abyste se zařídil podle mých doporučení. Vím o nedělní schůzi, protože mně o ní řekl prezident Clinton, stejně jako vám. Dillon a vrchní inspektorka Bernsteinová o ní vědí také, protože musí. Můžete si, až na další, tuto informaci ponechat pro sebe?“

„Vy myslíte… Nemám to říkat Simonu Carterovi a Rupertu Langovi? Chcete snad říct, že za únik informací může jeden z nich?“ ptal se premiér ohromeně. „To přece není možné!“

„Pane předsedo, dejte na mě. Musíme si všechno důkladně ověřit. Dejte mi jen několik hodin.“ Chvíli bylo ticho a poté John Major řekl: „Jistě. Jsem z toho zmatený, generále. Obvykle míváte pravdu. Tentokrát si ale horoucně přeju, abyste se mýlil. Udělejte vše, co uznáte za vhodné a informujte mě co nejdříve.“ Když Ferguson vešel do Dillonovy kanceláře, počítač bzučel a vedle něj stáli Hannah s Dillonem. Ferguson najednou jako by ožil, byl čilý a energický.

„Výborně, na čem teď pracujeme?“

„Právě prověřujeme Toma Curryho,“ odpověděla Hannah.

Ferguson přikývl. „To je velmi známé jméno. Existuje jistý profesor Curry z Londýnské univerzity, který sedí v několika vládních komisích.“ Tiskárna začala vysouvat papír, Dillon ho odtrhl a položil na desku stolu. V horní části stránky byla profesorova fotografie, následovaly údaje o jeho vzdělání, akademické kariéře, ale i intimní podrobnosti jeho soukromého života.

„Cambridge,“ řekl Ferguson zamračeně. „Proboha! Moskevská univerzita a doktorát filozofie.“ Tiskárna chrlila další informace. „Teď přijde na řadu Rupert Lang,“ oznámila Hannah.

„Panebože, tady stojí, že Curry a Lang spolu léta bydleli v Langově domě v Dean Close. To je pěšky kousek od Westminsteru. Homosexuální vztah od jejich společných studií v Cambridge.“

„Ano, ale podívejte se dál,“ řekla Hannah. „Tady vidíme, jak se vyvíjela jeho akademická kariéra. Nejprve přednášel na Yale, Harvardu, je profesorem v Londýně. Ale vidíte tady, pane? Je hostujícím profesorem na Královské univerzitě v Belfastu. Přednáší tam tři až čtyři dny v měsíci.“

„Velmi zajímavé,“ zašeptal Ferguson zaníceně. „Víme, že Curry byl v Belfastu právě v době, kdy jste vy a Dillon vyjednávali ten obchod se Syny Ulsteru, vrchní inspektorko.“

„Ano, pane.“

„Ti dva bezvýznamní pěšáci IRA, k jejichž smrti se přihlásil Třicátý leden, byli zastřeleni také v Belfastu.

Bylo by zajímavé ověřit, jestli tam byl ve stejnou dobou i profesor Curry.“

„Taky by nebylo od věci vědět, jestli tam byl i Rupert Lang,“ připojil Dillon.

„To se dá snadno zjistit,“ řekl Ferguson.

„A co naše neblaze proslulá berreta, kterou teroristé spáchali všechny vraždy jménem Třicátého ledna? Tedy – kromě akce, zaměřené proti Synům Ulsteru,“ ptal se Dillon. „Musíme zjistit, jak se zbraň, použitá nejprve v Londýně, mohla – navzdory přísným bezpečnostním opatřením – objevit později i v Belfastu. Jak jsem už naznačil Hannah, to by bylo možné pouze v jednom případě: kdyby majitel té berrety měl na ni povolení.“

„Lang samozřejmě zbrojní pas má, ale další si už musíme co nejdříve ověřit,“ dodal zamračeně Ferguson a třel si kořen nosu. „Právě mě něco napadlo. Jde o likvidaci dvou prominentů KGB. Vzhledem ke změnám, které se během posledních let udály v Rusku, mohlo dlouhodobé nepřátelství GRU a KGB zesílit. To by už mohlo nějakým způsobem souviset s Bělovem. Podívám se na to.“

„Já zatelefonuji na univerzitu do Belfastu a zjistím, jestli se datum smrti těch dvou mužů z IRA časově shoduje s Curryho pobytem ve městě,“ přidala se Hannah. „A na ministerstvu pro záležitosti Severního Irska si ověřím data Langových návštěv v Belfastu.“

„A co uděláte vy, Dillone?“ zeptal se Ferguson.

„Já jednoduše zavolám uměleckýmu agentovi Grace Browningový.“

Ferguson, který právě natahoval ruku k telefonu, se zarazil. „Proč?“

„V přestřelce se Syny Ulsteru mě zachránila žena. Liama Bella zabila žena, která podle mě skvěle zahrála roli vraždící Pákistánky. Rád bych vám připomněl, že v době mé schůzky se Syny Ulsteru vystupovala Browningová v Belfastu. A právě ji jsem viděl pít šampaňské v baru v Dorchesteru s Currym, Langem a Bělovem.“

„Ne, to by už opravdu bylo příliš,“ vyhrkl Ferguson. „Co hodláte dělat?“

„Zjistit od jejího agenta, jestli hrála v Belfastu i předtím, než jsme tam byli s Hannah. Taky se chci mrknout do spisů. Nahlédnout do její minulosti.“

„Udělejte to.“

Dillon se zastavil ve dveřích a obrátil se na Hannah. „Vzpomínáte na ten večer, kdy jsme mluvili o synchronizaci? Vy jste se mě ptala, jestli existují i jiné shody okolností, které si chci ověřit?“

„Ano. Řekl jste, že ano, ale nemohl jste si zanic na světě vzpomenout, co to bylo.“

„Konečně jsem na to přišel. Ten večer v Belfastu, kdy mě naše tajemná neznámá zachránila a potom zvedla ruku k pozdravu, jsem viděl v hotelu Evropa divadelní plakát s tváří Grace Browningové. A když mě na hřbitově ve Vance Gardens tatáž žena nezastřelila a pozdravila naprosto stejným gestem ruky, šel jsem po Upper Street k divadlu King’s Head a tam viděl její tvář na plakátu znovu.“ Nastalo ticho. „To je ale hodně chabý důkaz, Dillone,“ přerušil ticho Ferguson. „Je to jen vaše domněnka.“

„Já vím, generále. Ale to je přesně ono, co má Carl Jung na mysli, když mluví o synchronizaci,“ odpověděl Dillon a šel do druhé kanceláře.

Za hodinu byli on i Hannah zpět u Fergusonova pracovního stolu.

„Dobrá, tak co máme?“ oslovil je zvědavě Ferguson.

„Začněte vy,“ vyzvala Hannah Dillona.

„Jak je libo,“ řekl Dillon. „V říjnu devadesát jedna Grace Browningová krátce hostovala v divadle Minerva v Chichesteru ve hře Brendana Behana Rukojmí. Divadelní společnost dostala nabídku, aby s touto hrou čtrnáct dní hostovala v divadle Lyric v Belfastu. Jednalo se o první a druhý týden v listopadu.“ Dillon se odmlčel. „Pokračujte,“ řekl Ferguson.

„K vraždě těch dvou mužů IRA, ke které se přihlásil Třicátý leden, došlo během prvního týdne hostování.“ Dillon zmlkl a podíval se významně na Hannah.

Ta pokračovala: „Profesor Curry byl v Belfastu ve stejném časovém úseku čtyři dni. Rupert Lang jen dva dny, ale den vraždy je jeden z nich.“

„Panebože!“ vydechl Ferguson.

„To není všechno,“ pokračovala Hannah Bernsteinová. „Podle záznamu má Lang oprávnění nosit při návštěvě Severního Irska ruční zbraň.“

„Jakou?“

„Devítimilimetrovou Berretu Parabellum. Potřebovali bychom tu zbraň předat k balistické expertize.“

„Jistě,“ souhlasil Ferguson. „Ale stále více jsem přesvědčen, že se střílelo právě z ní.“ Ohromeně zavrtěl hlavou. „Já to nechápu.“

„Je tady jistá stopa,“ pokračoval Dillon. „Curry pochází z Dublinu. V rodině byla silná tradice irského nacionalismu, ale jeho matka se stala registrovanou členkou Komunistické strany.“

„Dobrá, to může vysvětlit motiv Curryho. Ale co Browningová, jedna z našich nejlepších hereček? A Rupert Lang?“

„Existuje jedno pojítko, pane,“ řekla Hannah Bernsteinová. „Jde o násilí. Když jí bylo dvanáct, přišli její rodiče o život při pouličním loupežném přepadení ve Washingtonu. Byla u toho. Všechno to viděla.“

„Kristepane!“

„Potom přišla do Londýna a žila se svou tetou v domě v Cheyne Walk, kde bydlí dodnes.“

„A Rupert Lang není vůbec žádné neviňátko,“ pokračoval Dillon. „O Krvavé neděli sloužil u výsadkářů, podle vojenských záznamů zabil nejmíň tři lidi. Byl zraněn a dostal válečný kříž za špionáž.“ Ferguson utrápeně povzdechl a obrátil se k Hannah. „Ještě stále vycházíme z našich domněnek, vrchní inspektorko?“

„Ano, pane, ale velmi opodstatněných.“ Přikývl. „Rozumím. Budu muset promluvit s předsedou vlády.“

„Co Lang, pane?“

„Uvidíme. Nechte to na mně.“

Přibližně ve stejnou dobu Grace Browningová a Tom Curry, kteří cestovali z Londýna do Kentu, dojeli do vsi Coldwater. Vesnici tvořila dlouhá řada chalup po obou stranách silničky, pár zelených stromů a malá hospůdka s nápisem Jiří a drak. Projeli vesnicí a o čtvrt míle dál zahlédli další ukazatel. Odbočili doprava, směrem k malému letišti.

Našli ho na konci úzké polní cesty, kde se před nimi objevilo pár starých hangárů, kontrolní věž a ranvej s jedinou, rozpadávající se rozjezdovou dráhou. Před menší dřevěnou boudou stál starý landrover. Když zaparkovali vedle něj a vystupovali z auta, otevřely se dveře boudy a objevil se muž.

Byl středně vysoký, viditelně mu táhlo na padesátku, měl šedivějící vousy a rozcuchané vlasy. Byl oblečený do černé letecké kombinézy a staré americké letecké bundy.

„Pan Carson?“ zeptal se Curry.

„To jsem já.“

„Nebudeme se zdržovat představováním.“

Carson jim nepodal ruku. „Plukovník Bělov vás ohlásil. Radši pojďte dovnitř.“

Curry otevřel kufr svého auta, vyndal dva kufry a následoval muže do chatrče. Grace šla za ním. Uvnitř položil zavazadla na zem a rozhlédl se. Byla tam kamínka, stůl a na stěně přišpendlené mapy.

„Víte, že let se plánuje na neděli?“ zeptal se Curry.

„Vím.“ Carson rozprostřel leteckou mapu na stole. Zobrazovala Irsko až k pobřeží Galway. „Našel jsem starou přistávací dráhu, asi deset mil od toho Drumgoole. Tady v Kilbegu.“

„Nenastanou během letu nějaké problémy?“ zeptala se ho Grace.

„Jen s počasím. Irské počasí je prevít, pořád prší. Let do County Clare by měl trvat tak tři nebo čtyři hodiny, záleží na větru. S tím neudělám nic. Musíte se smířit s tím, že délka cesty bude záležet na počasí.“

„To znamená, že jestli chceme být v Drumgoole v poledne, musíme odstartovat hodně časně,“ řekl Curry.

„Podle mě pro jistotu tak v sedm, v půl osmý ráno,“ poznamenal Carson.

„Fajn,“ přikývl Curry. „Budeme tady.“

„A zpátky?“ zeptal se Carson.

„Řekněme, že budeme u letadla ve dvě hodiny,“ odpověděl mu Curry.

„To je dobrý. Nechci tam dlouho tvrdnout.“

„Můžeme vidět letadlo?“ ozvala se Grace.

„Jasně. Tudy.“

Když šli k hangárům, začalo pršet. „Tohle je divné místo,“ utrousila.

„Za druhý světový zálohové letiště vojenského letectva. Teď se tu všechno rozpadá.“

Zatlačil do jedněch hangárových dveří a vedl je dovnitř. Tam stála dvě letadla. První bylo jednomotorové, druhé dvoumotorové.

„Tady je archer a dvoumotorák je cessna. Tou poletíme.“

„Dobře,“ přisvědčila Grace.

Otočili se, vyšli ven a pilot zavřel dveře. Když došli k autu, ozval se Tom Curry: „Budeme tady v neděli za svítání. Doufejme, že budeme mít šťastný den.“

„Mně je fuk, jakej budete mít den,“ zamumlal Carson. „Dostanu za to slušný prachy a vo víc se nestarám. Vodvedu svoje a zbytek mě nezajímá.“

„Takže se ještě uvidíme,“ řekla mu Grace.

„Neměl bych já vás vodněkuď znát?“ nakrčil čelo. „Vypadáte povědomě.“

„Myslím, že ne,“ řekla a nastoupila do auta.

Curry otevřel dveře. „Tyhle dva kufry nejsou zamčené, takže je nemusíte páčit. Pohlídejte nám je tady do neděle.“ Posadil se za volant a odjel. Carson sledoval, jak odjíždějí a potom zašel zpět do boudy. Zapálil si vestoje cigaretu a pohlédl dolů na kufry. Nakonec pokrčil rameny a položil zavazadla na stůl. Když otevřel první, spatřil kněžskou sutanu a kolárek. Druhý kufr obsahoval roucho jeptišky. Pod oblečením byl jeden samopal AK-47 a automatická berreta.

Zachvěl se a rychle kufry zavřel. Tohle se mě netýká. Kdybych nebyl zvědavý, udělal bych mnohem líp. Znovu postavil zavazadla na zem ke zdi.

Předseda vlády seděl ve své pracovně na Downing Street a se zachmuřenou tváří naslouchal zprávě, kterou mu Ferguson musel oznámit.

„Tak je to, pane předsedo. Říkám to nerad, ale musel jsem vás informovat.“

„Měl jste samozřejmě pravdu, když jste mi radil, abych se o nedělní schůzi v Ardmore House nezmiňoval,“ přiznal premiér. „Jestli se vaše podezření potvrdí a Rupert Lang je ve spojení s Třicátým lednem, mělo by to velmi vážné následky.“

„Musím zdůraznit jednu věc, pane předsedo. I kdyby Třicátý leden o chystané schůzi věděl, ještě by to nutně neznamenalo, že se každopádně pokusí připravit senátora Keogha o život. Jejich dosavadní motivy byly přinejmenším nejasné.“

„To je pravda. Ale já osobně jsem nabyl dojmu, že proti Langovi i těm ostatním máte něco víc než jen domněnky.“

„Obávám se, že slovo domněnka sedí, pane předsedo. Browningová i profesor Curry se z toho mohou vyvléknout.“

„A Lang?“

„Tady už je čeho se chytit. Ta berreta. Jakmile se nám dostane do rukou, budeme schopní dokázat, že je to doličná zbraň, která zabila tolik lidí. Tomu se Lang nevyhne.“

„Potom ho musíme vyslechnout,“ řekl premiér. „Vydržte chvilku, generále.“ John Major zvedl telefon. „Zjistěte, kde se zdržuje pan Rupert Lang, náměstek ministra pro záležitosti Severního Irska.“ Položil interní telefon a Ferguson se zeptal: „Jste si jist, že to chcete udělat tímto způsobem, pane předsedo?“

„Naprosto. Zradil nejen svou vlast a spolupracovníky, zradil i mě osobně jako předsedu strany.“ Ozval se telefon, premiér ho zvedl a poslouchal. „Děkuji vám.“ Zavěsil a vstal. „Je ve sněmovně, generále. Mám v úmyslu se s ním setkat a rád bych, abyste mě doprovázel.“ Někteří lidé považují poslaneckou sněmovnu s množstvím restaurací a barů za nejlepší klub v Londýně. Většina lidí dává přednost návštěvě terasy, kam zamířil i předseda vlády. Po cestě musel projít hlavní dvoranou, kde ho mnozí přítomní uctivě zdravili.

Terasa byla zaplněná lidmi, většinou se sklenkou v ruce. Vlevo se nacházel Westminsterský most, na protějším břehu řeky Albertovo nábřeží. Opřeli se o zábradlí a premiér dal číšníkovi gestem ruky najevo, že nic nechce.

„Nechutná záležitost, generále. Nechápu to. Proč? Proč by to dělal?“

Ferguson našel cigaretu a zapálil si. „Totéž byste mohl říct o Philbym, Macleanovi, Bluntovi.“ Pokrčil rameny. „Neumím vám odpovědět, pane.“

„Pro Konzervativní stranu to určitě nic dobrého nepřinese.“ John Major se usmál. „Promiňte, generále. Vím, že v téhle věci neberete na politiku ohled.“

„Neberu, ale mám pochopení, pane. Není to vaše chyba, ale přesto kritika dopadne na vaši hlavu.“

„Tak už to v politice chodí, generále.“

V té chvíli se na terase objevil Rupert Lang. Rozhlédl se, uviděl je a s úsměvem k nim spěchal. „Pane předsedo, dostal jsem váš vzkaz.“ Pohybem hlavy pozdravil Fergusona. „Generále.“ Obrátil se zpět k předsedovi vlády. „Říkal jste, že je to naléhavé.“ John Major pohlédl na Fergusona. „Generále?“

„Pane Langu,“ začal Ferguson, „jako náměstek ministra máte povolení nosit při návštěvách Severního Irska osobní zbraň. Vím, že se jedná o devítimilimetrovou Berretu Parabellum.“ Lang okamžitě pochopil, co to znamená, ale usmál se. „Přesně tak.“

„Rád bych ji viděl, pane.“

„Smím se zeptat proč?“

„Abych si ověřil, jestli je to zbraň, která usmrtila nejméně deset lidí, k jejichž vraždám se přihlásila teroristická skupina známá jako Třicátý leden.“ Následovala dlouhá odmlka, po které Lang prohlásil: „To je nesmysl.“

„Ruperte,“ ozval se premiér varovně. „Proboha. Je konec.“

Rupert Lang tam nehybně stál a upřeně hleděl na Johna Majora. Najednou se usmál a pohlédl na Fergusona. „Co že to chcete, generále?“

„Tu berretu, pane Langu.“

„Ano, jistě, dám vám ji. Je v mém pracovním stole.“

V ten okamžik na terasu vtrhnul zástup japonských turistů. Lang udělal čelem vzad, bleskurychle vnikl do houfu a zmizel vzdálenějším vchodem dříve, než Ferguson s premiérem mohli něco podniknout.

Ze sněmovny vedlo přes deset východů a Rupert Lang, který je všechny dokonale znal, byl už po pěti minutách ve svém autě v jedné z podzemních garáží a opustil budovu.

Bělov zvedl doma v Bayswater Road telefon. Volal mu Lang.

„Buď zdráv, Ruperte. Jak se daří?“

„Špatně, Juriji. Prokoukli mě.“

„Uklidni se, Ruperte, a mluv,“ pobídl ho Bělov.

Lang mu přesně zopakoval, k čemu došlo na terase sněmovny za přítomnosti Fergusona a premiéra. Když skončil, dodal: „O tobě, Tomovi ani Grace nepadla ani zmínka, chtěli jen mou berretu.“ Zasmál se. „Mám ji v držení legálně, to ty přece víš. Ale jakmile by ji testovali, zjistí, že už pár zásobníků vystřílela.“

„Kde je teď?“

„Dal jsem jí Grace. Chtěla ji na neděli.“

„Rozumím.“

„Přemýšlel jsem, Juriji. Možná, že Ferguson něco vyčmuchal. On přece ví, že jsem členem premiérova zvláštního bezpečnostního výboru. Netuší ale, že my víme o nedělní schůzi IRA v Ardmore.“

„Máš pravdu,“ řekl Bělov. „Ověříme si, jestli to stále platí. Podívej, jestli si Major s Fergusonem myslí, že to nevíš, celá věc bude normálně pokračovat. V takovém případě nebudou Keogha nijak znepokojovat.“

„Jistě, ale to mně nepomůže. Já se z toho musím dostat.“

„Kam půjdeš, Ruperte?“

„Nevím. Asi do Devonu, na panství Langů.“

„Nakonec tě chytnou.“

„Ano, něco končí, to mi nemusíš připomínat. Leze mi hrozně na nervy, že nevím, co má Ferguson za lubem. Lítám v tom jenom já a ta zatracená berreta, nebo jde o víc? Vyčmuchali ještě něco jinýho? Jestli ano, dostanou nás postupně všechny.“

„Hlavu vzhůru, Ruperte! Dej na sebe pozor a hodně štěstí. Když se uchýlím na velvyslanectví, nemají právo se mě dotknout.“ Bělov zavěsil telefon, šel do ložnice a zabalil si do tašky pár nejnutnějších věcí. Vyšel z domku, zamířil k svému autu zaparkovanému u chodníku a usedl do něho. O deset minut později vjel na suverénní půdu ruského velvyslanectví v Kensington Palace Gardens.

Lang zastavil u telefonní budky a zavolal do svého domu v Dean Close. Měl dojem, že telefon vyzvání celou věčnost. Konečně se ozval Tom Curry.

„Díky bohu,“ vyhrkl Rupert Lang.

V rychlosti sdělil Currymu, co se stalo. Když domluvil, jeho přítel se zeptal: „Co budeš dělat?“

„Pojedu na rodinné panství a všechno si promyslím. Když si najmu aerotaxi, můžu tam být už dnes večer. Mám o tebe strach, starej kamaráde. Nezmínili se o tobě, Juriji nebo Grace ani slovem, ale Ferguson je pořádně mazanej lišák. Bude to jenom otázka času.“

„Neboj se, starej brachu,“ ozval se Curry. „My to zvládneme.“ Najednou se mu v návalu citového pohnutí zadrhl hlas. „Dávej na sebe pozor, Ruperte.“ A potom připojil slova, která bylo mezi dvěma muži vždycky tak obtížné vyslovit. „Miluju tě.“ Zavěsil sluchátko, potom ho znovu vzal do ruky a navolil číslo Grace Browningové. Když se ohlásila, řekl: „Jenom poslouchej.“ Necítila strach, spíše velké vzrušení. Když skončil, ptala se: „Tak co teď?“

„Chvíli jim potrvá, než odhalí všechny souvislosti. Co se týká schůze v Ardmore House, Rupert oficiálně neví nic.“

„Všechno zůstává při starém, je to tak?“

„Já si to upřímně myslím. Když Jurij zůstane na ambasádě, je nedotknutelný. Diplomatická imunita. Nemají, nemůžou mít v ruce nic, s čím by na nás mohli vyrukovat. Večer budu jako obvykle v King’s Head a vezmu tě na večeři.“

„Už se těším.“

Položila telefon, otočila se k oknu a na okamžik se jí zatočila hlava. Zahlédla stín muže, který zvedal zbraň. Ale když se zhluboka nadechla, výjev zmizel.

Když Rupert Lang dorazil do malé firmy aerotaxi v Surrey, kterou používal pro své lety do Devonu, bylo pozdní odpoledne. Pilot, jehož služeb zpravidla využíval, byl mladý muž jménem Alan Smith. Počkal, až Lang vystoupí z auta a pozdravil ho.

„Jste připravený k letu, pane Langu?“

„Jdeme na to,“ řekl Lang.

O deset minut později už se Navajo Chieftain odlepil od ranveje. Lang si otevřel příruční bar a nalil dvojitou skotskou do plastikového pohárku.

„Tak na tebe, pašáku,“ pronesl přípitek sám k sobě. „Myslím, že ta Krvavá neděle tě nakonec doběhla.“ V šest hodin večer ještě seděl Ferguson za svým pracovním stolem na ministerstvu obrany, když do jeho kanceláře vešla Hannah Bernsteinová s Dillonem.

„Podle našeho šetření pravidelně létá do svého domu v Devonu na panství Langů, pane.“

„Používá služeb jedné firmy v Surrey, která provozuje aerotaxi. Ověřili jsme to a Lang skutečně dnes pozdě odpoledne odletěl letadlem Navajo Chieftain. Pilot se ještě nevrátil.“

„Rozumím.“ Ferguson vyhlédl z okna do houstnoucího šera. „Teď už je na nějakou akci příliš pozdě. Poletíme za ním ráno. Použijeme služeb stejné firmy. Lang nám nikam neuteče – a on to dobře ví. Postarejte se o rezervaci, vrchní inspektorko.“

„Mám informovat policii v Okehamptonu, pane?“

„Ne. Řekněte jen těm lidem od aerotaxi, ať zařídí, aby na nás čekalo auto, které nás odveze na panství Langů. Povězte jim, že jsme očekáváni.“

„Co Browningová, pane?“ zeptala se Hannah. „A Curry?“

„Ty Lang už varoval, stejně jako Bělova. Jestli se nemýlím, tak náš ruský přítel zamíří rovnou do bezpečí ruského velvyslanectví. Ale myslím, že celému trojlístku musí pořádně cukat nervy. Zatím vědí jen jedno, že chci vidět Langovu berretu, abych se přesvědčil, má-li něco společného s vraždami Třicátého ledna. Lang moc dobře ví, že má. Právě proto uprchl. Ale o ostatních nepadla zmínka. Oni dokonce možná počítají s tím, že o nich vůbec nevíme.“

„Já na jejich místě bych už cejtil, že to pěkně smrdí,“ řekl Dillon.

„Ano, to rád věřím.“

„Mám tedy dát Curryho a Browningovou sledovat?“ zeptala se Hannah.

„Z faktů, které jste mně o minulosti té mladé ženy předložili, jsem si na ni udělal jistý názor,“ odpověděl Ferguson. „Je evidentní, že ji něco silně poznamenalo. Možná to trauma z vraždy jejích rodičů ve Washingtonu. Vidět něco takového – to musí být pro dítě hrůzná věc. Celou pravdu se asi už nikdy nedozvíme.“

„Ale co když se rozhodnou utéct, pane?“ zeptala se Hannah.

„Proč by měli utíkat? Lang a Curry spolu bydleli. Copak to něco dokazuje? Přátelili se s Grace Browningovou. No a co? Jurij Bělov se s nimi bavil na nějakém večírku. Ale kromě nich tam mluvil s dalšími nejméně padesáti lidmi. Váš bystrý policejní mozek jistě dobře chápe, že v tomto případě zatím máme k dispozici jen nepřímé důkazy.“

„Ano, ale až na tu Langovu berretu. Jakmile projde balistickým testem, bude to jeho konec, a to on moc dobře ví.“

„A když zbraň zlikviduje, kde máte svůj důkaz?“ zeptal se Dillon. „A další věc. I když ho podrobíte výslechu, bude ochotnej prodat svý přátele? To bych do něj neřekl.“

„S tím souhlasím,“ řekl Ferguson. „Jedna věc je, že víme, co jsou ti lidé zač a co udělali. Ale dokázat jim to – to je něco jiného. Podle mého teď čekají na další vývoj událostí.“

„Takže nesledovat?“ ozvala se Hannah.

„Ona nikam nezmizí, ani Curry ne. Má svoje závazky v divadle. Zítra večer tam hraje naposled. Nenechala by je přece ve štychu, viďte Dillone?“ Ferguson se usmál.

„Co takhle kdybyste nám opatřila vstupenky, vrchní inspektorko?“

Hannah se nabídla, že odveze Dillona domů. V půl sedmé vyjížděli z parkoviště ministerstva obrany.

Dillon se podíval na hodinky. „Každou chvíli by už měla vyrazit do divadla. Pojeďme k jejímu domu.“

„Máte něco v plánu?“

„Ani ne, jenom obyčejná zvědavost.“

Když zabočili do Cheyne Walk a pomalu se blížili k jejímu domu, mírně se rozpršelo. „Mám zastavit?“ zeptala se Hannah.

„Jenom na chvilku.“

V tom okamžiku Grace vyjela z bočního vchodu na svém motocyklu BMW. Byla v černé kožené kombinéze a na hlavě měla tmavou přilbu. Než vjela do vozovky, zastavila, sundala nohy ze stupaček, zvedla tmavé hledí přilby a kontrolovala dopravní ruch. Ve světle pouliční lampy zahlédli jasně její tvář. Stáhla tmavé hledí dolů a odjela pryč.

„Panebože!“ vydechla Hannah. „Konečně máme důkaz.“

„Vypadá to tak,“ zamumlal Dillon. „Vypadá to tak.“

Rupert Lang seděl u krbu v obývacím pokoji rodinného venkovského sídla. Prevít stočený do klubíčka mu podřimoval u nohou. Najednou zazvonil telefon. Volal Alan Smith, pilot navaja ze Surrey.

„Jste to vy, pane Langu? Tady Alan Smith, volám kvůli tomu rannímu letu.“

„Kvůli jakému letu?“ zeptal se Lang.

„Nějaký generál Ferguson, slečna Bernsteinová a muž jménem Dillon. Ta dáma, která objednala let, říkala, že je očekáváte.“

„Ach ano,“ řekl Lang. „Kdy přistanete?“

„V půl desáté startujeme. Podle předpovědi bude slabý vítr, takže bychom tam měli být za hodinu. Chtěla, abych jim tam u vás objednal taxi.“

„Není třeba. Řeknu Georgi Farnemu, aby je přivezl Range Roverem. Díky, Alane, a dobrou noc.“ Chvíli dál seděl a přemýšlel o té zprávě, potom vstal a nalil si skotskou. Nakonec zvedl telefon a zavolal do Dean Close. Na druhém konci se ihned ohlásil Curry.

„Právě jsem se dozvěděl, že zítra přiletí,“ řekl mu Rupert. „Ferguson, Bernsteinová a Dillon.“

„Jak jsi to zjistil?“

„Volal mně pilot. Povídal, že mu oznámili, že je čekám.“

„To je divný. Ferguson přece musel vědět, že ti to pilot řekne.“

„Samozřejmě, že musel. Asi mně chce dát šanci, abych si decentně prohnal hlavu kulkou. Vojenská čest a tak dál.“

„Kristepane, Ruperte,“ v Curryho hlase bylo slyšet paniku.

„Neboj se, starouši, nic takového nemám v úmyslu, určitě ne. Poslechnu si je. Chci zjistit, jestli vědí něco i o vás.“

„A co ta berreta? Co řekneš, když ji na tobě budou chtít?“

„Že mně ji někdo ukradl ze stolu. A když jsem to zjistil, tak jsem zpanikařil a zmizel na venkov, abych si všechno v klidu promyslel.“

„Chabé výmluvy, kamaráde.“

„To máš pravdu,“ Lang se hlasitě rozesmál. „Ty to víš a Ferguson taky, ale uvidíme, s čím vyrukuje. Radši zavolej Jurije na velvyslanectví a informuj ho.“

„Spolehni se, udělám to.“

„Dobrou noc, starouši.“

Lang zavěsil telefon, sáhl po sklence, upřeně hleděl do ohně a hladil psovi hlavu.

Druhý den ráno, když daimler zabočil do vjezdu na betonovou plochu malého letiště v Surrey, bylo mizerné počasí. Vrata jednoho z hangárů byla otevřená a naši tři známí v něm viděli navajo, vedle kterého stál pilot a rozmlouval s jedním leteckým mechanikem v kombinéze. Ferguson, Dillon a Hannah vystoupili z auta a běželi deštěm.

„Generál Ferguson? Já jsem Alan Smith,“ řekl pilot a pohlédl ven na clonu deště. „Moc dobře to nevypadá.“

„Chcete říct, že nevzlétneme?“

„Je to na vás. Může to bejt drsný.“

„Tady můj přítel je pilot,“ obrátil se Ferguson k Dillonovi. „Jaký je váš názor?“

„Já se do toho nebudu míchat,“ usmál se Dillon a podal Smithovi ruku. „Sean Dillon. Mám licenci. Možná vás potěší, že když dostanete infarkt, vezmu to za vás.“ Smith se zasmál. „V pořádku, jestli jste pro, tak já taky. Nastupte si a popojedem.“ Když v Devonu Rupert Lang stoupal na zabláceném motocyklu úvozovou cestou nahoru k lesu, silně pršelo. Prevít běžel neúnavně za ním. Lang měl na sobě jezdecké kalhoty, vysoké boty a výsadkářskou maskovací bundu. Na hlavě místo helmy jen tvídovou čepici.

Zastavil vedle nízké zdi, za kterou se kolem Leeova ovčáka tlačilo stádo ovcí. Prevít zídku přeskočil a se štěkotem se hnal k ovcím. Sam Lee se po něm rozehnal ovčáckou holí.

„Sakra, nechte toho! Kolikrát vám to mám říkat?“ rozkřikl se na něj Lang. „Ještě jednou to uděláte a já vám tu věc přerazím o hlavu.“

„Jsou tu ovce, pane Lang. Von je nenechá na pokoji.“

„K čertu s ovcema!“ zaklel Lang, zvedl hlavu do deště a zaslechl v dálce zvuk letadla. Zahvízdal na psa. „Ke mně, Prevíte,“ zavolal na psa, nastartoval montesu a ujížděl pryč.

Když vjel Range Rover do dvora venkovského sídla, stál Rupert u hlavních dveří stále ve staré čepici a parabundě. Celý jeho nedbale elegantní zjev působil podivně a překvapivě.

„Á, tady jste, Fergusone, přesně na čas.“

„Vrchní inspektorka Bernsteinová, má osobní asistentka, a Sean Dillon.“

„Váš osobní zabiják.“ Lang se na Dillona usmál. „Tenkrát v Derry jsme asi po sobě stříleli.“

„Dost možná,“ odpověděl Dillon.

„A proč s sebou vzali vás, vrchní inspektorko?“ oslovil Hannah. „Abyste mě před zatčením seznámila s mými právy?“

„Když to bude nezbytné, pane…“

„Mohu vás ujistit, že nebude. Celá ta věc je hloupé nedorozumění. Ale pojďte dovnitř z toho deště, já vám to vysvětlím.“ Zavedl je do obývacího pokoje, kde se Prevít, který ležel před krbem, postavil na všechny čtyři. „Lehni, hochu,“ pohladil ho laskavě Lang. „Není ani kapku nebezpečný, to mi věřte. Mírný jako beránek. Dal jsem do ledu láhev Bollingeru a paní Farneová vám udělá něco lehkého k obědu, než se vrátíte zpět.“

„Myslíte vážně, že se vrátíme bez vás, pane?“ poznamenala Hannah.

„Tohle je trochu předčasné, řekl bych. Dillone, nevadilo by vám pomoct mně s rolí hostitele? Je tady dusno.“ Lang popošel a otevřel francouzské okno na terasu. „Tak to bude lepší.“ Dillon odzátkoval šampaňské a nalil. „Já nebudu,“ odmítla Hannah.

„Jste ve službě, vrchní inspektorko?“ usmál se Lang velmi přitažlivě a podával jí sklenku, kterou proti své vůli přijala. „Tak na co si připijeme?“

„Proč ne na Třicátý leden?“ navrhl Ferguson.

„Drahý generále, už zase začínáte? Upřímně vám říkám, že nechápu, o čem mluvíte. A co se té beretty týče, bohužel mi ji ukradli ze stolu mé kanceláře v Parlamentu…“ Ferguson ho přerušil gestem ruky a usedl do křesla vedle krbu. „Na vašem místě bych se posadil,“ řekl a obrátil se k Hannah. „Vrchní inspektorko, shrňte celý případ. Povězte, co víme o zapojení pana Ruperta Langa do teroristické skupiny Třicátý leden.“ Lang se pohodlně rozvalil v křesle a poslouchal Hannah s nedbalým úsměvem. Jednou rukou hladil Prevítovu hlavu a v druhé držel sklenku šampaňského. Když Hannah skončila, zvedl se a šel si nalít další víno.

„Dá si ještě někdo?“ zeptal se a pozdvihl láhev. „Ne?“

„Zní to přesvědčivě, Langu, to nemůžete popřít,“ řekl Ferguson.

„Většinou to jsou výplody bujné fantazie. Tom Curry a já jsme léta bydleli spolu a nijak se tím netajili. Plukovníka Bělova jsem běžně potkával na recepcích, pořádaných ruskou ambasádou. Ale tam byste potkal i mnoho jiných členů našeho parlamentu. Grace Browningová je drahou přítelkyní nás obou, mojí i Toma Curryho. Ale stále nechápu, proč bychom měli tvořit spolu nějakou teroristickou skupinu? To je k smíchu, generále.“

„Připouštím, že celá věc zní hodně melodramaticky,“ řekl mu Ferguson.

„A naprosto neprůkazně. Máte snad proti mně jediný přímý důkaz? No tak, Fergusone, vemte rozum do hrsti. Jezdím do Belfastu s vládním posláním, Tom tam občas přednáší a Grace vystupuje v Lyric Theatre. A když v nějaké uličce najdou dva mrtvé gaunery z IRA, podle vás můžeme za to zrovna my tři.“

„Ne, za to může Třicátý leden,“ odpověděl Ferguson, „který se k těm vraždám přihlásil. Ale podívejme se na jinou záležitost: Dillon a Synové Ulsteru. O té věděl jen Dillon, vrchní inspektorka Bernsteinová, Simon Carter, já, premiér a vy. Za stejných okolností došlo k nešťastnému incidentu s Liamem Bellem.“ Potřásl hlavou. „Jednoduchý proces vyřazování, Langu. V obou případech jste musel být zdrojem úniku informací vy.“ Lang tam stál, stále s mírným úsměvem na rtech. „Tenhle argument každý dobrý právník rozmetá před soudem v pěti minutách. Dobře víte, Fergusone, že jediným spojovacím článkem všech těch vražd Třicátého ledna je právě berreta. Vy tvrdíte, že jde o mojí berretu. Ale když mi ji ukradli, nikdy se to neprokáže, nemyslíte? Samozřejmě, mrzí mě, že jsem v té chvíli zpanikařil. Když jsem zjistil, že se moje zbraň ztratila, zmizel jsem na venkov. To jsem neměl dělat. Spolehněte se, že nabídnu premiérovi svou rezignaci.“

„Kristepane, synku, vy ale máte vyřídilku,“ skočil mu do řeči Dillon. Přistoupil ke stolu a vzal láhev Bollingeru z kbelíku plného ledu. „Můžu si nalejt?“

„Jen si poslužte, starý brachu.“

Dillon si naplnil sklenici. „Proč jste to udělal, to mě zajímá. U Bělova to chápu. Je to profík a pracuje pro sebe a svý lidi. Curry je typickej středostavovskej liberální trouba, co chce svět zachránit komunismem. Vynechal jsem něco?“

„Taky je to Ir,“ řekl Lang.

„A pokud jde o to děvče, udělal jsem si na ni svůj názor. Je poznamenaná, a to tak, že přímo v hlavě,“ prohlásil Dillon. „Ale to je jiná kapitola.“ Zvedl oči k portrétu šlechtice nad krbem. „Podle tváře váš předek. Namyšlenej parchant, co každýho zotročoval. Podle všeho mlátil jezdeckým bičíkem sluhy a spal se všema služkama.“ Langovi zbledla tvář. „Dejte si pozor, Dillone.“

„Radši byste byl v jeho kůži, je to tak? Moderní život je moc nudnej, co? Měl jste hromadu peněz, tak jste se dal na politiku. A potom se objevil Třicátý leden. Nevím, jak se to stalo, ale prostě se odněkud vynořil“. Na Langově tváři se objevil vlčí výraz. „Rád bych věděl jedno,“ pokračoval Dillon. „Spáchala všechny ty vraždy Grace Browningová, nebo jste se při tom střídali?“

„Jděte k čertu,“ zaklel Lang.

Ferguson povstal. „Myslím, že mám dost důkazů, abych vás zatknul, Langu. Vrátíte se do Londýna s námi. Vrchní inspektorko, seznamte ho s jeho právy a obviňte ho z velezrady.“

„Nikdo mě nikam nedostane,“ vyštěkl Lang a luskl prstem. „Vstávej, hochu.“ Prevít byl okamžitě na nohou a začal temně vrčet. „Když mu poručím, utrhne vám ruku, Fergusone.“

„Vážně?“ ozval se Dillon a zapískal tím zvláštním prapodivným způsobem, při kterém zvuk jako by přicházel odjinud. „No tak, hodnej Prevítek.“ Natáhl ruku a vlčák se připlazil až k němu, zvedl hlavu a lízal mu ruku.

„Panebože!“ reagoval ohromeně Lang.

„Tohle mě naučil jeden můj bejvalej kamarád,“ řekl Dillon.

„No dobrá, to jen dokazuje, že v tomhle zkaženém světě se člověk nemůže spolehnout na nic,“ odpověděl Lang a vytáhl z kapsy bundy browning. „Kromě tohohle. Je mi líto, Fergusone, ale já nejdu nikam.“ Vycouval na terasu a zmizel i se psem. Dillon s waltherem v ruce vyběhl za ním a rozhlížel se po terase. Po Langovi ale nebylo ani stopy. Vzápětí se ozvalo burácení motoru a ze stodoly se vyřítila montesa, smykem projela hlavní branou a zbyla po ní jen stopa ve vřesovišti.

Současně se Dillon přiřítil kolem Range Roveru do stodoly, kde stála na stojanu druhá montesa.

Vykřikl na Fergusona a Hannah, kteří stáli na terase: „Je tady druhá motorka. Jedu za ním. Hannah, zavolám mobilem.“ O pár vteřin později vyrazil na plný plyn ze stodoly, projel branou a začal stíhat Langa, který už stoupal stezkou výš s vlčákem v patách.

Dillonův tvídový oblek byl za několik minut úplně promočený. Voda byla doslova všude. Na hrbolaté stezce plné kaluží cítil, jak mu déšť bičuje tvář a napůl ho oslepuje. Zdálo se, že vzdálenost mezi Langem a jím je stále menší. Když projel lesem a stoupal do svahu, uviděl jeho stroj ne víc než sedmdesát metrů před sebou. Vedle Langovy motorky běžel Prevít a bez obtíží mu stačil.

Langovo neštěstí nakonec ale zavinil jeho věrný vlčák Prevít.

Když vysoko nad lesem dosáhli hřebene svahu, přeskočily přes kamennou zídku tři ovce. Prevít předběhl motocykl, protože se chtěl vrhnout na ovce. Lang ve snaze se mu vyhnout prudce změnil směr.

Roztříštil dřevěnou branku a zřítil se dolů po travnatém svahu, až narazil do skalního výčnělku.

Dillon nechal svůj motocykl u rozmlácené branky, spustil se po kluzkém svahu a uviděl, že pod montesou leží Lang. Vlčák se plazil k němu po břiše a bezvládně vlekl za sebou obě zadní nohy.

Když se k nim dostal, zvedl Dillon oběma rukama stroj a odhodil ho stranou. Polovina Langovy tváře krvácela. Dillon se k němu sklonil, aby ho zvedl, ale raněný jen chraplavě zasténal.

„Mám přeraženou páteř, Dillone. Ježíši, cejtím, jak ze mně čouhá kost.“

„Zavolám pomoc, mám telefon.“ Dillon vytáhl mobil a namačkal číslo Hannah.

Ozvala se okamžitě. „Jste v pořádku, Dillone?“

„Stala se ošklivá nehoda. Lang havaroval a zlomil si páteř. Radši to oznamte policii v Okehamptonu. Potřebujeme sanitku, nejraději helikoptéru. Jsem tady na kopci, hned u cesty, co vede lesem.“

„Okamžitě to zařídím.“

Dillon pohlédl na Langa a pes srdceryvně zavyl, jako by se omlouval, že se nemůže doplazit k pánovi. Lang otočil hlavu. „Tady seš, kamaráde.“ Pokusil se dosáhnout na psa rukou a zasténal. „Proboha, Dillone, on má přeražené zadní nohy, trčí z něj kosti.“ Zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Prosím tě, utrať ho, udělej dobrou věc. Nesnesu se dívat, jak trpí.“ Dillon vytáhl walthera s tlumičem a Prevít k němu zdvihl oči plné bolesti. „Moc hodnej kluk,“ pohladil psa po hlavě a zastřelil ho.

Dillon podřepl vedle Langa, zapálil cigaretu a vložil mu ji mezi rty. Lang zakašlal a řekl slabým hlasem: „Taková cesta. Taková pitomá mizerná cesta.“

„Už brzy tu někdo bude,“ konejšil ho Dillon. „To je jedna z výhod mobilního telefonu. Okamžitý spojení.“

„Je pozdě. Umírám, Dillone.“

„Třeba ne. Vydrž.“

„K čemu? Abych šel před soud?“ Zavřel oči. „Vždycky jsem se tak nudil, Dillone. Měl jsem všechno a nic, jestli mně rozumíš. Irsko se mi zhnusilo, tak jsem odešel z armády, kvůli blbý politice. A pak se to stalo, náhodou, bylo to úžasný, napínavý. Nic nebylo tak vzrušující.“ Namáhavě a těžce dýchal. „Jen klid,“ chlácholil ho Dillon.

„Ne, chci, abys něco pochopil. Řeknu ti to, protože teď už na tom nezáleží. Všechno to vlastně začalo omylem, chybou. Tom něco doručoval za Bělova a Arab, se kterým se sešel, měl Bělova pro KGB zabít. Tom ho zastřelil ve rvačce o pistoli – byla to berreta. Tehdy nás napadl Třicátý leden. Museli jsme nějak vysvětlit smrt toho Araba. Postřelil ale Toma, to jsem nesnesl. Tak jsem vyřídil Akimova, parchanta z KGB, co za vším stál. Zabíjel jsem lidi v Irsku, Dillone, tak proč nezabít takovou krysu?“ Z úst mu pramínkem vytékala krev. „Klid,“ opakoval Dillon.

„Tak všechno začalo a krátce na to přišla Grace.“ Langovi bylo teď špatně rozumět. „Šli jsme se na ni s Tomem podívat do divadla Lyric. Na zpáteční cestě ji přepadli ti dva vyvrhelové, hrdinové revoluce. Zatáhli Grace do uličky, aby ji znásilnili. Tom a já jsme zasáhli. Měl jsem u sebe mou berretu. Měl jsem ji legálně, na služební cesty do Severního Irska.“

„A zabil jste je.“

„Byli ozbrojení. Střelil jsem v potyčce jednoho. Grace zdvihla berretu a sejmula toho druhýho parchanta.“

„A tím to pro ni začalo?“

„Zalíbilo se jí to. Brala to jako novou roli. Já jí tady udělal střeleckej kurz. Moc nadaná žačka!“ Zavřel oči a jeho dech slábl. „Tu berretu má Grace?“ zeptal se Dillon.

„Jo, potřebuje ji.“

„Na co?“

„Chudák Ferguson. Další Krvavá neděle. Jako bych viděl jeho obličej,“ zasípal Lang, rozkašlal se, odvrátil hlavu na stranu a z úst mu vyhrkla krev. Jeho tělo sebou prudce škublo a přestalo se hýbat.

O chvíli později zaslechl Dillon signál svého mobilu. Vyndal ho, zapnul a slyšel Fergusonův hlas: „Dillone, třicet kilometrů odtud je vojenská základna. Posílají helikoptéru.“

„Pozdě. Právě umřel. Uvidíme se brzy, generále.“

Vypnul přístroj a zaslechl zvuk padajícího kamene. Když se otočil, zahlédl nahoře na svahu Sama Leeho. „Co se tu stalo?“

„Vyletěl z cesty brankou a spadl ze svahu.“

„Je mrtvej?“ Na pastevcově obhroublé tváři se objevil spokojený výraz. „Jo, jo, tak už to na světě chodí. Žádnej strom neroste do nebe.“

„Kdo, ksakru, jste?“ zeptal se Dillon.

„Starám se na panství vo ovce. Sem rád, že tenhle prašivej pes, co tu leží, konečně chcípnul.“ Kopl do Prevíta a Dillon, před očima rudou mlhu vzteku, zasáhl Leeho kolenem do rozkroku a vzápětí do obličeje, až ovčák sletěl dobrých deset metrů ze svahu.

Bylo kolem čtvrté odpoledne, když Alan Smith vzlétl ze starého vojenského letiště a navajo začalo stoupat deštěm nad vysoké stromy.

„Lang je tedy po smrti. Pro premiéra to má i jeden kladný aspekt,“ promluvila Hannah Bernsteinová. „Konzervativní strana se vyhne velikému skandálu.“

„Ale pořád nám ještě zbývají ti tři. Browningová, Curry a Bělov. Díky tomu, že Lang před smrtí promluvil, se naše podezření potvrdilo.“

„Ráda bych zdůraznila, generále,“ řekla Hannah, „že Langova zpověď nebude mít před soudem žádnou váhu. I když žaloba Dillonovo svědectví přednese, nebude mít soudce jinou volbu, než ho odmítnout.“

„Ano, to je smutný fakt a jsem si ho vědom, vrchní inspektorko,“ povzdechl Ferguson. „Ale hluboce mě znepokojuje jiná Dillonova informace. Lang prohlásil, že tu berretu má Browningová, je to tak?“

„Ano,“ potvrdil Dillon. „Řekl, že ji potřebuje. Zeptal jsem se ho, co tím myslí. A on odpověděl doslova: Chudák Ferguson. Další Krvavá neděle. Jako bych viděl jeho obličej. Tak to přesně řekl. Potom umřel.“

„Ten potížista,“ ozval se Ferguson

„Není to příliš tvrdé, pane?“ namítla Hannah.

„Vůbec ne. Existuje jen jediná důležitá neděle v mém diáři – ta zítřejší – a jakékoli možné spojení Grace Browningové s touhle akcí mně nahání hrůzu.“

„Ale ona je v Londýně, pane. Vystupuje dnes večer v King’s Head.“

„To my také, má drahá. Ale zítra ráno letíme do Shannon. Kde stojí, že ona neudělá totéž?“

„Sehnala jste vstupenky na představení?“

„Ano.“

„Tak jí povolíme poslední vystoupení a potom ji sebereme. Vsadil bych se, že tam bude i Curry.“ Otočil se k Dillonovi. „Těšíte se, Dillone?“

„To bych si nenechal ujít zanic na světě.“

Předčasná smrt Ruperta Langa, náměstka ministra pro záležitosti Severního Irska, se objevila mezi nejdůležitějšími zprávami v televizi už v jednu hodinu. Tom Curry, který si právě připravoval v kuchyni na Dean Close sendvič, ohromeně zíral na obrazovku a nedokázal uvěřit tomu, co slyší. Celý se rozechvěl, doklopýtal k příborníku a nalil si pořádnou dávku skotské. Spolkl nazlátlou tekutinu jedním douškem a zamířil do obývacího pokoje, kde se schoulil do kouta pohovky.

„Ruperte! Ach bože, Ruperte! Co se to stalo?“ rozplakal se, když vzápětí zazvonil telefon. Nechal ho chvíli vyzvánět a potom ho pomalu zdvihl.

„Jsi tam, Tome?“ ptala se Grace.

„Rupert,“ ozval se zlomeným hlasem. „Rupert je mrtvý.“

„Ano, já vím. Zůstaň doma, jedu za tebou,“ ozvala se Grace a zavěsila.

Ale Curry nemohl udělat, o co ho žádala, protože doma přestalo existovat. Ještě nikdy v životě se necítil tak naprosto zničeně. Rupert odešel a Tom si zděšeně uvědomil, že nejdůležitější důvod jeho existence navždy zmizel. Nalil si ještě větší dávku whisky, rychle ji spolkl, vzal kabát a vyrazil do ulic.

Venku silně pršelo, ale on to ani nevnímal. Měl v duši děsivé prázdno a lhostejnost, celý jeho život najednou ležel v troskách. Déšť ho šlehal do tváře a on se potácel směrem k budově parlamentu.

Grace, která jela po Millbank, ho s překvapením zahlédla na chodníku. Snažila se zastavit, ale v hustém provozu to nešlo. Otočila se do protisměru a chvíli bezmocně stála uvězněná v dopravní zácpě.

Tom teď byl kus cesty před ní. Grace začala nervózně poklepávat prsty na volant. Po chvíli se kolona aut konečně pohnula. Současně zahlédla, jak z vedlejšího parkoviště vyjíždí dodávka, a prudce vjela na uvolněné místo. V rychlosti zamkla auto a utíkala po St. Margaret Street, až se dostala k Parliament Square.

Tam zastavila, zoufale se rozhlédla na všechny strany a zahlédla Toma až na rohu Bridge Street. Rozběhla se ještě rychleji a když dorazila na roh, uviděla Curryho na druhé straně ulice. Blížil se ke stanici metra Westminster. Vcházel do ní s davem lidí, zatímco ona kličkovala mezi projíždějícími auty, aby se dostala přes ulici.

Curry nevěděl, kam pojede, ani se nikam nechystal. Bezmyšlenkovitě hodil minci do automatu, vzal si lístek a prošel turniketem. Sjel plně obsazeným eskalátorem dolů, zamíchal se do davu lidí a šel podzemní chodbou, dokud se nedostal na staniční nástupiště. Byla tam tlačenice. Lidé stáli namačkáni těsně vedle sebe a on se prodíral davem dopředu, až stanul na samém okraji nástupní plochy.

Whisky vykonala své dílo. Ne, nebyl opilý, jen naprosto otupělý, nešťastný a zmatený. V tunelu zahučel vlak, přihnal se prudký závan vzduchu a do toho se ozval výkřik.

„Tome! Počkej na mě!“

Ohlédl se a spatřil Grace Browningovou, která se k němu prodírala davem. Prudce se otočil a vrhl se pod přijíždějící vlak.

Přibližně o čtyřicet minut později zabzučel v kanceláři Hannah Bernsteinové na ministerstvu obrany počítač. Vstala od pracovního stolu, přistoupila k tiskárně, odtrhla pruh papíru a četla.

„Bože můj!“ zašeptala a vykřikla: „Dillone! Kde jste?“ Poté zaklepala na Fergusonovy dveře a vstoupila dovnitř.

Generál, který seděl za stolem, zvedl oči. „Co se děje?“

V tom okamžiku vešel i Dillon. „Jde o profesora Toma Curryho,“ řekla Hannah. „Faxovala jsem do Ústřední evidence obyvatel, jestli nemají o něm něco nového. Před chvílí skočil na stanici Westminster pod vlak metra.“

„Je mrtev?“ zeptal se Ferguson.

„Ano. Okamžitě ho identifikovali podle průkazu v náprsní tašce. Policista to ohlásil do Ústřední evidence vysílačkou. Já jsem se s nimi spojila modemem…“

„Panenko skákavá.“ Dillon si zapálil cigaretu. „A proč to udělal?“

„Pravděpodobně kvůli Rupertu Langovi,“ usoudil Ferguson. „Žili spolu léta, Dillone. Langova smrt mu způsobila ránu, kterou prostě nevydržel.“

„Co z toho pro nás plyne, pane?“ zeptala se Hannah.

„Dva odpadli, zůstává jeden,“ řekl Dillon.

„Dva,“ opravil ho Ferguson. „Nezapomínejte, že na velvyslanectví ještě sedí Bělov.“

„Co uděláte s ním, pane?“ ozvala se Hannah.

„Chvíli ho nechám podusit. Tahle diplomatická imunita je vždycky složitá věc…“

„A Grace Browningová?“

„Ať je to jak chce, teď zůstala na všechno sama,“ dodal Dillon.

„Obávám se, že ano,“ souhlasil Ferguson. „Skoro je mně jí líto.“

„Kristepane, copak vy jste v životě někoho litoval?“ žasnul Dillon.

Ferguson jeho poznámku ignoroval. „Ona možná o smrti Curryho ještě neví. Za chvíli televize a tisk vyslídí, že bydlel léta s Langem a vyvodí z toho vlastní závěry.“

„Když se to tak veme, nám se to docela hodí,“ zasáhl Dillon. „Teď jen zbejvá, aby si Grace Browningová zlomila vaz na motorce. Pak se všechno ututlá a bude ticho po pěšině. Zkuste získat na svou stranu Bělova. Proč by se vracel do Moskvy? Tam ho čekají akorát tak fronty na chleba. Z toho Rusa můžeme vytřískat ještě spousty zajímavejch informací.“

„Jste cynický parchant, Dillone,“ vyhrkla Hannah.

„Ale má samozřejmě pravdu,“ poznamenal Ferguson. „Za daných okolností si myslím, že bude nejlepší utáhnout té Browningové trochu kyslík,“ dodal generál a zvedl telefon.

Grace Browningová seděla doma v Cheyne Walk, popíjela šálek horkého přeslazeného čaje a snažila se co nejchladnokrevněji odhadnout situaci. Ozval se telefon a ona ho vzala.

„Tady je generál Ferguson, má milá. Myslím, že víte, kdo jsem.“

„Co chcete?“ ptala se klidně.

„Pokud jste četla noviny či sledovala zprávy v televizi, jistě víte, že váš přítel Rupert Lang dnes zemřel. Tragická nehoda.“

„Ano, vím o tom.“

„To ale není všechno. Váš další dobrý přítel, profesor Tom Curry, asi před hodinou zahynul pod koly vlakové soupravy ve stanici metra Westminster.“ Grace se zhluboka nadechla. „To je hrozné.“

„Jurij Bělov se zavřel na ruském velvyslanectví, takže jste zbyla jen vy. Obávám se, že hra je u konce.“

„Jaká hra, generále?“

„Vždycky jsem tvrdil, že jste vynikající herečka. Proto jsem pověřil svou asistentku, vrchní inspektorku Bernsteinovou, aby nám opatřila vstupenky na dnešní večer do King’s Head. Vy dnes hrajete, že ano?“

„V životě jsem nikdy nevynechala jediné představení, generále.“

„Už se na to moc těším. Promluvíme si po představení.“

„Co když se rozhodne utéct,“ strachovala se Hannah.

„To si nemyslím,“ odpověděl Ferguson. „Ale když ji chcete nenápadně sledovat, udělejte to. Dillona ona zná, takže si budete muset vystačit sama.“

„Jdu na to,“ oznámila jim Hannah, vzala si kabelku a vyšla ze dveří.

„Plná nadšení,“ utrousil Dillon. „To se mi líbí. Ale bůh nás chraň, jestli svět začnou řídit ženy.“ Ani kapku alkoholu, musím mít jasnou hlavu. Udělala si další šálek horkého čaje, přešla do obývacího pokoje a vyhlédla na ulici. Na Cheyne Walk byl hustý provoz, u chodníků parkovalo hodně aut. Budou mě asi sledovat, uvažovala Grace v duchu. Musím si dávat velký pozor. Teď jsem na všechno sama, ale zanic na světě nesmím propásnout schůzku s osudem v opatství Drumgoole. Už jen proto, že to dlužím Tomovi a Rupertovi. Zapálila si cigaretu, přecházela po místnosti a najednou dostala dokonalý, ohromně jednoduchý nápad.

Jurij Bělov seděl ve své kanceláři na ruském velvyslanectví, když před ním zazvonil telefon. „Juriji, to jsem já,“ ohlásila se Grace. „Slyšel jsi o Rupertovi?“

„Bohužel ano.“

„Mám další zlou zprávu. Tom se dnes po poledni vrhl na stanici Westminster pod vlak metra.“

„Proboha!“

„A jdou po mně. Ferguson mi volal a naznačil to. Chystá se dnes večer na moje poslední představení v King’s Head. S Dillonem a tou svou asistentkou Bernsteinovou.“

„Grace, zmiz, dokud můžeš,“ radil Jurij naléhavě.

„V žádném případě. Držím se plánu. Vyjde to. Sázím na to, že o té neděli nic nevědí. Rupert jim to sice mohl říct, ale jsem si jistá, že nic neprozradil. A Tom je po smrti. To znamená, že všechno je připravený. Carson na letišti v Coldwater, i let do Kilbeg. Nechají tam tví lidi auto?“

„O všechno je postaráno. Ale Grace, to je šílenství.“

„Není. Všechno jsem podrobně promyslela. Potřebuju vědět jedinou věc. Co když ti Ferguson zavolá a nabídne ti obchod? Chci říct, že několik vašich lidí už přeběhlo na druhou stranu a výměnou za spoustu informací dostali azyl.“

„On mně to nabídne, to vím určitě. Ale později.“

„Když tě za trest pošlou zpátky do Moskvy, nebude to průšvih?“

„Jestli se ti podaří Patricka Keogha zastřelit, nebudou mít důvod mě trestat,“ smál se Bělov. „A když ho nezabiješ, potom se vždycky ještě můžu s Fergusonem dohodnout.“ Teď se rozesmála ona. „No to jsou mi věci, Juriji!“

„Ale pověz mi, jaký máš plán?“

„Nesmírně jednoduchý. Mám v úmyslu umřít.“

„Pane na nebi!“ vykřikl. „Povídej.“

A tak se mu svěřila.

V kuchyni našla velkou igelitovou tašku, dala do ní starou tmavomodrou teplákovou soupravu, lehký pršiplášť, tenisky a pár černých kožených bot bez podpatku. Otevřela trezor a vyndala dva svazky desetilibrových bankovek, z nichž každý obsahoval tisíc liber. Jeden po druhém zastrčila do obou černých bot, chvíli se zamyslela, potom srolovala ještě utěrku a přidala ji do tašky.

Když po čtvrthodině opouštěla dům, měla na sobě starý nepromokavý plášť z koverkotu a v ruce deštník. Šla ke svému červenému malému autu, které parkovalo u chodníku, otevřela ho a usedla k volantu.

Hannah, která parkovala o trochu dál na druhé straně ulice, to všechno se zájmem pozorovala. Když se Grace Browningová rozjela, začala ji sledovat. Ta vyjela směrem k Westminsteru a minula Tower. Když dorazila do Wapping High Street, konečně zaparkovala poblíž obchodního domu. O několik stání dál bylo volné místo. Hannah rovněž zaparkovala a vypnula motor.

Grace vystoupila, vzala igelitovou tašku, zamkla auto a vhodila peníze do parkovacího automatu. Potom zamířila k hlavnímu vchodu do obchodního domu a vešla dovnitř. Hannah vyrazila za ní, ale když vstoupila do budovy, přeplněné koupěchtivými zákazníky, ztratila pronásledovanou ženu z dohledu. Raději se rozhodla počkat venku v autě.

Grace Browningová se zatím uchýlila na toaletu mezi patry v zadní části objektu. Tam byly dveře s nápisem „Jen pro personál“. Ze zvědavosti je otevřela a zjistila, že vedou do úzké uličky, která těsně přiléhala ke zdi obchodního domu. Rychle došla na její konec a ocitla se na nábřeží. Přidala do kroku a brzy byla v areálu plném chátrajících opuštěných skladišť poblíž St. James’s Stairs. Znala to místo dobře, točila tam jednou epizodu pro televizní detektivku. Vstoupila do Dock Street, úzké uličky, kde nebylo nic než prkny zatlučená okna a několik starých popelnic. Zastrčila igelitovou tašku dozadu za popelnice, přehodila přes ni starý špinavý pytel a spěchala zpátky.

Netrvalo ani deset minut a vešla stejnými dveřmi pro personál zpět do obchodního domu. Vystoupila po schodech do oddělení lůžkovin a bílého zboží, chvatně vybrala a zaplatila dva ručníky a chvíli čekala, než jí je prodavačka vložila do podobné bílé igelitové tašky, kterou předtím vynesla ven.

Hannah ji zahlédla, jak vychází hlavním vchodem a míří ke svému autu. Grace otevřela dveře, hodila tašku dozadu a vklouzla za volant. Jestli mě někdo sleduje, tak jsem ho pěkně doběhla, libovala si v duchu. Usmála se pobaveně, zařadila do hustého provozu a Hannah ji následovala.

O chvíli později se blížila k stanici metra Wapping a zabočila k blízkému několikaposchoďovému parkovišti. Vjela do podzemí a zastavila před automatickou myčkou aut. Hannah jela za ní, zaparkovala na nedalekém volném stání a sledovala, co se bude dít.

Grace se usmála na mladíka v kombinéze, který vyšel z kanceláře. „Můžete mi ho umýt a vyleštit?“

„Jistě. Kdy to potřebujete?“

„Vlastně mám večer představení a mohla bych se zdržet. Tak v deset?“

„Zavíráme v sedm.“

„Nemohl byste mi nechat klíčky pod koberečkem?“

„To nesmíme, madam.“

Otevřela peněženku. „Kolik to bude stát?“

„Dvacet liber.“

„To je v pořádku,“ podala mu dvacetilibrovou bankovku a k odzbrojujícímu, kouzelnému úsměvu přidala ještě pětilibrovku. „Třeba uděláte výjimku. Byla bych vám opravdu moc vděčná.“ Usmál se. „Krásné ženě nemůžu nikdy odmítnout. Nechám vám auto támhle, ve žlutě označeném boxu.“

„Vřelý dík.“ Otočila se a zamířila podél mycí linky ven. Když minula její auto, Hannah pomalu vyjela a pokračovala ve sledování.

Grace šla svižně po chodníku a zamávala na blížící se taxi. Vůz zastavil, Grace vklouzla dovnitř a po čtvrthodině jízdy se inspektorka ocitla znovu v Cheyne Walk, kde Grace zaplatila taxikáři a vystoupila.

Hannah zavolala Fergusonovi do kanceláře. „Zajela do Wapping High Street, udělala nějaké nákupy v obchodním domě. Potom nechala auto v mycí lince vedle stanice metra Wapping a odjela taxíkem až domů.“

„Vždyť jsem vám to říkal, vrchní inspektorko. To sledování jsme si mohli odpustit. Dnes večer zůstane ve městě, tím jsem si jist. Ale když vás to uklidní, klidně zůstaňte, kde jste a sledujte ji dál. Dillon a já se s vámi sejdeme v divadle. Teď už musím jít. Mám povinnosti v Downing Street.“ Když Fergusona uvedli do premiérovy pracovny, Simon Carter už seděl uvnitř.

„Á, tady jste, generále. Právě jsme mluvili o těch dvou podivných úmrtích. Povězte nám všechno, co o tom víte.“

„Jistě, pane předsedo.“

Ferguson podrobně popsal události v Devonu, které vedly ke smrti Ruperta Langa. Zároveň jim svěřil všechno, co věděl o sebevraždě Toma Curryho.

„Zvláštní,“ řekl Carter, když Ferguson skončil. „Tak Lang těsně před smrtí mluvil o další Krvavé neděli. Co tím, sakra, myslel? Je Keogh v nebezpečí? Má to být narážka na jeho nedělní návštěvu? Myslíte si, že mu něco hrozí?“

„Hrozilo,“ řekl Ferguson. „Ale určitě už nehrozí. Ti dva jsou mrtví a Bělov se ukryl na ruském velvyslanectví.“

„A co ta žena?“ ozval se Carter.

„Tu zatkneme hned po jejím dnešním představení. Moje vrchní inspektorka ji nespouští z očí. Nikam neuteče.“ Předseda vlády přikývl. „Přeji si, aby celá ta zapeklitá věc zůstala v tajnosti. Bože můj, náměstek ministra a zrádce.“ Smutně se usmál. „Víte, leží mi na srdci nejen dobré jméno Konzervativní strany, i když by mnozí politici mysleli jen na to.“

„Uvidíme, pane předsedo. Ale bude tu právní problém. Třicátý leden má na svědomí mnoho vražd a my teď víme, že Grace Browningová jich několik spáchala. Tohle obejít bude velmi obtížné.“

„Potom nám tedy pomáhej pánbů,“ řekl premiér.

Okolo tři čtvrtě na sedm se objevila před domem v Cheyne Walk Grace Browningová na BMW. Seděla na stroji obkročmo a na sobě měla jako obvykle černou koženou kombinézu. Hledí přilby nesklopila, aby byla snadno k poznání. Hannah se okamžitě rozjela za ní.

O dvacet minut později přijely obě k divadlu King’s Head. Grace zaparkovala motocykl a sesedla. Hannah zastavila a pozorovala, jak si herečka sundává přilbu a vchází do budovy. Když se ujistila, že je Grace uvnitř, našla si v klidu místo na parkování.

O několik stání dál zahlédla Fergusonova daimlera s řidičem za volantem. Přešla chodník a vešla do divadla. Uvnitř bylo jako obvykle plno lidí. Ferguson s Dillonem stáli na vzdálenějším konci baru a mávali na ni.

Když se k nim přiblížila, Dillon řekl kousavě: „Kristova noho, ženská, vy jste si ale nadělila pěkně nudnej den.“

„Nevšímejte si toho, drahá,“ řekl jí Ferguson, „a dejte si něco k pití.“

„Ne, děkuji, pane. Já řídím.“

„Sakra, to je ale přísná ženská! Ještě že jsem chlap,“ poznamenal Dillon a obrátil se na barmana. „Ještě jednu whisky, když tak dobře píše.“ Po chvilce se ozvalo druhé zvonění a každý se tlačil do sálu. Našli svůj stůl, posadili se, světla pohasla a vzápětí vstoupila na jeviště Grace Browningová, kterou obecenstvo uvítalo bouřlivým potleskem.

Když se o pauze rozsvítilo, prohlásil Ferguson: „Ona je skutečně vynikající. Ohromný talent. Taková škoda.“ Dillon vstal. „Zajdu za ní na pár slov.“

„Sakra, to nedovolím! Chci říct, k čemu to bude?“ vybuchl Ferguson.

„Sakra, protože se mi chce.“

„Jestli jdete vy, tak já taky,“ zvedla se Hannah.

„Jak je libo.“

V těsné šatně Grace Browningová vládl ledabylý nepořádek. Když Dillon zaklepal a vešel, právě upíjela ze sklenky bílé víno.

„No né, Dillon!“ protáhla s upřímnou radostí. „Dalo se na mě koukat?“

„Byla jste báječná a dobře to víte. Mimochodem, tohle je vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová, jedna ze špiček Scotland Yardu.“

„Moc mě těší,“ řekla Grace.

„Očekáváme, že nás po představení doprovodíte,“ začala Hannah. „Doufám, že chápete, jak to myslím.“

„Ach ano.“ Grace si nalila další sklenku bílého vína. „Škoda, že to tak všechno dopadlo, Dillone. Myslím, že z nás dvou mohli být přátelé.“

„Zlom vaz, lásko,“ popřál jí Dillon s úsměvem a opustil šatnu společně s Hannah Bernsteinovou.

Potlesk na konci hry byl bouřlivý. Když se Grace Browningová děkovala, ovace nebraly konce. Vzala ostatní herce za ruce a všichni se ukláněli. Potom pohlédla na Dillona a Fergusona a věnovala jim oběma úklonu. Když vešla do zákulisí, zahlédla Hannah, jak se k ní prodírá hloučkem účinkujících a technického personálu.

„Ach tady jste, vrchní inspektorko. Musím se převléknout.“

„Ano, převlékněte se. Počkám na vás tady.“

V šatně ze sebe Grace shodila divadelní kostým a oblékla koženou kombinézu. Ale místo vysokých kožených bot obula pár černých tanečních „piškotů“. Když vyšla ven na chodbu, v jedné ruce držela rukavice a v druhé ruce přilbu.

„Tohle nebudete potřebovat,“ ukázala Hannah na přilbu.

Grace Browningová se usmála. „Má milá, nejste povinna mě při zatčení seznámit s mými právy, co?“ Znovu se usmála. „Já si na tom nijak nezakládám, ale teď mě budete muset na chvilku omluvit. Příroda volá.“ Dveře od toalety po pravé straně chodby se rozlétly a klapla zástrčka. Grace šla najisto. Postavila se na keramickou mísu a otevřela předem vyhlédnuté okno. Zatímco Hannah bušila na dveře, vyhodila oknem na zahradu rukavice a přilbu.

„Mějte se fajn, inspektorko,“ zavolala a protáhla se oknem.

Hannah se hnala chodbou do předsálí, kde narazila na Fergusona s Dillonem u baru.

„Utekla mi!“ vykřikla.

Dillon se rozesmál. „Bože děvče, to bylo od vás neopatrný,“ vychrlil na ni a dral se ven přelidněným předsálím.

Když vyběhl na chodník, večerní ticho protnulo burácení motoru silného motocyklu. Grace prudce zastavila na konci ulice, aby dala přednost vozidlům na hlavní, zatímco Hannah otevřela dveře svého auta a vklouzla za volant.

„Nastupte, Dillone, nastupte,“ vykřikla a nastartovala motor.

„Jedu za vámi v daimleru,“ volal Ferguson.

Než Grace splynula s proudem aut, ohlédla se za sebe na inspektorčin vůz, a zvedla ruku na pozdrav. Salutovala Dillonovi.

Hannah vytáhla zpod sedadla modrý policejní maják, otevřeným oknem ho připevnila na střechu a vyrazila za ní.

Grace zamířila dolů po Upper Street, odbočila doleva k The Angel a kličkovala v silném provozu mezi auty. Ale Hannah byla výborná řidička a měla na střeše policejní maják, takže jí zůstávala v patách.

Z policejní vysílačky, umístěné v jejím voze, se ozval Ferguson. „Udejte polohu, vrchní inspektorko, jedeme za vámi.“

„Jede rovně na City Road, pane,“ odpověděla. „Řekla bych, že teď míří do City.“

Grace odbočila a ujížděla z jedné ulice do druhé. „Zdá se, že jede směrem k Toweru,“ oznamovala Hannah do mikrofonu.

„Rozumím, to už je příliš,“ odpověděl Ferguson. „Vyhlásíme všeobecný poplach. Musíme ji zastavit.“ Když Grace Browningová dojela na St. Katherine’s Way, pokusil se jí zablokovat cestu policejní vůz. Objela ho obloukem a pokračovala dál. Hannah prudce najela na chodník, udělala „myšku“ a stíhala Grace dál.

Teď byly ve Wapping High Street a Grace zahlédla, jak se k ní v protisměru hrozivě blíží dvě policejní auta. Jedno z nich vybočilo, aby jí blokovalo průjezd. Grace udělala smyk jako zkušený plochodrážník a zmizela v úzké postranní uličce. Hannah strhla auto v ostrém úhlu za ní a dva policejní vozy vyrazily za ní.

Kličkovali mezi vysokými chátrajícími skladišti z jedné úzké uličky do druhé, míjeli rohy, osvětlené staromódními pouličními lampami, a nakonec zabočili do trochu širší ulice, ze které bylo vidět světla lodí na řece. Grace dojela na konec ulice a zastavila. Hannah šlápla na brzdu a ze dvou policejních aut za ní vyskočili čtyři uniformovaní policisté.

„Vrchní inspektorka Bernsteinová,“ představila se Hannah.

„Je to závažné, madam?“ zeptal se mladý seržant.

„Velmi závažné. Stíhaná osoba je vysoce nebezpečná. Je někdo z vás ozbrojen?“

„Jen já, madam,“ prohlásil seržant a vytáhl služební pistoli.

V ten okamžik dorazil daimler s Fergusonem, který vystoupil a spěchal k nim. „Tohle je generál Ferguson, můj nadřízený,“ řekla Hannah.

„Co se tady, sakra, děje?“ vyhrkl podrážděně Ferguson. „Na co si to ta ženská hraje?“

Grace Browningová seděla rozkročená na motocyklu pár desítek metrů před nimi, přidávala plyn a dívala se směrem k nim. V temné přilbě vypadala hrozivě a záhadně.

„Ženská, pane?“ zeptal se udiveně seržant.

„Ano, ale tím se nenechte zastrašit,“ řekl mu Ferguson.

„On má pravdu, hochu,“ ozval se Dillon. „Tohle nebude žádná procházka růžovým sadem.“ V ten moment Grace Browningová zvedla ruku. „Už jede!“ vykřikl Dillon.

Grace vyrazila na plný plyn směrem k nim a v poslední chvíli smykem strhla stroj jiným směrem.

„Co to vyvádí?“ žasl seržant. „Ta cesta nikam nevede. Je slepá. Tam už je jen dok a řeka.“ Grace Browningová ještě zrychlila, v poslední vteřině zvedla přední kolo, najela na nízkou navigaci a dlouhým skokem zmizela dole v Temži.

Policisté běželi za ní, zastavili se na kamenné navigaci a hleděli dolů na rozvířenou vodu. V mdlém nažloutlém světle pouličních lamp zahlédli jen bílou pěnu. Potom se na hladinu vynořila pohupující se černá přilba.

„Kristepane!“ zvolal seržant. „Proč to udělala?“

„Protože – jak jste sám řekl, seržante – se dostala do slepé uličky,“ řekl mu Charles Ferguson. „Radši zavolejte říční policii a zařiďte všechno ostatní, necháme to na vás.“ Cestou k autům se obrátil k Hannah a Dillonovi. „Znám jednu osobu, která nebude tímhle výsledkem příliš zklamaná. Náš premiér. Lang, Curry a teď ta žena –všichni mrtví. Teď může klidně tvrdit, že se nic nestalo. Rupert Lang může mít čestný pohřeb – jak se sluší a patří na vysokého vládního úředníka.“

„A Bělov, pane?“

„To je v pořádku, vrchní inspektorko. Toho přenechte mně.“

Nad řekou se válela mlha, hustý déšť bičoval hladinu, na které se chvěly rozmazané stíny. Najednou se z rozbouřených vln vynořila Grace Browningová a těžce stoupala po schodišti, které vedlo na nábřeží. Rozepnula zip promočené kožené bundy a hodila ji do řeky. Potom se rozběhla po opuštěném nábřeží. Temná postava hbitě kličkovala mezi skvrnami světla.

Po deseti minutách dorazila do Dock Street, chvíli hledala za starými popelnicemi a vytáhla svou igelitovou tašku, skrytou pod pytlem. Nablízku nebyla živá duše. Zastavila se pod lampou, upevněnou na zdi, a svlékala si „piškoty“, kožené kalhoty a promočené tričko. Na okamžik tam stála úplně nahá, třela si ručníkem tělo i vlasy a potom si oblékla prádlo a lehkou teplákovou soupravu. Na ni natáhla plášť do deště, vzala z tašky dvě černé boty, vyjmula z nich dva svazky bankovek po tisíci librách a vsunula je do kapes kabátu. Potom odkráčela.

Za čtvrt hodiny byla u budovy několikaposchoďového parkoviště vedle stanice metra Wapping. Když vstoupila do podzemí, bylo tam šero, chladno a vlhko, ale její vůz čekal v žlutém boxu. Otevřela auto, nastoupila do něho a našla klíčky na smluveném místě. Vzala hřeben, rozčesala si vlasy a stáhla vzadu gumičkou. Po několika minutách vyjela z parkoviště a zabočila na hlavní ulici.

Ferguson seděl ve své kanceláři na ministerstvu obrany a mluvil do červeného telefonu. Informoval předsedu vlády o posledních událostech dnešní noci.

Když generál skončil, předseda vlády řekl: „Nerad bych vypadal jako necita, ale konec dobrý, všechno dobré. Lang, Curry a teď i ta žena – všichni jsou mrtví. Zbyl jen Bělov, ale s tím si už určitě poradíte. Předpokládám, že pro vás bude snadné vylíčit její nešťastnou smrt jako nehodu?“

„Na to se můžete spolehnout, pane předsedo.“

„Dobrá. Hodně štěstí zítra v Irsku.“

Předseda vlády zavěsil.

Přesně tou samou dobou vyšla Grace Browningová z dálničního motorestu na okraji Londýna, posilněná sendvičem se slaninou a dvěma šálky kávy. Cítila příjemné, blahodárné teplo a chlad řeky Temže už z ní dávno vyprchal. Usedla za volant svého vozu, vjela na dálnici a zamířila k další zastávce své cesty. Do Coldwateru.

KENT

OPATSTVÍ DRUMGOOLE

ARDMORE HOUSE

LONDÝN

Bylo okolo jedné po půlnoci, když Grace Browningová dorazila do vesnice Coldwater. Minula hospodu U Jiřího a draka a po čtvrt míle zahlédla ukazatel odbočky na malé letiště. Zabočila do úzké uličky, zaparkovala na travnatém okraji a vypnula světla.

Z přihrádky na rukavice vytáhla malou baterku a dál pro jistotu pokračovala pěšky. Na okraji ranveje se zastavila. Nad dveřmi hangáru, kde s Tomem obhlíželi malé letadlo Cessnu Conquest, zahlédla proužek světla.

Chvíli vyčkávala a krčila se ve stínu. Přešla k hangáru a zamířila k obytné boudě. Když nahlédla oknem dovnitř, viděla stůl s rozloženou mapou, u kterého seděl Carson s velkým hrnkem v ruce. To ji uklidnilo a tak se vrátila přes ranvej do svého vozu. Zapnula světla, znovu nastartovala a dojela po betonové ploše až před boudu, kde vypnula motor a čekala uvnitř vozu. Dveře se otevřely a objevil se Carson.

„Kdo je tam?“

„To jsem já,“ řekla. Vystoupila z auta a pohlédla na něj. „Jste tady brzo. Kde je váš přítel?“

„Změna plánu. Nepřijde. Přijela jsem raději o něco dřív. Pro případ, kdyby počasí zlobilo.“

„Tak radši pojďte dovnitř.“

V místnosti sálalo teplo od sporáku, na kterém stála stará kávová konvice.

„Kafe je čerstvý. Jestli chcete, poslužte si.“ Neměl na sobě leteckou bundu, jen černou kombinézu a jeho plnovous byl rozježený ještě víc než minule. Posadil se ke stolu a zapálil si cigaretu. Našla volný hrnek, nalila si kávu a přikročila ke stolu. Pohlédla na mapu Irska. „Opakujete si trasu?“

„Snad už popátý. Nikdy nenechávám nic náhodě. Lítám už pěkně dlouho a vždycky se mi to vyplatilo. Díky tomu jsem pořád ještě naživu.“

„Já jsem si to všechno znovu promyslela,“ řekla. „Ráda bych byla v Kilbegu v jedenáct. Mluvila jsem s plukovníkem Bělovem. Slíbil, že vůz bude na místě.“

„Tak to budeme muset vzlítnout nejpozdějc v sedm.“

„Já jsem pro.“ Upila trochu kávy. „Kde jsou mé kufry?“

„Na posteli ve vedlejší místnosti.“

„Otevřel jste je?“

„Ne, proč bych to dělal?“ zareagoval dotčeně. „Do toho mi nic není. Nezajímám se, vo co vám jde. Jak jsem říkal, jsem jen najatá síla. Slušně jste mi zaplatili a o víc se nestarám.“ Věděla, že lže, ale klidně přikývla a upíjela kávu. „Dobře. Myslím, že si na chvíli lehnu.“

„Jen se natáhněte.“ Otevřela dveře do další místnosti. „Víte,“ ozval se, když byla na prahu, „jako bych vás vodněkud znal.“ Ohlédla se a zavrtěla hlavou. „To není možné, pane Carsone. Pamatovala bych si vás.“ Vešla do ložnice a zavřela dveře.

Curryho kufr s kněžskou sutanou byl teď k ničemu. Zasunula ho nohou pod postel. Otevřela druhý, přehodila hábit jeptišky přes postel a vytáhla samopal AK-47 i berretu. Vyjmula zásobníky a napáskovala je střelivem. V kufru byly pro každou zbraň ještě dva náhradní zásobníky a prostorný batůžek z měkké černé kůže. Vytáhla z kapes kabátu dva tisíce liber a uložila je na dno kufru pod převlek jeptišky. Vsunula samopal se sklopenou pažbou do batohu a ten vrátila zpět do kufru.

Postavila kufr ke zdi, svlékla plášť a v teplákách, s rukou na berretě, ulehla na postel. Světlo bylo tak slabé, že ho ani nevypnula. V žádném případě nestála o naprostou tmu, ve které by ho znovu uviděla. Tu temnou postavu, která zvedá ruku se zbraní. Oči se jí po chvíli proti její vůli zavřely a Grace usnula neklidným přerušovaným spánkem.

Za Atlantikem na letecké základně Andrews dojel přes letištní plochu k čekajícímu gulfstreamu černý sedan.

V Anglii byly tři hodiny ráno, ale vzhledem k pětihodinovému časovému rozdílu, tady, v Americe, teprve deset hodin večer. Až na řidiče, příslušníka vojenského letectva, byl Patrick Keogh ve voze úplně sám. Velitel základny, který čekal u letadla, mu otevřel dveře.

„Tenhle stroj je kvalitní a soukromý, senátore, jak jste požadoval, ale posádka je vojenská.“ Tři její členové v modrých leteckých uniformách bez distinkcí už stáli vedle sebe. „Kapitáni Harris a Ford mají na starosti let, seržant Black se bude věnovat vám.“ Keogh podal každému ze tří mužů ruku a oslovil velitele: „Moc vám děkuju.“

„Vaše zavazadla jsou na palubě, vše je připraveno k okamžitému odletu, senátore.“ Velitel základny zasalutoval. „Hodně štěstí, pane.“ Keogh vystoupil po schůdkách do luxusního interiéru letadla, vybral si místo a připoutal se.

Přistoupil k němu seržant Black. „Jsme dobře vybavení jídlem, senátore. Myslím, že menu doporučila vaše paní. Jakmile vzlétneme a budete mít na něco chuť, jsem vám k službám.“

„To zní lákavě,“ odpověděl Keogh.

Motory už zaburácely, Black usedl a připoutal se. Gulfstream se rozjel po ranveji, odpoutal se od země a začal stoupat.

Grace se prudce probudila a upírala oči do stropu. Zvenčí vnikalo do místnosti kalné šedé světlo a do okenních skel narážel déšť. Zároveň ucítila vůni připravovaného jídla. Zvedla se a chvíli seděla na posteli. Schovala berretu do kapsy, zamířila ke dveřím a otevřela je.

Carson, který stál u sporáku nad pánví, se otočil a usmál. „Vajíčka na slanině. Nic lepšího nesvedu, ale hlavně že nebudete mít prázdný žaludek.“ S překvapením zjistila, že má pocit hladu, a podívala se na hodinky. Ukazovaly čtvrt na sedm. Otevřela dveře a vyhlédla ven do vytrvalého deště.

„Vypadá to špatně. Nebudeme mít problémy?“

„Ani ne,“ řekl a vyklopil vajíčka se slaninou na dva plechové talíře. „Trošku vás potrápím při startu, ale brzy budeme nad mraky. Tady je chleba a máslo, támhle v konvici čaj. Poslužte si.“ Přibližně ve stejnou dobu přijeli Dillon a Hannah Bernsteinová do Cavendish Square. Do Fergusonova bytu je vpustil Kim, který vzápětí zmizel v kuchyni. Generál se objevil ve dveřích ložnice a právě si utahoval gardovou kravatu.

„Á, to jste vy. Už jste snídali?“

Hannah pohlédla na Dillona. „Ještě ne, pane. Věděli jsme, že budete chtít odstartovat co nejdříve.“

„To je od vás velmi svědomité, vrchní inspektorko. Pospíšíme si do Gatwicku. Nasnídáme se na letišti.“

„No ne, vy jste tak ohleduplný člověk, generále,“ poznamenal Dillon.

„Jak jinak? Dokonce jsem nařídil Kimovi, aby nám přichystal konvici čaje.“ V tom okamžiku vešel sluha s podnosem. „Už je to tady,“ oznámil Ferguson. „Poslužte si a já se zatím doobléknu,“ dodal a vrátil se do ložnice.

Krátce poté odstartovala Cessna Conquest z malého letiště v Coldwater do deštivých mraků. Carson seděl na místě pilota a na vedlejším sedadle měl rozprostřenou mapu. Grace seděla v zadní časti kabiny a její kufr byl zaklíněn o dvě sedadla na druhé straně letounu.

Podívala se z okna a viděla jen déšť a těžké mraky. Letadlo se kolébalo z boku na bok a zmítalo se pod nárazy bočního větru. Po chvíli prorazili husté mračno, ale nepřivítalo je slunce, jen nekonečná šedá obloha.

Nárazy najednou přestaly a zdálo se, že let už pokračuje vyrovnaně a klidně. „Opona jde nahoru,“ zašeptala. „První dějství.“ Opřela si pohodlně záda a zavřela oči.

Přesně v devět hodin se odpoutal od plochy letiště v Gatwicku lear a začal stoupat. Ferguson seděl vpravo od uličky a Hannah Bernsteinová po jeho levici. Dillon zaujal místo proti ní, tváří k oběma cestujícím.

Ozval se telefon. Hannah Bernsteinová chvíli poslouchala a potom řekla jen dvě slova: „Děkuji vám.“

„Co to bylo?“ zeptal se Ferguson.

„Yard. Říční policie objevila motocykl Grace Browningové, ale její tělo ne.“

„Nakonec se stejně vynoří,“ prohlásil Ferguson. „Vidím slavný pohřeb, umělci budou ždímat uslzené kapesníky.“

„Nic ve zlém, pane, ale někdy jsou vaše poznámky hodně otrlé,“ poznamenala Hannah.

„A právě tak jsou myšleny.“

„Já osobně bych ji taky radši viděl ležet v márnici,“ přidal se Dillon. „Jsem tak trochu puntičkář.“

„Nedramatizujte to,“ napomenul ho Ferguson. „Jděte a udělejte něco užitečného. Pilot mi před chvilkou říkal, že počasí v Shannon není nijak skvělé. Promluvte si s ním. Jste přece letec.“ Dillon si rozepjal pás a Ferguson vzal do ruky noviny z hromádky denního tisku, který si koupil v Gatwicku.

Po chvilce řekl: „Dnes proběhne soudní ohledání mrtvoly Ruperta Langa.“

„Neměl u toho být Dillon, pane?“

„Mám v ruce zvláštní příkaz od ministerstva vnitra. Obrana státního zájmu a tak podobně. Proto soudní ohledavač mrtvol souhlasil s Dillonovým písemným prohlášením. Napsal jsem ho sám. Docela dobře. Dillon měl na starosti Langovu osobní bezpečnost a Lang navrhl, že si vyjedou na motocyklech. Výlet skončil tragicky.“

„Co ten ovčák Sam Lee?“

„Ten hulvát vypověděl jen to, co viděl. Jeli po pěšině, Lang nezvládl řízení a proletěl bránou. Pohřeb je zítra. V St. Margaret ve Westminsteru.“

„Myslím, že tam bude pěkný nával,“ řekla Hannah.

„Ví bůh, že ano. Budou tam všichni. Premiér, celá vláda, šéf opozice, nemluvě o důstojnících od dělostřelců a výsadkářů. Především to byl hrdina,“ pokračoval Ferguson. „Člen parlamentu, náměstek ministra a odvážný voják. Už slyším ty řeči nad rakví.“

„Kdyby je slyšel, uchechtal by se k smrti,“ poznamenala.

„To ano, vždycky byl cynickej parchant.“

Dillon se vrátil a vklouzl do sedadla. „V Shannon je nízká oblačnost, turbulence a po zbytek dne se očekává silný déšť.“

„Zvládneme to?“

„S těma dvěma vepředu v pilotní kabině určitě. Za války v Zálivu tam lítali na tornádech. Každej z nich má na kontě dvacet letů do Bagdádu.“

„Tak to jsme v dobrých rukou.“

„Jasná věc,“ přitakal Dillon. „Dáme si teď trochu čaje. Zachovám se jednou galantně a vlastnoručně ho připravím, hlavně pro naši slečnu Nádhernou.“ Letadlo vylétlo z mraků přibližně ve výšce tří set metrů už nad irským pobřežím, přesněji řečeno nad okresem Waterford. Carson začal klesat a blížil se k pobřeží nad rozbouřeným mořem. Potom už Grace dole pod sebou zahlédla zelená pole, živé ploty a farmářská obydlí. Po několika mílích začal pilot znovu stoupat výš, až je obklopily mraky. Rozepnula bezpečnostní pás, šla dopředu, poklepala mu na rameno a on sňal z uší sluchátka.

„Děje se něco?“

„Nic vážnýho, jen silnej protivítr.“

„Nezdrží nás to? Musím tam být včas.“

„Myslím, že to klapne – startovali jsme časně. Když to tak vydrží, budeme mít na zpáteční cestu vítr v zádech a doma budeme mnohem rychlejc.“

„Fajn.“

„Tam vzadu, v zavazadlovým prostoru vedle toalety, je černá skřínka. Je v ní termoska s horkou vodou, kafe a čajový pytlíky.“

„Co si dáte?“

„Kafe, hodně silný.“

„Podívám se tam,“ řekla a zamířila uličkou dozadu.

Lear přistál na letišti v Shannon, šestnáct mil západně od Limericku, dvacet minut před jedenáctou. Pilot bravurně přistál a podle rozkazu roloval po ploše na vzdálené stanoviště, až dozadu k hangárům, kde nebyl žádný provoz. Jediný stroj v dohledu byla helikoptéra, v níž seděla dvoučlenná posádka. Poblíž parkoval černý rover s řidičem za volantem. Když jeden z pilotů otevřel dveře leara a spustil schůdky, přistoupil k nim mohutný muž v tmavomodrém plášti s deštníkem nad hlavou. První vystoupil Ferguson, za ním Hannah Bernsteinová a Dillon, který nesl velkou sportovní kabelu.

Urostlý muž měl irský přízvuk a tvrdý, drsný obličej. „Generál Ferguson? Jsem vrchní komisař Patrick Hare, ze Zvláštního oddělení.“ Ferguson mu podal ruku. „Tohle je moje asistentka, vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová ze Zvláštního oddělení Scotland Yardu.“

„Velmi mě těší,“ potřásl jí rukou Hare.

„A tenhle lotr je nějaký Sean Dillon, o kterém jste možná už za ta léta slyšel.“

Vrchní komisař Hare byl nelíčeně ohromen. „Svatá matko, to je neuvěřitelný.“

„Už je to tak,“ řekl Dillon. „Vzpomínám na osmdesátá léta, kdy jsem utekl do Irska a vy jste mi pěkně šlapal na paty. Tehdy jste byl ještě vrchní inspektor.“ Hare se proti své vůli usmál. „Tak vy jste přešel na druhou stranu?“

„Neděláme to v poslední době všichni?“ řekl Dillon a podával mu ruku.

Po mírném zaváhání ji Hare stiskl a obrátil se k Fergusonovi. „V hangáru máme k dispozici kancelář. Gulfstream se senátorem na palubě přiletí za dvacet minut. Jak vidíte, helikoptéra je připravená a čeká.“

„Informovali vás?“ zeptal se Ferguson, když vešli do hangáru.

„Jistě. Předseda vlády mi volal osobně a zdůraznil naprosté utajení celé akce. Proto zde není přítomen. To by samozřejmě vzbudilo příliš velkou pozornost.“

„Určitě,“ souhlasil Ferguson a vstoupil do kanceláře.

Na stole stál podnos se šálky, mlékem a termoskou. „Tady je čaj, jestli máte chuť,“ nabídl Hare.

„Jak dlouho potrvá cesta do Drumgoole?“ zeptal se Ferguson, zatímco Hannah otevřela termosku.

„Půl hodiny. Až budete na cestě, počkám deset minut a potom zavolám matce představené, sestře Mary Fitzgeraldové. Je to dobrá, laskavá duše. Znám ji dobře. Zpovědníka v ženském klášteře opatství Drumgoole dělá jeden starší človíček, otec Tim McGuire. Jsou tam jen jeptišky a školní děti. Když uslyší, že přijede Keogh, budou z toho celé pryč.“

„Senátor se tam dlouho nezdrží. Důležitý bude Ardmore House,“ řekl Ferguson a vzal si od Hannah nabízený šálek čaje.

„Budu mu držet palce, aby tam dobře pořídil,“ dodal Hare. „Bude to myslím potřebovat.“

„Jak daleko ještě?“ vyzvídala Grace a skláněla se Carsonovi přes rameno.

„Už jenom patnáct mil.“

„A kde je opatství?“

„Přímo pod námi.“

„To se jdu podívat.“

Šla dozadu na své místo a vyhlédla z okénka. Letadlo vylétlo z mraků do silného deště a pod nimi se rozprostřelo malebné lesnaté údolí s budovou opatství, školou a několika staveními. Grace uviděla úzkou klikatou cestu, která vedla z údolí nahoru a mizela v obrovském lesním masivu.

Conquest letěl dalších deset mil, během kterých Grace otevřela kufr, svlékla teplákovou soupravu a oblékla si roucho jeptišky. V nevelkém prostoru kabiny to nebylo snadné, ale léta praxe v těsných divadelních šatnách se teď hodila. Na nohy si natáhla černé podkolenky a obula černé střevíce bez podpatků. Vyndala batoh, zastrčila kufr mezi sedadla a už jen čekala.

Kilbeg působil poničeně a opuštěně. Úzká ranvej zarůstala plevelem. Na stožáru se třepal větrný pytel a na severním konci bylo polorozpadlé stavení, vedle kterého stála kůlna. Když přistávali, všimla si, že v kůlně parkuje tmavozelené auto.

Letadlo dorolovalo, zastavilo poblíž stavení a Carson vypnul motory. Když vylezl ze svého sedadla a zahlédl Grace, zatvářil se překvapeně.

„Bože na nebi.“

„Dveře, pane Carsone.“

Otevřel je, sestoupil po schůdcích a pomohl jí dolů. Uchopila jeho paži, druhou rukou si nadzdvihla lem sukně – a už běželi vytrvalým deštěm pod střechu kůlny.

Dveře toyoty, která tam čekala, nebyly zamčené, ale když je otevřela, v zapalování chyběly klíčky. Sáhla pod gumovou rohožku a hned je našla. Otočila se ke Carsonovi a podržela mu je před očima. „Tady jsou.“ Usedla k volantu a batoh položila na sedadlo spolujezdce. „Jak dlouho budete pryč?“ zeptal se suše.

„Tak dvě, dvě a půl hodiny, když budu mít štěstí.“

„Nemůžu tu čekat věčnost.“

Klidně na něho pohlédla. „Až se vrátím, buďte tady, pane Carsone. Musím vám důrazně připomenout, že plukovník Bělov má velmi dlouhé prsty. Ten si vás najde i pod zemí.“ Pokrčil rameny. „Nevykládejte si to špatně, jenom se tady nechci moc dlouho poflakovat.“

„Nebudete muset,“ slíbila Grace, nastartovala motor a odjela.

Gulfstream přistál a roloval směrem k hangárům, kde zaujal pozici vedle leara.

„Půjdu a přivedu ho,“ řekl Patrick Hare.

Skrytý pod deštníkem zamířil k letadlu, ze kterého vystupoval jako první seržant Black a za ním oba piloti, Harris a Ford. Pod schůdky se trojice postavila do řady a senátor si s každým z nich potřásl rukou. Ferguson sledoval, jak Hare se senátorem krátce mluví a poté ho vede k hangáru.

„Generále, moc rád vás zase vidím,“ přivítal se s ním Keogh. „I vás, Dillone.“

„Dovolte, abych vám představil svou asistentku, vrchní inspektorku Hannah Bernsteinovou,“ řekl Ferguson.

Keogh jí věnoval svůj nejsrdečnější úsměv. „Nesmírně mě těší, madam,“ stiskl jí ruku.

„Máme pro vás dárek, senátore,“ ozval se Dillon a otevřel svou sportovní kabelu. „Neprůstřelnou vestu, poslední model.“

„Ale ne,“ protáhl Keogh. „Musí to být? Je tak těžká, nejmíň deset kilo.“

„Ale taky zachytí většinu kulek, i z těch nejmodernějších pušek,“ prohlásil Dillon. „Až na ty protipancéřový.“

„Vy ale dovedete potěšit,“ utrousil Keogh, svlékl sako a Hare s Dillonem mu pomohli obléknout neprůstřelnou vestu. „Navrhneme Armanimu, aby tuhle kreaci zařadil příští sezonu do svý módní kolekce,“ dodal Dillon. „Ušetří každýmu spoustu nepříjemností.“ Upravili mu na vestě suché zipy a pomohli zpět do saka. Keogh přistoupil k malému zrcadlu, které viselo na stěně, a pohlédl na sebe.

„Ano, teď jasně vidím, že musím přestal jíst brambory,“ zazubil se. „Teď už můžeme jít?“

Grace Browningová jela úzkou silničkou, která vedla lesem, a přibrzdila až na rozcestí, odkud už bylo vidět na opatství. Po její levici pokračovala vedlejší cesta dál lesem. Vjela na ni a po několika desítkách metrů na nenápadném krytém místě zaparkovala. Otočila vůz do protisměru a vystoupila. Dole pod sebou uviděla zahrady opatství, mezi kterými vedly cestičky až k budovám. Stále vytrvale pršelo a tak nezahlédla venku živou duši.

Sáhla po batohu a všimla si černého skládacího deštníku na zadním sedadle. Nepřemýšlela, zda tam byl náhodou, nebo záměrně. Roztáhla ho nad sebou a vydala se dolů jednou z pěšin mezi zahradami.

V té chvíli právě Patrick Hare volal do opatství Drumgoole a chtěl k telefonu sestru Mary Fitzgeraldovou. Po krátké odmlce se ozvalo: „Ano, kdo volá?“

„Sestro Mary, tady vrchní komisař Pat Hare. Mám pro vás velké překvapení. Přibližně za patnáct minut u vás na trávníku před budovou opatství přistane vrtulník.“

„A proč by tady přistával?“

„Protože má na palubě senátora Patricka Keogha, který chce navštívit Keoghovu kapli a prohlédnout si to barevné vykládané okno.“

„Svatá bohorodičko, tomu nemohu uvěřit!“

„Bude lepší když uvěříte, sestro, protože za pár minut vám tam z nebe spadne přímo do klína.“

Praštila sluchátkem a běžela do hlavní kanceláře, kde u svých stolů pracovaly tři milosrdné sestry.

„Všeho nechte, sestry,“ vykřikla. „Právě jsem dostala zprávu, že sem letí helikoptéra se senátorem Patrickem Keoghem. Máme maximálně čtvrt hodinu času. Sestro Margareto, sestro Josephine, zajděte do školy a odveďte všechny děti do kostela. Sestro Amy, vy dohlédněte, ať jsou ministranti řádně oblečeni pro bohoslužbu otce Tima. Já si vezmu na starost jeho. Pospěšme si.“ Běžela za nimi ke dveřím a už chtěla opustit místnost, když se najednou na něco rozpomněla a přistoupila k domácímu telefonu. „Sestra Clara? Budeme potřebovat varhany, tak si pospěšte do kostela. Přijíždí senátor Keogh.“ Praštila s telefonem, nadzdvihla si lem sukně řádového oděvu a vycupitala ven na chodbu.

Vyběhla na dvůr a utíkala deštěm k mohutným hlavním dveřím kostela. Když otevřela dveře sakristie, spatřila za stolem otce Tima. Byl to křehký stařík s hřívou sněhobílých vlasů a cvikrem na nose. Překvapeně sebou trhl. „Sestro Mary, copak se to děje?“ Zhroutila se bez dechu na židli a řekla mu o té novině.

Grace Browningová procházela právě skrytá pod deštníkem obezděnou zeleninovou zahradou vedle kuchyně. Spatřila jeptišky, které pobíhaly sem a tam v dešti. Vzápětí se objevil zástup mladých dívek v bílých blůzkách, tmavomodrých školních sukních a bílých podkolenkách. Procesí směřovalo od školy ke kostelu. Kolem něho pobíhalo několik jeptišek, které se marně snažily chránit své mladé svěřenkyně před nepřízní počasí deštníky.

Grace stála a dívala se na ten výjev. Když ji jedna z jeptišek spatřila, zavolala na ni: „Pojď, sestro, potřebujeme tě! Za chvíli je tady senátor Keogh.“ Grace neváhala, využila příležitosti a rychle se zapojila do dění. Zařadila se na konec průvodů dětí a vešla s nimi do mohutných dveří kostela.

Uvnitř pokračoval zástup prostřední uličkou k vysokému oltáři. Grace Browningová stáhla deštník, rozhlédla se kolem sebe a zahlédla v klenuté chodbě kamenné točité schodiště, které vedlo na galerii. Bez váhání popošla blíž a začala vystupovat po schodech nahoru.

Když se helikoptéra přiblížila k Drumgoole, řekl senátor Keogh: „Proč vlastně musím mít neprůstřelnou vestu, generále? Očekáváte snad nějaké problémy?“

„Senátore, my se snažíme problémům vyhnout. Proto ta přísná bezpečnostní opatření.“

„Víc otázek už nemám,“ řekl Keogh a pohlédl z okénka na blížící se opatství. „Ale já osobně si nemyslím, že moje návštěva bude mít až tak krkolomný průběh. Mnohem víc mi leží v hlavě, co budu říkat v Ardmore. Jsme tak blízko, generále! Máme osudovou možnost přimět IRA k mírové iniciativě. Musíme to dokázat, prostě musíme.“

„Naprosto s vámi souhlasím, senátore,“ odpověděl mu Ferguson, když helikoptéra dosedla na trávník.

Druhý pilot šel dozadu a otevřel dveře. Nedaleko od nich stála sestra Mary Filzgeraldová s otcem Timem, který měl kněžskou albu přes sutanu a štólu kolem krku.

Dillon podal Keoghovi deštník. „Budete ho potřebovat, senátore. Tohle je Irsko, nezapomeňte.“

„Jak bych mohl?“ usmál se Keogh.

Sestoupil po schůdcích jako první. Za ním do chrámu vešli Ferguson, Hannah Bernsteinová a Dillon.

Z galerie měla Grace Browningová dokonalý výhled na všechno, co se odehrávalo dole. Když se objevilo šest ministrantů v šarlatových klerikách s bílými rochetkami, mezi dívkami to zašumělo vzrušením. Ačkoliv Grace nevěděla, kdo je sestra Mary Filzgeraldová, podle velitelských gest pochopila, že to asi bude matka představená. Všimla si i otce Tima, jak něco rovná v boční kapli. To musí být jistě ta, kterou založil Keoghův předek.

Od hloučku jeptišek u dveří zaslechla vzrušené mumlání, které přeskočilo na děti. Do dveří vešel Patrick Keogh a za ním Ferguson, Dillon a Hannah Bernsteinová.

„Výborně, jen pojďte dál,“ zašeptala Grace.

Schovala se za mohutný pilíř, odkud mohla přehlédnout celou Keoghovu kapli, položila batůžek na zem, vytáhla AK-47 a vyklopila opěrku.

„Je pro nás velkou ctí, senátore,“ oslovila vzácného návštěvníka Mary Fitzgeraldová.

„Potěšení je na mé straně,“ odpověděl.

„Rádi bychom vám ukázali to okno, senátore,“ řekl otec Tim. „Památku na vašeho velkého předka.“

„Jistě,“ přitakal Keogh a šel za zpovědníkem.

Pod oknem vykládaným barevným sklem se tyčil malý oltář, před kterým stála tři děvčátka v úhledných školních uniformách, a v rukou držela malé svazečky květin. Patrick Keogh se usmál a vykročil k nim.

„Copak je to?“

Na kůru se Grace opřela o sloup, zamířila a přiložila prst ke spoušti. V tom okamžiku jedno z děvčátek vyběhlo dopředu, zvedlo kytičku a hrnulo se k senátorovi. Grace nadzdvihla zbraň, ozval se nenapodobitelný přidušený třesk AK-47 s tlumičem a na oltáři se rozlétla velká váza.

„K zemi, senátore, k zemi!“ vykřikl Dillon. „Někdo střílí!“

Patrick Keogh roztáhl ruce, sevřel tři nejbližší děti pod sebe a Grace Browningová ho dvakrát zasáhla do zad.

Dillon s waltherem v ruce pohlédl nahoru a natáhl paži k výstřelu. „Ne, Dillone, ne!“ vykřikla Hannah.

Vzápětí uviděl na kůru postavu a uvědomil si, že je to jeptiška. Otočil se a přiskočil k senátorovi, nad kterým už se skláněl Ferguson. Když mu pomáhali na nohy, Keogh lapal těžce po dechu.

„Pomozte mu do sakristie,“ řekl otec Tim. „Potřebuje se posadit.“

Když Grace Browningová udělala pár kroků dozadu, zaslechla nějaký zvuk a uviděla asi desetiletého chlapce v úboru ministranta. Stála tam se samopalem AK-47 na prsou a hleděla na něho. Když sklopila pažbu a schovala zbraň do batůžku, nespouštěl z ní své kulaté zvídavé očí. Přiložila prst ke rtům.

„Teď buď hezky hodný,“ řekla s irským přízvukem, „a nikomu ani muk.“

Rozběhla se na druhou stranu a rychle sestoupila po točitém schodišti.

V sakristii svlékli Keoghovi sako a uvolnili neprůstřelnou vestu.

„Panebože, to je síla! Jako kdyby mě kopla do zad mula.“

Dillon mu ukázal dva kulaté otvory v neprůstřelné vestě. „Mohl jste být po smrti.“

„Ještě že jste mě donutili obléknout tu zatracenou vestu,“ řekl tiše senátor.

Ferguson zavrtěl s povzdechem hlavou. „Ba ne, senátore, jsem za vás odpovědný a selhal jsem. Tohle jsem nějak nezvládl.“ Sestra Mary Fitzgeraldová je vyslechla ve stoje, otevřela dveře a vyšla ven. U hlavního vchodu se tísnily hloučky dětí a jeptišky se je s vydatnou pomocí otce Tima pokoušely venku seřadit a počítat. Mary Fitzgeraldová si vzala zpovědníka stranou.

„To je neuvěřitelné. Senátora Keogha chtěl někdo zastřelit.“

„IRA?“ zeptal se otec Tim.

„A proč by to dělali? Vždyť je to Ir, jeden z nich. Chvála bohu, že měl na sobě neprůstřelnou vestu. Je v pořádku.“ Najednou přiběhl malý ministrant z kůru a rozvzlykal se. „Co se stalo, Liame?“ zeptal se otec Tim.

„Mám strach, otče. Byl jsem na kůru a byla tam jeptiška. Nějaká cizí, tu já neznám.“

„A co tě na ní tak vylekalo?“

„Měla pušku, otče.“

Za sloupem skrytá Grace všechno vyslechla a vytratila se z kostela bočními dveřmi. Venku roztáhla deštník a začala stoupat do kopce zahradami. V pěti minutách dorazila do lesa k autu, usedla za volant a odjela. Byla zcela klidná. Pokusila se a neuspěla. Plán prostě nevyšel a s tím se nedalo nic dělat.

„Tak ona není na dně Temže. Byla tady,“ řekl Dillon. „Přelstila nás. Lang a Curry zemřeli, tak dostala nápad, že si z nás vystřelí a umře taky.“

„Bože můj!“ protáhl Ferguson. „To je ale ženská.“

„Ale jak to udělala?“ potřásla hlavou Hannah Bernsteinová. „Co ta šaráda ve Wappingu? Vždyť je to jen pár hodin. Jak se sem doslala?“

„Jak jsme se sem dostali my?“ pokračoval Dillon. „Mám za to, že zvolila stejný způsob.“

„Důležité je jedno jediné. Nevyšlo jí to,“ řekl Ferguson a zamířil ke Keoghovi, který tam ještě seděl v židli a zhluboka dýchal. „Jste v pořádku, senátore?“

„Jsem naživu, nebo snad ne?“

„Co myslíte, zvládnete i Ardmore House?“

Keogh se zasmál, jako by byl opět ve své kůži. „To si pište, že zvládnu. Vážil jsem dost dlouhou cestu, tak vzhůru do toho, generále.“ Grace Browningová uháněla rychle lesem a byla v Kilbeg dvacet minut poté, co opustila Drumgoole. Už ji zde nic nedrželo, nemohla nijak ovlivnit ani příští události v Ardmore House. Nejlepší bude odtud zmizet.

Zaparkovala v kůlně vedle poničeného stavení, vypnula motor a vystoupila z toyoty. S batohem v jedné a deštníkem v druhé ruce zamířila k letadlu.

Carson vystoupil a šel jí naproti. „Všechno v pořádku?“

Klidně se usmála. „Lepší už to být nemohlo. Příští zastávka Coldwater. Tak vyrazíme?“ pobídla pilota a vystoupala před ním po schůdcích do letadla.

Uvnitř helikoptéry seděl Ferguson stranou od ostatních a u ucha měl telefon. Konečně ho odložil a připojil se k nim.

„Mluvil jsem s vrchním komisařem Harem. Udělá, co může, ale moc toho asi nezjistí. Máme jen osmiletého chlapce, co viděl na kůru jeptišku s puškou.“

„Najít jeptišku v Irsku? Jako když hledáte jehlu v kupce sena,“ zapochyboval Dillon.

„Moje řeč.“

Keogh se posilňoval černou kávou, kterou mu nalila z termosky Hannah. „Mně se zdá, že tady něco nehraje, generále. Dozvím se, o co jde?“

„Jistě, senátore. Kdo jiný má vědět pravdu než vy.“ Ferguson oslovil Dillona: „Vy jste přece Ir a rozený vypravěč, tak spusťte.“ Když Dillon skončil, Keogh řekl: „Shrneme si základní fakta. Grace Browningová – to je vše, co zbylo z Třicátého ledna?“

„Ano, je to tak,“ přisvědčil Dillon.

„Naposled jste ji viděli, když se včera večer vrhla do Temže. Domníváte se, že to byla ona, kdo se mě pokusil zastřelit. Ale jak to, že se tak rychle objevila tady?“

„Stejně jako my, pane,“ ozvala se Hannah Bernsteinová. „Pár hodin letu, to je všechno.“

„Předpokládám, že udělala totéž,“ přidal se Ferguson.

„Ale kde je teď?“ zeptal se Keogh. „Zmizela beze stopy v Irsku?“

Ferguson zavrtěl hlavou. „O tom pochybuji, pane. Když přiletěla, tak asi poletí i zpět.“

„Takže nám nezbývá, než se modlit k všemohoucímu Bohu,“ řekl Keogh. „Ten incident v opatství se může dostat na titulní strany novin po celém světě.“

„Myslím, že ne, pane. Vždyť děti vůbec nechápou, co se stalo. Byl to hrozný zmatek. A pokud jde o toho malého chlapce z kůru, matka Mary a otec Tim udělají všechno, o co je požádá inspektor Hare, tím jsem si jistý. Matka představená se bude bát o dobrou pověst opatství a celá věc se v nejbližší době ututlá. Pokud nějaké zvěsti proniknou ven, lidé to budou považovat za výplod fantazie,“ ujišťoval ho Ferguson s klidným úsměvem. „Tak už to v Irsku chodí, senátore.“

„Bože můj!“ reagoval nevěřícně Koegh. „Dění v Kongresu vedle toho vypadá jako nevinná vesnická selanka.“ Conquest nabral rychle kurs na východ. Grace Browningová svlékla roucho jeptišky, opatrně vše složila a umístila zpět do kufru. Selhala jsem. Tolik jsem se snažila a není to nic platné, selhala jsem. S takovým debaklem jsem nepočítala. Otevřela termosku, nalila si trochu kávy a usedla dozadu. Myslela na Ruperta a Toma. Zavřela oči, ale ten muž, který se jí dříve vybavoval, se neobjevil. A tak po chvíli usnula.

Helikoptéra dosedla na travnatou plochu před Ardmore House. Po obou stranách vchodu stáli dva ozbrojení strážci a uprostřed trávníku čekali další dva muži s roztaženými deštníky – Gerry Adams a Martin McGuinness.

Pilot vypnul motor a Patrick Keogh řekl Fergusonovi: „Prosím, jsme na místě.“

„Počkáme na vás, senátore.“

„No to si pište, že půjdete se mnou. Potom, co jsme spolu zažili, chci, abyste slyšeli můj projev.“ Druhý pilot otevřel dveře, Keogh sestoupil po žebříku a Dillon uchopil deštník. Gerry Adams přistoupil blíž. „Rádi vás zase vidíme, senátore,“ potřásl mu pravicí. „Tohle je Martin McGuinness.“ Ferguson a Hannah vystoupili a připojili se ke skupince. Keogh je představil: „Generál Charles Ferguson, jeho asistentka vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová a Sean Dillon.“

„My generála Fergusona známe až moc dobře,“ řekl Gerty Adams.

„Dobrá,“ pokračoval Keogh. „Rád bych, aby generál a jeho lidé slyšeli můj projev.“

Gerry Adams pohlédl na McGuinnesse, který přikývl. „Jistě, senátore, jak si přejete. Všichni už na vás čekají.“ Vykročili směrem k budově, Keogh jako první, Ferguson s Hannah za ním. Dillon mezi Adamsem a McGuinnessem skupinku uzavírali.

„Dlouho jsme se neviděli, že?“ řekl Adams.

„Sedmdesátej osmej v Belfastu,“ odpověděl Dillon. „Moc dobře si vzpomínám. Tu noc jsme unikli z Falls Road stejným kanálem.“ Obrátil se k McGuinnessovi. „A co ty, Martine? Tenkrát v Derry to připomínalo špatnou kovbojku.“

„Neuvěřitelný,“ pokračoval Adams. „V jednadevadesátým jsi málem dostal v Downing Street Johna Majora a celej vládní kabinet a teď jsi tady s Fergusonem.“

„Necítíš se jako přeběhlík, Seane?“ zeptal se ho McGuinness.

„A nejsme teď snad přeběhlíci na tý mírový lodi všichni?“ vrátil mu to Dillon.

Gerry Adams vybuchl smíchy. „Pomáhej nám pánbů, ale ten tě dostal, Martine,“ řekl, když za ostatními stoupali po schodech ke vchodu.

Vstupní hala Ardmore House byla rozlehlá a tísnilo se v ní nejméně padesát lidí včetně několika žen. Ferguson, Hannah Bernsteinová a Dillon se postavili vzadu ke zdi a Keogh v doprovodu Adamse a McGuinnesse vystoupil do poloviny mohutného schodiště.

„Jeden z našich lidí, senátor Patrick Keogh,“ řekl Adams. „Vyslechněte, co má na srdci. O nic víc vás neprosím.“ Následoval šum, který utichl, jakmile Keogh začal mluvit.

„Když můj praděd před mnoha lety odešel z Irska do východního Bostonu, chtěl začít nový život, být Američanem. Ale podobně jako řada dalších rodin, které potkal stejný osud, jsme dodnes irští Američané. Zůstali jsme katolíky a nikdy nezapomněli na starou vlast a národní ideály. Vždycky jsme snili o svobodném Irsku. Ale zapomněli jsme, že mnoho jiných Iroameričanů má protestantské kořeny.“ Z davu se ozvalo mumlání a Keogh zvedl ruku. „Vydržte a vyslechněte mě, přátelé, moc vás prosím. Jsem křtěný katolík, možná ne tak horlivý, ale svou víru nikdy neopustím. Ale není snad tady místo pro nás všechny? Když jsem byl chlapec, a náruživě se zajímal o historii Irska, významně mě ovlivnil Wolfe Tone. Ano, byl to ten Tone, který prohlásil, že Irsko má právo trvat na své nezávislosti. Souhlasil jsem se všemi jeho názory a o to víc mě překvapilo, že byl protestant.“ Někdo se zasmál a několik lidí zatleskalo.

„Jednou mně někdo citoval starobylý protestantský přípitek – Ať jsme tady doma.“ Udělal pauzu a bylo naprosté ticho. „Přátelé, měli bychom pochopit hluboký smysl toho přípitku. Irsko patří každému slušnému Irovi a Irce, bez rozdílu vyznání. Jestli jste schopni po krvavých pětadvaceti letech podat ruku druhé straně a nabídnout jí další společnou cestu, jestli je to vaše přesvědčení, tak nepochybuji, že by to byl vůbec nejvýznamnější krok v historii této země.“ Následovalo hluboké ticho, přerušené nesmělým řídkým potleskem, který postupně mohutněl, až přerostl ve všeobecný souhlasný jásot.

Ferguson významně pohlédl na Hannah Bernsteinovou a Dillona. „A je to. Zpátky do helikoptéry.“ Cestou zpět, když se krčili pod Dillonovým deštníkem, promluvila první Hannah: „Co si o tom myslíte, pane?“

„Velmi působivé.“

„A vy, Dillone?“

„Já jsem těch minulých pětadvacet let prožíval den po dni. A jsem zvyklej čekat to nejhorší.“

„Mizero!“ vyhrkla.

Pod schůdky, které vedly nahoru do gulfstreamu, se Keogh obrátil k Fergusonovi a stiskl mu ruku. „Zajímavá zkušenost, generále. Jsem vám velmi zavázán.“

„Děkuji vám, pane.“

Senátor podal ruku Hannah: „Vrchní inspektorko.“ Obrátil se k Dillonovi. „Co jsme opustili opatství, jste toho moc neřekl. No tak, Dillone, vždyť jsme oba Irové.“

„Napadlo mě, jaká je to hrozná škoda, že když jste kryl zádama tu drobotinu, tam nebyl jedinej novinovej fotograf. Hergot, zvolili by vás prezidentem.“ Dillon si povzdechl. „A takhle se to nikdo nedoví.“

„Stačí, že to vím já,“ usmál se Patrick Keogh. „Sbohem, příteli,“ zvedl ruku a vystoupil po schůdcích.

Stáli pod střechou hangáru a sledovali, jak gulfstream stoupá k šedé obloze. „Jak to vidíte s tou Grace Browningovou?“ zeptal se Hare Fergusona.

„Myslím, že si s ní nemusíte lámat hlavu,“ řekl Ferguson. „Instinkt mně říká, že se vrací zpátky do mého revíru.“

„A co potom?“

„Zajímavá otázka,“ pokračoval Ferguson. „Ona je vlastně mrtvá. Vzpomínáte? Měla nehodu a utopila se v Temži.“

„Ale ona se neutopila,“ namítl Hare. „Co se stane, když se znovu vynoří?“

„Nevynoří,“ řekl Ferguson. „Určitě ne tak, jak si představujete. Víte, ona už svou hru dohrála. Mám toho na ni dost a mohu to kdykoli použít. Nedělejte si s tím starosti. Já si už poradím, věřte mně.“ Generál podal Haremu pravici. „Díky za vaši pomoc.“

„Udělejte mi jednu laskavost,“ prosil Hare, „a nějaký čas se sem nevracejte. Toho vzrušení bylo až dost.“ Ferguson se zasmál a potom řekl Dillonovi a Hannah: „Tak pojďte, vy dva.“ Zdvihl deštník nad hlavu a zamířil k learovi, který čekal na letištní ploše.

Conquest přistál v Coldwater těsně před setměním. Uvnitř hangáru Carson vypnul motory, vysoukal se z pilotního křesla, spustil schůdky a sestoupil dolů. Grace Browningová si přehodila batůžek přes rameno, uchopila kufr a šla za ním.

Ve dveřích hangáru si zapálil cigaretu a pohlédl ven na pochmurnou krajinu bičovanou deštěm. Když se obrátil, měl na tváři jiný výraz. Tvrdý a vypočítavý.

„Už sem si vzpomněl, vodkud vás znám. Viděl jsem s váma jeden film v televizi.“

„Vážně? No a?“

„Nevím, vo co vám šlo, ale v každým případě jste mě podvedli. Měl jsem dostat víc. Když jste byla pryč, mrk jsem se vám do kufru a našel tam dva tisíce liber. Tak jsem si je vzal.“

„To jste neměl dělat,“ prohlásila klidně.

„Trhněte si nohou.“

„To taky udělám.“

Sáhla do batůžku, vytáhla berretu a střelila ho dvakrát do srdce. Carson dopadl na ocas letadla, odrazil se od něho a svalil se na záda. Když se nad ním sklonila a vytáhla mu z letecké bundy dva svazky deseti librových bankovek, byl už mrtvý. Moje železná zásoba. Při té myšlence se zamračila. Strčila peníze do batůžku, vzala kufr, vyšla ven a zavřela dveře hangáru. Potom zamířila ke svému vozu, nastoupila a odjela.

Lear už přistál v Gatwicku a daimler odvážel naši trojici do Londýna. Ferguson právě hovořil telefonem s premiérem. Dillon s Hannah Bernsteinovou seděli a poslouchali. Když generál odložil telefon, Dillon se ho zeptal: „Co na to říkal velký muž?“

„Že měl Keogh z pekla štěstí. Ta Browningová ho děsí. Připadá mu jako časovaná nálož. Trvá na tom, abychom s ní něco provedli.“

„Ale co můžeme dělat, pane?“ zeptala se Hannah.

Ferguson se usmál. „Myslím, že je načase, abych promluvil s Jurijem Bělovem,“ opřel se generál v sedadle.

Těsně předtím, než se dostala na předměstí Londýna, odbočila Grace Browningová k dálničnímu motorestu. Nějakou dobu seděla v autě, dívala se do deště a necítila žádné emoce, jen a jen únavu. Nakonec vystoupila a došla mezi zaparkovanými vozy k motorestu.

Uvnitř v chodbě byl novinový stánek s hromadou posledního vydání Evening Standard, z jehož titulní strany na ni upřeně hleděla tvář Ruperta Langa. Vzala si jeden výtisk, vešla do samoobsluhy, dala si kávu a posadila se s novinami do rohu.

Bylo tam všechno, jeho kariéra v armádě, účast na Krvavé neděli, následující léta v politice a potom tragická nehoda. Nechyběla ani menší fotografie Toma Curryho, včetně diskrétní zmínky, že spolu po léta žili. V článku se podrobně psalo o okolnostech Curryho nešťastné smrti a jeho autor docházel k jednoznačným závěrům.

Automaticky otočila stránku a uviděla svou standartní divadelní fotografii. Článek byl krátký a věcný. Cestou domů na motocyklu z King’s Head se ji policie pokusila pokutovat za nedovolenou rychlost. Z neznámého důvodu odmítla zastavit a po divoké honičce přelétla ve Wappingu navigaci a spadla do Temže. Říční policie stále pátrá po jejím těle.

„Pěkně mazaný, Fergusone,“ zašeptala, upila kávu a obrátila list zpět na titulní stránku.

Rupert byl na fotografii v uniformě, rudém baretu výsadkáře a s dvěma vyznamenáními. Jedno byla medaile za zásluhy v Irsku a druhé – Válečný kříž. Stál před Buckinghamským palácem, snímek byl zřejmě pořízen ten den, kdy mu královna udělila vyznamenání. Vypadal na něm jako lehkomyslný a bezstarostný krasavec.

„Miláčku,“ zašeptala. „Nikdy nepochopím, proč jsi to udělal.“

V článku se psalo, že jeho tělo bude vystaveno pro přátele, kteří se s ním chtějí rozloučit, v pohřebním ústavu Seaton a synové v Great George Street. Pohřební obřad se koná v chrámu St. Margaret ve Westminsteru, o třetí hodině odpoledne. Zamyslela se a usmála. Věděla, že musí Rupertovi říct sbohem. Ale napřed je třeba ještě něco zařídit. Šla k pultu pro drobné a vyhledala telefon.

Bělov ve své kanceláři na velvyslanectví zvedl telefon a okamžitě ji poznal po hlase. Plukovník byl vzrušený a nervózní.

„Kde jsi?“

„V motorestu poblíž Londýna.“

„Co se stalo? V novinách nebylo nic. Dostalas ho?“

„Střelila jsem ho dvakrát do zad, jenže měl na sobě neprůstřelnou vestu.“

„Proboha!“

„Byli tam všichni tři, Ferguson, Dillon i Bernsteinová, ale upláchla jsem jim.“

„A přiletěla zpátky s Carsonem.“

„Ano, ale došlo k malé nepříjemnosti. Poznal mě a ukradl mi z kufru pár tisíc liber.“

Ucítil tlak v prsou. „A tys ho zabila?“

„Nedal mi na vybranou. Nechala jsem ho ležet na zádech v hangáru vedle letadla.“

„Zabíjíš každýho, Grace, a tak snadno,“ řekl jí Bělov.

„Jsem tvůj výtvor, Juriji. Chtěls Anděla smrti, tak ho máš. Mimochodem, co teď budeš dělat?“

„Nevím.“

„Já si myslím, že nemáš příliš velký výběr. Když se vrátíš zpátky do Moskvy, zastřelí tě v nějaké kobce. To se v Rusku přece běžně dělá, když někdo selže. Já být tebou, uzavřela bych mír s Fergusonem. Postará se o tebe, Juriji. Máš příliš vysokou cenu, nenechá tě padnout.“

„A co ty? Co bude s tebou?“

„Já se půjdu rozloučit s Rupertem. Jeho tělo je vystavené v jednom pohřebním ústavu ve Westminsteru. Pohřeb je zítra.“

„Ale co bude potom? Ferguson s Dillonem teď vědí, že nejsi na dně řeky. Půjdou po tobě. Nemáš se kam schovat.“

„Já vím, Juriji, ale už je mi to jedno. Dávej na sebe pozor.“

Zavěsila, opustila motorest a došla k autu. O chvíli později už pokračovala v cestě do Londýna.

Jurij Bělov seděl u stolu a hlavou se mu honily protichůdné pocity. Ona má pravdu, jistě. V Moskvě mě nečeká nic než kulka. A největší malér je v tom, že teď opravdu dávám přednost Londýnu. Vytáhl ze zásuvky pracovního stolu láhev vodky a sklenici. Nalil si a vodku vypil. V ten okamžik zazvonil telefon znovu.

„Plukovník Jurij Bělov? Tady Charles Ferguson. Nemyslíte, že je na čase přestat si hrát na mrtvého brouka? Senátor Keogh je živ a zdráv, Grace Browningová na útěku.“

„Ano, všechno vím. Právě se mnou mluvila.“

„Opravdu? No to je zajímavé,“ řekl Ferguson.

„Výjimečná žena. Ale už věřím, že jí skutečně přeskočilo,“ odtušil Bělov.

„To můžeme probrat později. Co bude s vámi? Necháte se odvléct do Moskvy? Tam vás nic dobrého nečeká. Zločinnost vyšší než v New Yorku, fronty na chleba, zima za dveřmi. A vůbec, s velkou pravděpodobností vás tam zastřelí.“

„A co mi můžete nabídnout vy?“

„Přejděte k nám. Člověče drahá, dostat pod sebe někoho jako jste vy – to by byl v mé zpravodajské kariéře husarský kousek. Dostanete slušně zaplaceno, obstaráme vám elegantní byt a novou totožnost.“

„Velmi lákavé,“ řekl Bělov.

„Stačí, když si teď obléknete kabát a odejdete z velvyslanectví. Prostě si vyjdete ven na procházku. Znáte tu hospodu naproti Kensington Park Gardens?“

„Jistě.“

„Za dvacet minut tam budu. Čekám vás.“

Bělov položil telefon a nalil si další vodku. Zvedl sklenku k přípitku. „Na ideály,“ řekl tiše. „Ale jeden holt musí brát život takový, jaký je.“ Polkl vodku, oblékl si kabát, zhasl světlo v kanceláři a vyšel ven.

V boxu hospody naproti Kensington Park Gardens Ferguson, Dillon a Hannah Bernsteinová poslouchali Jurije Bělova. Rus konečně domluvil.

„Tak je to,“ dodal.

Ferguson přikývl. „Říkala, že se půjde podívat na Ruperta? My víme, kde to je. Leží v rakvi v pohřebním ústavu Seaton a synové, v Great George Street.“

„Vážně si myslíte, že se tam objeví, pane?“ zeptala se Hannah Bernsteinová.

„Jistě. Ona totiž nemá kam jít, vrchní inspektorko,“ řekl jí Ferguson. „Mimochodem, spojte se s komisařstvím v Kentu a povězte jim, ať prohledají to malé letiště v Coldwater.“ Povzdechl. „Chudáci. Budou mít na krku další nevyřešenou vraždu v revíru.“ Vstal a podíval se na hodinky. „Půl osmé, už je tma, deštivý londýnský večer, ulice tonou v mlze. Počasí jako u Dickense.“

„Schválně, pojedeme tam, kam myslím?“ ozval se Dillon.

„Seaton a synové, Great George Street,“ řekl Ferguson. „Pohřební ústavy mě fascinovaly odjakživa.“ Na hranici Londýna zajela Grace Browningová na další parkoviště s motorestem. Zastavila, vzala kufr a šla na dámskou toaletu. Nikdo tam nebyl a tak vešla do prázdné kabinky a otevřela kufr. Když po pěti minutách vycházela, byla znovu oblečená jako jeptiška. Zamířila zpět k autu, položila kufr na zadní sedadla a vjela na dálnici, která vedla do středu Londýna.

Bylo něco po půl desáté, když dorazila na Great George Street ve Westminsteru a našla volné místo k zaparkování. Chvíli jen tak seděla, potom z černého batůžku Vytáhla samopal AK-47 a uložila ho do kufru. Vystoupila z vozu, přehodila batůžek přes rameno a s roztaženým deštníkem vykročila po ulici.

Proti ní šel uniformovaný policista. Zastavila před ním a řekla měkkým irským přízvukem: „Promiňte, ale hledám jeden pohřební ústav. Seaton a synové. Má to být tady někde.“ Jeho mokrá pláštěnka se ve světle pouliční lampy blyštěla. „Ano, je to támhle, sestro. Hned přes ulici napravo. Vidíte to světlo nad vchodem?“

„Děkuji vám,“ řekla a přešla na druhou stranu. Sledoval, jak odchází, potom se otočil a pokračoval v obchůzce.

Došla ke dveřím s nápisem Seaton a synové, vyleptaným na skle, a na okamžik se zastavila. Vzápětí vzala za kliku a vstoupila dovnitř.

Obestřela ji pronikavá a všudypřítomná vůně květin, tak typická pro pohřební ústavy. Šla dál, až zahlédla malou prosklenou kancelář, kde v křesle dřímal starý bělovlasý muž v tmavomodré uniformě. Odložila deštník, zaťukala na okénko a zřízenec se s trhnutím probral.

Vstal a otevřel dveře. „Promiňte, sestro, co pro vás mohu udělat?“

„Pan Rupert Lang,“ řekla tiše.

„Ach ano, pana Langa jsme umístili v hlavní síni. Měli jsme tady návštěvníky po celé odpoledne. Dovolte, abych vám ukázal cestu.“ Vedl ji tmavou chodbou plnou otevřených dveří, za kterými bylo vidět rakve obložené květinami.

„To jsou naše standardní kaple odpočinku,“ vysvětloval, „ale pan Lang je zvláštní případ a tak jsme mu vyhradili místo ve velké smuteční síni. Jak už jsem říkal, přišlo se na něho podívat mnoho lidí. Před malou chvílí tady byli tři pánové a jedna dáma, ale ti už jistě museli odejít.“ Otevřel dveře a uvedl ji do rozlehlé místnosti, kde bylo šero plné stínů a jen tlumené osvětlení. Všude byly květiny a vzadu na podstavci rakev.

„Nechám vás teď o samotě, sestro.“ Zavřel dveře a odešel.

Stála vedle rakve a hleděla dolů na jeho tvář a ramena. To bylo vše, co mohla z Ruperta Langa vidět. Měl na sobě tmavomodré sako a gardovou kravatu. Jeho tvář byla naprosto klidná, jakoby mu ani nepatřila, spíše připomínala voskovou masku.

„Můj ubohý Ruperte,“ řekla nahlas. „Bojím se, že jsem tě zklamala. Všechno dopadlo špatně.“ Sklonila se a políbila ho na chladná ústa.

Na druhém konci sálu se něco pohnulo. Když se otočila, Ferguson, Dillon, Hannah Bernsteinová a Jurij Bělov vystoupili ze stínů.

„Čekali jsme na vás, slečno Browningová,“ řekl Charles Ferguson.

Pohlédla na ně a usmála se. „Tak už sis vybral, Juriji?“

„Neměl jsem na vybranou,“ odpověděl.

„A co teď?“ usmála se znovu, tentokrát na Hannah Bernsteinovou. „Konečně máte možnost přednést mi má práva, vrchní inspektorko.“

„Obávám se, že ano,“ řekla Hannah.

Grace Browningová sáhla do batůžku a vytáhla berretu. Natáhla závěr, ale Hannah už měla v ruce walthera a udělala totéž.

„Slečno Browningová, prosím vás, buďte rozumná.“

Sean Dillon pomalu udělal dva kroky směrem k herečce. „Tohle není ateliér Metro-Goldwyn-Mayer, ale skutečnost. Ten scénář už skončil.“

„Tohle je můj scénář.“

Zvedla ruku a namířila na něho. Hannah bleskurychle vypálila dvě rány, které Grace odmrštily až na stupínek s rakví.

„Proboha!“ vykřikl Bělov. Dillon beze slova poklekl u bezvládného těla.

Hannah tam stála bez jediného hnutí, ruku se zbraní volně podél těla. „Je mrtvá?“

„Jak jinak? Má dvě kulky v srdci,“ ozval se Dillon a zdvihl berretu. Zamračeně ji prohlédl, natáhl závěr a konstatoval: „Prázdná.“

„To není možné,“ vyhrkla Hannah.

„Zvolila si to sama, má drahá,“ řekl jí Ferguson. „Mluvila s plukovníkem Bělovem. Řekla mu, že sem přijde a věděla, že on to poví nám. Neměla kam jít, chápejte.“

„Proklínám ji!“ zašeptala Hannah. „Proklínám! Proklínám! Proklínám ji za to, co mě donutila udělat!“ Dillon ji vzal opatrně walthera z ruky a jemně objal kolem ramen. „Psst, děvenko moje, vy za to nemůžete,“ konejšil ji a tiskl k sobě.

Ferguson za ním vytáhl svůj mobilní telefon. Navolil číslo a ozval se vyrovnaný, lhostejný hlas: „Ano?“

„Ferguson. Mám jednu likvidaci. Seaton a synové, Great George Street. Čekám.“

„Dvacet minut, generále.“

Ferguson schoval telefon a řekl: „Všechno proběhne hladce. Za dvacet minut ji odvezou a za pár hodin z ní bude šest liber popela.“

„Ale to nemůžete udělat,“ protestovala Hannah Bernsteinová.

„Ale ano, mohu,“ oponoval klidně Charles Ferguson. „Novinám a médiím oznámíme, že se tělo našlo v řece. Vyšetřovatelé nebudou dělat problémy, o to se postarám. Víte přece, že žádné příbuzné neměla.“

„To je hrozné,“ řekla Hannah Bernsteinová. „Hrozné.“

„Taková už je naše práce,“ dodal Ferguson a kývl na Dillona. „Odvezte ji domů. Plukovník Bělov a já tady počkáme.“ Byl pátek a hřbitovem Highgate procházel smuteční průvod. Zastavil na označeném místě a dva zřízenci pohřebního ústavu ukládali nádobu s popelem Grace Browningové do hrobu. Silně pršelo.

„Kristepane,“ utrousil Dillon, „tolik deštníků pohromadě jsem ještě nikdy neviděl.“

„Impozantní sešlost,“ řekl Ferguson. „Tamhle je Sir John Gielgud, Kenneth Branagh a Emma Thompsonová s Ianem Richardsonem. Samé známé velké osobnosti.“ Ferguson, Hannah Bernsteinová a Dillon stáli stranou mohutného davu. „Není to zvláštní? Je tu tolik lidí a žádný z nich nezná pravdu.“ Hlas kněze byl v dešti sotva slyšet. „Až do samýho konce vždycky hrála před plným hledištěm, to se jí musí nechat,“ řekl Dillon a vzal Hannah kolem ramen. „Tak pojďte, děvče milý, půjdeme,“ dodal tiše. Pomalu odcházeli a Ferguson šel za nimi.

Z anglického originálu

Jack Higgins: Angel of Death

vydaného

G. P. Putnam’s Sons, 1995

přeložil Michal Vrbovec.

Copyright ©1995 by Higgins Associates Limited.

Translation © Michal Vrbovec,1997

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai