Spojka z Bílého domu

Jack Higgins

(2001)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Manhattan, kterým profukoval východní vítr, ženoucí po Park Avenue oblaka deště se sněhem, byl stejně pochmurný a odpuzující, jako je po půlnoci téměř kterékoliv jiné město, a to zejména v měsíci březnu. Na ulicích byl jen minimální provoz, občas projela nějaká limuzína nebo taxík, což v této noční době a za tohoto nepříjemného počasí nebylo nic divného.

Ve vchodu jednoho z řady domů, kde se střídaly kanceláře s obytnými bloky, stála žena. Měla na sobě klobouk do deště se širokým okrajem a nepromokavý kabát s vyhrnutým límcem. Na levém zápěstí jí visel deštník. Neměla však ani kabelku, ani tašku přes rameno.

Sáhla do pravé kapsy kabátu, kde schovávala revolver. Vytáhla ho a zkušeným pohybem ho poslepu zkontrolovala. Byla to neobvyklá zbraň – poloautomatický Kolt .25 s osmi náboji, relativně malý, ale dostatečně nebezpečný, zvláště s tlumičem našroubovaným na konec hlavně. Někdo by si mohl myslet, že je to dámská zbraň. To ale rozhodně neplatilo v případě použití nábojů s dutými špičkami. Strčila revolver zpátky do kapsy a zahleděla se znovu na ulici.

Vpravo od ní, na protější straně Park Avenue, stál luxusní dům. Patřil senátorovi Michaelu Cohanovi, který se právě nacházel na shromáždění u Pierra, konajícího se za účelem získání finančního sponzorského příspěvku. Večírek měl skončit o půlnoci. Proto tu na něj ve stínech ulice čekala. Pokud půjde všechno podle plánu, hodlala ho dnes večer nechat ležet bezpečně mrtvého na chodníku.

Nejprve zaslechla zvuk hlasů, pak výkřik nějakého opilce a nato zpoza rohu na opačné straně ulice vyrazili jejím směrem dva mladíci. Měli na sobě stejné vlněné čepice, lodní kabátce a džíny. Oba za chůze popíjeli pivo z plechovek. První z nich, vysoký, s bradkou, se brouzdal korýtkem na okraji vozovky, dupal v kalužích a šťastně se při tom šklebil. Jak déšť zesílil, jeho společník se o něco těsněji zahalil do krátkého kabátu. Ve chvíli, kdy zahlédl možný úkryt pod klenutým průchodem mezi domy, polkl zbytek piva a plechovku odhodil na zem.

„Tady, člověče.“ Rozběhl se směrem k přístřešku.

„Zatraceně!“ zamumlala si žena pro sebe. Průchod se totiž nacházel přímo vedle Cohanova domu.

Nedalo se nic dělat. Muži sice zmizeli ve stínu, ale stále ještě bylo zřetelně slyšet, jak se hlasitě smějí. Netrpělivě čekala, jestli se nepohnou dál. Po chvíli se na stejném rohu, jako ti námořníci před chvílí, objevila nějaká mladá žena a rovněž se vydala po chodníku jejím směrem. Měla drobnou postavu a s výjimkou deštníku nebyla rozhodně do dnešního počasí oblečena nejvhodněji. Měla vysoké podpatky a na sobě černé šaty s krátkou sukní. Také ona teď zaslechla chraplavý smích a na okamžik se zarazila. Pak proběhla kolem přístřešku.

Ze stínu se ozval hlas: „Hej, kampak, baby?“ Na ulici vystoupil vousatý muž následovaný přítelem.

Dívka se rozběhla, ale vousáč za ní vyrazil a chytil ji za ruku. Dívka pustila deštník na zem a začala se bránit. Muž ji udeřil dlaní do obličeje.

„Jen se per, zlatíčko. Tak to mám rád.“

Jeho přítel ji chytil za druhou paži. „Pojď, zatáhneme ji dovnitř.“

Dívka hrůzou vykřikla, načež ji vousáč znovu udeřil do obličeje. „Teďka už buď hodná.“

Společně ji vtáhli do temné uličky. Starší žena zaváhala, ale po chvíli uslyšela zoufalý výkřik. „Zatraceně!“ řekla dnes už podruhé, vystoupila ze stínu a přešla přes ulici. V uličce byla tma. Dopadalo sem jen odražené světlo od pouliční lampy z hlavní ulice. Přepadená se snažila muži, který ji držel zezadu, vysmeknout. Vousatý útočník měl teď ale v pravé ruce nůž, který dívce tiskl ke tváři. Po obličeji jí již stékaly první kapky krve.

Děvče bolestí vykřiklo, ale muž ji hned napomenul: „Už jsem ti říkal, abys byla hodná.“ Natáhl ruku po lemu její sukně a mávl nožem směrem vzhůru, takže sukni po celé délce rozřízl. „Můžeš začít, Freddy. Posluž si.“

Ozval se chladný hlas. „Myslím, že to neuděláte.“

Ve Freddyho obličeji, který vykukoval zpoza mohutné postavy jeho přítele, se objevil údiv. „Ježíšikriste!“ pronesl.

Když se vousatý muž otočil, uviděl ve vchodu do uličky stát postarší ženu. V pravé ruce držela klobouk do deště. Měla stříbřitě šedé vlasy, které i v několika dopadajících paprscích světla jasně zářily. Mohlo jí být hodně přes šedesát, ale v té tmě byl jakýkoliv odhad nejistý.

„Co to ksakru má znamenat?“ zeptal se ten, který dívku držel.

„Pusťte ji.“

„Já teda nevím, co vlastně chce, ale vím, co dostane,“ poznamenal vousatý muž ke svému kumpánovi. „To samé, co tahle čubka. Zachtělo se vám dneska večer nějaké společnosti, babi?“

Postoupil o krok kupředu, ale vtom ho neznámá žena střelila přímo do srdce. Střela vyšla skrz klobouk, proto byl výstřel hodně tlumený. Tělo útočníka bylo vrženo ke zdi, odrazilo se od ní a složilo se zády k zemi.

Dívka ohromením ztuhla. Zareagoval však muž, který ji stále držel. „Ježišikriste!“ zasténal. „Och, bože můj.“ Pak z kapsy vytáhl nůž a s cvaknutím ho otevřel. „Podříznu jí krk,“ pronesl směrem ke starší ženě. „Přísahám.“

Žena tam stála, kolt v pravé ruce opřený o stehno. Když promluvila, měla stále chladný pevný hlas: „Takoví jako vy se nikdy nepoučí, co?“

Jedním plynulým pohybem zvedla ruku a střelila ho mezi oči. Tělo se skácelo. Dívka zalapala po dechu a opřela se o zeď, na tváři měla stopy krve. Starší žena si sundala zelenou šálu a podala ji své společnici. Dívka si ji přitiskla k obličeji. Žena se zbraní se předklonila a zkontrolovala nejprve vousatého muže, pak jeho kolegu.

„No, ani jeden z pánů vás už obtěžovat nebude.“

Dívka vybuchla: „Ti parchanti.“ Kopla do vousatého muže. „Kdybyste se tu neobjevila…“ Celá se zachvěla. „Doufám, že se budou smažit v pekle.“

„To je velice pravděpodobné,“ odpověděla žena. „Bydlíte někde poblíž?“

„Asi dvacet bloků odtud. Byla jsem na večeři v jednom podniku tady za rohem, pak jsem se se svým společníkem pohádala a vyrazila sama domů v naději, že seženu taxík.“

„Jakmile prší, tak nikdy žádný taxík neseženete. Ukažte, podívám se vám na ten obličej.“

Přitáhla dívku k ústí uličky. „Řekla bych, že budete potřebovat tak dva tři stehy. Dva bloky odsud je nemocnice St. Mary.“ Ukázala příslušným směrem. „Běžte na ambulanci. Řekněte jim, že jste měla nehodu. Uklouzla jste, rozřízla jste si obličej a roztrhla sukni.“

„Budou mi věřit?“

„Na tom nezáleží. Je to přece jen vaše věc.“ Žena pokrčila rameny. „Pokud s tím nechcete jít na policii.“

„Dobrý bože, to ne!“ zareagovala dívka s náznakem zděšení v hlase. „To je to poslední, co bych si přála.“

Žena popošla pár kroků, zvedla ze země deštník a podala ho dívce. „Tak tedy běžte, má drahá, a neotáčejte se zpátky. Nic se nestalo, k ničemu nedošlo.“ Ustoupila a zvedla kabelku, kterou dívka prve upustila. „Nezapomeňte tohle.“

Dívka uchopila kabelku. „Ne, stejně jako nezapomenu na vás.“

Žena se usmála. „Byla bych radši, kdybyste zapomněla.“

Dívka vykouzlila na tváři náznak úsměvu. „Chápu, co chcete říct.“

Otočila se a spěšně vyrazila s deštníkem v ruce. Žena ji chvíli pozorovala, pak si prohlédla klobouk, v němž byl nyní otvor po kulce, a nakonec si ho nasadila na hlavu. Otevřela svůj deštník a vydala se ulicí na opačnou stranu.

Dva bloky severně stál u chodníku zaparkovaný lincoln. Jeho řidič čekal venku. Byl to mohutný černý muž v tmavošedé šoférské uniformě.

„Jste v pořádku?“ otázal se jí.

„Jsem tady, ne?“

Usadila se na sedadlo vedle řidiče. Ten za ní zavřel dvířka, obešel vůz a nasoukal se za volant. Když si zapnula bezpečnostní pás, zaťukala mu na rameno. „Kde máte tu svou láhev s Bushmills, Hedley?“

Řidič vytáhl z přihrádky na rukavice stříbrnou placatici, odšrouboval uzávěr a nabídl jí. Jednou či dvakrát polkla a pak mu ji vrátila.

„Nádhera.“

Odněkud vykouzlila stříbrnou tabatěrku, vybrala si z ní cigaretu a zapálila ji zapalovačem z palubní desky. S rozkoší vydechla dlouhý oblak dýmu. „Všechny zlozvyky jsou zatraceně příjemné.“

„To byste neměla. Nedělá vám to dobře.“

„Záleží na tom?“

„To neříkejte.“ Vypadal vzrušeně. „Dostala jste toho parchanta?“

„Cohana? Ne, něco se mi připletlo do cesty. Pojeďme zpátky k Plaze a já vám o tom budu vypravovat.“ Pověděla mu všechno, ještě než ujeli polovinu vzdálenosti. Řidič se zhrozil.

„Bože můj, o co se to pokoušíte? To chcete celý svět zbavit špíny?“

„Aha. Chcete tím říct, že jsem měla zůstat stát stranou a počkat, až ti dva dobytci tu dívku znásilní a nakonec jí nejspíš podříznou krk?“

„Dobře, dobře!“ povzdechl si a přikývl. „Co senátor Cohen?“

„Zítra zaletíme do Londýna. On by tam měl během několika dnů přijet, aby se ukázal při nějaké prezidentské záležitosti. Tam ho dostanu.“

„A co pak? Kde to všechno skončí?“ Hedley zabručel. „Vypadá to naprosto neskutečně.“

Zastavil před Plazou a žena na něj pohlédla se čtveráckým, téměř dětským úsměvem. „Jsem vaše jedno velké trápení, já vím, Hedley. Co bych si ale bez vás počala? Uvidíme se ráno.“

Obešel auto, aby jí přidržel dvířka, a pak pozoroval, jak kráčí po schodech nahoru.

„A co bych si počal já bez vás?“ pronesl potichu, sedl za volant a odjel.

Noční vrátný čekal na vrcholu schodiště. „Lady Helen!“ oslovil ji. „To je ohromné, že vás zase vidím! Slyšel jsem, že jste se u nás ubytovala.“

„Také vás ráda vidím, Georgi.“ Políbila ho na tvář. „Jak se má vaše dcera?“

„Skvěle. Naprosto skvěle.“

„Ráno se vracím do Londýna. Brzy se zase uvidíme.“

„Brou noc, Lady Helen.“

Když vešla dovnitř, obrátil se muž v plášti do deště, čekající na taxík, k vrátnému, „Hej, co je to za ženu?“

„Lady Helen Langová. Jezdí k nám už celé roky.“

„Lady? Opravdu? To je zvláštní, vůbec nemluví jako Angličanka.“

„Protože je z Bostonu. Před dlouhými lety se provdala za jednoho anglického lorda. Říká se o ní, že zdědila několik milionů.“

„Opravdu?… No, v každém případě vypadá opravdu extra.“

„To vám pánbůh řekl. Nejlepší osoba, jakou jsem kdy potkal.“

Helen Darcyová se narodila v roce 1933 v jedné z nejbohatších rodin v Bostonu. Matka zemřela při jejím porodu a Helen byla vychována jako jediné dítě. Otec ji naštěstí upřímně miloval a ona mu tuto lásku v plné míře oplácela. I přes své intenzivní obchodní zaneprázdnění v ocelářském průmyslu, stavbě lodí a těžbě nafty nikdy na své dceři nešetřil časem ani pozorností. Ona však za tuto péči rozhodně stála. Jelikož byla nesmírně inteligentní, navštěvovala nejlepší privátní školy a později univerzitu Vassar, kde vynikala zvláštním nadáním zejména pro cizí jazyky.

Podle jejího otce bylo pro ni dobré vždy jen to nejlepší. Jelikož byl sám v mládí Rhodesovým stipendistou v Oxfordu, poslal ji dokončit si vzdělání do Anglie – na St. Hugh’s College v Oxfordu.

Byla hostem mnoha otcových obchodních přátel v Londýně, čímž se stala známou v celé londýnské společnosti. Ve čtyřiadvaceti se setkala se sirem Rogerem Langem, baronetem a bývalým podplukovníkem Skotské gardy, nyní prezidentem jedné obchodní banky s blízkou vazbou na jejího otce.

Od prvního setkání na něj hleděla se zbožným obdivem. Její city byly opětovány. Byl tu však přece jen jeden problém. I když sir Roger byl svobodný mládenec, věkový rozdíl patnácti let jí tehdy připadal příliš velký.

Odjela tedy zpět do Ameriky, celá zmatená a nejistá ohledně své budoucnosti, jelikož obchod ji ani v nejmenším nepřitahoval a akademického života se již nabažila. Kolem ní se samozřejmě rojila spousta mladých mužů – přinejmenším už z důvodu značného bohatství jejího otce. Do nikoho se však nezamilovala, jelikož v hloubi duše stále chovala Rogera Langa, se kterým si alespoň jednou týdně telefonovala.

Konečně jednoho víkendového rána u snídaně v jejich plážové chatě na Cape Cod řekla svému otci: „Tati, nezlob se na mě, ale hodlám se odstěhovat zpátky do Anglie… a vdát se.“

Otec se opřel v křesle a usmál se. „Roger Lang je o tom informován?“

„Ty o tom víš?“

„Od té doby, co ses vrátila z Oxfordu. Jen jsem čekal, kdy se vzpamatuješ.“

Nalila si čaj, což byl zvyk, který si přivezla z Anglie. „Odpověď zní… neví o tom.“

„Pak tedy navrhuji, abys zaletěla do Londýna a řekla mu to,“ poznamenal a vrátil se ke svým New York Times.

Tak pro Helen Darcyovou, nyní Lady Helen Langovou, začal nový život, který dělila mezi dům na South Audley Street a venkovské sídlo zvané Compton Place, nacházející se u moře v severním Norfolku. Šťastný život měl jedinou chybu. I přes veškerou snahu mít rodinu, jakoby uhranutím rok za rokem potrácela, takže když se jí ve třiatřiceti letech konečně narodil syn Peter, byl to pro ni doslova zázrak.

Peter se stal další radostí jejího života a Helen projevovala stejnou míru zájmu o jeho výchovu a vzdělání, jakou věnoval otec jí. Její manžel souhlasil, aby několik let navštěvoval americkou přípravnou školu, ale poté, jako budoucí sir Peter, musel dokončit studia v Etonu a na Vojenské akademii v Sandhurstu. Byla to rodinná tradice, která však Peterovi plně vyhovovala. Jediné, co chtěl kdy dělat, bylo vojenské povolání, jako konečně každý z rodu Langů před ním.

Sandhurst následovala Skotská garda, otcův starý pluk. Po několika letech byl, díky po matce zděděnému nadání pro jazyky, přeložen k SAS. Sloužil ve válce v Zálivu, kde byl vyznamenán Vojenským křížem za jednu nespecifikovanou tajnou akci hluboko za iráckými liniemi, a v Bosně. Následovalo samozřejmě Irsko se svými věčnými problémy. Ruku v ruce s nadáním pro cizí jazyky měl i talent pro různé dialekty. Dokázal hovořit nejen s oficiálním irským přízvukem, ale i s akcentem Dublinu, Belfastu či South Armaghu. Těmito schopnostmi se stal nepostradatelným pro tajné operace neutuchajících bojů s armádou Prozatímní IRA.

Ženy v jeho dobrodružném životě nehrály významnou roli. Sem tam nějaká přítelkyně, to bylo vše, na co měl čas. Strach byl skutečný a zátěž nesmírná. Helen to všechno nesla jako matka i žena vojáka. Až do oné hrozné neděle v březnu 1996, kdy její manžel v bytě v South Audley Street zvedl telefon. Po chvíli se s popelavou tváří otočil a odložil sluchátko.

„Zemřel,“ pronesl stručně. „Peter zemřel,“ a složil se do křesla. Oči si mohl vyplakat, zatímco ho Helen držela za ruku a nepřítomně zírala do dálky.

Jestliže existovala nějaká osoba, která onoho deštivého dne na hřbitově vesnického kostelíka Svaté Marie a všech svatých v Compton Place rozuměla jejímu žalu, pak to byl řidič Lady Helen, Hedley Jackson. Ten stál za ní a za Sirem Rogerem, stál na stráži ve své neposkvrněné šedivé uniformě a držel nad nimi velký deštník.

Měřil sto devadesát centimetrů a pocházel z Harlemu. Ve svých osmnácti letech se nechal zapsat k námořní pěchotě a odjel do Vietnamu, odkud se vrátil se Stříbrnou hvězdou a dvěma Purpurovými srdci. Stal se členem stráže amerického velvyslanectví v Londýně, kde se seznámil s mladou dívkou pocházející z Brixtonu, která pracovala jako komorná u Langů v South Audley Street. Po čase se vzali, Hedley odešel z armády a stal se šoférem Langových. Se svou ženou se nastěhoval do prostorného sklepního bytu, kde se jim narodil syn. Život byl krásný, ale jen do chvíle, než došlo k tragédii. Jacksonova žena i syn se stali účastníky hromadné havárie v mlze na Severním okruhu, při které oba na místě zemřeli.

Lady Helen ho tehdy v krematoriu držela za ruku, a když ze South Audley Street zmizel, hledala ho po různých barech v Brixtonu tak dlouho, až ho skutečně našla. Tou dobou se mu téměř podařilo upít se k smrti. Helen ho přivedla zpět do Compton Place a pomalu, trpělivě ho postupně probudila k životu.

Označit jeho současný vztah k Lady Helen jako oddanost by bylo příliš skromné. Srdce mu pro ni krvácelo, zejména proto, že za slovy sira Rogera „Peter zemřel“ se skrývala ještě strašlivější pravda. Bomba v autě, nastražená IRA, byla tak silná, že po Peterově těle nezůstala ani stopa. Jediné, před čím se nyní s žalem skláněli, bylo tedy jméno vyryté na stěně rodinné hrobky.

MAJOR PETER LANG, M.C., SKOTSKÁ GARDA,

ZVLÁŠTNÍ LETECKÝ PLUK

1966-1996

ODPOČÍVEJ V POKOJI

Helen držela svého manžela za ruku. Ten za posledních několik dní zestárnul o deset let – muž, kdysi svěží a plný síly, vypadal nyní staře, jako kdyby nikdy mlád ani nebyl. Odpočívat v pokoji, pomyslela si. Tak by to mělo být. Mír v Irsku. Ti parchanti to zničili, stejně jako jejího Petera. Nezůstala po něm ani stopa. Jako kdyby nikdy neexistoval, pomyslela si ponuře, neschopna dokonce ani plakat. Tak to přece nemůže zůstat. Tenhle svět se zbláznil, už v něm není žádná spravedlnost. Do toho zanotoval kněz: Já jsem vzkříšení a život, řekl Bůh.

Helen zavrtěla hlavou. Ne, to ne. Už nemohu věřit, alespoň pokud se bude ďábel beztrestně procházet po zemi.

Obrátila se a k překvapení truchlících odkráčela s manželem pryč. Hedley je, s deštníkem nad jejich hlavami, následoval.

Její otec, který se pohřbu nemohl zúčastnit z vážných zdravotních důvodů, zemřel o několik měsíců později. Zanechal Helen několik milionů. Představitelé ve vedení různých odvětví společnosti byli naprosto spolehliví. V čele stál její bratranec, se kterým měla odjakživa velmi úzké vztahy, jak tomu konečně bylo v celé jejich rodině. Sama se oddaně věnovala manželovi, jejž ztráta syna naprosto zlomila, zemřel necelý rok po něm.

Pokud šlo o její další život, Helen ho věnovala charitativní činnosti. Největší část svých dní trávila v Compton Place, i když tisíc akrů, jež náležely k panství, bylo nyní pronajato k farmaření.

Compton Place se díky své úžasné poloze stal do určité míry její záchranou a útočištěm. Nacházel se půldruhého kilometru od pobřeží Severního moře. Byla to oblast Norfolku, která odjakživa představovala tu nejvenkovštější část Anglie. Krajinu tu protkávaly vinuté, úzké cesty, spojující místa s takovými jmény, jako Cley-next-the-Sea, Stiffkey a Blakeney. Byl to ten typ vesnic, na které člověk narazí naprosto nečekaně, aby je už nikdy potom nenašel. Všechno tu bylo jaksi nadčasové.

Od první chvíle, kdy ji sem Roger zavedl, byla okouzlena slanými bažinami, nad nimiž se z moře valily závoje mlhy, oblázkovými plážemi a písečnými dunami, i širokým pruhem vlhkého pobřeží za odlivu.

Od dětství, jež prožívala na Cape Cod, Helen milovala moře i ptáky. V této části Norfolku bylo ptáků spousty – severské divoké husy ze Sibiře, kolihy a k tomu snad všechny druhy racků. Z duše milovala procházky nebo projížďky na kole po hrázích, které se tyčily nejméně půldruhého metru nad hladinou močálů a proplétaly se mezi velkými ostrovy rákosí. Pokaždé, když se nadechla slaného mořského vzduchu nebo když ucítila na tváři kapky deště, vlévala se do ní nová energie.

Dům byl původně vystavěn v tudorském období, ale díky několika pozdějším přestavbám byl jeho celkový styl spíše georgiánský. Rozlehlá kuchyně byla výsledkem poválečné úpravy, citlivě realizované ve venkovském stylu. Jídelna, hala, knihovna i velký salon byly obložené dubovým ostěním. V domě se nyní nacházelo pouze šest ložnic, protože ostatní byly přeměněny na koupelny nebo šatny.

Zatímco větší část půdy obhospodařovali nájemci z řad několika farmářů, Helen si ponechala pouze hektar pozemku v bezprostřední blízkosti domu. Tento pozemek pokrýval zčásti les a zčásti rozlehlé louky, z nichž jedna se používala na kriket. Čas od času docházel z vesnice jeden farmář na penzi, aby se postaral o potřebnou údržbu. Když rodina sídlila na tomto venkovském sídle, také Hedley občas vyjel s traktorem a posekal trávu.

V domácnosti pracovala hospodyně paní Smedleyová a s úklidem přicházela občas pomoci ještě jedna žena z vesnice. To stačilo. Byl to poklidný, spořádaný život, který ji vrátil k normálním povinnostem. Hodně jí pomohli i vesničané.

Zákony britské aristokracie jsou prazvláštní. Jako manželka Rogera Langa byla oficiálně Lady Langovou. Jen dcery z rodin vyšší šlechty směly používat křestních jmen. Avšak obyvatelé venkova v této části Norfolku jsou svérázní. Pro ně byla vždy jen Lady Helen, a basta. Bylo však přinejmenším pozoruhodné, že stejným způsobem k ní přistupovala i londýnská společnost.

Nutno přiznat, že ona poskytovala pomoc všude, kde bylo třeba. Každé nedělní ráno navštěvovala kostel, přičemž v zadní lavici vždycky seděl Hedley ve slušivé řidičské uniformě. Helen nebylo cizí ani zajít na večerní skleničku do místní hospody. I sem ji pokaždé doprovázel Hedley, jenž byl místními lidmi kupodivu bezvýhradně mlčky přijímán. Bylo tomu tak od oné příhody před několika lety.

Tehdy vlivem mimořádně vysokého přílivu a prudkého lijáku v úzkém kanále, táhnoucím se středem vesnice od bývalého mlýna, výrazně stoupla hladina. Brzy se již voda přelévala do uliček a hrozila zatopit celou vesnici. Veškeré pokusy otevřít jez, bránící volnému odtoku vody, byly marné. Teprve když se Hedley s dlouhým sochorem ponořil po prsa do dravého proudu a opakovaně se potopil pod hladinu, podařilo se mu uvolnit zablokované zařízení a vrata jezu se otevřela. Od té doby mu již nikdy nikdo nedovolil v místní hospodě platit útratu.

Takže i když život ztratil mnoho ze svých původních radostí a smyslu, mohlo být vlastně ještě podstatně hůř. V té době však Lady Helen měla nečekaný telefonní hovor, který, jak se později ukázalo, měl stejně katastrofální důsledky jako ten před dvěma lety, ohlašující smrt jejího syna.

„Helen, jsi to ty?“ Hlas byl slabý, ale přesto se jí zdál podivně povědomý.

„Ano. Kdo je tam?“

„Tady je Tony Emsworth.“

To jméno si dobře pamatovala. Patřilo jednomu mladšímu důstojníkovi, který před mnoha lety sloužil pod jejím manželem. Později pracoval jako státní podsekretář na ministerstvu zahraničí. Dlouho ho neviděla. Musí mu být už také kolem sedmdesáti. Teď si uvědomovala, že nebyl na pohřbu ani Petera, ani jejího muže. Vzpomněla si, že jí to tehdy připadalo dost podivné.

„No ne, Tony,“ zareagovala. „Odkud voláš?“

„Ze svého domku. Bydlím teď ve vesnici jménem Stukeley v Kentu. Pouhých pětašedesát kilometrů od Londýna.“

„Jak se má Martha?“ zeptala se Helen.

„Před dvěma lety zemřela. Jedná se o to, Helen, že tě musím vidět. Je to otázka života a smrti, dalo by se říct.“ Dusivě se rozkašlal. „Mé smrti. Mám rakovinu plic. Už mi moc času nezbývá.“

„Tony! To je mi líto.“

Pokusil se o vtip. „Mně taky.“ Nyní se do jeho hlasu vkradla naléhavost. „Helen, lásko moje, musíš přijet, abychom si spolu promluvili. Potřebuji se z něčeho vyzpovídat, musím ti něco říct.“

Znovu se rozkašlal. Počkala, až se utiší. „V pořádku, Tony, v pořádku. Snaž se uklidnit. Zajedu dnes odpoledne do Londýna, zůstanu tam přes noc a přijedu za tebou zítra ráno, hned jak budu moct. Vyhovuje ti to?“

„Skvělé. Přijeď.“ S těmito slovy ukončil hovor.

Helen telefonovala v knihovně. Když odložila sluchátko, zůstala stát lehce rozrušená. Pak otevřela stříbrnou dózu a vzala si cigaretu, kterou si připálila zapalovačem vyrobeným z německé nábojnice. Kdysi jí ho dal Roger.

Tony Emsworth. Ten jeho slabý hlas a kašel ji děsil. Pamatovala si na něj jako na šviháckého kapitána gardy, miláčka žen a divokého jezdce loveckých koní. Z toho všeho zůstalo něco, co právě slyšela a co rozhodně nebylo příjemné. Připomínka smrtelnosti, napadlo ji. Za každým rohem číhá smrt – i tenhle pocit znala.

Existoval tu však i další, skrytý důvod, o kterém nic netušil dokonce ani Hedley. Před časem ji podivná bolest v ruce a v prsou přiměla zamyslet se trochu sama nad sebou. Navštívila Londýn a tam vyhledala jednoho z nejlepších specialistů na Harley Street. Absolvovala u něj několik vyšetření, doplněných pak řadou testů a rentgenů na londýnské klinice.

Tehdy jí to připomnělo poznámku Scotta Fitzgeralda o vlastním zdraví: Navštívil jsem ordinaci jednoho velkého muže, který mi udělil těžký rozsudek. Něco podobného. I když její rozsudek nebyl zase až tak těžký. Srdeční problémy, samozřejmě. Angina pectoris. Žádný důvod k obavám, drahá, řekl jí profesor. Budete žít ještě dlouhou řadu let. Musíte jenom užívat tyhle prášky a trochu ubrat na životním tempu. Žádné jízdy na koni a podobně.

„A žádné kouření,“ pronesla sama pro sebe a s trpkým úsměvem típla cigaretu v popelníku. Uvědomila si, že stejnou větu si opakuje již několik měsíců. Raději se vydala hledat Hedleyho.

Stukeley bylo docela příjemné místo: po obou stranách úzké ulice stály venkovské domky, dále tu byla hospoda, obchod a proti kostelu Emsworthova rezidence – Rose Cottage. Lady Helen mu zatelefonovala, ještě než vyrazila z Londýna, aby mu dopřála dostatek času. Teď je tedy očekával a sám jim otevřel dveře. Měl vysokou křehkou postavu, ze které téměř zmizely svaly. Obličej připomínal lebku potaženou kůží.

Políbila ho na tvář. „Vypadáš strašně, Tony.“

„Že ano?“ Podařilo se mu alespoň se ušklíbnout.

„Neměl bych počkat v autě?“ otázal se Hedley.

„Rád vás zase vidím, Hedley,“ pozdravil ho Emsworth. „Dokázal byste se postarat o kuchyň? Před hodinou jsem pustil posluhovačku domů. Nechala tam ale nějaké sendviče, koláče a tak. Kdybyste mohl udělat čaj…“

„S radostí,“ odpověděl Hedley a následoval je do domu.

Ve velkém otevřeném krbu v obývacím pokoji plápolal oheň. Nízký strop tu podepíraly silné trámy a místnost byla zařízena pohodlným nábytkem. Po kamenné podlaze byly rozházeny indické koberečky.

Emsworth se posadil do ušáku a hůl si odložil na zem. Na odkládacím stolečku vedle sebe měl položený lepenkový pořadač.

„Tamhle je fotografie mne a tvého manžela z doby, kdy jsem byl ještě subalterním důstojníkem.“

Helen Langová přešla k příborníku a pohlédla na obrázek ve stříbrném rámu. „Vypadáte velice elegantně, oba.“

Vrátila se a usedla proti němu. Pokračoval: „Nebyl jsem Peterovi na pohřbu. Ani na Rogerově.“

„Všimla jsem si.“

„Víš, styděl jsem se ukazovat.“

Bylo v tom cosi, něco nevyslovitelného, co se jí kdesi hluboko dotklo, až jí naskočila husí kůže.

Do místnosti vešel Hedley s čajem na tácu. Ten postavil na stolek vedle ní. „To jídlo nechte,“ přikázala mu. „Možná později.“

„Buďte tak hodný,“ požádal ho Emsworth. „Tamhle na stříbrníku je karafa s whisky. Nalejte mi, prosím, jednu velkou a jednu také pro Lady Helen.“

„Budu ji potřebovat?“

„Myslím, že ano.“

Přikývla. Hedley nalil whisky do skleniček a naservíroval je. „Budu v kuchyni, kdybyste mě potřebovali.“

„Děkuji vám. Asi budeme.“

Hedley při odchodu vypadal dost ponuře. V kuchyni zůstal na okamžik stát a přemýšlel. Pak si všiml dvou dveří vedoucích do přípravny. Otevřel je dokořán. Jistě, bylo to trochu neslušné, ale jediné, co ho doopravdy zajímalo, bylo její blaho. Posadil se tedy na židli a zaposlouchal se do hovoru.

„Celé roky jsem žil před svými přáteli ve lži,“ prohlásil Emsworth. „Dokonce ani Martha neznala pravdu. Vy všichni jste si mysleli, že pracuji pro ministerstvo zahraničí. No, bylo to jinak. Celá ta léta jsem pracoval pro Tajnou zpravodajskou službu. Ale ne v terénu. Byl jsem takový ten úředník, který vysílal mladé muže k plnění povinností a mnohdy i na smrt. Jedním z nich byl také major Peter Lang.“

Opět ji po celém těle zamrazilo. „Chápu,“ pronesla opatrně.

„Dovol, abych ti to vysvětlil. Má kancelář byla zodpovědná za tajné operace v Irsku. Lidé, po kterých jsme šli, nepatřili jen k IRA, ale také k loajalistickým paravojenským skupinám, kterým se díky různým výhrůžkám a zastrašování svědků dařilo stále unikat spravedlnosti.“

„Jaké řešení jste nabízeli vy?“

„Disponovali jsme různými tajnými skupinami, ponejvíce SAS, které byly schopné je vyřídit.“

„Chceš říct povraždit.“

„Ne, s tímhle výrazem nesouhlasím. Byli jsme s těmi lidmi dlouhou řadu let ve válce.“

Helen si nenalila čaj, ale sáhla po sklenici whisky a trochu si usrkla. „Mám tomu rozumět, že můj syn dělal také takovou práci?“

„Ano, byl jedním z našich nejlepších operativců. Peterova schopnost používat střídavě různé irské přízvuky byla nedocenitelná. Když chtěl, dokázal mluvit třeba i jako nějaký zedník z Derry. Byl součástí pětičlenné skupiny. Čtyři muži plus jedna žena.“

„A.“

„Všichni skončili v průběhu jediného týdne. Tři muži a žena byli zastřeleni…“

„A Peter vyletěl do vzduchu!“

Nastala odmlka, v níž si Emsworth lokl ze sklenice whisky, zvedl se a třesoucí se rukou si nalil další.

„Vlastně ne. To ti jenom tehdy řekli.“ Polkl další doušek, přičemž se mu trochu whisky rozlilo po bradě.

Helen dopila, vytáhla stříbrné cigaretové pouzdro, vybrala si z něho cigaretu a zapálila si ji. „Pověz mi o tom.“

Emsworth se opět posadil do křesla. Pokynul hlavou ke složce papírů. „Všechno je to tady. Všechno, co potřebuješ vědět. Porušuji tím sice zákon o státním tajemství, ale co na tom záleží? Zítra už můžu být mrtvý.“

„Pověz mi to!“ opakovala tvrdým hlasem. „Chci to slyšet od tebe.“

Zhluboka se nadechl. „Když na tom trváš. Jak jistě víš, v irské politice existuje spousta odštěpeneckých skupin, jak na straně katolíků, tak i protestantů. Jedno z nejhorších nacionalistických uskupení se nazývá Synové Erinu. Před několika lety je vedl chlapík jménem Frank Barry. Byl to doopravdy ošklivý exemplář, a navíc představoval prakticky unikát; byl protestantským republikánem. Nakonec ho zabili, ale zůstal po něm synovec jménem Jack Barry, který měl americkou matku. Narodil se v New Yorku, pak v roce 1979, když mu bylo osmnáct, narukoval do Vietnamu na takzvaný krátký turnus. Tam došlo k nějakému skandálu, zřejmě postřílel příliš mnoho zajatců z řad Vietkongu, takže ho odtamtud v tichosti vyrazili.“

„A on pak vstoupil do IRA?“

„Stručně řečeno. Začal tam, kde skončil jeho strýc. Je to vraždící psychopat, který řádí už několik let. Och, ještě jedna kuriozita. Jackovým prastrýcem byl lord Barry. Ten vlastnil jednu usedlost jménem Spanish Head na pobřeží Downu v Ulsteru. Teď to patří Národní nadaci. Jeho otec zemřel, když byl ještě dítě, a Frank Barry byl zabit těsně před tím, než zemřel jeho starý strýc.“

„Čímž přešel titul na Jacka?“

Emsworth přikývl. „On ale na něj nárok nikdy neuplatnil. Mohl by být totiž prohlášen na zrádce koruny.“

„To se divím. Myslela jsem, že s popravami na Tower Hill se už před nějakým časem skončilo. Ale prosím tě, Tony, vrať se k věci.“

Emsworth na okamžik zavřel oči, pak si povzdechl a pokračoval. „Dále existoval jeden muž jménem Doolin, který Barrymu dělal šoféra. Ten skončil ve vězení v Maze, do cely jsme mu nasadili informátora. Náš člověk měl neomezený přístup ke kokainu, takže Doolin mu vyklopil celý svůj životní příběh.“

„Můj bože.“ Ten povzdech zněl vyděšeně.

„Taková je hra, má drahá. Doolin v inkriminovanou dobu s Barrym nebyl, ale podle jeho slov byl Barry, když ho vezl na sever do Startmoru, díky práškům a whisky v pořádném rauši. Svěřil se prý tenkrát Doolinovi, že právě zlikvidoval celou tajnou britskou skupinu. Podařilo se mu to údajně díky pomoci newyorské odbočky Synů Erinu a s přispěním osoby, kterou nazval Spojkou. Doolin se ho tenkrát ptal, kdo je ta Spojka, ale Barry mu pověděl, že to nikdo neví. Prozradil mu však, že se jedná o Američana. Pak začal být opatrný a vyprávěl o detektivech, kteří za starých časů za pobytu na dublinském zámku pracovali pro Micka Collinse.“

„Takže se dalo předpokládat, že Spojkou je osoba ve velice vysokém postavení a uvnitř nejužšího kruhu. Ale kde? A kdo?“

„Britská špionážní služba měla po celé roky spojení na Bílý dům, zejména kvůli rozvíjejícímu se mírovému procesu. Tímto způsobem byly předávány potřebné informace těm, kteří byli považováni za přátele.“

„Včetně informací ohledně skupiny mého syna?“

„Ano. Podle mne to začínalo zacházet příliš daleko, ale lidé, kteří byli důležitější než já, jako kupříkladu zástupce ředitele Bezpečnostní služby Simon Carter, měli jiný názor. A pak našli Doolina oběšeného v jeho cele.“

Helen se zvedla a šla si nalít další skleničku. „Stále více to začíná připomínat rod Borgiů. A podle toho, jak ses vyhnul vysvětlení své poznámky, že Peter nevyletěl do povětří, počítám, že se potřebuju napít.“ Vypila dobrou polovinu sklenice. „Dej se do toho, Tony.“

„Ano, tak dobře. Synové Erinu. Ti předali informace získané od Spojky. Všichni měli kontakty jak v Dublinu, tak i v Londýně.“ Právě prožíval agonii a bylo to na něm vidět. „To všechno je uvedené tady v záznamech. Osoby, fotografie, prostě všechno. Okopíroval jsem to z přísně tajných dokumentů a…“

„Pověz mi o Peterovi.“

„Barry se svými muži ho zajali v okamžiku, když vycházel z jedné hospody v South Armaghu. Mučili ho, a když odmítal promluvit, ubili ho k smrti. Tehdy se nedaleko toho místa stavěla nová silnice do Irské republiky. Celou noc na ní nepřetržitě pracovala jedna obří míchačka. Jeho tělo hodili do ní.“

Helen seděla, v tichosti zírala před sebe, až náhle jedním douškem dopila zbývající whisky ve sklenici.

Emsworth pokračoval. „Jeho auto vyhodili do povětří tak silnou náloží, aby to vypadalo, že zemřel právě takto. Chci říct, že potřebovali, abychom věděli, že zemřel, ale nemohli nám dát vědět, jak.“

Teď už byl trochu opilý. Helen náhle vykřikla, přitiskla si ruku k ústům a vyrazila ke dveřím. Doběhla na toaletu na chodbě, kde se opakovaně vyzvracela. Když si konečně otřela obličej a vyšla na chodbu, stál před ní Hedley.

„Slyšel jste to?“

„Obávám se, že ano. Jste v pořádku?“

„Už mi bylo líp. Hedley, prosím čaj. Horký a silný.“

Vrátila se zpět do obývacího pokoje, kde se zase posadila. „Co se dělo pak? Proč jste nic nepodnikli?“

„Padlo rozhodnutí, že se to bude držet v tajnosti. Proto ses také nedozvěděla pravdu. Nechali jsme naše operativce, aby prověřili republikánské kruhy v New Yorku a Washingtonu. Přitom jsme zjistili, že v New Yorku opravdu existuje jeden klub jménem Synové Erinu. Jména členů tohoto klubu jsou uvedená v téhle složce, včetně jejich fotografií. Jsou mezi nimi přední obchodníci, a dokonce i jeden americký senátor. Všechno perfektně souhlasí. V rukou IRA se dokonce objevily některé výsadní informace posílané z Londýna do Washingtonu.“

„Proč se ale s tím nic nestalo?“

Emsworth pokrčil rameny. „Politika. Prezident, premiér – nikdo prostě nechtěl rozhoupat loď. Něco ti o zpravodajské práci řeknu. Myslíš, že taková CIA nebo FBI informuje o všem prezidenta? To tedy sakra ne.“

„Takže?“

„V Británii je to úplně stejné. Jak MI5, tak MI6 mají svá tajemství, a nejenže se z duše vzájemně nenávidí, ale stejný vztah mají i k protiteroristické jednotce Scotland Yardu, nebo Vojenské zpravodajské službě. Jako potvrzení této skutečnosti jsou tady ve složce dva zajímavé záznamy, jeden americký a jeden britský.“

„Čeho se týkají?“

„V Bílém domě pracuje muž jménem Blake Johnson. Je mu kolem padesáti, veterán z Vietnamu, právník a bývalý agent FBI. Je ředitelem Sekce pro všeobecné záležitosti Bílého domu. Protože jeho oddělení se nachází v nejnižší části budovy, říká se mu Sklep. Představuje jedno z nejpečlivěji chráněných tajemství exekutivy, které si předávají pouze prezidenti osobně mezi sebou. Je také naprosto nezávislé na FBI, CIA i Tajné službě. Za svou činnost se zodpovídá jen prezidentovi. Zprávy o něm jsou tak neurčité, že mnozí dokonce pochybují, že existuje.“

„Ono ale existuje.“

„Ano, jistě. Britský premiér má také něco podobného. I to je tady uvedené. Té jeho verzi velí brigádní generál Charles Ferguson.“

„Charles Ferguson? Toho znám už řadu let.“

„Inu, nevím sice, co sis myslela, že dělá, ale o jeho funkci se v našem oboru všeobecně hovoří jako o soukromé armádě premiéra. Už léta připravuje pořádně horké chvíle pro IRA. Ferguson má docela slušné postavení na Ministerstvu obrany a je zodpovědný pouze premiérovi. To je hlavní důvod, proč mu všechny ostatní zpravodajské služby závidějí. Jeho pravou rukou je bývalý žoldák IRA – nějaký Sean Dillon, za jeho levou ruku je považována detektiv vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová, jejíž dědeček byl rabín. To je parta, že by člověk nevěřil, co?“

„Co to má ale s čím společného?“

„Jednoduše řečeno, Tajná služba si nepřála, aby se v tom angažovali Ferguson a spol., protože Ferguson by se o tom mohl zmínit premiérovi. Ferguson má navíc i soukromé kontakty s Blakem Johnsonem, což by znamenalo, že by se to dozvěděl i prezident. A to si SIS nemohla dovolit.“

„Takže, co se stalo?“

„SIS začala posílat do Bílého domu nic neříkající a naprosto neužitečné informace a nakonec i úplné dezinformace. Postarali se, aby v žádném případě nebylo možné spojovat s těmi událostmi Syny Erinu. A nakonec se celá složka dokonce ztratila.“ Natáhl ruku a zvedl ze stolu desky s papíry. „Kromě této mé kopie. Když jsem ji bral, ani jsem pořádně nevěděl, proč. Nejspíš to bylo z pocitu znechucení. Teď ale vím, že bys ji měla dostat ty.“

Rozkašlal se a Helen mu podala ubrousek. Vyplivl do něj sliny obsahující krev. „Neměla bych zavolat doktora?“

„Staví se tu později. Ne, že by to mělo nějaký význam.“ Strašidelně se na ni usmál. „Tak, a je to. Teď to víš. Měl bych si radši lehnout.“

Povstal, vzal do ruky hůl a pomalu se vydal do haly. „Je mi to líto, Helen, strašně líto.“

„To není tvoje chyba, Tony.“

Namáhavě se vydal po schodech do prvního patra a Helen se dívala za ním. Vedle ní se objevil Hedley se složkou v ruce. „Myslel jsem si, že tohle budete chtít.“

„To určitě.“ Vzala si od něj ty desky. „Pojďme pryč, Hedley. Tady je jen smrt.“

Když pak seděla znovu v mercedesu, který se proplétal po úzkých cestách, pročetla si podrobně celou složku, prohlédla si každý detail i každou fotografii. Nejvíce se kupodivu zdržela u Seana Dillona: měl rovné vlasy, dokonale se ovládal a měl výraz člověka, který zjistil, že život je jen špatný žert. Zavřela desky a pohodlně se opřela.

„Jste v pořádku, Lady Helen?“ ujišťoval se Hedley.

„Och, jistě. Až se vrátíme do South Audley Street, můžete si ty papíry také přečíst.“

V prsou ucítila třepetání křídel, otevřela tedy kabelku, vzala odtud dvě tabletky a spolkla je. „Prosím whisky, Hedley,“ pronesla.

Podal jí stříbrnou placatou lahvičku. „Co se děje? Jste v pořádku?“

„Jenom nějaké prášky, co mi dal doktor.“ Narovnala se a přivřela oči. „Nic vážného. Jenom mě dovezte do South Audley Street.“

Hedley jí ani na okamžik nevěřil. Se starostlivým výrazem ve tváři však pokračoval v jízdě.

Jakmile dorazili do South Audley Street, usadila se v pracovně a znovu se začala probírat obsahem desek. Pečlivě pročítala text a prohlížela si obrázky.

Složení spolku Synové Erinu bylo docela zajímavé. Patřil sem senátor Michael Cohan, stáří padesát let, s obrovským rodinným bohatstvím pocházejícím ze supermarketů a obchodních domů. Dále Martin Brady, dvaapadesát let, vysoký představitel odborů autodopravců. Patrick Kelly, čtyřicet osm let, stavitel a milionář, a konečně Thomas Cassidy, pětačtyřicet let, který nadělal majetek na irských hospodách. Všichni to byli irští Američané. Mezi nimi se však překvapivě nacházel i Tim Pat Ryan, známý londýnský gangster.

Zašla do kuchyně, podala složku Hedleymu a sama se se šálkem čaje vrátila do pracovny. Tam zapnula počítač, který si nedávno pořídila a který se díky pomoci z jednoho nečekaného zdroje naučila překvapivě dobře a rychle používat.

Začalo to tím, že požádala o pomoc londýnskou kancelář korporace. Jejich počítačové oddělení nabídlo pomoc a doporučili svého nejlepšího člověka. Ten Helen rychle naučil základy práce s počítačem, ale brzy se jí zachtělo víc, takže se na korporaci obrátila znovu. Odpovědí na její prosbu byl poněkud zvláštní mladý muž, který dorazil do South Audley Street na velice složitém elektrickém vozíku. Zahlédla ho z oken salonu, když ale vyšla do haly, Hedley mu již otevíral dveře.

Mladý muž na chodníku měl dlouhé vlasy, které mu spadaly až po ramena, jasně modré oči a propadlé tváře. Celý obličej brázdily nápadné jizvy, jaké většinou zbývají po rozsáhlých popáleninách.

„Lady Helen?“ pronesl vesele a vykoukl zpoza Hedleyho. „Jmenuju se Roper. Řekli mi, že si přejete naučit váš počítač panáčkovat a ještě pár dalších kousků.“ Trochu pokřiveně se na Helen usmál. „Jestli vás můžu požádat, otočte mě prosím čelem vzad a vytáhněte mě na ty dva schody. To je jedna z věcí, kterou tahle moje mašinka neumí.“

V chodbě ho Hedley znovu otočil a Helen pokynula: „Do pracovny.“

Když tam dorazili, Roper pohlédl na počítačovou sestavu a spokojeně přikývl. „PK800. Výborně.“ Vzhlédl k Hedleymu. „Obědvat nesmím, ale rád bych poprosil o hrnec čaje, abych spolknul ty své pilulky, starší seržante.“

Hedley se na něj usmál. „Mám vás oslovovat pane?“

„No, u královských inženýrů jsem to dotáhl až na kapitána. Jednotka zneškodňování bomb.“ Pozdvihl ruce, takže se objevily další jizvy.

Hedley přikývl a vyšel z místnosti. Helen se zeptala: „IRA?“

Roper přikývl. „Všechny ty jejich bomby jsem zneškodňoval úplně hladce a nakonec mě dostala jedna malá v autě v Belfastu.“ Zavrtěl hlavou. „Taková neopatrnost. Přesto mě to dovedlo k další kariéře, teď, když padla možnost stát se otcem.“ Přejel s vozíkem k počítači. „Tohle miluju. Ty mašiny dokážou všechno, jen když víte, jak je o to požádat.“ Obrátil se a pohlédl na ni. „Přejete si, Lady Helen, aby ten počítač dokázal všechno?“

„Och, myslím, že ano.“

„Dobře. Dejte mi cigaretu a povězte, co umíte, abych věděl, co vás můžu ještě naučit.“

Svůj slib splnil. Předvedl jí každičký trik z počítačové učebnice. Když s ní skončil, uměla se dostat třeba do databáze ministerstva obrany. Byla dobrou žačkou.

Příští den ráno se však ozval další telefon – třetí v pořadí. Všechno přichází po třech, napadlo ji. Tentokrát se dozvěděla, že Roper je v nemocnici s ledvinným selháním. Podařilo se jim ho sice zachránit, ale z nemocnice ho na rekonvalescenci převezou na kliniku do Švýcarska, takže o něm už asi nikdy neuslyší.

Nyní začala namátkou vyťukávat různá jména a probírala se různými soubory. Některé byly dostupné snadno, jiné, týkající se Fergusona, Dillona, Hannah Bernsteinové nebo Blaka Johnsona, naopak. Když však zabrousila na seznam nejhledanějších osob Scotland Yardu, narazila na složku Jacka Barryho se všemi podrobnostmi, včetně jeho černobílé fotografie.

„Už tě jednou dostali, ty parchante,“ zamumlala hloubavě. „Třeba se nám to podaří znova.“

Z kuchyně přišel Hedley a položil na stůl složku papírů. „Noví barbaři.“

„Ne tak docela,“ opáčila. „Jde většinou o staré záležitosti, s výjimkou té jedné věci, kterou jsme se už zabývali.“

„Nepřejete si něco?“

„Ne. Běžte si lehnout, Hedley. Já budu v pořádku.“ Zdráhavě ji uposlechl. Helen si nalila další whisky. Zdálo se, že jí to pomáhá zůstat vzhůru. Otevřela spodní zásuvku psacího stolu, aby odtud vytáhla nějaký papír na poznámky, a našla tam Kolt .25. Tu zbraň Peter přivezl z Bosny, spolu s krabicí nábojů s dutými špičkami a s tlumičem. Byl to vysoce nelegální dárek, ale Peter dobře věděl, jak ráda střílí. Ovládala jak dlouhé, tak i krátké zbraně a často se v tomto umění cvičila na improvizované střelnici ve stodole na Compton Place. Sáhla do zásuvky a téměř bezmyšlenkovitě vzala do ruky revolver, pak otevřela krabici s náboji a zbraň nabila. Nakonec na hlaveň našroubovala tlumič. Chvilku podržela revolver v ruce, pak ho odložila na stůl a vrátila se k počítači.

Ferguson ji fascinoval. Znala ho dlouhá léta, a přitom o něm vlastně nic nevěděla. Podobně jako ta žena Bernsteinová – v brýlích s kostěnými obroučkami vypadala tak chladnokrevně a klidně, a přesto to byla žena, která, podle údajů v databázi, již čtyřikrát zabila. Jednou z toho jinou ženu – protestantskou teroristku, která si smrt zasloužila.

Dále tu byl Sean Dillon. Narozen v Ulsteru, vychován otcem v Londýně. Původním zaměstnáním herec, který dokonce navštěvoval Královskou akademii dramatických umění. Když bylo Dillonovi devatenáct, jeho otec odjel na návštěvu do Belfastu, kde byl náhodně zabit při přestřelce s britskými výsadkáři: Dillon se vrátil domů a vstoupil do IRA.

„Přesně to, co by udělal každý devatenáctiletý kluk,“ pronesla Helen potichu. „Vstoupil na divadelní scénu ulice.“

Dillon se stal nejobávanějším pistolníkem, jakého kdy IRA měla. Měl na svědomí mnoho životů. Podle zpravodajských pramenů byl mužem tisíce tváří a v jednání se vyznačoval typickou originalitou. V jeho prospěch však hovořila skutečnost, že nevyhodil do povětří jediný automobil, aby přitom zahynuli nevinní lidé. Nikdy nebyl zatčen, dokud se jednoho dne neocitl v srbském vězení za to, že letadlem převážel léky pro děti (i když, popravdě řečeno, současně se jednalo i o střely Stinger). Tehdy Dillona před popravčí četou zachránil Ferguson, který ho též přemluvil, aby pro něj začal pracovat.

Vrátila se k Synům Erinu a nakonec narazila na jméno Tima Pata Ryana. Jeho záznamy byly pěkně odporné. Drogy, prostituce, obchod se zbraněmi. Byl podezřelý z dodávání zbraní a výbušnin aktivním jednotkám IRA v Londýně, což mu ale nedokázali. Měl hospodu ve Wappingu. Nazývala se U Námořníka a byla blízko řeky u Čínského přístaviště. Helen prolistovala průvodce londýnskými ulicemi a na příslušné mapce Čínské přístaviště skutečně našla.

Zapálila si cigaretu a opřela se v křesle. Ten Ryan byl zvíře, podobně jako Barry a tucet dalších. Byl vinen, přinejmenším z titulu spolčení za účelem trestné činnosti. Neustále se jí vracela myšlenka na to, co se stalo jejímu synovi. Nakonec zamáčkla cigaretu v popelníku, přešla ke gauči a lehla si.

Velký psycholog Carl Jung hovoří o jevu nazývaném synchronismus. Jeho podstata spočívá v tom, že občas dochází k událostem, které jsou příliš složitě podmíněné, než aby se mohlo jednat o pouhou shodu okolností. Příčinou jejich existence je nějaký hlubší význam či skrytý smysl. Právě taková věc se v tu chvíli odehrávala v bytě Charlese Fergusona na Cavendish Square. Brigádní generál seděl vedle krbu svého elegantního salonu. Vrchní inspektorka Hannah Bernsteinová byla usazená proti němu, na kolenou otevřenou složku s dokumenty. Dillon si právě u příborníku naléval Bushmills. Na sobě měl leteckou černou koženou bundu a kolem krku bílou šálu.

„Jen si poslužte tou whisky,“ vyzval ho Ferguson.

„Jako bych se někdy ostýchal,“ zavrčel Dillon. „Vždyť bych vás musel zklamat, brigadýre.“

Hannah Bernsteinová zaklapla desky. „To je všechno, pane. V současné době v Londýně nepracuje žádná aktivní jednotka IRA.“

„Tohle vaše tvrzení přijímám jen s velikou výhradou,“ prozradil jí. „Naše politické panstvo ale od nás stejně očekává, že se budeme držet zpátky.“ Povzdechl si. „Někdy se mi stýská po starých dobrých časech, ještě než to všechno zkomplikoval ten zatracený mírový proces.“ Hannah se zamračila a brigádní generál se usmál. „Ano, má drahá, vím, že to uráží vaši velejemnou morálku. Tak nebo tak, přijímám vaše hlášení a předám ho premiérovi. V Londýně není jediná aktivní jednotka.“

Dillon si nalil další Bushmills. „Podle mě to tak není.“

„Vy nesouhlasíte?“

„Jenom proto, že je nevidíme, to ještě neznamená, že tu nejsou. Na straně loajalistů existují paravojenské skupiny jako UVF, a dále LVF, které nesou zodpovědnost za ty útoky a atentáty. To víme jistě.“

„Správně řečeno vraždy,“ poznamenala Hannah.

„Záleží na pohledu. Oni si o sobě myslí, že jsou stateční bojovníci za svobodu, něco podobného, jako byli Bojovníci hvězdy v Jeruzalémě v osmačtyřicátém,“ připomenul jí Dillon. „A pak, na straně republikánů, tu jsou INLA a Synové Erinu Jacka Barryho.“

„Zase ten parchant,“ poznamenal Ferguson. „Dal bych svou penzi za to, kdybych ho někdy dostal do rukou.“

„Odštěpenecké skupiny na obou křídlech. Jen bůh ví, kolik jich doopravdy je,“ poznamenal Dillon.

„A my s tím v současnosti nemůžeme nic udělat,“ přidala se Hannah Bernsteinová. „Jak říká brigádní generál, mocní nám nařídili dát ruce pryč.“

Dillon přešel ke skleněným dveřím na terasu a vyhlédl z okna. Hustě pršelo. „No, přesto všechno tam venku existuje parta parchantů, schopných připravit pořádně krvavou lázeň. Například Tim Pat Ryan.“

„Kolikrát už jsme ho probírali,“ připomněla mu Hannah. „Má ty nejlepší právníky v Londýně. Nebylo by jednoduché dostat ho za mříže, i kdyby se nám podařilo chytit ho s kusem semtexu v rukou.“

„Ano, jistě,“ odtušil Dillon. „V minulosti ale zcela určitě zásoboval aktivní jednotky válečným materiálem, to přece víme.“

„Jenže to nemůžeme prokázat.“

Ferguson se zapojil do hovoru. „Rád byste si zase zahrál na popravčího, viďte?“

Dillon pokrčil rameny. „Určitě by ho nikdo nepostrádal. A na Scotland Yardu by otevřeli šampaňské.“

„Zapomeňte na to.“ Ferguson se zvedl. „Půjdu si dnes trochu dřív lehnout. Kšá, děti moje. Můj řidič na vás čeká s daimlerem, vrchní inspektorko. Přeju vám dobrou noc.“

Když otevřeli dveře, venku lilo. Dillon vzal ze stojanu v chodbě deštník, otevřel ho a doprovodil Hannah k autu. Nasedla na zadní sedadlo a o kousek stočila okénko.

„Mám o tebe starost pokaždé, když jsi nějak moc ticho. To jsi nejnebezpečnější.“

„Už jeď, než si začnu myslet, že ti na mně záleží.“ Ušklíbl se. „Uvidíme se ráno v kanceláři.“

S deštníkem nad hlavou se vydal pěšky k domovu. Bydlel v malém domku v Stable Mews, necelých pět minut daleko. Zanedlouho již vcházel do dveří. Uvědomil si, že cítí jakýsi podivný neklid. Byt byl docela malý a viktoriánsky zařízený: orientální koberce, nablýskané dřevěné parketové podlahy, krb, nad nímž visela olejomalba velkého viktoriánského umělce Atkinsona Grimshawa. Dillon nebyl tak úplně chudý a mimoto většina zařízení byla získána v průběhu let ne zcela legálně.

Nalil si další Bushmills a se skleničkou v ruce zůstal stát, hleděl na Grimshawa a přemýšlel o Timu Patu Ryanovi. Pohlédl na hodinky. Půl dvanácté. Přešel k příborníku, vytáhl z karafy zátku a nalil whisky zpátky.

Pak přešel ke knihovně v přístěnku a vytáhl odtud tři svazky. Odklopil jejich zadní stěnu a z úkrytu vytáhl Walther PPK s nasazeným tlumičem. Knihy zařadil na poličku, zkontroloval zbraň a zastrčil si ji dozadu za pás džín.

Když vyšel ven, roztáhl opět deštník, protože déšť nepřestával. Zvedl vrata garáže, kde odpočíval starý mini cooper v anglické zelené závodní barvě. Perfektní auto do městského provozu, malé, a přitom dostatečně rychlé. Nastoupil, dojel s ním na samý konec stájí, kde zastavil a zapálil si cigaretu.

„Tak, ty parchante, podíváme se, jak se ti daří,“ řekl polohlasně a vyrazil.

Ve stejnou chvíli se Helen Langová, dosud podřimující na gauči, probudila. Před očima měla tvář Tima Pata Ryana, poslední fotografii, na kterou se ve složce dívala. Posadila se zpříma, obličej celý zpocený. Vybavila si, jak jí ve snu ubližoval a přitom se jí sarkasticky vysmíval. Vstala, přešla ke stolu a podívala se do otevřené složky. Z fotografie na ni opět hleděl Tim Pat Ryan. Vzala do ruky kolt a potěžkala ho. Byl v tom teď kus osudovosti. Vyšla na chodbu, natáhla si plášť do deště a klobouk, otevřela kabelku visící na věšáku a vzala si odtud nějaké peníze. Pak strčila kolt do kapsy, popadla deštník a vyšla ven.

Vydala se rychlým krokem po ulici South Audley. Před přívaly deště ji chránil deštník. Zamířila k nedalekému Dorchesteru. Tam byl pokaždé k sehnání nějaký taxík. Právě teď se jeden plížil podél chodníku na opačné straně ulice. Mávla na něj a vyrazila přes vozovku.

„Ulice Wapping High,“ oznámila, když nastupovala. „Můžete mě vysadit u Georgeho.“ Celá vzrušená se usadila na zadním sedadle.

Hedley se odebral do svého pokoje, ale rozhodně si nehodlal jít lehnout. V suterénním bytě zůstal prostě jenom tak ve tmě sedět v křesle. Z nějakého důvodu se o ni bál. Když uslyšel její kroky v chodbě, vstal a naslouchal pod schody. Když se otevřely a pak zabouchly domovní dveře, natáhl si bundu a vyšel po schodech nahoru. Jakmile otevřel přední dveře, uviděl její postavu, jak s deštníkem nad hlavou pospíchá po chodníku. Pak zahlédl zastavující taxi. V podvečer nechal mercedes stát u obrubníku před domem. Teď do něj bleskově vklouzl a nastartoval. Jakmile taxík projel po opačné straně ulice, vyrazil za ním.

Dillon dojel do blízkosti Toweru, na ulici St. Katherine’s, a zahnul do ulice Wapping High. Projel kolem hotelu George, zabočil do úzkých postranních uliček a nakonec na konci jedné slepé aleje zaparkoval. Vystoupil z vozu, zamkl dvířka a rychle se vydal mezi vysokými zdmi chátrajících skladišť, až se nakonec ocitl na Čínském přístavišti. Bylo tu velmi málo lodí, jen občas nějaká bárka, nad níž proti obloze čněla ramena již dávno nepoužívaných jeřábů.

Hospoda U Námořníka se nacházela na samém konci, za starou přístavní zdí. Byla půlnoc. Dlouho po zavírací hodině. Když však chvíli zůstal stát ve stínu, otevřely se náhle dveře z kuchyně a na ulici se vylil proud světla. V něm se objevil Tim Pat Ryan s nějakou ženou.

„Uvidíme se zítra, Rosie.“

Políbil ji na tvář a rychle se otočil. Žena prošla jen několik metrů od Dillona, ten byl však bezpečně schovaný ve tmě. Pak se přesunul k nejbližšímu oknu a nakoukl dovnitř. Ryan seděl u baru, před sebou měl sklenici piva a četl si noviny. V místnosti byl úplně sám. Dillon opatrně otevřel dveře do kuchyně a vstoupil.

Výčep byl zařízený a vyzdobený dost staromódně. Vévodil mu mahagonový barový pult. Po obou stranách velkého zrcadla visely zlacené postavičky andělíčků. Hospoda pocházela z viktoriánských dob, kdy se po Temži plavily četné plachetnice, aby pak zakotvily u přístavní hráze a vyložily svůj náklad. Na skleněných policích za barem stály řady lahví. Pivní pípy měly rukojeti ze slonoviny. Ryan byl na svou hospodu pyšný a udržoval ji v prvotřídním stavu. S oblibou tu takhle sám sedával a pročítal The Standard. Ode dveří se ozvalo trochu strašidelné zaskřípění pantů a novinami pohnul průvan. Ryan se otočil a uviděl, jak do baru vstupuje Dillon.

„Pánbůh požehnej tvé práci,“ oslovil ho Dillon zvesela. „Přece jenom to s tebou není tak zlé. Ty umíš číst.“

Ryanův obličej vypadal jako vytesaný z kamene. „Co tu chceš, Dillone?“

„Správná odpověď je Pánbůh i s tebou,“ napomenul ho Dillon. „To jsi Ir, a přitom to neznáš.“

„Nemáš právo sem chodit. Jsem čistý.“

„To nebudeš ani za tisíc let.“

Ryan vstal a rozepnul si sako. „Můžeš si mě prohledat. Nejsem ozbrojený.“

„Já vím. Na to jsi moc chytrý.“

„Nemáš vůbec právo tu být. Nejsi dokonce ani příslušník Scotland Yardu.“

„To máš pravdu. Já jsem ale něco víc. Tvoje noční můra.“

„Vypadni odsud.“

„Než mě odsud vyhodíš? Myslím, že ne.“ Dillon nadzvedl barovou desku, vešel za pult, vzal láhev Bushmills a nalil si skleničku. „Nebudu pít s takovým hnojem, jako jsi ty. Tuhle si dám jenom kvůli tomu chladnu venku.“

Ryan odpověděl bez sebemenší známky emocí: „Mohl bych na tebe zavolat policii.“

„Za co? Také nemám zbraň.“ Dillon se při té lži usmál. „Víš, synu, tohle je nový program, který vychází z toho, jak Sinn Fein, vyjednávač za Severní Irsko, a loajalisti dávají v Belfastu hlavy dohromady a vymýšlejí mírový proces. Chci tím říct, kdo by dneska potřeboval nějaké zbraně? Mému šéfovi by se to navíc ani trochu nelíbilo.“

„Co chceš?“ vyzvídal Ryan. „Co to má znamenat? Šlapeš mi na paty už celé roky.“

„Obcházím si to tady,“ ujistil ho Dillon. „Jenom abys věděl, že tě mám stále na mušce. Ten semtex, který jsi dodal jednotkám v Birminghamu a v Londýně, kolikpak bomb z něho vyrobili? Tři? Čtyři ženy v domácnosti to odnesly v obchodním domě v Birminghamu. Víme dobře, že jsi to byl ty, jenom to nemůžeme dokázat. Zatím.“

„Jen si mluv. Kolikpak jsi jich zabil ty? Vraždil jsi dlouhých dvacet let, Dillone, dokud ses nestal zrádcem.“

„Nikdy jsem ale nekšeftoval s drogami, ani nenutil malé holčičky k prostituci,“ ohradil se Dillon. „V tom je rozdíl.“ Polkl zbytek Bushmills a odložil sklenici. „Venku je zima a tma a já tam pořád postávám někde ve stínu. Podle toho starého rčení IRA – však můj den přijde.“

Otočil se a zamířil ke dveřím do kuchyně. V té chvíli Ryan vybuchl. „Jdi do prdele, Dillone, jdi do prdele. Já jsem Tim Pat Ryan. Jsem chlap. Se mnou takhle zacházet nebudeš.“ Kuchyňské dveře se ale už potichu zavřely.

Ryan, bez sebe vztekem, prudce odklopil barovou desku, otevřel staromódní pokladnu a sáhl do její zásuvky. Nahmatal pistoli Smith & Wesson .38, která tam ležela vždy s plným zásobníkem, vytáhl ji, obrátil se a vyrazil do kuchyně.

Lady Helen Langová před hotelem George v ulici Wapping High zaplatila taxikáři a vystoupila. V duchu si vybavila plán města, přešla hlavní ulici a zahnula do úzké postranní uličky. Hedley, který zůstal stát na červené o dvě auta pozadu, sledoval, jak mizí z dohledu. Potichu zaklel. Jakmile blikla zelená, vyrazil kupředu a zařadil se do příslušného pruhu. I když rozsvítil dálková světla, nikde ji neviděl. Obklopovalo ho bludiště chátrajících skladišť a změť úzkých uliček. Co ksakru v takovémhle místě vůbec pohledává? Celý zoufalý obavami začal pomalu projíždět ulicemi.

Lady Helen, v prudkém lijáku pevně třímající deštník, našla Čínské přístaviště bez větších problémů. V okně hospody svítilo světlo a starodávná plynová lampa na zdi ozařovala vývěsní štít s nápisem U Námořníka. Slabé světlo tak dopadalo na nábřeží, za nímž se černala hladina řeky a pak svítilo až několik světel na protilehlém břehu. Náhle trochu nejistě zaváhala. Nedaleko vchodu do hospody parkoval velký range rover patřící nejspíše Ryanovi.

Chvíli stála bez hnutí pod deštníkem, když se otevřely dveře z kuchyně a vyšel Dillon. Okamžitě ho poznala podle snímků z jeho záznamů. Překvapeně se stáhla do pozadí. Sledovala ho, jak kráčí po nábřeží a zapaluje si cigaretu. Vtom se dveře z kuchyně otevřely podruhé a tentokrát z nich vyrazil Tim Pat Ryan, stejně nezaměnitelný, jako prve Dillon.

„Dillone, ty parchante,“ vykřikl. V matném světle zahlédla, že v ruce drží Smith & Wesson. „Tohle je pro tebe.“

Dillon se zasmál. „Vždyť ty nedokážeš trefit ani vrata od stodoly. Nikdy jsi to neuměl. Pokaždé to musel udělat někdo za tebe.“ Rukou nahmatal pažbu walthera a vytasil ho. Když Ryan vystřelil, přikrčil se. Potom udělal krok kupředu do střeleckého postoje, ale stoupl do kaluže rozlitého oleje a noha mu ujela. Jak padal, walther mu vyklouzl z ruky.

Ryan se triumfálně zasmál: „Teď tě mám,“ a znovu vystřelil.

Dillon se divoce překulil přes okraj chodníku na molu a vrhl se do temných vln řeky. Voda byla nepříjemně studená. Když vystrčil hlavu nad hladinu, aby se nadechl, zíral na něj ze břehu Ryanův obličej.

„Tady jsi.“

Ryan již zvedal svůj Smith & Wesson, když Dillon zaslechl cizí hlas: „Pane Ryane.“

Ryan se otočil. Vtom se ozval tlumený zvuk, ve kterém Dillon poznal výstřel pistole s tlumičem. Ryan se zapotácel, přepadl přes okraj nábřeží a dopadl do vody těsně vedle Dillona. Když znovu vyplaval na hladinu, měl mezi očima otvor. Dillon ho prudce odstrčil a chytil se úvazníkového kruhu. Nad ním se ozvala ozvěna kroků, ale nikdo se neukázal. Když neznámý znovu promluvil, jasně zazněl irský přízvuk.

„Jste v pořádku, pane Dillone?“

„Jak je to jenom možné, madam. Kdo proboha živého jste vy?“

„Váš strážný anděl. Dávejte na sebe pozor, příteli.“

Nato se postava obrátila a zmizela. Dillon doplaval k dřevěnému žebříku a vyšplhal po něm nahoru. Když se konečně mohl rozhlédnout, uviděl jen nejasnou siluetu mizící ve tmě. Spíše to byl jen tmavý stín pod deštníkem, který se v momentě ztratil z dohledu.

Když se na břehu vztyčil, crčela mu ze šatů voda. Jeho walther ležel na místě, kam před chvílí dopadl, a nedaleko od něj byla Ryanova zbraň. Zastrčil si walther za pás. Pak zdvihl Smith & Wesson, přešel na okraj mola, pohlédl dolů na poloponořené Ryanovo tělo a nakonec jeho zbraň zahodil do řeky, co nejdále od břehu. „Můžeš si to přebrat, ty parchante,“ zamumlal, když sedal do mini coopera.

Z přihrádky na rukavice vytáhl mobilní telefon a vytočil číslo na náměstí Cavendish. Fergusonův hlas zněl poněkud podrážděně. „Kdo je to?“

„To jsem já,“ ohlásil se Dillon.

„Dobrý bože, víte, kolik je hodin? Jsem v posteli. Copak to nemůže počkat do rána?“

„Bohužel ne. Právě odešel jeden starý přítel.“

Fergusonův hlas se náhle změnil. „Trvale?“

„Obávám se, že úplně.“

„Měl byste se tu stavit.“

„Nejdřív musím zaskočit domů.“

„Proboha proč?“

„Protože jsem jen před malou chvíli plaval v Temži,“ odvětil Dillon, vypnul telefon a vyrazil.

Ferguson si to nejdřív nechal projít hlavou a pak zavolal číslo Hannah Bernsteinové. Ta zvedla sluchátko okamžitě. „Jste v posteli?“

„Ne, vlastně si čtu. Taková ta noc, co nemůžu spát.“

„Zavolejte si pro nějaké pohotovostní vozidlo a přijeďte ke mně. Vypadá to, že se Sean zapletl do nějakého rošťáctví.“

„Och, bože, něco vážného?“

„Darebáctví hřbitovního druhu, jak se zdá. Brzy na viděnou.“

Odložil telefon, vstal z postele a natáhl si župan. Pak zavolal sloužícího Gurku Kima, vzbudil ho a objednal si čaj.

Hedley své sledování už téměř vzdal, když ji náhle uviděl na vzdáleném konci chodníku před sebou. Právě k ní zamířil, když se zpoza rohu vynořili tři mladíci oblečeni v bombrech a džínách. Tři mladí živočichové, jaké je možné potkat kdekoliv na světě, od New Yorku po Londýn. Hedley uslyšel jejich hrubý smích a pak se již vrhli na Helen. Jeden z nich jí začal rvát z ruky kabelku. Okamžitě v něm vzkypěl hněv; prudce zabrzdil u obrubníku a vyskočil z auta.

„Nechte toho.“

Jeden z útočníků přitlačil Helen ke zdi a všichni tři se otočili. Ozval se ten s kabelkou: „Hej, negře, vypadni odsud. To se tě netýká.“

Jak se pohnuli směrem k němu, okamžitě se mu všechno vybavilo: Vietnam, Delta, každičký špinavý trik, jaký se kdy naučil. Popadl mladíka s kabelkou za zápěstí, zkroutil mu paži a udeřil ho takovou silou, že mu přerazil paži. Pravý loket vrazil do obličeje druhého mládence stojícího za ním a zlomil mu nos. Nakonec levou nohou sjel po holeni třetího násilníka a vykloubil mu čéšku.

Najednou se všichni tři váleli na chodníku a naříkali bolestí. Hedley sebral ze země kabelku a vzal Helen pod paží. „Můžeme jít.“

„Bože můj, Hedley, vy tedy opravdu nemáte slitování.“

„Nevidím důvod, proč bych ho měl mít.“

„Kde jste se tu vzal?“

„Slyšel jsem vás odcházet, tak jsem jel za vámi. Když jste se vydala od toho taxíku pěšky, tak jsem vás ale ztratil.“

Otevřel jí dvířka a ona vklouzla dovnitř. Hedley se posadil k volantu. Trochu bez dechu otevřela kabelku, vytáhla odtud lahvičku a vysypala z ní několik tablet.

„Láhev, Hedley.“

„Neměla byste, Lady Helen.“

„Láhev.“ Hlas jí zněl natolik neústupně, že ji poněkud zdráhavě uposlechl. Napila se, spláchla tablety a jejími útrobami se rozlila teplá vlna. „Jedeme zpátky do ulice South Adley a jdeme spát. Ráno pojedeme do Compton Place.“

Když odrážel s autem od chodníku, starostlivě se zeptal: „Jste v pořádku?“

„Nikdy mi nebylo líp. Právě jsem totiž popravila Tima Pata Ryana.“

Auto opsalo jemnou vlnovku, ale Hedley nad ním brzy znovu získal plnou kontrolu. „To si ze mě určitě děláte jenom legraci.“

„Ani v nejmenším. Budu vám o tom vyprávět.“

Dillonovi otevřel dveře Kim. Když Irčan vešel, nalezl v salonu Hannah Bernsteinovou, oblečenou do sportovního úboru, jak sedí proti Fergusonovi. Ten měl přes pyžama přehozený župan.

„Pozdrav pánbůh vám všem tady,“ pronesl Dillon.

„Tak dost toho irského představení, Dillone. Řekněte nám raději nejdříve to nejhorší,“ pronesl Ferguson unaveně.

Dillon ho poslechl a několika krátkými větami vylíčil své dobrodružství. Pak přešel k příborníku a nalil si Bushmills.

„Proboha živého, co mám s vámi dělat?“ zoufal si Ferguson. „Znáte přece současnou politickou situaci. Ruce pryč, jen žádné problémy. A vy, snad z nějakého perverzního nutkání, ty problémy jdete vyhledávat.“

„Hodlal jsem jenom na toho parchanta trochu přitlačit.“

Tentokrát promluvila Hannah Bernsteinová.

„Žádná velká škoda ho není, šéfe. Ryan nebyl víc než červ zpod kamene.“

„Ano, přiznávám se, že mě to dokonce mírně uspokojuje,“ připustil brigadýr. „Jak se s tím ale hodlá vyrovnat ta úžasná Tajná služba?“

„Nechá to plavat, pane. Někdo toho Ryana na nábřeží brzo najde. A pak už to bude na Scotland Yardu a jejich mordpartě. Upřímně řečeno, takový prevít jako Ryan má na světě víc nepřátel, než může vůbec spočítat. To už není náš problém.“

„Souhlasím,“ řekl Ferguson.

Dillon zavrtěl hlavou. „Ježíšikriste, ty jsi ale kus tvrdé ženské. Copak se stalo s tou něžnou židovskou dívkou, kterou jsem tak miloval?“

„To je důsledek spolupráce s tebou.“ Obrátila se k Fergusonovi. „Zpátky k povinnostem. K našim povinnostem, pane. Ta žena s irským přízvukem nám vlastně možná udělala laskavost. Ráda bych ale věděla, kdo to vůbec je. S vaším svolením, protáhla bych všechny informační zdroje počítačem ministerstva obrany a uvidím, co z toho bude.“

„Poslužte si, vrchní inspektorko. Možná že tam narazíte na nějakou souvislost s loajalisty.“

„To nemyslím,“ nesouhlasil Dillon. „Většina loajalistů má ulsterský přízvuk jako já. Její přízvuk byl jiný.“

„Na tom nezáleží.“ Ferguson vstal. „Můžete tu zůstat v jedné z ložnic pro hosty, vrchní inspektorko. Nerad bych vás v tuhle ranní hodinu hnal znovu ven do deště.“

„Děkuji vám, pane.“

Otočil se. „Vy můžete jít klidně domů, Dillone. Chci říct, vy Irové jste na déšť docela zvyklí, ne?“

„Bůh vám požehnej, vy jste doopravdy velký muž. Hned u vašich dveří si zuju boty, zavěsím si je za tkaničky kolem krku a půjdu bos až do Stable Mews, abych ušetřil podrážky.“

Ferguson se nahlas zasmál. „Jen běžte, vy ničemo, jen běžte.“ Dillon vyšel z místnosti.

V pracovně v ulici South Adley se Lady Helen usadila u stolu a začala si prohlížet záznamy. Hedley přinesl podnos s čajem. Položil ho na stolek a nalil čaj do hrníčku.

Helen si podle anglického zvyku přidala mléko a usrkla z šálku. „Skvělé.“ Znovu se naklonila nad stolem. „To je divné. Tim Pat Ryan byl poslední na seznamu, a přitom byl první, na kterého došlo.“

„Takhle to ale přece nemůže pokračovat, Lady Helen.“

„Ach, ale ano, to tedy zatraceně může. Co jiného si můžu za své peníze koupit, aby to stálo za to, Hedley? Ti parchanti, každý jeden z nich, jsou zodpovědní za masakr mého syna. V důsledku toho předčasně a zbytečně zemřel i můj manžel. A řeknu vám ještě jednu věc, příteli, ani mně samotné příliš času nezbývá. Ty prášky, co užívám – mám dost vážně nemocné srdce.“

Hedley byl hluboce otřesen. Omráčeně se posadil. „To jsem si neuvědomil.“

„Teď to víte. Takže jste se mnou, nebo proti mně? Mohl byste třeba zatelefonovat doktoru Ingramovi a oznámit mu, že jsem se zbláznila. Mohl byste zavolat Scotland Yard a nechat mě zatknout pro vraždu. Je to zcela na vás, nemyslíte?“

Hedley vstal. „Byla jste ke mně nesmírně hodná, víc než kdokoliv jiný na světě.“ Povzdechl si. „Stále ještě se mi to nelíbí, ale jedna věc je jistá. Potřebujete někoho, na koho se můžete spolehnout. Já tu budu, stejně jako jste mi po boku byla vy, když jsem to potřeboval.“

„Bůh vám žehnej, Hedley. Běžte si teď lehnout. Ráno vyrazíme do Compton Place.“

Když Hedley vyšel z pokoje, ještě chvíli sama seděla a přemítala, jak se asi daří Dillonovi. Pak si šla lehnout na gauč a přikryla se širokou šálou.

Snaha Hannah Bernsteinové probrat počítačové záznamy ministerstva obrany se ukázala jako zbytečná. Zkusila dokonce i Dublin a Britské armádní velitelství v Lisburnu v Severním Irsku, ale zase nic. Celou záležitost tedy odložila. Tisk z Ryanovy smrti udělal válku gangů. Noviny psaly o rivalitě mezi gangy v East Endu i v dalších londýnských oblastech. Ve Scotland Yardu však nikdo slzy neproléval, ani kontakty v podsvětí nic bližšího nevěděly a celý případ byl odložen. Ne uzavřený, samozřejmě, ale odložený.

V Compton Place Helen dobře jedla, chodila na dlouhé procházky a užívala si svěžího vzduchu. Ve staré stodole se rovněž cvičila ve střelbě z pistole. Hedley jí poněkud váhavě pomáhal svými zkušenostmi. Ještě nikdy si neuvědomila, jak je dobrý, dokud si jednoho odpoledne po skončení lekce nevzal browning a nenabil ho. Byla to jedna z mnoha zbraní, které za dlouhá léta shromáždil její manžel. Na vzdálené straně stodoly bylo sedm lepenkových cílů, představujících útočící čínské vojáky – památka na plukovníkovu službu v korejské válce.

„Dávejte prosím pozor.“

Stál asi deset metrů daleko. Plynule zvedl ruku a rychle několikrát vypálil. Každým výstřelem zasáhl terč přímo do hlavy. Helen byla doslova ohromená, což dala dostatečně najevo, jakmile dozněly ozvěny výstřelů.

„To je neuvěřitelné.“

„Jsem přece vycvičený voják. No, vy sama jste docela dobrá, ale krátké ruční zbraně nejsou moc spolehlivé, pokud se nedostanete dost blízko k cíli.“

„Jak blízko?“

Hedley s cvaknutím zasunul do pažby browningu plný zásobník a podal jí zbraň. „Pojďte se mnou.“ Zavedl ji k velkému prostřednímu terči. „Tak, teď mu přitiskněte hlaveň k srdci a zmáčkněte spoušť.“ Poslechla ho. „Teď tedy víte, jak blízko.“

„Od Ryana jsem byla vzdálená asi čtyři metry.“

„Jistě, ale mohla jste ho také minout a on pak mohl dostat vás.“

„Dobře. Stejně bych se ale chtěla vrátit ke stolu a pokusit se znovu střílet odtamtud.“

„Jak si přejete.“ Na stole zazvonil mobilní telefon.

Hedley ho zapnul a podal jí ho. Ohlásila se: „Helen Langová.“ Po chvíli přikývla. „Díky. Je mi to moc líto.“ Vypnula telefon a pohlédla na Hedleyho. „Tony Emsworth právě zemřel.“

„To je smutné. Kdy je pohřeb?“

„Ve středu.“

„Pojedeme tam?“

„Samozřejmě.“ Chovala se nevzrušeně, ale v očích měla smutek. „Už toho mám dost, Hedley. Myslím, že půjdu dovnitř,“ a odešla.

Pohřeb ve Stukeley se konal za krásného slunného dopoledne. Jelikož se to místo nachází jen asi hodinu jízdy z Londýna, byl kostel plný. Helen Langová, která se usadila po jedné straně uličky, si s pobavením všimla, že naproti ní sedí Ferguson, Hannah Bernsteinová i Dillon. Při odchodu z kostela se zastavila, aby si potřásla rukou se synovcem Tonyho Emswortha a jeho ženou, kteří celý obřad uspořádali.

„To je od vás moc pěkné, že jste přijela, Lady Helen,“ pronesli téměř jednohlasně. „Nechali jsme připravit takovou malou hostinu ve venkovském hotelu hned za vesnicí. Pojďte s námi, prosím.“ Helen jim vyhověla. Hotelová hala byla plná smutečních hostí. Přijala skleničku celkem nijakého šampaňského, ale vtom ji zahlédl Charles Ferguson a začal se k ní probíjet davem.

„Má drahá Helen.“ Políbil ji na obě tváře. „Bože můj, pořád vypadáš na padesát, a to ještě v takovýhle bídný den. Jak to jenom děláš?“

„Ty jsi byl vždycky lichotník, Charlesi. Sice výmluvný, ale lichotník.“ Obrátila se k Hannah, která stála po jeho boku. „Dávejte si na něho pozor, má drahá. Vzpomínám si na tu jeho aféru s manželkou uruguayského velvyslance a jak ho pak její manžel vyzýval na souboj.“

„No tak, Helen, to bylo ošklivé. Tohle kouzelné stvoření je moje asistentka, detektiv hlavní inspektorka Hannah Bernsteinová. A tenhle irský povaleč je Sean Dillon, také on Tonyho velmi dobře znal. Lady Helen Langová.“ Dillon měl na sobě padnoucí oblek v námořnické modré barvě od Armaniho. Helen Langová ho poznala hned, jak si podali ruce. Ve stejné chvíli však na Fergusona kdosi zavolal, ten se otočil a ustoupil. Hannah i Dillon odešli s ním.

Ferguson se krátce pozdravil s nějakým mužem. Dillon ho pak odvedl kousek stranou. „Ta Lady Langová, kdo to je?“

„Ale, sloužil jsem s jejím mužem v Koreji. Její syn, major Peter Lang, byl u Skotské gardy a v SAS. Jeden z našich nejlepších tajných agentů. Před nějakým rokem se k němu dostala IRA a vyhodila ho do povětří. Bomba v autě.“ Hannah Bernsteinová právě s kýmsi hovořila a Fergusona znovu někdo zdravil. Náhle toho bylo na Helen Langovou moc, trochu udýchaně vyšla na terasu ozářenou únorovým sluncem. Dillon ji zahlédl. Bylo v ní něco, co nebyl schopen pojmenovat, takže se vydal za ní.

Stála právě u zábradlí terasy a polykala prášky, když k ní Dillon přistoupil. „Nechcete přinést skleničku šampaňského?“

„Upřímně řečeno, raději bych si dala whisky.“

„To jsem tedy váš člověk. Může být irská?“

„Proč ne?“

Za chvíli byl zpět se dvěma sklenicemi. Helen svou odložila, z kabelky vytáhla stříbrné pouzdro a nabídla mu. „Dáte si?“

„Ježiši, vy jste ale skvělá žena.“ Připálil jí svým starým zapalovačem Zippo.

„Můžu se vás na něco zeptat, pane Dillone?“ otázala se ho. „Nosíte kravatu Skotské gardy?“

„Ále, to aby měl Ferguson radost.“

Helen se rozhodla využít příležitosti. „Měla bych se přiznat, že jsem o vás už slyšela, pane Dillone. Můj starý přítel Tony Emsworth mi o vás všechno vypravoval, a to z jednoho velice důležitého důvodu.“

„Váš syn, Lady Helen.“ Dillon přikývl. „Překvapuje mě, že se mnou vůbec mluvíte.“

„Pořád věřím, že i válka by měla mít nějaká pravidla. A podle toho, co mi řekl Tony, vás považuji za čestného muže, jakkoliv krutého a řekla bych svedeného.“

„Už jsem se stačil napravit.“

V náznaku pokoření sklonil hlavu. Helen promluvila: „Vy ničemo. Teď byste mi mohl přinést skleničku šampaňského; jenom dohlédněte, aby otevřeli nějakou slušnou láhev.“

„Podle rozkazu.“

Dillon se u baru připojil k Fergusonovi. „Ta Lady Helen,“ pronesl, „to je kus ženské.“

„A ještě něco navíc.“

Barman nalil do dvou sklenic šampaňské. „Je v ní něco zvláštního. Pořád ale ještě nevím, co.“

„Nepokoušejte se o ni, Dillone,“ varoval ho Ferguson. „Je pro vás až moc dobrá.“

O týden později odletěli v jednom Gulfstreamu společnosti z Gatwicku do New Yorku, kde se ubytovali v Plazze. Tou dobou Helen znala již všechny záznamy i pozpátku. Díky osobním zápiskům od Tonyho, které Helen znala už nazpaměť a které doplnila pomocí počítačové sítě, věděla o každé osobě všechno do nejmenších podrobností. Přivezla si s sebou také Kolt .25. Za celá dlouhá léta, kdy cestovala v Gulfstreamech, ji žádná ostraha ani jednou neprohledávala.

Znala vše, co bylo potřeba. Kupříkladu věděla, že Martin Brady, funkcionář odborů řidičů nákladních aut, navštěvuje třikrát týdně tělocvičnu nedaleko newyorských doků. Odchází odtud většinou kolem desáté večer. Hedley ji jednou zavezl asi jeden blok od tohoto místa, odkud pak pokračovala sama pěšky. Brady měl červený mercedes, tedy dosti nápadné auto. Počkala si na něj v uličce nedaleko místa, kde parkoval. Ze své skrýše vyklouzla jenom na okamžik, střelila ho zezadu do krku, když se skláněl u dveří svého vozu.

Tento postup jí poradil Hedley. Doslechl se, že gangy provádějí podobné popravy malými zbraněmi, obvykle kalibru .22 nebo .25. Pro policii to tedy mohlo vypadat jako spor mezi mafií a odbory.

Další v pořadí, Thomas Cassidy, který vlastnil celou řadu irských hospod, byl docela snadný terč. Před nedávnem otevřel nový podnik v Bronxu, kde pravidelně parkoval v jedné uličce vzadu. Helen ho po dvě noci sledovala a třetího večera ho dostala. Byla jedna hodina po půlnoci, když právě odemykal auto. Podle New York Times v okolí operovala skupina vyděračů, kteří vybírali poplatky za „ochranu“. Policie tedy Cassidiho považovala za jejich oběť. Helen díky studiu záznamů v počítači o těchto aktivitách věděla, stejně jako o jeho opakovaných stížnostech policii.

Patrick Kelly, šéf stavební firmy, byl ještě snazší záležitostí. Měl v Ossiningu dům s rozsáhlými pozemky kolem. Byl zvyklý vstát každé ráno kolem šesté a dát si osm kilometrů běhu. Helen si pouze zkontrolovala jeho obvyklou trasu a třetího dne ho dostala. Toho rána běžel hustým deštěm v bundě s kapucí. Helen stála ve skrytu stromu a když se k ní přiblížil, střelila ho dvakrát do srdce. Pak mu vzala zlaté hodinky Rolex i zlatý řetízek z krku – opět podle Hedleyho návrhu. Obyčejné loupežné přepadení, nic jiného.

Všechno tedy vycházelo dokonale. V té době dokonce ani nepotřebovala své prášky. Hedley, přes všechny své pochybnosti, se navíc ukázal být spolehlivý a pevný jako skála. Jen občas se tázala sama sebe: Nejsem bezbožná? Nejsem úplně zkažená? Ale pak si vždycky připomněla, co kdysi četla; že podle judaismu nebyl Jehova osobně zodpovědný za spoustu aktivit. Při mnoha příležitostech totiž zaměstnával anděly, jako například anděla smrti.

Nejsem také taková? ptávala se sama sebe. Když však chtěla dosáhnout spravedlnosti, nemohla ničeho litovat. Proto pokračovala stále dál, až k oné deštivé noci na Manhattanu, kdy čekala na senátora Michaela Cohana, ale kdy k pomstě ze známých důvodů nedošlo.

Ve stejnou dobu, kdy se Helen Langová vracela do hotelu Plazza a utěšovala se, že Cohana dostane v Londýně, došlo k dalším událostem, majícím vliv nejen na ni, ale i na řadu jejích známých.

Několik hodin poté, co se lady Helen odebrala do postele, vstoupila do kanceláře Charlese Fergusona na ministerstvu obrany Hannah Bernsteinová těsně následovaná Dillonem.

„Omlouváme se, že vás obtěžujeme, ale máme naléhavou zprávu.“

„Skutečně?“ Usmál se. „Povězte mi o tom.“

Hannah kývla na Dillona, který spustil: „Mám jednoho starého kamaráda – Tommy McGuira, irského Američana. Už několik let se pohybuje v obchodu se zbraněmi. Včera v noci ho chytili v Kilburnu kvůli poruše brzdového světla. Jedna příliš horlivá policejní kandidátka se přitom rozhodla, že zkontroluje i kufr jeho auta.“

„Následovalo překvapení,“ pokračovala Hannah Bernsteinová. „Pětadvacet kilo semtexu a dvě pušky AK 47.“

„Rozkošné,“ zareagoval Ferguson. „Se svým záznamem, jsem si totiž jistý, že nějaký záznam má, by mohl vyfasovat takových deset let.“

„Až na jednu věc,“ odpověděla Hannah. „Prohlašuje, že se chce dohodnout.“

„Skutečně?“

„Říká, že nám může dát Jacka Barryho,“ informoval ho Dillon.

Ferguson ztichl a zamračil se. „Kde je ten McGuire?“

„Ve Wandsworthu,“ jmenovala Hannah jedno z londýnských vězení.

„Jdeme tedy za ním a zjistíme, co nám může nabídnout,“ nařídil Ferguson a vstal.

Vězení Wandsworth patřilo k nejtužším káznicím v zemi a mělo pověst opravdu tvrdého nápravného zařízení. Ferguson navštívil jeho velitele a předložil mu příkaz, který přiměl toho dobrého muže překvapeně poposednout. Podle rozkazu nesměl totiž McGuirea navštívit nikdo, ani příslušníci protiteroristické sekce ze Scotland Yardu, a už teprve ne z vojenské zpravodajské služby Severního Irska nebo Královské ulsterské policie. Jakékoliv porušení tohoto rozkazu by mělo za následek uvěznění velitele za nedodržení Zákona o utajení.

Ferguson, Hannah Bernsteinová a Dillon čekali ve vyšetřovací místnosti, kam vězeňský strážce po chvíli dopravil i McGuirea. Pak se na pokyn Fergusona vzdálil. McGuire se málem skácel, když před sebou uviděl Dillona.

„Ježiši, Seane, jsi to ty?“

„Jako vždycky jsem.“ Dillon mu nabídl cigaretu a směrem k ostatním pronesl: „Tommy a já se známe už hodně dlouho. Byli jsme spolu v Bejrútu, na Sicílii, v Paříži.“

„Jako členové IRA, samozřejmě,“ poznamenal Ferguson.

„Ani ne. Tommy nebyl nikdy zastáncem přímé akce, ale za jednu či dvě libry byl vždycky schopen sehnat prakticky cokoliv. Samopaly, semtex, raketové odpalovací zařízení. Pokaždé se mu podařilo vyhnout se zatčení díky svému britskému pasu a dále díky tomu, že pracoval vždycky jako agent pro zahraniční firmy. Pro Němce, Francouze a tak.“ Připálil McGuiremu. „Tak ty stále ještě zastupuješ starého Joberta z Marseille. Není divu, když má za sebou Union Corse.“ Obrátil se k Hannah s vysvětlením. „Ti jsou ještě horší než mafie.“

„Já vím, kdo to je, Dillone.“ Hleděla na McGuirea s naprostým opovržením. „Včera večer našli v kufru vašeho auta dvě AK 47 a pětadvacet kilo semtexu. Předpokládám, že šlo o vzorky. Komu jste je vezl ukázat?“

„Ne, mýlíte se,“ ohradil se McGuire. „Chci tím říct, že jsem o těch věcech vůbec nevěděl. Já jenom dostal informaci, že po mém příletu na Heathrow na mě bude čekat auto. Klíčky byly pod koberečkem. Musela to být nějaká past.“ Ferguson chladně oznámil: „Tak my jdeme.“

„Oukej, oukej,“ spěšně se ozval McGuire. „Máte pravdu, ty věci v autě byly opravdu vzorky. Pocházely od Joberta, který je posílal Timu Patu Ryanovi. Když jsem přiletěl, zatelefonoval jsem mu, abychom si domluvili schůzku, ale zjistil jsem, že je po smrti.“

„To tedy doopravdy je,“ přitakal Ferguson. „Vzkaz ale říkal něco o Jacku Barrym.“

McGuire zaváhal. „Barry v Londýně využíval Tima Pata Ryana jako zástěrku. Byl to vlastně Ryan, kdo všechno zařizoval. Jacka Barryho vám můžu dát. Přísahám. Jenom poslouchejte.“

„Pokračujte tedy.“

Ozvala se Hannah: „Takže vy Jacka Barryho znáte?“

„Ne, nikdy jsem se s ním nesetkal.“

„Proč tedy takhle utrácíte náš čas?“

„Dovolte,“ vmísil se do hovoru Dillon a nabídl McGuireovi další cigaretu. „Ty ses nikdy s Jackem Barrym nesetkal, viď? To je dobře, protože já ano, a on je takový chlap, který by ti jenom tak ze srandy uříznul koule, kdyby ses mu připletl do cesty. Nech mě hádat. Jack zdědil Syny Erinu od drahého starého Franka Barryho, který nás už naneštěstí opustil. Synové Erinu by klidně zavraždili i papeže, což není nic překvapivého, protože náš Jack patří k těm několika málo protestantům v IRA. Nicméně s Dublinem, Sinn Feinem a s celým tím jejich mírovým procesem se rozešel. Nejspíš je všechny považuje za staré baby.“

„Tak jsem to slyšel.“

„Nech mě pokračovat v dohadech. Jeho zdroj dodávek zbraní z Dublinu vyschl. Má však za sebou peníze rodiny i své vlastní prachy, takže začal jednat přímo s Jobertem. Semtex, zbraně, cokoliv. A ty jsi jejich prostředník. Ryan představoval kontakt v Londýně, ale teď už bohužel není.“

„Správně,“ přisvědčil McGuire horlivě. „Za tři dny se mám setkat s Barrym v Belfastu.“

„Opravdu?“ zareagoval Ferguson. „Kde přesně?“

„Mám se ubytovat v hotelu Evropa a čekat. Až bude připraven, pošle pro mě.“

„Kam pro vás pošle?“ vmísila se Hannah Bernsteinová.

„Jak to mám k čertu vědět? Už jsem vám to říkal, v životě jsem toho chlápka neviděl.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Přerušil ho až Ferguson. „Je to skutečně pravda?“

„Samozřejmě, že ano.“

Ferguson vstal. „Předložte rozkaz veliteli věznice, šéfinspektorko. Vězně pak dopravte do bezpečného domu v Holland Parku.“ Hannah stiskla knoflík a do místnosti vstoupil dozorce. „Zaveďte ho zpátky do cely a připravte ho na odchod.“ V tu chvíli se ozval McGuire. „Jsme tedy dohodnutí?“ Tou dobou už ho ale dozorce vyváděl ven.

Dillon promluvil: „Myslíte si to samé, co napadlo mě, vy starý podvodníku?“

„Musíte uznat, že by to byl nádherný vtip,“ odpověděl brigádní generál. „Kdyby McGuire nebyl skutečný McGuire? To by nás mohlo dovést přímo k Barrymu. Bože můj, jak ho jenom toužím dostat do rukou!“

„Je tu jedna věc, pane,“ ozvala se znovu Hannah. „McGuire je Američan a rozpoznat falešný americký přízvuk je velice snadné. Koho můžeme tak narychlo sehnat, aby ho dokázal zahrát? Musíme najít někoho, kdo se může vydávat za Američana a kdo se navíc umí ovládat.“ Ferguson řekl: „To je dobrá připomínka. Zdá se mi, že celá tahle záležitost má v sobě určitou americkou dimenzi. Chci tím říct, že náš prezident by určitě nebyl příliš nadšený, kdyby uprostřed mírového vyjednávání pro Irsko zjistil, že nějaký americký občan se právě pokouší prodat zbraně jednomu z nejhorších teroristů v zemi.“ Dillon byl se svým křivolakým myšlením jako vždy o něco napřed.

„Navrhujete, abych promluvil s Blakem Johnsonem?“

Na to odpověděla Hannah. „Inu, sklep existuje právě pro takovéhle věci, pane.“

„Kdo ví?“ pronesl Dillon. „Blake třeba bude chtít strávit dovolenou v Irsku. Kdo by mohl líp zahrát Američana, než Američan – zvláště takový, který dokáže na dvacet kroků trefit mouchu?“

„Někdy dokážete být docela chápavý, Dillone.“ Ferguson se usmál. „Pojďme pryč z tohoto strašlivého místa.“

Blake Johnson byl i v padesáti stále ještě fešák. Navíc vypadal mladší. V devatenácti se stal námořníkem, z Vietnamu se vrátil se Stříbrnou hvězdou, vietnamským Křížem za odvahu a dvěma Purpurovými srdci. Po dosažení právnického titulu na University of Georgia vstoupil do FBI. Když byl prezident Jake Cazalet ještě senátorem, zajali ho jednou pravicoví extremisté. Blake se dokázal k němu dostat, i když ho policejní eskorta předtím ztratila, zastřelil dva muže, kteří mu hrozili smrtí, a sám byl postřelen.

Časem se z toho vyvinul zvláštní vztah mezi mužem, který se stal prezidentem Spojených států, a předsedou Sekce pro všeobecné záležitosti Bílého domu. Tento název byl jakýmsi pláštíkem pro oddělení zabývající se prezidentovým soukromým pátráním, které bylo známé pod jménem Sklep. Jeho význam dokázal Johnson již v průběhu stávajícího funkčního období. Zorganizoval řadu tajných operací, jichž se v minulosti opakovaně zúčastnili i Ferguson s Dillonem.

Když Blake dorazil do Oválné pracovny, bylo horké odpoledne. Prezident právě v přítomnosti šéfa exekutivy Bílého domu Henryho Thorntona podepisoval různé papíry. Blake měl Thorntona rád, což bylo dobře, protože ten tomu tady v podstatě velel. Jeho úkolem bylo zajistit, aby celý Bílý dům hladce fungoval, aby prezidentovy návrhy prošly Kongresem a aby při tom všem byl navíc zachován prezidentský image. Plat za to všechno sice neměl nijak závratný, ale jeho zaměstnání se těšilo vysoké prestiži. Thornton měl mimoto už před přestěhováním do Washingtonu dost velký příjem z vedení rodinné firmy v New Yorku.

Thornton byl jedním z nemnoha lidí, kteří znali skutečnou náplň činnosti Sklepa. Teď vzhlédl a usmál se. „Hej, Blaku, vypadáte nějak zamyšleně.“

„Není divu,“ odvětil Blake.

Cazalet se opřel v křesle. „Je to zlé?“

„Řekněme spíš složité. Právě jsem měl zajímavý rozhovor s Charlesem Fergusonem.“

Prezident se teď doopravdy napřímil. „Oukej, Blakeu, začněte s tím nejhorším.“

Když Blake skončil, prezident i Thornton se tvářili opravdu ustaraně. Ozval se Cazelet: „Vy vážně uvažujete o tom, že byste odjel do Belfastu, vydával se za toho McGuirea a pokusil se dostat Barryho na jeho domácí půdě?“ Blake se usmál. „Už jsem nějaký čas neměl dovolenou, pane prezidente. A navíc by bylo docela pěkné znovu se setkat s Dillonem.“

„Dobrý bože, Blaku, nikdo Dillona neobdivuje víc než já. Tu službu, kterou jste mi vy dva prokázali – záchranu mé dcery z rukou teroristů – to vám nikdy nezapomenu. Ale tohle? Pouštíte se do válečné zóny.“

„Rozmyslete si to, Blaku,“ nabádal ho Thornton. „Vystavujete se nebezpečí. Je to doopravdy nezbytné?“ Blake odpověděl: „Pánové, myslím, že pro mír v Severním Irsku jsme si už svoje odpracovali. Pomoct se pokoušela Sinn Fein, angažovali se i loajalisté, ale odštěpenecké skupiny na obou stranách stále to nepřátelství živí. Tenhle člověk, Jack Barry, patří k nejhorším z nich. Musím vám připomenout, pane prezidente, že je americkým občanem a že sloužil ve Vietnamu, odkud byl propuštěn pro zločin, který by se dal popsat jedině jako vražda. Celé roky se choval jako řezník. Faktem zůstává, že zodpovědnost za něj mají nejen jeho lidi, ale i my. Proto radím, abychom ho odstranili.“ Jake Cazalet se začal usmívat. Když vzhlédl k Thorntonovi, zjistil, že se usmívá rovněž.

„Zdá se, že v tomhle máte velice vyhraněný názor, Blaku.“

„To zatraceně mám, pane prezidente.“

„Tak se pokuste vrátit živý. Způsobil byste mi dost nemilé potíže, kdybych vás měl ztratit.“

„To bych z duše nechtěl, pane prezidente.“

Ve své kanceláři na ministerstvu obrany v Londýně Ferguson právě položil sluchátko bezpečného červeného telefonu a stiskl knoflík interkomu.

„Přijďte sem.“

Za moment do místnosti vstoupil Dillon s Hannah Bernsteinovou.

„Hovořil jsem s Blakem Johnsonem. Pozítří bude v hotelu Evropa. Zapíše se tam jako Tommy McGuire. Vy dva ho budete doprovázet.“

„Jaké budeme mít zajištění, pane?“ otázala se Hannah.

„Vy sama jste to zajištění, vrchní inspektorko. Nepřeji si, aby se v tom začala motat ani Královská ulsterská policie, ani vojenská rozvědka z Lisburnu. K nacionalistům tady patří i každá poslední uklízečka, takže všecko se okamžitě provalí. Vy, Dillone, to budete muset s Blakem Johnsonem zvládnout. Na Barryho budete ale stejně potřebovat jenom jedna pouta.“ Na to se ozval Dillon: „Klidně to považujte za vyřízené, brigadýre.“

„Můžete zaručit, že to všechno klapne?“

„Tak jistě, jako víko na rakev.“

Jak bývá v Belfastu obvyklé, městem vanul studený severní vítr přinášející s sebou déšť. Na hladině Belfast Lough vzdouval vlny a lomcoval okny Dillonova pokoje v hotelu Evropa, nejčastěji bombardovaném ubytovacím zařízení na světě. Dillon hleděl na budovu nádraží a uvědomoval si, jak toto město ovlivnilo jeho život. Vzpomínal na otcovu smrt před mnoha lety, na bombové útoky, na všechno to násilí, které se nyní všichni snaží ukončit.

Sáhl po telefonu a zavolal Hannah Bernsteinové do jejího pokoje. „To jsem já. Jsi slušně oblečená?“

„Ne. Právě jsem vylezla ze sprchy.“

„Hned se stavím.“

„Nehloupni, Dillone. Co chceš?“

„Volal jsem na letiště. Letadlo z Londýna má hodinu zpoždění. Myslím, že si zajdu dolů do baru. Nedala by sis oběd?“

„Myslím, že si dám jenom sendviče.“

„Sejdeme se tam.“

Bylo teprve krátce po poledni, ale Library bar byl ztichlý. Dillon si objednal čaj, Barryho čaj, nejoblíbenější v Irsku, a posadil se do kouta s novinami Belfast Telegraph. Za dvacet minut se k němu připojila Hannah. V hnědém kalhotovém kostýmu a s rudými vlasy staženými dozadu vypadala velice upraveně.

Dillon kývnutím ocenil její zjev. „Pěkné. Vypadáš, jako by ses chystala na módní přehlídku.“

„Čaj?“ zeptala se. „Vidět Dillona, jak v baru pije čaj! Toho bych se nikdy nenadála.“

Ušklíbl se a pokynul barmanovi. „Když jsme v Irsku, dám si šunkový sendvič. Co ty?“

„Ráda bych míchaný salát. A čaj.“

Dillon tlumočil objednávku a složil noviny. „Tak, a jsme zase tady a vyrážíme do boje, abychom vyřešili irský problém.“

„Ty si myslíš, že to nedokážeme?“

„Už to trvá sedm set let, Hannah. Ať je to řešení jakékoliv, tak už to trvá nějak moc dlouho.“

„Zdáš se mi trochu deprimovaný.“

Dillon si zapálil cigaretu. „Ále, to je jen takový pocit z Belfastu. Jakmile se tady ocitnu, ta vůně města, jeho dotyk, to všechno na mě padne. Pro mě to bude vždycky válečná zóna. Špatné staré časy. Měl bych jít navštívit hrob svého otce, nikdy to ale neudělám.“

„Má to všechno nějakou příčinu, co myslíš?“

„Bůh ví. Můj život býval uspořádaný – Královská akademie, Národní divadlo, to všechno jsi už slyšela – a mně bylo teprve devatenáct.“

„Ano, já vím. Budoucí Laurence Olivier.“

„A pak se najednou můj táta vrátí domů a sejmou ho britští výsadkáři.“

„Nedopatřením.“

„Jistě, to všechno vím, ale když je člověku devatenáct, tak to vnímá jinak.“

„Proto jsi tedy vstoupil do IRA a začal bojovat za vznešenou věc.“

„To už je dávno. Před dlouhou řadou mrtvých.“

Přinesli jídlo. Mladá servírka jim ho naservírovala a zase odešla. Hannah se zeptala: „Když se díváš zpátky, lituješ těch let?“

„Och, kdo ví? Touhle dobou jsem už mohl být třeba předním hercem Královské Shakespearovské společnosti. Mohl jsem mít za sebou role v padesáti filmech.“ Zhltl první sendvič a pustil se do druhého. „Mohl jsem být slavný. Copak Marlon Brando neřekl něco podobného?“

„Přinejmenším nejsi slavný. S tím se musíš smířit.“

„A v mém životě také není žádná žena. Ty jsi mě úplně neústupně zavrhla.“

„Chudáčku jeden.“

„Žádní přátelé ani příbuzní. Och, v hrabství Down mám pěkných pár bratranců, ti ale přede mnou utíkají, jen se objevím v dohledu.“

„Ani se jim nedivím. Ale dost už toho naříkání. Ráda bych se dozvěděla něco víc o Barrym.“

„Znal jsem líp jeho strýce, Franka Barryho. Kdysi v mých počátcích mě toho spoustu naučil, dokud jsme se nepohádali. Jack byl ale vždycky zlý. Vietnam byl pro něj takový prubířský kámen a armáda ho kvůli vraždě vietnamských zajatců také vykopla. Potom, během všech těch let konfliktů, byl stále jen horší a horší. Když si pročteš jeho záznamy, zjistíš i to, že se různými organizacemi po celém světě nechal najímat jako žoldák.“

„Myslela jsem, že to byl i tvůj případ, Dillone.“

Usmál se. „Zásah. Ty jsi tedy opravdu tvrdá ženská.“

V té chvíli do baru vstoupil Blake Johnson. Měl na sobě černý plášť, tmavomodrou košili, plandavé kalhoty a šedivé tvídové sako. Černé, lehce prošedivělé vlasy měl rozcuchané. Aniž by dal najevo sebemenší náznak poznání, zamířil k baru.

„Chudák. Vypadá, jako kdyby byl na cestách,“ pronesl Dillon.

„Už jsem to říkala dřív a řeknu to znova, Dillone. Jsi pěkný prevít.“ Hannah vstala. „Pojďme na něj počkat venku.“ Dillon zavolal barmana. „Napište to na pokoj padesát dva,“ poručil a následoval Hannah ven z baru.

Déšť bubnoval do okenních tabulek, když Dillon z ledničky vytáhl malou láhev šampaňského a otevřel ji. „Obvyklé belfastské počasí, co ale člověk může v březnu čekat?“ Nalil tři skleničky a jednu z nich si vzal. „Rád tě vidím, Blaku.“

„A já tebe, můj skvělý irský příteli.“ Blake směrem k němu pozdvihl sklenku a pak se obrátil k Hannah. „Vrchní inspektorko. Ještě sladší, než kdykoliv dřív.“

„Hej, takové poznámky tu mám dělat já,“ ozval se Dillon. „No, pojďme radši k věci.“

Všichni se posadili. Promluvil Blake, „Přečetl jsem si Barryho záznamy. Je to pěkný prevít. Rád bych ale slyšel tvůj názor, Seane.“

„Nejdřív jsem poznal jeho strýce, Franka Barryho. Založil Syny Erinu, už od začátku trochu divokou odštěpeneckou skupinu. Frank to schytal před několika lety, to je ale jiná historie. Od té doby vede skupinu Jack.“

„Znáš ho?“

„Během let jsme měli spolu nějaká jednání a párkrát jsme jeden po druhém vystřelili. Řekl bych to asi tak – nepatřím k jeho oblíbencům.“

„Máme jistotu, že se nikdy nesetkal s McGuirem?“

„To alespoň McGuire tvrdí,“ informovala ho Hannah. „A proč by měl lhát? Chce se přece dostat z vězení.“

„Dobře. Nabifloval jsem se všechny ty údaje, které jsi mi poslal přes počítač. O McGuireově minulosti, o té francouzské partě, pro kterou pracuje, o Jobertovi a spol. i o Timu Patu Ryanovi, který tě málem v Londýně dostal. To bylo dost překvapivé – žena jako popravčí. Ale pokud jde o Barryho, o něm bych rád slyšel od tebe. Pověz mi všechno, i to, co už je třeba v jeho materiálech.“ Dillon mu vyhověl a dlouze se rozpovídal. Po drahné chvíli Blake přikývl. „To je tedy asi všechno. Teď už budu potřebovat jenom svůj rozum a vtip.“

„Ještě jednu věc bys o Barryových měl vědět. Je to stará protestantská rodina.“

„Protestantská?“ zeptal se pochybovačně Blake.

„Tak neobvyklé to zase není,“ vysvětloval Dillon. „V irské historii se objevuje spousta protestantských nacionalistických jmen. Wolfe Tone, kupříkladu. Ale kromě toho, jeho prastrýcem byl lord Barry, takže Frank Barry by byl dědicem titulu. Jenomže ten je, jak víš, mrtev.“

„To se mi pokoušíš říct, že jeho následníkem je Jack Barry?“ otázal se Blake.

„Jeho otec byl Frankův mladší bratr, ten však umřel už před několika lety, takže zbývá jedině Jack.“

„A on je lord Barry?“

„Frank se k titulu nepřihlásil a Jack samozřejmě také ne. Jinak by to byl pro královnu i pro státní radu pěkný problém,“ poznamenala Hannah.

„To se vsadím, že ano,“ ucedil Blake.

„Jack to ale všechno bere vážně,“ poznamenal Dillon. „Je to hodně stará rodina, ti Barryové, s hlubokými kořeny. Dokonce mají rodové panství a zámek – Spanish Head, asi padesát kilometrů po pobřeží severně od Belfastu. V současnosti ho má ve vlastnictví Národní správa majetku. Jack o té nemovitosti před několika lety doslova básnil. Vidíte, že náš Jack je trochu komplikovaná povaha. Nicméně, vraťme se k našemu problému. McGuire by měl mezi šestou a sedmou hodinou čekat v baru na zprávu, že pro něj přijelo taxi.“

„Cíl cesty známý není?“

„Samozřejmě ne. Představuji si ale, že Barry bude čekat někde ve městě, se spoustou únikových cest pro případ potíží. Například někde v oblasti doků.“

„Vy mě budete sledovat?“

„Správně. Zelený landrover.“ Dillon mu podal kus papíru. „Tady máš jeho číslo.“

„Co když mě ztratíte?“

„To není možné.“ Hannah Bernsteinová položila na stůl černý kufřík a otevřela ho. „Tady máme sledovací zařízení.“

„To tě zaměří kdekoliv. Je to úplně nová mašinka,“ ujišťoval ho Dillon.

Sledovací zařízení byla nevelká černá krabička s obrazovkou. „Dávejte pozor,“ řekla Hannah a stiskla knoflík. Objevila se jedna čtvrť města s ulicemi. „Je tady celé Severní Irsko.“

„Velmi působivé,“ přiznal Blake.

„A s tímhle dokonce ještě víc.“ Otevřela malou krabičku a vytáhla odtud zlatý pečetní prsten. „Doufám, že vám bude sedět. Jestli ne, tak tu mám další štěnici, kterou si budete moct připevnit, kamkoliv budete chtít.“ Blake si zkusil prsten a s potěšením konstatoval: „Myslím, že je to dobré.“

„Nebudeš mít žádnou zbraň,“ pokračoval Dillon. „V tomhle ohledu se Barryho lidé oklamat nenechají.“

„Neměli byste tedy být nějak moc daleko.“

„Neboj, budeme blízko a po zuby ozbrojeni.“

„Všeobecná představa je tedy taková, že já vás zavedu k Barrymu a vy po něm pak vystartujete? Žádná policie? Žádná záloha?“

„Tahle akce je neoficiální, Blaku. Chytneme toho parchanta, píchneme mu nějaké uspávadlo a dopravíme ho na letiště, odkud nás odveze proudové letadlo Lear na Farley Field.“

„Co pak?“

„Pak do našeho bezpečného domu v Holland Parku v Londýně, kde si s ním popovídá brigádní generál,“ dodala Hannah.

„Teď už existují skvělé drogy,“ poznamenal Dillon. „Začne se nám svěřovat, ani se nenadějeme. I když tady šéfinspektorce se to ani trochu nezdá.“

„Sklapni, Dillone,“ vyhrkla prudce.

Blake přikývl. „Vy dva se nemusíte hned hádat. Jsem rád, že jsem tady, a prezident je také rád. Pohoda, žádný problém. Jsem pod vaší ochranou, a to mi stačí.“

Library bar byl oblíbenou oázou pro ty, kteří se zde cestou z kanceláře domů stavovali na skleničku. Když sem Blake těsně po šesté vešel, bylo tu docela živo. Usadil se u baru, objednal si whisky se sodou a zapálil si. Byl trochu nervózní, ale bezpečně se kontroloval. Především měl naprostou důvěru v Dillona. Hodiny se pomalu posunovaly k půl sedmé. Objednal si další malou whisky a právě ve chvíli, kdy mu ji barman nalil, objevil se pikolík s černou tabulkou, na níž bylo napsáno jméno McGuira.

„To jsem já,“ přihlásil se Blake.

Když scházel po několika schodech k čekajícímu rudému taxíku, lilo jako z konve. Usadil se na zadní sedadlo a s překvapením si povšiml, že za volantem sedí nějaká šedovlasá žena.

„Dobrý večer, pane,“ oslovila ho těžkým belfastským přízvukem. „Jenom se pěkně posaďte a já vám povím, kam pojedete.“ Taxík vyrazil. Dillon, sedící za volantem nedaleko zaparkovaného landroveru, se s Hannah po boku vydal za nimi.

Řidička beze slova ujížděla směrem k dokům. Projížděla opuštěnou oblastí zchátralých skladišť, až zastavila na místě za dodávkou Ford transit.

„Jste na místě, pane. Pěkně si vystupte.“

Blake ji poslechl a taxi okamžitě odjelo. Blake tam zůstal v dešti stát a čekal. Po chvíli se otevřely zadní dveře fordu a vyskočili z něho dva muži. Jeden byl oblečený v bombru, druhý, s obličejem zarostlým vousy, měl na sobě kabát australských honáků, který mu sahal až na paty. Oba drželi v rukou zbraně.

„Pan McGuire?“ otázal se vousáč. „Já jsem Daley a tohle je Bell. Daley a Bell. Zní to skoro jako nějaké kabaretní číslo, jenomže to nic takového není. Jediný špatný pohyb, jak říkávají v televizi, a jste mrtvý. Zaujměte pozici.“ Blake se opřel rukama o transit a rozkročil se. Následovala pečlivá prohlídka. Po ní Daley spokojeně zavelel: „Nastupte si dozadu a pohněte.“ Sedadla uvnitř byla docela pohodlná. Daley se usadil naproti němu. Bell nejdříve zamknul dvířka a pak si vlezl za volant. Vyrazil kupředu.

Blake se trochu úzkostlivě ozval: „Heleďte, co má tohle znamenat? Přišel jsem v dobré víře a chci se setkat s panem Barrym.“

„Ten se už také nemůže dočkat, až vás uvidí,“ ujistil ho Daley.

„Ještě chvilku to ale bude trvat, tak si zapalte a užívejte si cesty.“ Dillon, který včas zaregistroval vracející se taxi, prve zahnul do postranní uličky, vystoupil a dál postupoval pěšky. Nyní se spěšně vrátil k landroveru a vklouzl za volant.

„Přemístili ho do bílého Fordu transit,“ hlásil Hannah a za moment už toto auto večerním provozem sledoval.

Déšť neustával, a jak se pomalu stmívalo, bylo stále jistější, že směřují ven z města.

„Takže to Belfast nebude,“ poznamenala Hannah.

„Zdá se.“

Po chvíli dorazili na místo, kde na vozovce stála provizorní světla, označující nějaké opravy. Vozidla se zde ze dvou pruhů stékala v jeden.

„Zatraceně!“ zaklela Hannah.

„Jenom otevři tu krabici, děvče. Bude to v pořádku, uvidíš.“

Tou dobou měla už kufřík položený na kolenou. Zvedla jeho víko a pustila se do práce. Mapa byla dobře čitelná a čím více se stmívalo, tím byla lépe vidět. Transit nyní sice zmizel z dohledu, ale jim to nevadilo. Čas ubíhal a obě auta stále směřovala k severu.

Po chvíli se Hannah ozvala: „Kam ksakru jenom jedou?“

„Bůh ví,“ odpověděl Dillon, „mě ale pomalu začíná něco napadat.“

„Jako třeba?“

„Jedeme na sever a nedaleko máme pobřeží Antrimu. Co takový Spanish Head?“

„To je přece šílené. Vždyť jsi nám sám povídal, že ho vlastní Národní správa majetku.“

„Ano, ale tahle místa jsou až do Velikonoc pro veřejnost uzavřená.“

„To nemyslíš vážně.“

„Jenom pozorně sleduj tu obrazovku. Uvidíme.“

V transitu byla dvě okénka, za nimiž se odvíjelo okolí pobřežní silnice. Na chvíli přestalo pršet a na obloze se mezi mraky objevil srpek měsíce. Konečně odbočili na vedlejší cestu a po chvíli zastavili před vraty. Na nich se skvěl nápis: Národní správa majetku Spanish Head.

Na opačné straně vrat stála chata, v jejíchž oknech plálo světlo. Bell zatroubil. Otevřely se dveře a objevil se nějaký starý muž. Poněkud zaváhal, ale Bell na něj zakřičel: „Zmáčkni ten zatracený knoflík, Harkere, a pusť nás dovnitř.“ Vrata se zjevně ovládala elektronicky. Starý muž otevřel krabičku vedle dveří a zašátral uvnitř, načež se vrata otevřela a Bell jimi projel. Blake zahlédl velice okázalý zámek s věžemi a cimbuřím, který stál na vrcholku strmých útesů. Teprve když se poněkud více přiblížili, Blake si uvědomil, že jde vlastně o velký venkovský dům přestavěný v devatenáctém století v gotickém stylu. Transit se zastavil, Bell vystoupil, obešel vůz a otevřel dvířka. Blake následoval Daleye a zjistil, že se nacházejí na nádvoří.

„Tudy, pane McGuire,“ oslovil ho Daley.

Bell otevřel masivní dubové hlavní dveře a vstoupil dovnitř. Za dveřmi se rozkládala velká vstupní hala s kamennou podlahou, velkým otevřeným krbem a vlajkami na žerdích: irská republikánská trikolora, unionistická vlajka a, poněkud překvapivě, i vlajka Konfederace amerických států.

„Tudy.“

Daley stoupal po širokém schodišti jako první, za ním Blake a skupinu uzavíral Bell. Prošli širokou chodbou, na jejíchž stěnách viselo plno portrétů. Na samém konci Daley otevřel mohutné mahagonové dveře. Vešli do knihovny. Na stěnách zde byly další obrazy, v obrovském krbu hořela polena a kolem celé místnosti se táhly řady knih. Francouzská okna byla nezakrytá. U jednoho z nich stál muž se sklenicí vína v ruce a díval se ven. Byl vysoký, s širokými rameny, na sobě měl černý svetr a džínsy. Když se otočil, objevil se docela pohledný obličej, snědý, zádumčivý, ale přitom krutý.

„Pan McGuire? Já jsem Jack Barry.“

V řečí byl slyšet americký přízvuk. Blake odpověděl, „Těší mě.“ Snažil se, aby jeho hlas zněl slabě a trochu nejistě. „Už jsem začínal mít obavy.“

„No, tak skončete s tím předstíráním, pane Johnsone. Vím velice dobře, kdo jste. Blake Johnson, osobní chůva prezidenta Jakea Cazaleta. Vedete oddělení zvané Sklep – říkám to správně? Tady, poslužte si sklenicí Sancerre.“ Z kbelíku s ledem vytáhl láhev, nalil skleničku a nabídl ji Blakovi. „Tady máte. Vím ze spolehlivých pramenů, že pravý McGuire je v současné době v rukou brigádního generála Charlese Fergusona a Seana Dillona. A že můj další obchodní společník Tim Pat Ryan je mrtev.“ Blake ochutnal víno. „Ročník osmdesát šest, možná osmdesát osm.“

„Sedm,“ opravil ho Barry. „Takže vy znáte mého starého přítele Seana Dillona?“

„Přítele?“

„Samozřejmě mírně přeháním. Nicméně, vraťme se k faktům. Mám sice výtečné zdroje, ale je pár věcí, které byste mi mohl prozradit, včetně podrobností ohledně operace toho starého parchanta Charlese Fergusona.“

„Nu, já si zase myslím, že vy byste mi mohl políbit prdel,“ odvětil Blake.

Barry si nalil další skleničku Sancerre. „Napadlo mě, že byste mohl zvolit tenhle přístup.“ Pokynul hlavou směrem k Daleymu. „Myslím, že tady by mohla pomoct Mokrá díra. Je tam pěkná zima a začíná znovu pršet. Zkus ho tam na hodinku šoupnout a pak uvidíme, jestli to pomůže.“

Když Daley a Bell vedli Blaka směrem k útesům, lilo jako z konve. Nad vodami se téměř nepřetržitě rozsvěcovaly blesky a zdola bylo slyšet běsnění vln. Postupovali po pěšině mezi útesy k moři, jako první Bell s baterkou v ruce. Zhruba v polovině svahu se zastavil.

„Tady to je.“

S dunivým řevem se z otvoru ve skalách vyhrnul oblak bílé tříště. Daley postrčil Blaka kupředu. „Dovnitř. Asi o tři metry níž je tam kamenná lavice. Tam budete v pohodě. Protože je dneska chladná noc, nechám vám šaty.“ Blake na chvíli zaváhal, ale pak se pohnul. Byly tam svého druhu schody, vedoucí ke skalnaté plošině. Zespodu vystříkla vodní tříšť a Blake zatajil dech. Bože, to je ale zima.

Daley přikázal Bellymu: „Dávej na něj pozor, já se vrátím.“

Nato vyrazil zpět k zámku.

„Tak jsem měl pravdu,“ poznamenal Dillon, jak se spolu s Hannah blížili k zámku. „Nakonec je to skutečně Spanish Head.“ S motorem na neutrál sjel k vratům, kde zastavil. Hannah vystoupila z vozu a pokusila se vrata otevřít. Bez úspěchu.

„Ani náhodou. Musí být ovládaná elektronicky. Počkej chvilku.“

Po jedné straně vrat byla malá branka pro pěší. Když jí Hannah přelezla, otevřely se dveře nedaleké chatky a z nich vyšel starý muž. „Hej, to nemůžete. Tohle je soukromý pozemek.“

„Už není.“ Z vaku, který měla přehozený přes rameno, vytáhla pistoli Walther a strčila mu ji pod bradu. „Koukejte otevřít ta vrata, a hněte sebou.“ Vrátný byl pořádně vystrašený a vůbec to neskrýval. Přistoupil ke krabičce ve zdi, zmáčkl nějaký knoflík a vrata se rozestoupila. Dillon jimi projel, zabočil na odstavné místo vedle nich a vypnul motor.

Vystoupil z auta a zavedl starého muže na zápraží. „Tak, teď se podíváme, jestli se nemýlím. Vy nejspíš budete domovník. Je v té chatě ještě někdo další?“

„Jsem vdovec.“

„A jakpak se jmenujete?“

„Harker. John Harker.“

„No, obávám se, že jste se zachoval jako zlobivý hoch, pane Harkere. Od září až do Velikonoc tu má být zavřeno a vy sem klidně pustíte nepovolanou osobu, jako třeba mého přítele Jacka Barryho.“

„Nevím, co máte na mysli.“ Stařík se celý třásl.

Dillon také vytáhl svůj walther a vesele pronesl: „Možná že se vám trochu zlepší paměť, když vám tohle strčím pod koleno a stisknu spoušť.“ Harker to okamžitě vzdal. „Jeho lordstvo je doma, to máte pravdu, ale co s tím může dělat takový starý člověk, jako jsem já?“

„Jeho lordstvo, říkáte?“ Dillon se zasmál. „Jakpak často tu bývá?“

„Během zimních měsíců každou chvíli. Vědí o tom i další lidi, třeba služebnictvo z vesnice.“

„Kteří, jak si dovedu představit, drží pusu pěkně zavřenou,“ dodala Hannah.

„Co jiného můžeme dělat?“ povzdechl stařík. „Jsou zlé časy a jeho lordstvo není z těch, kterým by se dalo protivit.“

„Kulka do hlavy, co?“ zeptal se Dillon.

„To není zapotřebí, zvlášť když tu je ta Mokrá díra, která tedy dokáže člověku napravit hlavu. Tim Leary v ní loni zemřel.“

„Co je to ta Mokrá díra?“

„To je takový komín tamhle v útesech. Skrz něj pořád stříká mořská voda. Jeho lordstvo tam z trestu zavírá lidi.“

„Bože na nebi!“ vyhrkla Hannah.

„Nemyslím, že ten by s tím měl něco společného,“ poznamenal Dillon a obrátil se zpět k Harkerovi. „K věci. Zvečera sem přijela bílá dodávka Ford transit, že?“ Harker přikývl. „Byla odpoledne v Belfastu. Vrátila se asi před čtyřiceti minutami.“

„Kdo s ní jel?“

„Když odjížděla, seděli v ní Bobby Daley a Sean Bell, dva muži jeho lordstva, a když se vrátila, tak byl za volantem jenom Bell.“

„A vy jste byl zvědavý, takže jste vyšel na cestu, abyste se přesvědčil, o co se jedná.“

Harker byl překvapený. „Jak to víte?“

„Já vím všechno. Co se stalo pak?“

„Byl jsem dost daleko, ale viděl jsem, jak Bell otvírá zadní dvířka a z nich vylézá Bobby Daley ještě s nějakým mužem. Všichni tři pak zašli dovnitř.“

„A vy, pořád ještě zvědavý, jste šel blíž, postavil se pod strom, nebo něco podobného, a čekal jste.“ Harker se opět tvářil udiveně. „Jak tohle můžete vědět?“

„Protože jsem sám Ir, ty pitomý troubo. Pocházím z hrabství Down a mám dar jasnozřivosti. A pak je tu ten zjevný fakt, že jste celý promočený, protože jste stál dlouho na dešti. Kdo všechno je u Barryho na zámku?“

„Jenom Daley a Bell.“

„Tak se mi to líbí. Teď si tam zajdeme a vy nás povedete. Nejlepší bude nějaká cestička zadem.“

„Cokoliv řeknete, pane.“

Jak procházeli po úzkých pěšinkách mezi křovinami a bujným stromovím, za nímž se rýsovalo cimbuří zámku, cestu jim alespoň částečně osvětlovaly lampy rozmístěné po pozemku. Najednou se Harker zarazil.

„Myslím, že někdo jde,“ zašeptal.

Vklouzli mezi stromy a za chvíli se skutečně na nedaleké cestičce objevil Daley mířící k zámku. „To je on,“ špitl Harker. „To je Bobby.“ Zatímco Daley pokračoval v cestě, Dillon se otázal: „Spiše mě zajímá, odkud jde?“

„Tímhle směrem jsou jenom útesy a Mokrá díra.“

Dillon se obrátil k Hannah. „Proč Barry nezorganizoval schůzku v Belfastu? Pročpak asi podstupoval všechno to nepohodlí a táhnul Blaka až sem? To nedává smysl.“

„Nějak to smrdí,“ dopověděla Hannah.

„Souhlasím.“ Dillon se obrátil na Harkera. „Jdeme k Mokré díře a budeme opatrní.“

Sean Bell se schovával pod korunou stromu těsně vedle pěšiny, baterku položenou u nohou. Tvářil se viditelně nespokojeně. Již teď byl celý promáčený, a dokonce si nemohl ani zapálit, protože cigareta by se mu v přívalu deště okamžitě rozpustila. Znovu se ozval dunivý zvuk, připomínající bolestivé zasténání dinosaura, a z Mokré díry do vzduchu vybuchla další záplava vodní tříště. Napadlo ho, jak se asi daří tomu Američanovi. V takové noci moc dlouho nevydrží.

Ozvalo se cvaknutí a do Bellova pravého ucha se přitiskl tlumič Dillonova walthera. Dillon promluvil: „Ten horší způsob, pane Belle, je nechat si vystřelit mozek z hlavy. Buďte tedy radši hodný.“

„Kdo do prdele jste?“ Bell zalapal po dechu, když mu po těle zašátrala Dillonova ruka a zmocnila se jeho revolveru ráže .38.

„Webley .38. Hodně stará zbraň. Ta vaše banda na tom musí být dost špatně.“ S těmito slovy strčil revolver do kapsy bundy. „Jmenuju se Dillon.“

„Och, můj bože!“

„Mám pro tebe dneska večer špatnou zprávu. Obávám se, že tu někde poblíž je jeden můj americký přítel.“ Přitlačil na walther, až Bell bolestí vykřikl. „Je v Mokré díře. Vstup do ní je z cesty kousek pod námi.“

„A pročpak je tam?“

„Barry věděl, že není tím, za koho se vydává. Čekali jsme na něj.“

„Skutečně? No, tak nás veď.“

Bell vzal baterku a vydal se po stezce. Jak se z otvoru ve skále vyvalil oblak vodní tříště, zarazil se.

„Dávej na něj pozor,“ pokynul Dillon Hannah a sám přistoupil k okraji otvoru, kde začínaly schody. „Jsi tam ještě, Blaku? Tady je Dillon.“ Blake seděl na kamenné lavici, přidržoval se zrezivělého kovového kruhu na zdi a byl promrzlý jako ještě nikdy předtím. Ozval se: „Co tě zdrželo?“

„Pojď nahoru,“ vyzval ho Dillon.

Uplynuly asi dvě minuty, než se objevil Blake, pomalu se soukající z otvoru v zemi. „Ježíši, Dillone, to byla hrůza. Cítím se strašně. Připomnělo mi to jednu přílivovou bažinu ve Vietnamu, kde jsem se schovával asi šest hodin.“

„Co se stalo?“

„Barry všechno věděl. Moje jméno, o prezidentovi, o Sklepu. Povídal, že má výtečné zdroje informací, ale chtěl ode mne detaily o tobě a o Fergusonovi.“

„Vydáme se tedy na zámek a vyhovíme mu.“

„S potěšením,“ poznamenal Blake. „Jenom ještě jednu věc.“ Obrátil se k Bellovi, který stál na horním schodě. „To je pro tebe, ty parchante.“ S těmito slovy Bella zasáhl velice tvrdým úderem, až se s výkřikem skácel dozadu a zmizel. Za malý okamžik Mokrá díra znovu explodovala.

„Teď už můžeme jít?“ otázal se Dillon. „S radostí.“

Blake kráčel jako první směrem k nádvoří, až stanuli před masivním hlavním vchodem. Dillon se obrátil k Harkerovi. „Běžte zpátky k bráně, dědo, zalezte si do chaty a držte jazyk za zuby. Když mě poslechnete, tak vás nezastřelím. Dohodnuto?“ Stařík se cupitavě vzdálil. Blake se zeptal: „Nemá někdo z vás pistoli navíc?“

Dillon vytáhl webleyho. „Myslím, že to patří spíš do muzea, ale svůj úkol to asi splní.“

„Takže pojďme,“ pronesl Blake rozhodně a otevřel dveře.

V knihovně Daley právě přikládal další poleno na oheň. Barry stál u francouzského okna a hleděl, jak do okna buší déšť. „Divoká noc, Bobby. Kdoví, jak se teď daří panu Johnsonovi.“

„Líp, než si myslíte,“ pronesl Blake, který otevřel dveře a jako první vstoupil do místnosti.

Všichni zůstali chvíli stát jako vyřezaní. Nakonec Barry zaklonil hlavu a rozesmál se. „Dobrotivý bože, to jsi ty, Seane!“

„Zase jdu po tobě, Jacku, jako vždycky. Charles Ferguson si chce s tebou popovídat a po tom, co jsem se doslechl tady od mého přítele, bude ještě žádostivější. Zasvěcené informace? Ty by mohly pocházet dokonce až z okruhu Bílého domu. Ty jsi ale doopravdy zlobivý hoch.“

„Vždycky jsem byl, Seane. Předpokládám, že Bell odešel cestou všech smrtelníků.“

„Jistě.“

„Ach jo, tenhle konec čeká nás všechny. Nalej panu Johnsonovi trochu brandy, Bobby. A nešetři, myslím, že to potřebuje.“ Pozdvihl skleničku směrem k Blakovi. „Jsme přece oba staří harcovníci z Vietnamu.“

„Ne tak docela stejní. Já sice zabíjel, ale jinak než vy.“ Blake si vzal od Daleyho skleničku a začal si prohlížet obrazy na stěnách. „Není tohle náhodou uniforma Konfederace?“ Barry pohlédl na portrét. „Ano, je. Ten rázný muž tamhle na konci je Francis první. Svůj majetek získal v osmnáctém století na Barbadosu. Cukr a otroci. Pak se vrátil a koupil si titul. Od té doby se všichni jeho potomci jmenovali Francisové. Z toho pak vznikl Frank.“

„Až s výjimkou vás?“

„Ano, Jack místo Johna. Ten, který bojoval za Konfederaci, byl zabit u Shilohu. V jednom dopise domů napsal, že si vybral tu stranu proto, že šedivá uniforma ladí s barvou jeho očí.“

„To by docela odpovídalo, zvláště jestli měl něco společného s vámi,“ pronesl Blake. „Vraťme se ale k naší záležitosti. Věděl jste, že přicházím namísto McGuira.“

„Co se s ním stalo?“

„Jak jistě dobře víte, nachází se na bezpečném místě v Londýně a zpívá jako slavíček,“ odpověděla Hannah.

„Darebák.“

„Jistě,“ přízvukoval Dillon. „Takoví ale oni obvykle jsou. Takže se zdá, že víš všechno.“

„Vždycky jsem věděl. Pokaždé jsem byl minimálně o krok napřed. To mě také stále drží nad vodou.“

„Jak jsme slyšeli, chtěl jste informaci o brigádním generálu Fergusonovi,“ poznamenala Hannah.

„No, to tedy opravdu chtěl. Ferguson je stará liška.“

„Brzo se s ním setkáš,“ ujistil ho Dillon. „Určitě si spolu zajímavě popovídáte.“

„Tím jsem si jistý.“ Barry se otočil ke kbelíku s ledem a nalil si trochu Sancerre. Pak přešel ke krbu. „Nalej panu Johnsonovi ještě skleničku, Bobby. Určitě mu přijde k chuti.“ Daley přešel k příborníku a natahoval se po karafě s brandy, avšak náhle otevřel zásuvku, a když se obrátil, držel v ruce pistoli.

„Tak. Myslím, že se karta obrátila,“ pronesl Barry.

Tou dobou však již Dillonova ruka byla pod bundou. Když ji vytáhl, ozvala se tlumená rána a Daleymu se v oblasti srdce objevil otvor. Kulka odmrštila jeho tělo proti příborníku. Když dopadl na podlahu, v prstech stále ještě svíral karafu.

Hannah varovně vykřikla a Dillon se otočil ještě včas, aby zahlédl, že se odklopil kus dřevěného obložení vedle krbu a do vzniklého otvoru právě vstupuje Barry. Když se Dillon tím směrem rozběhl, ozvalo se cvaknutí a dřevěný panel byl už zase nehybný a pevný.

„Zatraceně!“ zavrčel Blake.

„Mělo mě to napadnout,“ přiznával Dillon. „Nikdy by nepoužil místo, které nemá minimálně jeden nebo dva nouzové východy. Tohle tady je bludiště. Teď už ho nikdy nechytíme.“ Hannah pohlédla na Daleyho. „Co s ním? Neměli bychom zavolat Královskou ulsterskou policii?“

„To je ta poslední věc, kterou potřebujeme.“ Na podlaze ležel indiánský kobereček, do kterého Dillon bezvládné tělo zabalil. „Pomozte mi s ním.“ Blake ho poslechl. „Co teď?“

„Vypadneme odsud. Já se postarám o tuhle mrtvolu. Může se v Mokré díře připojit k Bellovi.“ Vyšel do haly. Když mu Blake otevřel masivní domovní dveře, dopadl na ně závan deště. Dillon poznamenal: „Skvělá noc pro takovouhle špinavou práci. Setkáme se u vrat.“ A zmizel ve tmě.

Když Blake s Hannah došli k chatě u brány, po Harkerovi nebylo ani stopy, i když světlo uvnitř stále svítilo. Nastoupili tedy do landroveru. Za pár minut se objevil i Dillon.

„Hotovo! Stezky bezbožníků vždycky dospějí ke špatným koncům.“ Přešel ke dveřím chaty a kopl do nich. Vzápětí se pootevřely a mezerou vykoukl Harker. „Ztratili jsme je,“ oznámil mu Dillon. „Jeho lordstvo i s Daleyem nám zmizeli nějakou tajnou chodbou.“

„Těch v zámku doopravdy pár je.“

„Každopádně není nutné, aby se Barry dozvěděl o vaší roli v celé této záležitosti. Držte pusu zavřenou a všechno bude v pořádku. Nikdy se nic nestalo.“

„To bych řekl, že budu zticha. Otevřu vám vrata.“

Dillon si sedl za volant a landrover se pomalu rozjel podél pobřeží.

„Co teď?“ otázala se Hannah.

„Můžeš zařídit, aby nás zítra ráno vyzvedl Lear. Jak víš, Ferguson má rád, když se špatné zprávy dozví co nejdřív.“ Pak přes rameno promluvil s Blakem. „A co ty? Vracíš se zpátky do Washingtonu?“

„Ne, myslím, že bych tady měl ještě chvíli zůstat. Pojedu s vámi do Londýna a pomůžu vám čelit Fergusonovu hněvu.“

„Dobře. Takže příští zastávka je hotel Evropa, kde si dáme nějaké slušné jídlo.“

Proudové letadlo Lear dorazilo o půlnoci. Kapitáni letectva Lacey a Parry již na své cestující čekali, připraveni ke startu na sedmou hodinu ranní. Všechno bylo velice oficiální. Lear na trupu nesl výsostné znaky Královského válečného letectva a Lacey s Parrym byli oblečeni do kompletních stejnokrojů RAF i s distinkcemi.

„Rádi vás opět vidíme, pane Johnsone,“ pozdravil Lacey a obrátil se na Dillona, který vystoupal po schůdcích jako poslední. „Zase do akce, Seane?“

„Jo, teď zrovna bych si dovolenou v Marbelle zamlouvat nemohl,“ odpověděl Dillon a zmizel v letadle.

Odstartovali, rychle vystoupali do deseti tisíc metrů a pak se stočili nad Irské moře. Hannah odněkud vyčarovala termosky s čajem a s kávou, Dillon dodal tři šálky.

„Říkal jsi, že nás Ferguson očekává už od včerejška na ministerstvu obrany?“

„Tak mi to pověděl.“

„Jak se přitom tvářil?“

„Neutrálně.“

Dillon si nalil do šálku čaj. „Bože můj, to právě bývá nejhorší.“

Na Farley Field na ně čekalo velké překvapení v osobě Fergusona v limuzíně Daimler. Z letištní plochy je k autu dovedl Lacey, který se snažil co nejlépe je ochránit před deštěm pod velkým golfovým deštníkem.

„Vlezte dovnitř, proboha, a spusťte. Rád vás vidím Blaku. Posaďte se tady vedle mě.“ Hannah s Dillonem obsadili sklápěcí sedadla a ona pak stisknutím knoflíku zavřela skleněnou přepážku za řidičem. „Správně, nejdřív to nejhorší,“ vyzval je Ferguson. „Začněte povídat, Dillone. Irové jsou v tomhle dobří.“

„Určitě bys nevěřil, že jeho drahá nebožka matka pocházela z Kerry,“ poznamenal Dillon k Blakovi, „ale je to tak.“ Pak začal referovat o událostech v Belfastu i na Spanish Head. Nic nevynechal. Ferguson s vážnou tváří poslouchal, dokud Dillon neskončil.

„To je tedy pěkná kaše. On doopravdy věděl, že nejste McGuire, a přitom jsme to všechno dohadovali jen před několika málo dny.“

„Je to ještě horší, brigadýre. On věděl o Sklepu a chlubil se svým informátorem od pramene.“

„Kdo by to mohl být?“

„Musí to být někdo z Bílého domu. Pracuje tam spousta lidí.“

„Ale ten Sklep by měl být přísně utajený,“ podivoval se Ferguson.

„Stejně jako ta vaše parta, brigádní generále, ale kolik lidí o vás ve skutečnosti ví?“ poznamenal Blake. „Další možností je nabourání se do počítačové sítě. To dneska dokážou už i děti.“

„U nás taky,“ přiznal Ferguson.

„Když je třeba, děláme to i my, pane,“ upozornila Hannah. „V Paříži, Moskvě…“

„Dokonce i ve Washingtonu,“ dodal Dillon.

„Takže nemáte žádnou stopu?“ otázal se Ferguson Blaka.

„Vlastně ne. Musel jsem využít služeb cestovního odboru, což je mimochodem jenom eufemismus k padělatelskému oddělení. Potřeboval jsem totiž pas na jméno Tommy McGuire pro případ, že by ho Barry chtěl vidět. Pak tu byly různé cestovní náležitosti, jako letenky, rezervace pokoje v hotelu Evropa, všechno na jméno McGuirea.“

„A to všechno se jistě objevilo na počítačích,“ poznamenala Hannah.

„To ale stále nevysvětluje to, že znali vaši totožnost. To se mi nelíbí.“ V chování Fergusona nyní probleskla jiskra hněvu. „Vůbec se mi to nelíbí. A můžete se vsadit, že prezidentovi se to rovněž líbit nebude.“

„To vám tedy garantuju,“ řekl Blake procítěně.

Ferguson přikývl. „Co bychom tedy měli dělat?“

Odpověděl mu Dillon. „Přemýšlel jsem o skutečném McGuireovi. Třeba existuje ještě něco, co nám neřekl.“

„Proč si to myslíš?“ zeptala se Hannah.

„U lidí jeho typu je to tak vždycky. Byla jsi přece policajtkou dost dlouho, abys to věděla.“ Obrátil se na Fergusona. „Dovolte mi ho zmáčknout.“

„Chceš říct, že to z něj vytlučeš?“ zaútočila Hannah.

„Ne. Jenom v něm chci vzbudit bázeň boží.“

Ferguson přikývl. „V pořádku. Je tvůj.“

„Dobře,“ řekl Dillon. „Uděláme tohle…“

Bezpečný dům v Holland Parku bylo panské sídlo z viktoriánského období obehnané vysokou zdí. Na pohled bylo dost nenápadné, ale mělo v sobě tolik bezpečnostních zařízení, že bylo prakticky nedobytné. Když do něj McGuire poprvé přišel, byl překvapen, jak je pohodlné. Měl svůj pokoj s příslušenstvím, televizí a dobrým jídlem. Našel tu dokonce i láhev Chablis. Stejně tak i strážný byl velice slušný. Byl jím pan Fox, který nenosil uniformu, ale tmavomodré šaty. McGuireovi však uniklo, že Fox měl pod levým podpaždím rovněž pouzdro se Smith & Wessonem .38 Magnum, stejně jako nevěděl, že velké, zlatě orámované zrcadlo je dokonale průhledné pro kohokoliv, kdo se do něj dívá z druhé strany. V té chvíli to byli Ferguson, Blake a Hannah Bernsteinová, kteří se nacházeli v sousední místnosti.

Pozorovali, jak McGuire dojídá oběd, zatímco Fox stojí opřený o stěnu. Ozvalo se zaťukání na dveře. Fox je odemkl a do místnosti vkráčel Dillon.

„Zdá se, že se ti daří dobře, Tommy,“ pronesl.

McGuire na něj zůstal zírat. „To jsi ty. Co chceš?“

„Ále, jenom tě chci informovat o posledním vývoji událostí v Ulsteru.“ Zapálil si cigaretu, vytáhl lahvičku vína z chladicího kbelíku, nalil si do McGuirovy skleničky a ochutnal. „Není to špatné. Jo, Jack Barry nám upláchl. Podařilo se mu vyklouznout z klece. Zlikvidovali jsme ale dva jeho muže, Daleyho a Bella. Znáš ta jména?“

„Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„Podivné bylo, že Barry mého amerického přítele Blaka, který vystupoval tvým jménem, očekával. Věděl o něm všechno, i to, že pracuje pro prezidenta. Přiznal, že má nějaký vnitřní důvěrný zdroj informací.“

„Podívej se, nic z toho nemá se mnou co společného,“ vyhrkl McGuire. „O Barrym jsem ti pověděl všechno, co vím. Jestli vám utekl, je to váš problém.“

„No, problém to určitě je, starouši, ale tvůj, nikoliv můj. Víš, já si myslím, že jsi hrozný lhář. Jsem si jistý, že toho víš daleko víc, než jsi nám pověděl.“

„Hovno. Řekl jsem vám všechno, co vím.“

„Vážně? No dobře, takže by bylo nejlepší, kdybychom tě nechali běžet.“

„Nechat mě běžet?“ McGuire byl upřímně překvapený.

„Inu, dovedl jsi nás na stopu Barryho. Ten nám ale nešťastně uklouzl, což, upřímně řečeno, není něco, s čím bychom se chtěli chlubit.“ Kývl směrem k Foxovi. „Přiveďte šéfinspektorku.“

„Jistě, pane.“

Fox přešel ke dveřím, zavolal Hannah a ta za okamžik vstoupila do pokoje, v ruce nějaký oficiálně vypadající dokument. „Seberte všechny vězňovy věci a dopravte ho na letiště Heathrow,“ přikázala a pak se obrátila k McGuiremu. „Thomasi McGuire, mám tu příkaz k vaší deportaci jako nežádoucího cizince. Podle těchto záznamů jste vstoupil do naší země nelegálně v letadle z Paříže, takže tam budete vrácen. Nemám tušení, co s vámi provedou francouzské úřady.“

„No, podívejte…,“ začal McGuire, ale Dillon ho přerušil.

„Hodně štěstí, Tommy. Budeš ho potřebovat.“

„Co tím chceš říct?“

„Jack Barry má spoustu přátel po celé Evropě i na Středním východě – PLO, Libyjce, prostě tenhle typ lidí. Několik let dokonce obchodoval s mafií.“

„Co to má se mnou společného?“

„On ví, že můj přítel Blake Johnson jsi nebyl ty, takže přepokládám, že ho bude zajímat, na co si to hraješ. Určitě ti půjde po koulích, Tommy. Proto ti přeju hodně štěstí.“ Odvrátil se od něj, ale McGuire se ihned znovu ozval. „Proboha živého, vždyť on je sadista. Chci říct, že jednou zabil jednoho chlápka v Irsku tak, že ho hodil do míchačky na beton.“ Následovalo ticho. Po chvíli se ozvala Hannah: „Je to pravda, pane McGuire?“

Ten na ni pohlédl, pak upřel oči na Dillona a nakonec se posadil. „Nehodlám vás dojmout.“

„Tak tedy začni mluvit,“ vyzval ho Dillon.

Otevřely se dveře a do nich vstoupil Ferguson s Blakem. „Dobře, člověče, tak spusťte,“ řekl Ferguson.

„Dejte mi proboha cigaretu.“

Dillon mu ze svého stříbrného pouzdra jednu nabídl a připálil mu. „Vysyp to všechno, Tommy. Budeš se cítit mnohem líp.“

„Jak jsem vám už říkal, s Barrym jsem se nikdy nepotkal osobně. On vždycky jednal prostřednictvím Joberta v Marseille a já pracoval pro Joberta. Takže jsem se obvykle setkával jenom s lidmi, které Barry kvůli obchodu se zbraněmi posílal z Irska. Mezi nimi byl jeden člověk jménem Doolin, se kterým jsem měl jednání v Paříži. Patrick Doolin.“ Dillon mu skočil do řeči. „To jméno znám. Našli ho pověšeného v cele ve vězení Maze.“

„To je on,“ přitakal McGuire. „Jednoho večera v Paříži jsme spolu vyrazili z města a skončili jsme na večeři na jednom z těch restauračním člunů, které courají nahoru a dolů po řece. Slušné jídlo, spousta pití. Doolin se tam pořádně ožral a začal vykládat o Barrym, jaké je to zvíře.“ Historka to byla docela napínavá, takže všichni čekali, co bude dál. „Doolin povídal, že dřív dělával Barrymu šoféra. Myslím, že to muselo být asi tak před třemi lety. Jednou v noci ho zase někam vezl a Barry byl jednak opilý a jednak na nějakých drogách. Myslím, že se toho večera vezl opravdu vysoko. Pověděl Doolinovi, že právě oddělal pět tajných agentů britské armády – jednu ženu a čtyři muže. Řekl mu, že jednoho z nich hodil do míchačky na beton. Myslím, že zbývající čtyři zastřelil. Na to už si nemůžu vzpomenout.“

„Můj bože,“ povzdechla si Hannah.

„Co dál?“ pobízel ho Dillon neúprosně.

„Víš, že řídí Syny Erinu? Povídal, že ten kousek v New Yorku se mu podařil díky newyorské pobočce té organizace, jen s nepatrnou pomocí kohosi, kdo se jmenuje Spojka.“

„Spojka?“ ozval se Ferguson.

„Ano, je to někdo, kdo patří mezi zasvěcené. Povídal Doolinovi, že to je jako za starých časů, kdy Mick Collins měl mezi britskou vládou v Dublinu detektivy, kteří pracovali pro něj.“

„Vypadá to, že toho Doolinovi pověděl hodně,“ poznamenala Hannah.

Ferguson přikývl. „Držte ho v bezpečí, pane Foxi. Dáme vám vědět.“

„Brigádní generále.“

Ferguson se obrátil k ostatním: „Dobře. Půjdeme.“

O hodinu později seděl Ferguson spolu s Blakem ve své kanceláři, když se překvapivě objevila Hannah a za ní Dillon.

„Na něco jsem přišla, pane,“ hlásila Hannah. „Před třemi lety bylo zlikvidováno tajné komando v Ulsteru, čtyři muži a jedna žena. Jejich velitel, major Peter Lang, se stal obětí bombového útoku. Nálož byla tak mohutná, že z něj prakticky nic nezbylo. Tady jsou detaily ohledně těch dalších čtyř. Musí to být ten případ, o kterém mluvil Barry.“

„Dobrý bože, Peter Lang, chlapec mého starého přítele Rogera Langa,“ povzdechl si Ferguson. „Potkali jste se s jeho matkou, lady Helen Langovou, na pohřbu Tonyho Emswortha.“

„Ta půvabná dáma na terase,“ zamumlal Dillon. „S tímhle důkazem bych řekl, že jsme na něco kápli. Co uděláme teď?“

„Myslím, že bych si měl promluvit s prezidentem,“ řekl Blake.

Ferguson zavrtěl hlavou. „Ještě ne, Blaku. Já vím, že jste u nás jako agent na volné noze, ale prosím vás, udržte to ještě chvíli v tajnosti, alespoň prozatím. Je tu stále pár věcí, které bych rád udělal.“ Obrátil se na Hannah. „Narazila jste na nějakou podpůrnou informaci, něco, co by ukazovalo na spojení s Barrym?“

„Ne, pane, a musím vás ujistit, že jsem prohlédla záznamy jak MI5, tak i MI6.“

Ferguson zůstal zadumaně sedět. „Zavolejte hned Simona Cartera. Přísně soukromě. Zeptejte se ho, jestli ví něco o Jacku Barrym, o Synech Erinu a o nějakém možném úniku informací, zejména z Bílého domu.“

„Jistě, pane.“ Hannah odešla.

Ferguson se zvedl. „Máme tady docela dobrou kuchyni, Blaku. Pojďme, dáme si nějaký sendvič a vyčkáme věcí příštích.“ O půl hodiny později, když už byli usazeni u rohového stolu, vešla Hannah a přisedla k nim. „Byl vzteklý jako obvykle, pane. No, téměř.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Ferguson.

„Vypadal trochu šokovaně. Měla jsem takový pocit, že o tom všem ví. To snad ale není možné.“

„Ten zatracený hajzlík by dokázal lhát i Všemohoucímu,“ poznamenal Dillon.

„Musím přiznat, že zareagoval zatraceně rychle. Vylíčil mi osobní anamnézu Jacka Barryho, ale nic víc. To všechno jsme už věděli.“

„O Washingtonu a Synech Erinu nic?“ Blake se otočil k Dillonovi. „Je Carter stále ještě místoředitelem Bezpečnostních služeb?“

„Jistě.“

„Takže jestli neví nic on…“

Ferguson se obrátil na Hannah: „Zavolejte mu mobilem.“

Hannah ho uposlechla a pak mu telefon předala. „Simone,“ zahájil hovor Ferguson, „musím se s vámi setkat. Terasa ve Westminsteru za půl hodiny.“

„No, podívejte se, Fergusone…“

„Právě dokončuji zprávu pro premiéra. Uvítal bych vaše informace,“ pronesl Ferguson a zamyšleně mobil vypnul. Nakonec dodal: „Vezmu s sebou vás, Blaku, jako představitele prezidenta. To na něj udělá dojem. A vás, Dillone, protože ho pokaždé dovedete vyvést z rovnováhy.“

„Jestli mě nějaký člověk nenávidí, tak je to starý Carter.“

„Ano, jistě, mám ho rád trochu rozčileného.“ Ferguson nyní oslovil Hannah. „Má drahá, vy jste počítačový génius. Vyjeďte všechno, co by mohlo mít sebemenší význam.“ Nato vstal. „Jdeme, pánové.“

Dolní sněmovna, spolu se Sněmovnou lordů parlamentu, je pozoruhodná instituce, a to nejen díky své mimořádné historii sídla vlády Spojeného království. Už umístění na břehu Temže je doslova unikátní. Naprosto mimořádné je ale zejména její vybavení. Dvacet šest restaurací a barů nabízejících výtečnou stravu a navíc náležejících k nejlevnějším v Londýně.

Dokonce i člověk s takovým vlivem jako Ferguson se však musel pěkně postavit do fronty, která se jen pomalu posunovala kupředu. Nebylo divu, jelikož každý byl pozorně prohlédnut zřejmě těmi největšími policisty v Londýně. Konečně se dostali do Ústřední haly, prošli bludištěm chodeb, až nalezli vchod na terasu, odkud se otevíral pohled na Temži.

Byl chladný den, jaké bývají koncem března, ale slunce již svítilo natolik intenzivně, že měli dokonce otevřené i markýzy. Všude bylo plno lidí, členové Sněmovny lordů na jedné straně, členové Dolní sněmovny na straně druhé a k tomu nejrůznější cizí návštěvníci a hosté.

„Díky bohu, že dnes máte sako, Dillone. U vás je to vzácnost. Vypadáte alespoň trochu úctyhodně.“ Dillon pokynul číšníkovi, který procházel s tácem sklenic se šampaňským. „Patříte k té japonské delegaci, pane?“

„Samozřejmě.“ Dillon podal jednu skleničku Blakeovi, druhou Fergusonovi, který ji přijal přece jen poněkud váhavě, a třetí sklenicí si posloužil sám.

Stoupli si k zábradlí a zadívali se na Temži pod sebou. „Jak přísná jsou tady zabezpečovací opatření?“ zeptal se Blake.

„Tam dole je proud silný asi pět uzlů,“ vysvětloval Dillon. „Dokonce i členové jednotek SEAL by tu měli problémy.“

„Pro tohohle malého parchanta to ale neplatilo,“ poznamenal Ferguson k Blakovi suše. „Loni sem připlaval právě ve chvíli, kdy tu měl schůzku váš prezident s naším premiérem, jenom aby dokázal Carterovi, že jeho bezpečnostní opatření jsou nedostatečná. Nakonec se objevil až u nich přestrojen za číšníka a nabídl jim jednohubky.“ Blake vybuchl smíchem. Dillon poznamenal: „Carter tehdy nebyl nejšťastnější.“

„Bodejť by byl,“ přitakal Blake a v tom momentě se Carter objevil.

Když uviděl Dillona, protáhl obličej. „Proboha živého, Fergusone, to tady s námi musí být ten malý prevít?“

„Nechť vám bůh zaplatí za tu poctu,“ zareagoval Dillon. „Jak laskavé od vás, že se se mnou setkáváte. Takový velký muž jako vy!“

„Dillon je tady, protože ho potřebuji, tak je to. Tohle je Blake Johnson, šéf Sekce pro všeobecné záležitosti, neboli náčelník osobní bezpečnosti prezidenta Jakea Cazaleta.“

„Jistě. O panu Johnsonovi jsem samozřejmě slyšel.“ Carter si s ním poněkud váhavě potřásl rukou.

„K věci,“ řekl Ferguson. „Šéfinspektorka Bernsteinová vás žádala o informace ohledně Jacka Barryho a Synů Erinu.“

„Řekl jsem jí všechno, co vím. Ona si ty údaje pravděpodobně zkontrolovala také na počítači. Vím, že vy to děláte.“

„Stejně jako vy. Takže o kontaktech Barryho s Amerikou, eventuálně přímo s Bílým domem, nic nevíte?“

„Kdybych věděl, řekl bych vám to.“

Ferguson se obrátil k Blakovi. „Ujměte se toho, prosím. Povězte mu všechno.“

Když Blake skončil, Carter byl pozoruhodně klidný. „Spousta toho můžou být nesmysly. Proč bychom měli věřit McGuirovi? Proč bychom měli akceptovat, co říká nějaký mizerný Dillon?“

„Na druhou stranu ale, když měl Barry Blaka v rukou, Barry přiznal, že má výtečné prameny informací,“ upozornil Dillon. „A to mít musel, protože mě očekával. Věděl, že nejsem McGuire,“ vmísil se Blake.

Zdálo se, že Carter nemá co říct. Ferguson mávnutím přivolal číšníka s šampaňským. „Poslužte si ještě, pánové. I vy byste si mohl jednu dát, Cartere.“

„Když to říkáte.“

„Poslední věc. Jde o tu tajnou skupinu, kterou Jack Barry před třemi lety zlikvidoval. Major Peter Lang a spol. O tom jste se šéfinspektorce Bernsteinové nezmínil.“

„Protože se mě na to neptala. Všechny skutečnosti jsou ale uvedené na počítači, takže tam si je každý může přečíst. Nikdy se však neobjevil ani náznak toho, že by s tou aférou měli Jack Barry a Synové Erinu cokoliv společného. Můžete pátrat, jak chcete, Fergusone. Žádná taková složka neexistuje. Chcete ještě něco? Mám hodně práce.“

„Ne, to je všechno. Premiérovi povím, že jste spolupracoval jako vždy.“

Carter se zamračil. „To hodláte do té záležitosti zatahovat premiéra?“

„Ze všech lidí zrovna vy přece nejlépe víte, jaké mám v tomhle ohledu postavení. Vždyť sám mému oddělení říkáte premiérova soukromá armáda.“

„Čert vás vem!“ vybuchl Carter, otočil se na podpatku a zmizel.

„Tady to máte,“ ušklíbl se Dillon. „Co dál?“

„Už jsem zařídil schůzku s premiérem na dnešní odpoledne,“ oznámil Ferguson. „Vezmu vás s sebou, Blaku, aby si mohl osobně vyslechnout vaše informace. Vy, Dillone, zůstanete jako obvykle v autě.“ Dillon se na Blaka usmál. „Nic se nemění. Znám své místo.“

Když se vrátili zpět na ministerstvo obrany, našli Hannah Bernsteinovou stále ještě u počítače. „Něco nového?“ zeptal se Ferguson.

„Narazila jsem na jednu zajímavou věc, pane. Podle nejrůznějších zdrojů byla Bezpečnostní služba v posledních dvou letech nesmírně skoupá na poskytování citlivých informací ohledně irských operací našim americkým přátelům. Proslýchá se, že veškeré podobné informace vždycky skončily v rukou Sinn Fein.“

„Takže, co se děje?“ zeptal se Ferguson.

„No, přísun informací se samozřejmě nezastavil, ale jejich kvalita zdaleka nedosahuje očekávané úrovně. Upřímně řečeno, ten materiál by bylo možné rovnou a snadno získat ze stránek o politických událostech každých lepších novin. Jenom příležitostně je k tomu připojeno pár informačních lahůdek…“ Dillon jí skočil do řeči. „Ale žádné podrobnosti ohledně tajných operací.“

„Zdá se, že ne.“

„Kdyby to ale byl opravdu oficiální postup SIS,“ pronesl pochybovačně Blake, „copak byste o tom nevěděl?“

„Já jsem ta poslední osoba, které by to řekli,“ přiznal Ferguson. „Mé privilegované postavení u premiéra jim bylo vždycky trnem v oku. Házeli mi pod nohy všechny možné klacky a spolupracovali se mnou tak málo, jak si jen mohli dovolit.“

„Ten pocit znám,“ poznamenal Blake. „Sám mám podobné problémy s FBI a CIA.“

„Co tedy chceme říct. Zdá se jisté, že Carter a jeho lidé věděli o tom, co se stalo před třemi lety. Možná ne od samého začátku, ale v určité fázi se to jistě dozvěděli.“

„Řekl bych, že ano.“ Ferguson přikývl a vyzval Hannah: „Zkuste laskavě napřít svůj cambridgeský intelekt tímto směrem, šéfinspektorko.“

„Máme tu dvě skutečnosti, které jsou zcela jisté, pane. Něco je muselo přimět, aby naše americké přátele začali podezírat natolik, že se rozhodli jim posílat naprosto neškodné, a dokonce nepravdivé informace. Řekla bych, že někdy v minulosti se sice dozvěděli, co se doopravdy stalo, ale došli k závěru, že to stejně nemůžou dokázat.“

„A co ta druhá skutečnost?“

„Že neexistuje žádný záznam, přinejmenším v současné době. Když to tvrdí zástupce ředitele, pak já mu věřím.“

„Vy také?“ obrátil se Blake na Fergusona.

„Och, ano, to určitě souhlasí. Víte, oni hrají svou hru. Jelikož je mírový proces tak důležitý, rozhodli se, že premiéra nebudou zatěžovat žádnými problémy, protože by do toho automaticky zatáhli i prezidenta. Tím by do toho rovněž zatáhli i mě a vás.“

„Parchanti,“ procedil Blake.

„Jistě, ale tím, že vašim lidem posílají jen samé neužitečné informace, nemohou nic ztratit,“ vysvětloval Ferguson. „Stejným způsobem jsme za světové války jednali s nacisty, podváděli jsme abwehr.“

„Stejně, člověk se ptá, kdo vlastně v této zemi vládne,“ poznamenal Dillon.

Hannah přikývla. „Co tedy hodláte dělat?“

„Setkám se s premiérem. Nemám na výběr, stejně jako Blake nemá na výběr. Prezident Cazalet očekává zprávu ohledně Barryho záležitosti a já si nedokážu představit, že by mu Blake vykládal něco jiného, než plnou pravdu.“

„Přesně,“ souhlasil Blake.

„A co otázka účasti SIS v celé záležitosti, pane?“ otázala se Hannah.

„Žádná účast neexistovala. Nejsou žádné záznamy, tedy ani žádné informace o něčem nevhodném. Nějaký podiv nad tím, co nám řekl McGuire, stejně jako různé jemné narážky, to jsou jenom samé nesmysly.“

„A to je všechno?“ řekla Hannah.

„Ale vůbec ne. Setkám se s premiérem, budu ho informovat a od této chvíle budu postupovat podle svého.“

„A nechť bůh pomáhá Simonu Carterovi,“ vydechl Dillon.

Když daimler projel bránou do Downing Street, Ferguson poznamenal: „Myslím, že se dlouho nezdržíme.“

„Jistě. Ale v těchhle místech jsem na čekání zvyklý.“ Dillon se na Blaka ušklíbl. „Když potřebují pistolníka, tak jsem užitečný. Jinak jsem ale pro toho velkého muže pořád příčinou rozpaků.“

„Být vámi, přečetl bych si Timesy. Jsou velice poučné,“ poradil mu Ferguson a následován Blakem vystoupil z vozu.

Policista jim zasalutoval. Otevřely se dveře a s úsměvem je uvítal pobočník: „Brigádní generále, pane Johnsone. Premiér vás očekává.“ Eskortoval je po schodech do patra, podél řady portrétů všech bývalých premiérů, pak chodbou až ke dveřím do pracovny, na které krátce zaklepal a otevřel je. Premiér, který seděl za stolem, se zvedl, obešel stůl a podal Fergusonovi ruku.

„Brigadýre.“

„Pane premiére. Když jste nastoupil do úřadu, diskutovali jsme moje poněkud zvláštní postavení u vás. Vzpomínáte si, jak jsem tehdy připomněl, že podobné uspořádání má i americký prezident?“

„Mluvíte o Sklepu?“

„Ano, pane premiére. Toto je Blake Johnson, který ho vede.“

Premiér si potřásl rukou s Blakem. „Posaďte se, pánové. Naznačil jste, že se jedná o velice závažnou věc.“

„To skutečně ano,“ souhlasil Fegruson.

„Povězte mi tedy o tom.“

Když Ferguson skončil, premiér zůstal zamračeně sedět. „To je neuvěřitelné. Co bude dál?“

„Pan Johnson o tom bude muset informovat prezidenta. Navrhoval bych, aby tak učinil, jakmile se vrátíme do mé kanceláře.“

„Souhlasím. Shodou okolností budu dnes večer hovořit s prezidentem o záležitostech mírového procesu v Irsku. Prodiskutuji s ním i tuto záležitost a dám mu najevo, že mám ve vás a v pana Johnsona plnou důvěru.“

„A co názor zástupce ředitele Bezpečnostní služby?“

„Jaký názor?“ Premiérova tvář zůstala klidná. „Oni nic nevědí, na tom přece Carter trval. Žádný záznam, byla jeho slova. Dobře. Zdá se, že tohle je právě ten druh záležitostí, u kterých by můj předchůdce očekával, že se o ně postaráte. Tak se o ně postarejte, brigadýre.“

„Máte moje slovo, pane premiére.“

Ferguson i Blake se zvedli. Jako zázrakem se v té chvíli otevřely dveře a pobočník je doprovodil ven.

Shodou okolností se Blake svému prezidentovi nedovolal. Nakonec ho přepojili na sekretářku šéfa exekutivy, která mu sdělila, že prezident má právě řeč v Bostonu. Poté hodlá odjet na tři dny do svého domu na Nantucketu. Pak Blake hovořil s prezidentovou sekretářkou, Alicí Quarmbyovou, a protože mluvil na lince Kodex čtyři, mohl mluvit naprosto otevřeně.

„Už jsem se o vás bála,“ řekla.

„Taky bylo proč. Ten parchant Barry nám vyklouzl ze sítě a málem mě dostal. Ohledně těch Synů Erinu, které vede. Zmínil se o newyorské pobočce. Podívejte se na to a zjistěte, co můžete.“

„Hned jdu na to.“

„Potřebuji se co nejrychleji dostat domů, takže se poptejte, jestli z Británie neletí dnes nějaký vojenský speciál.“

„Zavolám vám.“

Konečná diskuse proběhla ve Fergusonově kanceláři. Nejprve Hannah zopakovala známé věci. „Tady už nic víc neuděláme.“

„Je to na tobě, starouši,“ oznámil Dillon. „Newyorská pobočka Synů Erinu,“ zasmál se. „Skoro to připomíná jméno jedné z těch příznačných irských hospod.“ Blake se zamračil. „Víš, že to není špatný nápad?“

„Což stále neřeší záhadu Bílého domu,“ odpověděla Hannah. „To zase zní jako název detektivky od Agathy Christie.“

„Pro ty příběhy je ale typické, má drahá, že mají vždycky velice jednoduchý děj,“ poznamenal Ferguson.

„Vrah je zahradník,“ řekl Dillon.

„To ne, ale v domě zločinu většinou nebývá víc než šest lidí, kteří sem přijeli strávit víkend, a vrah musí být někdo z nich.“ Zazvonil telefon. Ferguson chvíli naslouchal a pak přikývl. „Počkejte chvíli,“ pohlédl na Blaka. „Vaše sekretářka se informovala na letišti a zjistila, že dnes večer odlétá do Států jeden Gulfstream od RAF. Mohli by cestou přistát na Farley Field a vyzvednout vás tam.“

„To je přesně ono,“ odpověděl Blake.

Ferguson znovu promluvil do sluchátka. „Potvrzeno,“ a položil telefon.

„Tak, a je to,“ ušklíbl se Dillon. „Teď to je všechno na tobě, starý brachu. My budeme čekat na výsledek se zatajeným dechem.“

Ve své kanceláři v Bílém domě se Blake nadšeně pozdravil s Alicí. Podařilo se mu v letadle usnout a pak si dal jednu z těch nenormálních snídaní, které ani v nejmenším neberou ohled na časové rozdíly. Velice však toužil po tom, aby se mohl vysprchovat a převléknout, což se mu podařilo v okamžiku, když dorazil do kanceláře. Zůstával totiž tak často přes noc, že tam měl vždycky připravené náhradní oblečení.

Když se posadil ke stolu, oholený, vymydlený a celý zářivý v modrém flanelovém obleku, Alice mu naservírovala kávu a pochvalně na něj pohlédla. „Vypadáš o deset let mladší.“

„Jenom se podívej na tu kupu papírů, které mám vyřídit.“

„Dělala jsem, co jsem mohla. Pověz mi, co se stalo.“

Blake vedl oddělení zvané Sklep velice zvláštním způsobem. Měl jediného zaměstnance a tím byla právě Alice. Pokaždé, kdy bylo třeba něco udělat, povolal lidi uvedené na tajném seznamu: přátele z doby jeho činnosti v FBI, většinou již penzionované nebo propuštěné ze zdravotních důvodů, dále experty všeho druhu, od univerzitních profesorů až po staré kamarády z Vietnamu, prostě každého, kdo byl potřeba. Všechny operace vedl marxistickým systémem oddělených buněk. Nikdo nevěděl, co dělá kdokoliv jiný. S jedinou výjimkou, kterou byla Alice. Ta byla nyní jeho vypravováním upřímně pobouřená.

„To je pěkně mizerná představa, že tady v Bílém domě máme špiona.“

„Proč ne? Už jsme je měli prakticky všude. V Pentagonu, CIA, FBI…“

„Dobře, máš pravdu.“ Nalila mu další kávu. „Dneska je všechno na počítačích, to je ten největší problém. Přes veškerá možná opatření se tak dá k utajovaným informacím se dostat docela snadno.“

„Jo, život je pes,“ povzdechl si Blake. „Když o tom mluvíme – dostala ses někam ohledně těch Synů Erinu?“

„Nic moc. Jack Barry je sice uvedený v materiálech CIA i FBI, ale jiná zmínka o Synech Erinu nikde není.“ Blake se zamračil. „On se ale o nich určitě zmínil.“ Náhle se zasmál. „Právě jsem si vzpomněl na něco, co řekl Dillon. Že název Synové Erinu zní jako jméno nějaké typické irské hospody.“ Alice se zasmála. „To je nápad.“

„Dobře, zkusme to z jiné strany. Hospody, restaurace, kluby. Podívej se, jestli z toho něco nebude.“

„Slyším a poslouchám, ó pane.“

Vyšla z kanceláře a Blake se pustil do papírování.

Ani ne za hodinu se vrátila. „Bože, to bylo ale jednoduché. Stačilo se jen podívat správným směrem.“ V ruce držela kousek papíru. „Synové Erinu. Uvedeno pod irskými kluby. Tenhle funguje pod restaurací a barem jménem Murphy’s. Je to v Bronxu.“ Blake mrkl na adresu a pak se podíval na hodinky. „Ještě chytím spojení do New Yorku. Vezmi telefon, zamluv mně letenku, nech na letišti přistavit auto a objednej apartmá v hotelu. Něco odpovídajícího důstojnosti mého úřadu.“ Hurónsky se smála, ještě když opouštěla kancelář.

Restaurace Murphy’s se nacházela na Haley Street. Když před ní Blakovo auto zastavilo, byly přesně tři hodiny. Podnik nevypadal jako typická irská hospoda vyvedená v zelené a zlaté barvě. Tenhle restaurant byl už od pohledu starší a solidnější.

„Počkejte tady, Georgi,“ přikázal Blake řidiči, vystoupil z vozu a vydal se ke dveřím.

Uvnitř bylo přítmí a interiér byl značně staromódní, rozčleněný do jídelních boxů, obložených mahagonovým dřevem. V jedné kóji sice dva návštěvníci právě dokončovali pozdní oběd, ale nejživější polední špička byla již rozhodně pryč. Barman byl starý, přinejmenším pětasedmdesátiletý mužský v košili s vyhrnutými rukávy, který se za pomoci brýlí probíral sportovními stránkami New York Times.

„Ahoj,“ pozdravil Blake. „Dám si Bushmills s vodou.“

„No, alespoň víte, co je dobré.“ Stařík se natáhl po láhvi.

Blake pokračoval: „S takovým jménem, jako je Dooley, bych to vědět měl. Jeden přítel mi poradil, abych se tu stavil. Chlápek jménem Barry.“ Starý barman mu přisunul skleničku přes pult. „Na toho si nevzpomínám.“

„Dejte si taky jednu.“ Stařík si nalil velkou whisky a bleskově ji do sebe obrátil.

„Povídal mi, že tu býval členem klubu jménem Synové Erinu.“

„Ježíšikriste, to bylo jenom pár chlapců, asi čtyři nebo pět. Nikdo extra, s výjimkou toho senátora.“

„Senátora?“

„Jistě. Senátora Michaela Cohana. To byl doopravdy skvělý chlapík.“

„Hej, to je zajímavé. Kdo byli ti další?“

„No, počkejte… Patrick Kelly, ten měl tady v okolí spoustu staveb… Tom Cassidy, který vlastnil několik irských hospod… Kdopak ještě?“ Přemýšlivě se zamračil.

„Nedáte si ještě?“

„No, děkuju. Počítám, že mi to neuškodí.“ Nalil si další skleničku, upil z ní polovinu a přikývl. „Brady – Martin Brady. Odborový předák řidičů nákladních aut. Povídám, zrovna jsem slyšel, že ho minulý týden někdo sejmul.“

„Co tím chcete říct?“

„Odrovnali ho. Když onehdá večer vycházel z té jejich odborářské tělocvičny, někdo ho zastřelil.“ Naklonil se k Blakovi. „Slyšel jsem, že měl problémy s nějakým gangem. Chápete?“

„Jo, jistě… Poslyšte, povězte mi, kdypak se Synové Erinu scházejí? Myslím, který večer?“

„Och, to není nic pravidelného. Oni se scházejí jenom tak občas. Už tu nebyli pěkných pár měsíců.“

„Opravdu?“ Blake přistrčil přes pult dvacetidolarovou bankovku. „Počítám, že to jsem teda svou šanci asi promarnil. Stejně jsem si s vámi rád popovídal. Drobné si nechte.“

„No, děkuju.“

Jakmile se ocitl v autě, zavolal mobilem Alici. „Zapiš si tohle.“ Nadiktoval jí jména členů klubu. „Vytáhni z počítače newyorské policie detaily vraždy Bradyho. Jsem teď na cestě k Pierrovi. Za hodinu ti zavolám zpátky.“

„Proč při telefonování nikdy nemluvím s Pierrem? Proč vždycky jenom s tebou?“

„Protože já jsem velmi důležitá osoba, Alice.“

„Víš, že jsi přitažlivý hlavně kvůli té tvé namyšlenosti?“ Nato zavěsila.

Na pokoji si dal kávu a nějaký sendvič. Po chvíli se znovu ozval telefon. „Sedíš?“

„Tolik je to zlé?“

„Dá se to tak říct. Chtěl jsi po mně, abych prověřila podrobnosti Bradyho vraždy?“

„To jsem chtěl.“

„No, tak jsem se rozhodla probrat počítačové záznamy newyorské policie, jestli ti Synové Erinu nepředstavují v celé věci nějaké pojítko.“

„A představují?“

„Zdá se. V záznamech sice není ani zmínka o té jejich skupině jako takové, ale zato jsou tam uvedena jména Bradyho, Kellyho i Cassidyho.“

„Pokračuj.“

„Ty všechny totiž někdo zastřelil, Blaku. Jako prvního Bradyho, při nějaké pouliční přestřelce. O tři večery později přišel na řadu Cassidy, údajně při nějakých tahanicích ohledně poskytování ochrany. Za další tři noci došlo na loupežné přepadení Kellyho, kterého zastřelili při ranním joggingu nedaleko jeho domu v Ossiningu.“

„Můj bože,“ vydechl Blake ohromeně. „A nikde ani slovo.“

„V novinách se objevily zprávy o těch událostech, ale o každé věci zvlášť, bez jediné spojitosti. Kdybys nevěděl o Synech Erinu, tak by tě také nenapadlo, že se může jednat o něco jiného, než jak to na první pohled vypadá.“

„To je pravda.“

„Řekneš to policii?“

„To ještě nevím. Co senátor Cohan?“

„Ten v počítači newyorské policie není, ale on je přece stále ještě naživu. Včera večer vystupoval v pořadu Larryho Kinga!“

„O čem tam mluvil?“

„Ale, o míru v Irsku, jako obyčejně. Nikdo se teď nebaví o ničem jiném. Senátor se teď dokonce chystá do Londýna, aby tu svou šestákovou osobnost připomněl svým irsko-americkým voličům. Co chceš, abych udělala?“

„Ty prezidentské plné moci, co máme v kanceláři, nevyplněné, ale podepsané prezidentem a opatřené jeho pečetí. Vyplň jednu z nich na jméno kapitána Harryho Parkera a pošli mi ji faxem.“ Nadiktoval jí číslo faxu svého pokoje.

„Kdo je ten chlápek?“

„Produkt nulové tolerance panující v ulicích starého dobrého New Yorku. Vede speciální jednotku na odhalování vražd – má k dispozici špičkové detektivy a fantastické počítače. Znám ho ještě z doby, kdy jsem byl v FBI.“

„Takže je ti zavázán?“

„Na tom nezáleží. Jakmile mu ukážu plnou moc, bude mi plně k dispozici. Zase se ozvu.“

Pak zavolal Fergusonovi na ministerstvo obrany v Londýně. Jelikož tam bylo osm hodin večer, přepojili ho do jeho bytu na Cavendish Square.

„Tohle se vám líbit nebude,“ varoval Fergusona a nato ho seznámil se všemi špatným zprávami, včetně celého pozadí Synů Erinu.

Nakonec Ferguson řekl: „Někdo to tedy myslí doopravdy vážně.“

„Vypadá to tak. Přemýšlel jsem o té Ryanově smrti v Londýně. Konec konců, byl také ve spojení s Barrym. Mohl byste od Scotland Yardu sehnat nějaké podrobnosti? Víme, že Dillon podezírá z vraždy nějakou ženu, ale zajímala by mě použitá zbraň.“

„Hned se do toho dám. Do půl hodiny vám zavolám.“

Zatelefonoval nejdříve do archivu Scotland Yardu, pak Dillonovi: „Měl byste rychle přijít.“

Dillon dorazil během deseti minut. Otevřel mu Kim. Vyběhl po schodech do patra a vstoupil, právě když z Fergusonova faxu vylézaly dvě stránky textu.

„Co se děje?“ zeptal se Dillon.

Ferguson fax přečetl, pak vzhlédl a podal ho Dillonovi. „Zpráva o Ryanovi, když ho vytáhli z řeky. Zastřelen neobvyklou zbraní. Podívejte se sám.“ Dillon ho poslechl a přikývl. „Kolt .25. Dámský revolver, ale při použití nábojů s dutými špičkami dostatečně účinný.“ Vrátil Fergusonovi zprávu. „Takže co dál?“

„Právě jsem mluvil s Blakem v New Yorku. Podařilo se mu najít Syny Erinu, ale skoro všichni jsou mrtví. Tři z nich někdo zastřelil během jednoho týdne, a to všechno v posledních čtrnácti dnech.“ Dillon překvapeně hvízdl.

„Poslední, který zbyl, je senátor Michael Cohan z New Yorku… Ježíšikriste! Právě on sem má během několika dní přijet na nějaká irská mírová jednání v Dorchesteru. To bychom tak ještě potřebovali; americký senátor zastřelený v Londýně! Premiér nám určitě nařídí, abychom na něj dávali pozor.“

„Co teď uděláme?“

„Promluvím si s Blakem a řeknu mu, co jsme zjistili.“

Blake, ve svém pokoji v hotelu Pierre, nejprve pozorně naslouchal hlasu v telefonu a pak přikývl. „Spojím se se špičkovými specialisty na vraždy, pokud možno ještě dnes večer. Tady je číslo faxu do mého pokoje. Pošlete mi ten materiál a já vám dám vědět, co z toho vykoumám. Je tam Dillon?“

„Dám vám ho.“

„Tak, copak to tvoje tušení v tomhle případě, můj drahý irský příteli?“

„Inu, slyšel jsi už to staré irské přísloví. Jednou – to je v pořádku, dvakrát jde o shodu náhod, ale třikrát již znamená nepřátelskou akci. A tohle je dokonce už počtvrté.“

„Ty si doopravdy myslíš, že je to stále jedna osoba? Žena?“

„Jedno vím jistě. Někdo, nebo někteří, si přáli mít ze Synů Erinu pěkné studené mrtvoly – a čtyři z pěti je docela dobré skóre. Kdybych já byl senátorem Michaelem Cohanem, tak bych se zatraceně bál.“

„Já taky. Zůstanu ve spojení.“

Dillon položil sluchátko. „Takže počkáme a uvidíme,“ prohodil k Fergusonovi. „Řeknete o tom premiérovi?“

„Zatím ne.“

„A Carterovi?“

„K čertu s Carterem. Dejte si se mnou skleničku na dobrou noc a běžte domů.“

V kanceláři na Police Plaza se Harry Parker právě rozhodl, že půjde domů. Měl za sebou těžký den. Tři přestřelky mezi drogovými překupníky, šest únavných výslechů a k tomu hromada papírování. Cestou hodlal ještě zaskočit do svého oblíbeného baru. V tu chvíli však zazvonil telefon.

„Jsi to ty, Harry?“

„Kdo je tam?“

„Blake Johnson.“

„No ne, ty starý pardále. Neviděl jsem tě od Delaneyova vyšetřování – kdy to bylo, před dvěma lety, před třemi? Slyšel jsem, že jsi odešel od FBI.“

„Vydal jsem se do světa. Povím ti o tom, až se uvidíme.“

„Kdy to bude?“

„No, řekl bych, tak za patnáct minut.“

„Já jsem ale už na odchodu.“

„Co ty na to, kdybych ti prozradil, že za tebou jedu v jedné prezidentské záležitosti?“

„Řekl bych, že kecáš.“ Následovalo ticho. Poté se Parker ozval znovu. „Viď, že kecáš, nebo snad ne? Pověz, Blaku.“ Náhle se v něm ozval instinkt vypěstovaný za dlouhých pětadvacet let policejní služby v ulicích. „Ježíšikriste, do čeho jsem se to dostal?“

„Můžu tě ujistit, že do něčeho naprosto úžasného. Postav na kafe.“

Harry Parker se posadil ke stolu a začal přemítat. Tento osmačtyřicetiletý, stodvanáctikilový černoch z Harlemu před mnoha lety na stipendium vystudoval Columbijskou univerzitu, po níž okamžitě vstoupil do sboru. Odjakživa toužil být policistou a navíc mu v nejmenším nevadily ani noční služby, ani sedmdesátihodinový pracovní týden, i když jeho ženě to samozřejmě jedno nebylo.

Před deseti lety tedy od něj odešla a vzala si baptistického kazatele z Georgie. Harrymu nechala syna, z něhož se stal doktor, a dceru, která pracovala jako začínající reportérka pro místní stanici CBS a jež ho před dvěma lety jako svobodná matka obdařila vnučkou.

Zvedl sluchátko a zavolal do lahůdkářství přes ulici. „Hej, Myro, tady kapitán Parker. Mám nějakou práci. Pošli mi sem grilované sendviče s pomfritkami a kafe pro dva lidi.“ Otevřel zásuvku, vytáhl odtud balíček cigaret a po krátkém zaváhání si jednu zapálil. Chystal se s kouřením přestat, ale tohle bude asi zatraceně dlouhá noc. Stoupl si k oknu a díval se, jak venku prší. Vtom znovu zazvonil telefon.

„Kapitáne Parkere, přišel za vámi nějaký pan Johnson.“

„Pošlete ho nahoru.“

Za okamžik se ozvalo zaťukání na dveře. Když je však otevřel, stál za nimi poslíček z lahůdkářství.

„Položte to tamhle na stůl,“ řekl Parker právě ve chvíli, kdy se ve dveřích zjevil Blake Johnson.

„Hele, skvěle to voní. Já vlastně od rána neměl skoro nic v puse.“

„Takže teď jsi mě přišel připravit o jídlo.“ Parker mávnutím ruky poslal poslíčka pryč. „Tak si k tomu rovnou sedni.“ Usadili se proti sobě u nízkého stolku v koutě místnosti. Blake si vzal chlebíček. „Výtečný.“ Parker sundal víčko z jednoho pohárku s kávou. „Jenom si posluž. Klidně mě nech dál hladovět. Vypadáš odporně dobře, tak mi pověz, o co jde.“ Blake vytáhl z kapsy obálku. „Přečti si to.“ Sáhl po dalším sendviči.

Parker obálku otevřel a vytáhl z ní fax. „Kristepane, to je prezidentova plná moc.“

„Jenom její faxová kopie. Originál je ale už na cestě a dodá ti ho prezidentův posel.“

Parker byl celý zkoprnělý. „Nikdy jsem ještě nic takového neviděl, Blaku, jenom jsem o tom slyšel. Já věděl, že už nejsi u FBI, ale kde tedy jsi? CIA, Tajná služba?“

„Ani jedno, Harry. Pracuju přímo pro našeho velkého muže.“

„Což znamená?“

„Mé oddělení je velice zvláštní a velice tajné, Harry. Zodpovídám se jenom prezidentovi, což vysvětluje tu plnou moc. V tomto případě tedy již nejsi vázán loajalitou vůči Policejnímu sboru města New York ani vůči starostovi. Od nynějška budeš oddán jenom jediné osobě, prezidentovi Spojených států. Souhlasíš s tím?“

„Mám snad na vybranou?“

„Ne, protože tady jde o záležitost národní bezpečnosti, v níž potřebuji tvoji profesionální pomoc.“ Harry Parker se náhle cítil skvěle. Natáhl se pro sendvič a usmál se. „Jsem celý tvůj, Blaku. Pověz, co mám dělat.“

O něco později už s rukávy vyhrnutými seděl u počítače a oznamoval: „Nejdřív sem zanesu všechen ten londýnský materiál o Ryanovi.“ Zaťukal na několik kláves. „Oukej, začneme teď se členy Synů Erinu.“ Na okno bubnoval déšť a Parkerovy prsty hbitě poletovaly po klávesnici. „Číslo jedna – Martin Brody, předák odborů řidičů náklaďáků. Jednoho večera vyšel z tělocvičny odborů, a jak odemykal auto, někdo ho střelil zezadu do krku. Typická mafiánská poprava a my víme, že na něj měli spadeno.“

„Jo,“ hlesl Blake. „Nesnaží se ale mafie v takovýchto případech napodobovat CIA? Obvykle používají malý kalibr, jako třeba .22.“ Parkerovy prsty se rozběhly po klávesách. „Máš pravdu, ale v tomhle případě to byl Kolt .25 s náboji s dutými špičkami.“ Narovnal se na židli. „Krucinál, nech mě dokončit nejdřív ta fakta o Ryanovi.“ A znovu začal ťukat do počítače. „Kolt .25.“

„Nemohla by to být jen náhodná shoda?“ otázal se Blake.

„To sakra ne. Nechám porovnat jednotlivé charakteristické rysy, ale vsadím se, že tu je značná podobnost.“

„Podívejme se na ty ostatní případy.“

Parker se vrátil k práci. „O tři dny později vyšel Cassidy v jednu v noci ze své nové restaurace v Bronxu. Policejní zdroje uvádějí, že se jednalo o poskytování ochrany a považují ho za oběť.“ Napsal několik dalších slov a zakroutil hlavou. „To je sakra neuvěřitelné. Zbraní byl v tomhle případě zase Kolt .25.“

„Zbývá nám ještě jeden případ,“ vybídl ho Blake.

Parker znovu přejel prsty po klávesnici. „Patrick Kelly, stavitel a milionář, vstane podle svého zvyku v šest hodin a vydá se na osmikilometrový ranní běh. Nalezen mrtev, zastřelen ranou do srdce nedaleko svého domu v Ossiningu. Toho rána, jako konečně vždycky, měl u sebe zlaté potápěčské hodinky za patnáct tisíc dolarů a zlatý řetízek kolem krku. Obě věci zmizely.“

„Podívej se teď na použitou zbraň.“

Parker ho poslechl. Počkal, až se na obrazovce objeví odpověď, a pak přikývl. „Nádhera. Stále ta samá zbraň – počínaje Londýnem a konče New Yorkem.“ Otočil se. „Co si o tom myslíš?“

„Myslím, že ten zabiják byl velice chytrý, až na to, že užívá stále stejný revolver. Všimni si, jak se v každém případě doslova vnucuje nějaké logické vysvětlení. V případě Bradyho mafie, u Cassidiho spory při poskytování ochrany a konečně v případě Kellyho loupež.“

„Jak říkáš, je to chytré. Ty vraždy navíc nemají navenek nic společného. Skutečnost, že se pokaždé jednalo o stejnou zbraň, by možná nikdy nikoho ani nenapadla, jenom tebe. Je tu ale jedna záhada.“

„Fakt, že můj společník v Londýně oznámil, že Ryana zastřelila žena?“

„Sakra, to ne, ale skutečnost, že kolt použitý v Londýně byl stejný revolver, jako kolt, kterým se třikrát vraždilo v New Yorku. To mě udivuje. Kdo má dneska tolik odvahy, aby prošel se zbraní kontrolou na letišti?“ Blake pomalu přikývl a pak se jeho tvář rozjasnila. „Třeba to jsou lidé, používající soukromá letadla, Harry. Důležití lidé, bohatí lidé, kteří vždycky projdou bez povšimnutí.“

„Proboha živého, co to všechno jenom znamená?“ otázal se Parker.

„To ti nedokážu říct, ale slibuji, že jakmile to budu vědět, budeš první, kdo se to dozví.“

„Dobře, díky.“

Blake se zvedl. „To je to nejlepší, co dokážu, Harry. Teď musím za prezidentem,“ oznámil a odkráčel.

V Londýně bylo sice tou dobou již dobře po půlnoci, nicméně se rozhodl, že zavolá Fergusonovi. Ten byl již v posteli. „Je to stále podivnější, brigádní generále,“ oznámil mu.

Ferguson se v okamžení vzbudil a posadil se. „Povídejte.“

Blake mu vyhověl. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se ho nakonec.

„Nějaká skupina loajalistů, kteří si vzali za cíl zlikvidovat Syny Erinu?“

„Drahý Blaku, jsem starý chlap a už zatraceně dlouho se pohybuji v tomhle oboru, takže mám svoje instinkty. A právě instinkt mi říká, že jedna a ta samá zbraň použitá v Londýně i v New Yorku znamená rovněž jednoho vraha. Vsadím na to krk.“

„Že by to byla ale žena? To je neuvěřitelné.“

„Jsem už dost starý, abych věděl, že v tomhle světě není nic neuvěřitelného. Budete mluvit s prezidentem?“

„Ano.“

„Senátor Michael Cohan má během několika dní přijet do Londýna. Připomeňte to prezidentovi. Možná že by měl raději zůstat doma.“

„New York, Londýn.“ Blake pokrčil rameny. „Obě města se v poslední době zdají pěkně nebezpečná.“

Ve stejné chvíli si Jack Barry naléval skleničku v kuchyni bezpečného domu, stojícího na útesech v hrabství Down v Ulsteru. Ozvalo se zazvonění zakódovaného mobilního telefonu. Byl to člověk nazývaný Spojka.

„Kde jste k čertu byl?“ rozčiloval se Barry.

„Mám toho spoustu na práci, příteli. Blake Johnson se objevil ve Washingtonu, takže předpokládám, že jste na útěku.“

„To tedy jsem. S Blakem byl i Sean Dillon a nějaká vrchní inspektorka. Ztratil jsem sice dva muže, ale podařilo se mi uniknout.“

„Dobře. O naší dohodě nepadlo, doufám, ani slovo.“

„Samozřejmě, že ne,“ lhal Barry.

„Výtečně. Budu vás informovat.“ Spojka položil telefon.

Barry zaklel. Z duše nenáviděl ten pocit, když nevěděl, s kým jedná, to ale nevěděl ani jeden ze Synů Erinu. Znali se pouze navzájem. Na chvíli se zamyslel, ale pak znovu použil svůj mobilní telefon a zavolal senátora Cohana. Setkali se několikrát ve Státech a dobře spolu vycházeli. Cohan to všechno doslova miloval: historky, při kterých tuhla krev v žilách, noční akce, kouzlo romantiky.

Cohan se ozval okamžitě. „Kdo je to?“

„Barry. Nezastihl jsem tě v nevhodnou chvíli?“

„Zastihl, je tady právě společnost. Utekl jsem do pracovny. Chtěl jsem ti sám zavolat, ale právě jsem se vrátil z Mexika. Mám špatné zprávy. Dozvěděl jsem se, že zabili Martina Bradyho. Přepadli ho na ulici. Říkají, že je to práce nějakého gangu.“

„To je ale náhoda. Tim Pat Ryan to schytal jenom před pár dny.“

„Opravdu?“ řekl senátor. „Pamatuj ale, že on sám byl opravdový gangster.“

„Co ale Kelly a Cassidy?“

„Nemluvil jsem s nimi už asi dva měsíce. Možná, že bych měl…“ V pozadí se otevřely dveře a v telefonu se ozval opilecký smích. „Bože, už jsou tady. Ozvu se,“ a položil telefon.

Blake na příští ráno objednal letadlo Air Force. Krátký let proběhl bez rušivých momentů. Museli se sice vyrovnat s nárazy větru, jaké v březnu bývají obvyklé, ale velitel letadla, mladý major, byl velice zdatný.

„Šéf exekutivy Bílého domu je s prezidentem na Nantucketu, pane. Nařídil nám, abychom vás za nimi poslali helikoptérou.“

„Přistaneme na pláži?“ otázal se Blake.

„Jistě, pane.“

„Sakra, toho jsem si užil dost ve Vietnamu.“

„To bylo ještě předtím, než jsem sem nastoupil, pane. Kdybyste šel laskavě se mnou, nechal jsem pro vás připravit nějaké sendviče a kávu. Odlétáme za třicet minut.“ Pozdvihl deštník a Blake ho následoval přes rozjezdovou dráhu.

Starý, prkny pobitý dům na Nantucketu patřil rodině Cazaletů již celá léta. Pro prezidenta byl spojen se všemi možnými vzpomínkami – na dětství, školní prázdniny – a dvakrát pro něj byl i útočištěm, kde se uzdravoval po zraněních z Vietnamu. S tímto místem ho však poutaly i jiné, hořké vzpomínky. Zažil, jak zde pomalu umírá jeho žena na leukémii, pamatoval si i vyhrožování teroristů, následující po trochu pozdním objevu půvabné dcery, komtesy Marie de Brissac, která v současné době vyučuje umění na Sorboně.

Vždycky miloval místní pláž, v každém počasí. Nyní se po ní procházel ve společnosti Henryho Thorntona a člena Tajné služby, Clancyho Smithe. Za nimi běhal prezidentův krátkosrstý retrívr Murchison, který se co chvíli vrhal proti vlnám. Každý z mužů měl na sobě teplý nepromokavý kabát jako ochranu proti silným poryvům větru. U jejich nohou hučel příboj, život byl nádherný a Washington byl daleko.

Prezident se zastavil a dvakrát mávl rukou. Clancy, který toto gesto znal, vytáhl z balíčku Marlboro jednu cigaretu, chráněn klopami kabátu ji zapálil a podal prezidentovi.

„Už jsem vám to říkal,“ prohlásil Thornton. „Udělejte to někdy před televizními kamerami a ztratíte spoustu hlasů.“

„Tohle je svobodná země, Henry. Třeba to není moc zdravé, ale to ze mě ještě nedělá darebáka.“ Sklonil se a podrbal Murchisona za ušima. „Kdybych třeba mlátil tohohle krásného psa, to by bylo něco jiného.“ V dálce se ozvalo burácení motoru. Clancy si přitiskl do ucha sluchátko. „Přilétá vrtulník, pane prezidente. Je to Blake Johnson.“

„To je dobře,“ řekl Jake Cazalet. „Pojďme zjistit, co se děje v Irsku.“ Nato se vydal podél pláže ke vzdálenému domu.

V obývacím pokoji se Blake posadil proti prezidentovi a Thornton zůstal opřený vedle krbu. „Jak víte, hovořili jsme o tom s premiérem, ale celá ta záležitost se zdá nějak nepravděpodobná. Kupříkladu ten člověk Barry.“

„Bohužel je to všechno naprosto reálné, pane. Chlubil se dokonce svými kontakty, pocházejícími z Bílého domu. Faktem je, že Barry věděl, kdo jsem i pro koho pracuji.“

„Jak se zdá, tak věděl všechno. Že by ale existoval nějaký únik z Bílého domu? Tomu nevěřím.“

„Takové věci se stávají stále, pane prezidente. Jenom se zeptejte kteréhokoliv novináře na zdroje jeho informací,“ dodal šéf exekutivy. „Není důvod si myslet, že právě my jsme proti tomu imunní.“

„A navíc objektivně existuje spousta volně přístupných informací,“ dodal Blake. „Dneska je všechno na počítačích. Máme sice všechny možné bezpečnostní pojistky, ale třeba do záznamů CIA v Langley se dostanu, kdykoliv potřebuji. Jsem přesvědčen, že kdyby se někdo doopravdy snažil, tak se dostane i do archivu Sklepa. Vždyť i tato naše konverzace se nahrává.“

„Och, bože, máte pravdu – to je to bezpečnostní zajištění, které jste musel nainstalovat, že?“ ujišťoval se prezident.

„Správně, pane. Je napojené přímou linkou na Washington.“

„Samozřejmě zakódovanou,“ dodal šéf exekutivy trochu ironicky.

„Ve Washingtonu všechno zaznamenají pro archiv Bílého domu a uloží to tam.“

„Na počítači,“ dodal Thornton. „Ale prokletím toho systému je skutečnost, že existuje spousta lidí, kteří se dokáží dostat do jakéhokoliv počítače na světě.“

„A v Bílém domě pracuje hodně lidí,“ řekl Cazalet. „I když tahle Barryho Spojka se zdá ukazovat na irský původ problému nebo alespoň na určitý stupeň sympatie k IRA.“

„To ale, pane prezidente, může ponechat nejrůznějším dohadům hodně široké pole,“ povzdechl si Thornton. „Například i moje matka je rozená Irka. Jako dítě sem přišla z hrabství Clare. Jenom rodina z otcovy strany – Thorntonové – byli čistokrevní Angličané.“

„Moje babička z matčiny strany pocházela z Dublinu.“ Cazalet se usmál a pohlédl na Blaka. „A co vy?“

„Johnsonové jsou dostatečně angličtí, pane prezidente, ale chápu, co má váš šéf exekutivy na mysli. Vždycky se říkalo, že čtyřicet milionů obyvatel této země má své kořeny v Irsku. Když budete počítat i lidi, jako jste vy nebo jako je váš exekutivní šéf, kteří mají mezi předky alespoň nějakého Ira, pak skutečně nevím, k jakému nakonec dojdete číslu.“

„Přinejmenším se bude jednat o podstatnou část pracovníků Bílého domu,“ vložil se do hovoru Thornton.

„To tedy ano. Jistě je zbytečné vás ujišťovat, že nevynechám jediný kout. Nicméně, tu nejhorší informaci jsem si nechal až na konec.“

„Chcete říct, že je tu ještě něco horšího?“ Prezident zavrtěl hlavou. „Radši nám to povězte, Blaku.“ Když Blake skončil s líčením životů a smrtí Synů Erinu, prezident a jeho šéf exekutivy zůstali ohromeně sedět.

Po krátké odmlce Cazalet pravil: „To překračuje všechny hranice. Je o těchto skutečnostech informován premiér?“

„Ani v nejmenším, pane prezidente. Brigadýr Ferguson se domníval, že by měl vyčkat, dokud neskončím vyšetřování.“ Cazalet se mračil a teprve po chvíli se obrátil na Thorntona. „Je rozhodně nejvyšší čas dát si skleničku. Pro mě prosím skotskou s vodou, bez ledu. Vy si, pánové, račte posloužit sami.“ Přešel k francouzskému oknu, otevřel je a zhluboka se nadechl chladného vzduchu. Thornton mu podal skotskou. „Můžu něco říct?“

„Prosím.“

„Myslím, že teď uhýbáme od otázky senátora Cohana.“

„Vysvětlete to.“

„Vypadá to, jako by nějaký záhadný muž nazývaný Spojka podle všeho předával vybrané informace ohledně irské situace Synům Erinu, a dále je tu silné podezření, že Tim Pat Ryan fungoval jako jejich spojení v Londýně.“

„Takže?“ dotazoval se Cazalet.

„Byli to všichni zlí mládenci, pane prezidente. Museli být, když byli zapleteni s Jackem Barrym. Z toho ale vyplývá, že senátor Cohan je rovněž zlý mládenec.“

„Už jsem na to myslel,“ přiznal prezident. „Nemohl by dokonce on být tou Spojkou?“

„O tom dost pochybuji,“ odpověděl Blake. „Kdyby jím byl, proč by se pak vystavoval na veřejnosti jako člen nějakého klubu?“

„To zní rozumně.“

Cazalet se zamračil a Thornton se ho zeptal: „Co budeme dělat?“

„Oficiálně nic,“ rozhodl prezident. „Cohan samozřejmě jakoukoliv spojitost popře a něco mu dokázat by bylo nesmírně obtížné.“

„Nemohl byste mu tu cestu do Londýna zakázat?“

„A proč? Jestli pro někoho představuje terč, pak je terčem stejně v Londýně jako v New Yorku. Mimoto, bez ohledu na to, co říká v novinách, jeho londýnská návštěva není z mého popudu. Cestuje proto, že se tím sám dělá hezkým před svými voliči.“

„Takže, co se stane?“ otázal se Thornton. „Co uděláme?“

Prezident se otočil na Blaka. „Zaprvé řekněte Fergusonovi, aby informoval premiéra o posledních událostech. Já to s premiérem také ve vhodný čas proberu.“

„A senátor Cohan?“

„Jak zní ta pěkná fráze, kterou používá Dillon? Kopnutím probrat k rázné akci?“

„Správně, pane prezidente.“

„Tak tedy senátora Cohana nakopněte. Vystrašte ho, pořádně ho prožeňte a hlídejte každičký jeho krok. S trochou štěstí byste na něco mohli přijít.“

„Podle rozkazu, pane prezidente. Radši se vrátím. Nechal jsem helikoptéru čekat.“

„Ta může počkat. Nejdříve oběd, pánové, a teprve pak se můžete vrátit do světa plného problémů, Blaku.“

Asi o tři hodiny později se v newyorské kanceláři senátora Michaela Cohana ozval telefon.

„To jsem já,“ ohlásil se Spojka. „Mám špatné zprávy, senátore. Obávám se, že na Syny Erinu dopadly zlé časy. Jeho členové jsou mrtvi. Brady, Cassidy, Kelly, Ryan. Všichni. A navíc – byli kupodivu zastřeleni stejným revolverem.“ Cohan zůstal celý užaslý. „To je strašné! Nemohu tomu uvěřit. O Bradym a Ryanovi jsem slyšel, ale Kelly a Cassidy? Proboha živého, co se to děje?“

„Slyšel jste o Posledním Mohykánovi?“ Spojka se zasmál. „No, vy jste tedy posledním ze Synů Erinu. Jsem zvědavý, kam asi dopadne sekyra příště. Mimochodem, prezident o vaší angažovanosti už ví.“

„Já to samozřejmě popřu. Popřu všechno. Jak vy to víte?“

„Už jsem vám to říkal. Vím všechno, co se v Bílém domě stane.“

„Kdo jste? Bože, jak bych si jenom přál, abych se do toho nikdy nebyl zapletl.“

„No, ale zapletl jste se. A pokud jde o moji totožnost, ta bude muset zůstat jednou z těch velkých záhad života. Třeba používám zkreslovač zvuku. Třeba jsem váš nejlepší přítel, nebo jsem i žena. Faktem je, že ze zabití Ryana v Londýně podezírají právě ženu.“

„K čertu!“

„O to už je postaráno. Teď poslouchejte pozorně. Prezident dal souhlas, aby si s vámi promluvil Blake Johnson, aby vám prozradil něco z toho, co se právě děje, a poradil vám utéct.“

„Co mám dělat? Za tři dny mám být přece v Londýně.“

„Já vím. Podle mého názoru byste tam jet měl. Nemyslím si, že byste v Londýně byl ve větším nebezpečí než tady. A zatímco budete pryč, podívám se, co se s tím naším problémem dá dělat.“

„Jste si jistý?“

„Samozřejmě. Až se setkáte s Johnsonem, dělejte hloupého. Občas jste s těmi lidmi společně poobědval, ale nemáte nejmenší představu, co se to vlastně děje.“

„Co se ale vlastně doopravdy děje? Můžou za to ti zatracení protestanti?“

„Spíš britská zpravodajská služba. To znamená, že v Londýně byste měl být v bezpečí.“

„Jak jste k tomuhle došel?“

„Protože jste americký senátor a ať tak nebo tak, určitě by si nepřáli, abyste to koupil právě v Londýně.“

„Pokusím se tomu uvěřit.“

„Správně. Ozvu se vám. O všechno se postarám.“

Henry Thornton odložil telefon.

Je vystrašený, pomyslel si. A když člověk začne zmatkovat, může udělat cokoliv. Je to riziko, drahý Cohane. S troškou štěstí se o něj ten záhadný zabiják postará. Jestli ne… možná že mu bude muset trochu pomoct. Pokud jde o Barryho, prozatím na něj zapomene. Počká, až co se stane s Cohanem.

Přešel k příborníku a nalil si whisky, samozřejmě irskou. Prezidentovi předtím nelhal. Jeho nebožka matka opravdu pocházela z hrabství Clare. O čem se však nezmínil, byla skutečnost, že díky otci měl rovněž nevlastního bratra nemanželského původu, jenž byl dobrovolníkem v oddílech Michaela Collinse a v roce devatenáct set šestnáct se zúčastnil velikonočního povstání v Dublinu. Později byl Brity popraven. Thornton vlastně vyrůstal ve stínu věčné připomínky jeho jména.

Bylo toho však ještě mnohem víc. Během svého postgraduálního studia na Harvardu se Thornton v roce 1970 setkal s půvabnou irskou dívkou z Queen’s University z Belfastu. Jmenovala se Rosaleen Fitzgeraldová. Byla to jeho životní láska. Strávili spolu idylický rok skutečně láskyplného vztahu, daleko za hranicemi pouhého sexuální zaujetí. A pak se to stalo. Odjela na letní prázdniny domů a ocitla se v nevhodnou dobu na nesprávné ulici Belfastu, kde vypukla přestřelka mezi britskými paradesantními jednotkami a skupinou IRA. Po skončení ozbrojené srážky zůstala ležet mrtvá na chodníku.

Od té doby se jeho nenávist vůči čemukoliv britskému stala skutečně absolutní. Ani veškeré pozdější jeho úspěchy, ani všechny peníze pro něj nic neznamenaly. Vlastně jen neustále vyčkával, až bude moci udeřit zpátky.

Nyní seděl a usrkával whisky. „Do prdele,“ pronesl tiše. „Můj den jednou přijde.“

Příštího dne přivítal Cohan v kanceláři na Manhattanu se značnou mírou nadšení Blaka, s příslušnými gesty hrůzy a nevíry vyslechl jeho varování a pak ho opět, s okázalým potřásáním hlavy, vyprovodil ze dveří. Slíbil sice, že bude v Londýně opatrný, ale nejet tam si skutečně nemůže dovolit. Jedná se o velíce důležitou záležitost a svůj příjezd navíc již přislíbil.

„Prosím vás, průběžně mě informujte,“ požádal Johnsona, potřásl mu rukou a pohlédl mu upřímně do očí.

Blake mu to slíbil.

Poté si Blake krátce promluvil s prezidentem a následně zavolal Fergusonovi do Londýna. „Co budete dělat?“ otázal se ho.

„Promluvím s premiérem. Předložím mu všechna nová fakta a počkám na výsledek jeho pohovoru s prezidentem.“

„A Cohan?“

„Říkal jste, že prezident mu tu cestu nezakáže, takže do Londýna pojede. Budu mít asi na starosti jeho bezpečnost.“

„A co si myslíte, že se stane?“

„Jak jsem vám už říkal, jsem starý mazák a v téhle džungli se pohybuju už dost dlouho. Dám na instinkty a jeden můj instinkt mi napovídá, že Cohan v Londýně zemře.“ S tím Ferguson zavěsil.

Na Compton Place pršelo. Lady Helen se projížděla na koni, před počasím chráněná silným kabátem a kloboukem do deště. Vítr vál směrem od Severního moře, přes celé Holandsko, a s čeřením měnil vlny v příboj, který pak bušil do oblázkové pláže. Helen klusem projela borovicovým lesíkem až k písečným dunám v blízkosti ústí řeky, kde klisně přitáhla uzdu a dovolila dešti, aby ji vzpružil.

„Pojď, Dolly,“ popleskala po chvilce kobylku po šíji. „Jdeme domů.“

Ani ji nemusela pobízet stisknutím pat. Dolly sama vyrazila jako raketa a proběhla cvalem přes lesík. Na přitažení otěží se pak poněkud stočila a přeskočila vrata způsobem, jakým závodní koně skáčou překážky na Velké národní. Pak doklusala až na dvůr konírny vedle domu. Tam na ně čekal Wood, hlavní stájník z nedalekých závodních stájí, který sem podle dohody zaskakoval. Spíše než pro peníze to dělal, podobně jako všichni ostatní, z jakéhosi nutkání Lady Helen ochraňovat.

Teď přidržel koně, než Helen sesedne. „Příjemná projížďka, mylady?“

„Skvělá.“

„Vytřu ji a nasypu jí nějaký oves.“

„Moc vám děkuji.“

Přešla ke dveřím do kuchyně, ve kterých se objevil Hedley. „Zase jste se honila na koni.“

„To ode mne chcete, abych se na místě svalila a umřela?“ Usmála se. „Nebuďte takový pedant. Půjdu se teď vysprchovat a pak mě můžete vzít do vesnice do hospody na oběd.“

Poté, co odešla, Hedley si udělal šálek kávy. Když uslyšel, jak Wood odjíždí, šel ke kuchyňským dveřím, otevřel je a zadíval se do deště. Bylo to jako sen, všechno, co se stalo od oné noci ve Wappingu, od chvíle, kdy zabila Ryana. Poté totiž následoval ještě New York a Brady, Kelly a Cassidy.

Pokrčil rameny. Co mohl dělat? Co mu sama jednou řekla – měl se snad obrátit na Scotland Yard? A co by jim pověděl? Moje paní zavraždila čtyři muže, kteří byli určitým způsobem zodpovědni za smrt jejího syna a za zabití dalších čtyř lidí v Ulsteru? A k tomu navíc zastřelila dva ničemy, kteří se pokoušeli znásilnit jakousi dívku na Manhattanu? Ne, již samotné pomyšlení na něco takového bylo mrháním času.

Pro něj neexistoval způsob, jak by jí mohl ublížit. Znamenala prostě pro něho příliš. A pak tu byla ještě další věc. Sám ve Vietnamu zabil spoustu lidí, některé z dobrých důvodů, jiné ze špatných, ale jednu věc věděl nade vši pochybnost. Kdyby někdy dostal onu záhadnou osobu jménem Spojka na mušku, pak by ho sám bez váhání zastřelil.

Osprchovaná a převlečená vešla Helen Langová do pracovny a posadila se k počítači. V jeho obsluze dosáhla již značné odborné zručnosti, takže zanedlouho měla na obrazovce kompletní cestovní program senátora Cohana, včetně data příjezdu, a dokonce i čísla jeho apartmá v hotelu Dorchester. Měl zjevně ve zvyku si při každé své návštěvě rezervovat stejné pokoje. Helen si promyslela všechny skutečnosti a pak sešla dolů do kuchyně, kde nalezla Hedleyho.

Z věšáku za dveřmi si vzala beránčí kožíšek. „Tak dobře, Hedley, jídlo čeká. Pojďme.“ Otevřela dveře, vyšla na dvůr a vydala se k mercedesu, zaparkovanému v otevřené stodole.

Jako obvykle v tuto roční dobu byla hospoda poměrně tichá. Byla to velice stará anglická krčma s podlahou z velkých kamenných dlaždic a s nízkým trámovým stropem. V otevřeném krbu hořela polena. Dlouhý barový pult s pípami byl z dubového dřeva a za ním byly srovnány řady lahví. U baru stáli jen čtyři místní hosté, obvyklé sukovitě venkovské figurky. Helen uvítali docela nadšeně, jeden z nich šel dokonce tak daleko, že smekl čepici. Stejně srdečně přivítali i Hedleyho.

Barmanka byla žena středních let jménem Hetty Armsbyová. Pětaosmdesátiletý muž, sedící na poslední židličce u barového pultu a pročítající London Times, byl její otec Tom.

„Takže vy čtete Timesy?“ otázala se Helen.

„Rád vím, co se děje,“ odpověděl. „Musím zaměstnávat mozek. A Timesy člověku poskytnou dostatek faktů. Například o všech těch posledních irských záležitostech; i když teda nevím, proč se do toho ti Amerikáni vůbec míchají.“

„Pintu pro Hedleyho a vašeho otce, gin s tonikem pro mě,“ pronesla Helen směrem k Hetty.

„Budete chtít jíst?“

„Sekanou s bramborem a s tím chlebem, co sami pečete.“ Helen vytáhla cigarety a Hedley jí připálil. „No, já vlastně nevím, Tome. Jsem přece Američanka, však víte.“

„Ale, vaše vina to není, Lady Helen,“ zachichotal se.

„Vy starý ničemo. Jen se podívejte tamhle na stěnu.“

Na zdi viselo několik černobílých zarámovaných fotografií letadel. První z nich byly německé Dorniery, další dva byly obrázky amerických bombardérů B17, jeden uprostřed příboje v Horshoe Bay, druhý zabořený nosem v místě nouzového přistání, s posádkou v leteckém oblečení stojící opodál.

„Pravda,“ přitakal Tom. „Tohle byla nějaká parta. Dopravili jsme je sem, když čekali na náklaďáky, co je měly odvézt na základnu. Jak nakonec dorazily, byli hoši namazaní do němoty, to teda byli. Jeden nebo dva z nich se sem po letech vrátili. Jo, to už je řádka let. Nejspíš tudy projížděli, počítám.“

Objevila se Hetty s podnosem. „Posaďte se sem, Lady Helen. Tady u ohně máte pěkný stůl.“

Prostřela jim. Lady Helen a Hedley se posadili a dali se do jídla. „V pořádku, Hedley?“

„Vy přece víte, že to je v pořádku,“ odpověděl. „Jenom to je někdy pro mě až moc těžké pochopit. Jako dítě jsem žil v Harlemu, kde se občas sotva dalo sehnat živobytí, pak přišel Vietnam a po všech těch letech žiju v nejstarobylejší oblasti Anglie, sedávám v hospodě, která jako kdyby vypadla z románu Jane Austenové, a jím jídlo, kterému se říká sekaná s bramborem.“

„A líbí se vám to.“

„Já to miluju, Lady Helen, stejně jako miluju tyhle bláznivé lidi.“

„No, oni zase milují vás,“ opáčila. „Takže to je v pořádku.“

Když dojedli, objednali si konvici čaje English Breakfast. „To je pro vás daleko lepší než káva, Hedley. Chci, abyste měl jasnou hlavu.“

„Pročpak to?“

„Pozítří přijede do Dorchesteru senátor Cohan.“

Hedley se zhluboka nadechl. „Vy to myslíte vážně, viďte?“

„Samozřejmě.“ Vytáhla z kapsy malý sáček z umělé hmoty, otevřela ho a ukázala klíč. „Pamatujete, když nám tenkrát v ulici South Audley instalovali nový sporák do kuchyně a dělali takový rámus, že jsem musela přespat v Dorchesteru?“ Usmála se. „Jsem jenom slabá žena, milující luxus. Tak, a tohle je klíč k apartmánu.“

Hedley ho vzal do ruky. „Takže?“

„Často jste se chlubil spoustou různých pochybných přátel. Když jsme onehdy ztratili klíče od starých stájí, obstaral jste právě jednoho z nich, a ten všechny zámky opravdu otevřel. Povídal jste tehdy, že to bylo přes nějakého vašeho přítele z Londýna. Zeptala jsem se vás, jestli to je zámečník, a vy jste mi odpověděl, že ne tak docela.“

„To je všechno pravda.“

„Tak tedy, zítra vyrážíme do South Audley Street. Jednou z výhod anglického aristokratického systému, jak dobře víte, je skutečnost, že člověka pozvou kdykoli kamkoli. Pozítří tedy navštívím ples v Dorchesteru.“

Hedley už rezignoval. „Takže, co potřebujete?“

„Aby se ten váš přítel podíval na tenhle klíč. Já vím, že je zakódovaný počítačem, a nyní tudíž žádný zámek neotevře. Ale podle toho, co mi můj drahý Roger kdysi řekl – no, jsem si jistá, že jestli je ten váš přítel tak dobrý, jak si myslí, tak dokáže vyrobit univerzální klíč.“

Hedley si povzdechl. „Když myslíte.“

„Ano, určitě. Nezklamte mě. Až dopijete to pivo, půjdeme.“

Následujícího odpoledne se Hedley vynořil ze stanice podzemní dráhy Covent Garden. Toto místo bylo, jako konečně vždy, jedním z nejrušnějších v Londýně. Hedley se prodíral davem, až se dostal do Crown Court, úzké postranní uličky s pěti nebo šesti obchody, Nad jedním z nich se skvěl nápis: „Jacko – zámečník.“ Když do něj Hedley vešel, nad dveřmi zacinkal zvonek.

V pozadí malého krámku se rozhrnul závěs a objevil se starý bělovlasý muž. „Ať oslepnu, jestli to není pravda. Jsi to ty, Hedley?“

„Správně, Jacko.“

„Na to se musíme napít.“ Jacko zpod pultu vytáhl malou láhev skotské a dva papírové pohárky, do kterých nalil. „Není ten život zatracený? Ty a můj Boby tady nastoupíte jako stráž na velvyslanectví. On pro mě proto pošle, abych se přestěhoval do Londýna. Pak je ale odsud odvolán, poslán do války v Zálivu a tam zahyne.“

„Na tvoje zdraví, Jacko.“ Hedley se napil. „Vždycky jsem si myslel, že se po tom všem vrátíš domů.“

„Kdepak je můj domov? Sakra, pořád ještě zatraceně umím hrát na trombon a Londýn má lepší džezové kluby než New York. Ty jsi sem ale přišel z nějakého důvodu, ne?“

Hedley vytáhl klíč. „Vyznáš se v těchhle věcech?“

Jacko po té věci jen letmo střelil pohledem. „Jo, jistě. Je to hotelový klíč. Co s ním má být?“

„Dokázal bys podle něj vyrobit univerzální klíč? Takový, který by dokázal otevřít jakékoliv dveře v hotelu?“

„Příteli můj, nikdy jsem si nemyslel, že budeš dělat hotelové vloupačky, ale ano, dokážu vyrobit takový klíč. Lidé kolem hotelů si myslí, že tyhle hračky jsou stoprocentně bezpečné, ale to neplatí pro ty, kteří se v tom vyznají. Dokážu vyrobit univerzální klíč během pěti minut.“

„Dobře. Tak to udělej. A ne, v žádných hotelových loupežích nejedu. Přesto je to doopravdy důležité.“

„V tom případě se můžeš spolehnout.“ Jacko otevřel láhev a nalil další dávku. „Posluž si ještě.“

Zmizel za závěsem a Hedley se mezitím věnoval skleničce. Za několik minut se Jacko znovu objevil. „Tady je.“

Klíč vypadal stejně, proto se Hedley trochu nejistě ujišťoval: „Je to doopravdy košer?“

„Kdybych byl Žid, řekl bych, že za to dám svůj život. Jsem ale jenom obyčejný starý trombonista z Harlemu, Hedley. Ten hotel samozřejmě neznám, ani ho znát nechci, ale jednu věc vím jistě. Tenhle klíč v tom zasraném hotelu otevře kterékoliv dveře.“

„Co jsem dlužen?“

„K čemu jsou přátelé? Užij to ve zdraví.“

Michael Cohan letěl z New Yorku do Londýna Concordem. Tomuto letadlu dával přednost před Jumbem, jako konečně každý z cestujících. Tři a půl hodiny hladkého, dokonalého letu s výborným jídlem a šampaňským zdarma. Sedadla byla sice o něco menší, ale rychlost letu to plně nahradila. Na palubě se nepromítal žádný film, to ale bylo to poslední, co ho trápilo. Myšlenky, jež mu probíhaly hlavou, mu více než dostatečně kino nahradily. A nebyla to rozhodně žádná legrace. Dvakrát se pokusil dovolat Barrymu kódovaným mobilem, ale nikdo se mu neozval. To konečně nebylo ani tak překvapivé. Ten Ir byl stále v pohybu a člověk navíc nenosí mobil stále zapnutý. Zvláště člověk jako Barry, který je na útěku.

Nicméně všechno, co se v poslední době odehrávalo, způsobilo zmatek. Celá záležitost byla nesmírně hloupá. Jeho irsko-američtí voliči tvořili vždycky rozhodující část elektoriátu a Brady, díky svému postavení a moci v odborech řidičů nákladních aut, patřil k nejlepším při shromažďování prostředků do jeho volebního fondu. Byl to také on, kdo ho představil Kellymu a Cassidymu.

Pak už následoval přirozený posun k vybírání peněz pro IRA. A to nejen pro Noraid, ale i pro další skupiny, které měly nějakou návaznost na Dublin. Dělali to všichni. Většiny irsko-amerických voličů se situace v Irsku hluboce dotýkala. Členové IRA byli v jejich očích hrdinové – dokonce opředení romantikou.

Vzpomínal na počáteční dny u Murphyho, na popíjení a zpěv rebelských písní. Bylo to vzrušující a romantické. Právě jedné takové noci mu Brady představil Jacka Barryho, který působil v New Yorku jako zástupce dublinské organizace. Bojovník IRA z masa a kostí.

Barry je onoho večera zahrnul historkami o přestřelkách s příslušníky britských paradesantních jednotek, o životě na útěku a dále jim dokonce navrhl, jak by mohli pomoct společné věci.

Nejdůležitějším z nich byl Brady, který pracoval v docích pro odbory řidičů. Zde se totiž nabízela možnost pašování zbraní do Irska. Cohan s Kellym se měli soustředit zejména na shromažďování peněz a Cassidy na nákup zbraní. Cohan si vzpomínal na jejich první úspěch: padesát pušek ArmaLite propašovaných do Irska na portugalském člunu.

Na návrh Barryho si už tehdy začali říkat Synové Erinu. U Murphyho založili klub a nad svým stolem si dokonce nechali pověsit bronzovou destičku se jménem. Všechno bylo naprosto veřejné a také nebyl důvod, proč by nebylo. Když pak Barry znovu přijel do New Yorku, zmínil se o svém záhadném rádci, o neznámém hlasu, který ho oslovil loni, když tu dlel kvůli záležitostem IRA a bydlel tehdy v luxusním hotelu Mayfair. Když se ho tehdy Barry zeptal, s kým že to mluví, odpověděl mu: Říkejte mi Spojko, protože přesně to ve skutečnosti jsem.

Byl překvapivě schopen poskytovat mu informace pocházející od britské zpravodajské služby, získané prostřednictvím Washingtonu. Jednalo se o zprávy velice podstatné pro boj v Irsku. Díky Bradyho stykům v přístavu bylo poté možno zařídit, aby členové IRA na útěku mohli být propašováni z Irska do New Yorku. Současně samozřejmě pokračovalo i pašování zbraní.

Opravdu závažná aféra se začala odvíjet, když Spojka předal podrobnosti o operaci britské zpravodajské služby v New Yorku a Bostonu, včetně totožnosti operativců. To vše bylo součástí veřejně nevyhlášené války, probíhající mezi Brity a IRA v Irsku.

V této etapě do běhu věcí vstoupil rovněž Brady, díky svým kontaktům v odborech, a Cassidy se svými aktivitami ve stavebnictví. Tyto dvě sféry činnosti se poměrně těsně dotýkaly zájmů gangsterských mafií. Obě strany si přitom dlužily řadu laskavostí. Občas tedy docházelo v pravou chvíli k různým nehodám, při nichž Britové většinou ztráceli své lidi, aniž by to budilo nežádoucí rozruch. Konec konců tu vlastně neměli vůbec být. Počet takových událostí se však v posledním roce postupně snižoval. Cohan navíc pokaždé stál bezpečně stranou jakýchkoliv násilností.

Zůstával však spojovacím článkem, kdykoliv to bylo zapotřebí. Za svých cest se též dvakrát setkal s Timem Patem Ryanem v Londýně. Všechno to hladce fungovalo, když se náhle celá organizační síť rozpadla. On však zůstal i nadále mimo, bez ohledu na to, co naznačoval Blake Johnson. To, že navštěvoval Murphyho bar, přece ještě nic nepotvrzovalo. Jak ale mohl být tak hloupý? Přesto v tom od samého počátku bylo cosi osudového, čemu se nedalo ubránit. Spojka mu však slíbil, že se o to postará. On sám učinil stejně v případě jiných událostí v minulosti.

Takže Brady, Kelly, Cassidy i Ryan jsou po smrti. Cohan se zachvěl a mávnutím ruky si objednal další sklenici šampaňského. Usilovně se snažil sám sebe přesvědčit, že ti druzí mládenci byla jedna věc, ale on je přece senátorem Spojených států. A na americké senátory se nestřílí, že?

Ferguson opět navštívil premiéra v Downing Street. Tentokrát k němu přišel sám. Premiér jeho shrnutí naslouchal velice pozorně.

„Samozřejmě, jak prezident při našem rozhovoru zdůraznil, neexistuje nic, co by se ohledně senátora Cohana mohlo oficiálně podniknout. Jeho členství v Synech Erinu ho sice v naších očích poněkud zatracuje, ale oficiálně může prohlašovat, což bezpochyby také dělá, že Murphyho navštěvoval zcela nevinně.“

„Souhlasím, pane premiére,“ přikývl Ferguson. „Teď je ale tady, a před námi stojí otázka, co s ním budeme dělat?“

„Pokuste se ho udržet naživu, samozřejmě. Vkládám celou záležitost do vašich rukou, brigádní generále.“

„Co zástupce ředitele a Bezpečnostní služba?“

„Velíte tomu vy,“ prohlásil premiér rozhodně. „Teď si uvědomuji, že Tajná služba nebyla v minulosti zdaleka dostatečně otevřená, což se mi nelíbí.“ Usmál se. „Už v téhle branži pracujete hodně dlouho, brigádní generále. Myslím, že teď už vím, proč vás jeden z mých proslulých předchůdců do této funkce povolal.“

„Takže mám volnou ruku?“

„Naprosto. Teď mě, prosím, omluvte. Musím do parlamentu.“ Když se Ferguson zvedl a dveře za ním se otevřely, premiér dodal: „Mimochodem, ta společenská povinnost v Dorchesteru, Fórum pro mír v Irsku, které se zítra večer zúčastní Cohan. Zaskočím tam kolem desáté. Předpokládám, že tam budete samozřejmě také?“

Ferguson přikývl. „Myslím, že s tímhle můžete počítat na sto procent, pane premiére,“ a následoval sekretáře ze dveří.

Hannah Bernsteinová s Dillonem čekali v daimleru. Když Ferguson nastoupil, auto vyrazilo. Poté, co projeli bezpečnostními vraty, pronesl: „Přesně jak jsem čekal. Je to na nás. Carter do toho nemá co mluvit.“

„Takže v případě, že senátor dojde nějaké úhony, jsme pěkně hluboko – víte v čem,“ poznamenal Dillon.

„Drahý hochu, takhle to bylo vždycky.“ Ferguson se obrátil k Hannah Bernsteinové. „Kdy má přijet?“

Pohlédla na hodinky. „Před čtyřiceti minutami teprve odstartoval, pane.“

„Prima. Dohlédněte na jeho aktivity, schůzky v hotelu, jeho limuzínu a tak. Moc toho dělat nemůžeme, protože to vlastně není oficiální. Nemůžeme kvůli jeho návštěvě ani zburcovat hotel, ani povolat nějakou extra bezpečnostní jednotku.“

„Na Fóru pro mír v Irsku bude zítra večer bezpečnostních opatření určitě dost,“ poznamenala Hannah.

„Samozřejmě.“ Ferguson se zamračil. „Stejně mám ale pořád takový divný pocit. Pročpak asi?“

„Určitě nám to povíte,“ poznamenal Dillon.

„No, jsem celý nesvůj od chvíle, kdy byl v Londýně zastřelený Ryan a pak se zjistilo, že stejná zbraň byla použita i v New Yorku. Nemyslím si, že by to bylo nějaké spiknutí. Mám ale takové tušení, že nám tu pobíhá nějaký pistolník.“

„Ta irská žena.“

„Nebo žena s irským přízvukem,“ poopravil ji Dillon. „Jehla v londýnské kupce sena. Ve Spojeném království žije osm milionů Irů. To je zatraceně velká diaspora.“

„No, neskonale vám důvěřuji, takže můžete začít s Kilburnem,“ řekl mu Ferguson.

„A co senátor Cohan?“ zeptala se Hannah.

„Až budu připraven, promluvím si s ním. A jelikož má tenhle halama na sobě zase jednou sako a kravatu, vezmu vás na oběd do Garricků.“

*

Tou dobou se však již děly věci, které měly všechno změnit. Toho rána o něco časněji se Thornton zamyslel nad Cohanovou situací v Londýně. Čím déle si to v hlavě probíral, tím byl nešťastnější. Jaká tu byla vlastně záruka, že onen záhadný zabiják udeří právě v Londýně? Žádná, a Cohan přitom představoval nezanedbatelné riziko. Ten člověk by měl opravdu zmizet. Byly čtyři hodiny ráno amerického času, když zavolal Barrymu. Irčan se stále ještě nacházel ve svém bezpečném domě v hrabství Down.

„To jsem já,“ představil se Thornton. „Poslouchejte, mám pro vás špatnou zprávu,“ a vypověděl mu celou historii. „Navíc je tu možnost, že střelcem je nějaká žena.“

„Opravdu? No, z duše si tedy přeju, abych ji dostal do rukou. Pak bude hodně pomalu umírat. Takže Cohan je poslední, kdo z nich zůstal?“

„Správně, a začíná panikařit. Je fakt, že jeho krytí jako člena Synů Erinu je vyzrazené. Prezident o něm ví přes Blaka Johnsona, premiér zase přes Fergusona a jeho lidi. Stal se prostě postradatelným.“

„Chcete ho tedy odstranit?“

„Během dneška přijede do Londýna, aby se zítra zúčastnil zasedání nějaké irské mírové konference v Dorchesteru. V tom hotelu bude také bydlet. Bylo by docela příhodné, kdyby se ten neznámý atentátník k němu dostal, nemyslíte? Možná že by se mu – nebo jí – dalo trochu pomoct.“

„Chcete, abych to pro vás zařídil?“

„A pro sebe. Krásně by to pročistilo vzduch. Pak bychom zůstali jen vy a já. Jestli se nepletu, tak let z Belfastu do Londýna trvá pouhé půldruhé hodiny.“

„To nebude potřeba,“ odpověděl Barry. „Z místa nedaleko odsud startuje letecké taxi. Je to bývalé zásobovací letiště z druhé světové války a leží necelých čtyřicet minut daleko. Létám odsud pohodlně do Anglie už celá léta. Letiště řídí bývalý pilot RAF jménem Docherty. Je mazaný jako liška.“

„Takže se o to postaráte?“

„Proč ne? Alespoň budu mít co dělat. Tady prší a já se nudím.“ Barry přece jen poněkud vzrušeně odložil telefon a pohlédl z okna. Nebylo třeba, aby svolával své mládence. Tohle bude práce pro jednoho – rychle tam a rychle zase zpátky. Znovu zvedl sluchátko a zavolal Dochertymu na Doonreigh.

Když za hodinu dorazil na místo, lilo jako z konve a všude byla tma a pochmurno. Na letišti stály dva hangáry, oba měly otevřená vrata. V jednom stála Cessna 310, ve druhém letadlo Navajo Chieftain. Barry zaparkoval auto a vystoupil. Na sobě měl tvídovou čepici, tmavě hnědou koženou bundu a džíny. V jedné ruce držel staromódní příruční kufřík.

Z komínku jedné staré Nissenovy chatky se kouřilo. Otevřely se dveře a objevil se Docherty. Bylo mu asi padesát, ale vypadal o něco starší. Měl řídké vlasy a větrem ošlehaný vrásčitý obličej. Na sobě měl leteckou kombinézu RAF a vysoké letecké boty.

„Pojď dovnitř z toho deště.“

V chatě bylo příjemné teplo. V rohu stála postel, několik skříněk, stůl s židlemi a psací stůl pokrytý mapami.

„Tak tě ještě nechytili, Jacku?“

„To si ještě počkáš. Je támhle na plotně čaj?“

„Mám tu dobrou irskou whisky, jestli chceš.“

„Znáš mě přece. Pokud jsem v práci, nepiju. Tak, potřebuji být v Londýně nejdéle do šesti hodin večer.“

„A hned zase zpátky?“

„Ne dříve než o půlnoci. Zvládneš to?“

„Zvládnu cokoliv, to přece víš. A navíc se nikdy nevyptávám. Starám se o svoje a nikdy tě nenechám na holičkách.“

„To je pravda.“

„Dobře tedy. Bude tě to stát pět tisíc.“

„Peníze nehrají roli,“ ujistil ho Barry. „Kdo by to měl vědět líp než ty.“

„V pořádku. V Kentu je jedno místo, podobné tomuhle. Je asi hodinu cesty z Londýna. Jmenuje se Roundhay, nachází se na venkově a je velice osamělé. Už jsem ho v minulosti používal. Zavolal jsem farmáři, který ho vlastní. Když dostane tisícovku, připraví auto, kterým budeš moct do Londýna dojet. Má samozřejmě falešnou registraci.“

„Další podvodník,“ poznamenal Barry.

„Copak to nejsme my všichni? Vyjma tebe, Jacku, samozřejmě. Ty jsi přece statečný bojovník za svobodu a za slavnou věc.“

„Asi ti nakopu zadek, Docherty.“

„Ne, nenakopeš, protože neumíš řídit letadla.“

„Takže jsi schopný nás tam dostat přes všechna ta bezpečnostní opatření v leteckém provozu?“

„Kdypak jsem tě zklamal? Tak, pojďme na to. Mimochodem, bude to muset být Chieftain. Cessna potřebuje nějaké náhradní díly.“

Otevřel dvířka letadla, spustil z nich schůdky a Barry ho následoval. Docherty dveře zabouchl a zamkl je. „Budeme cestovat po větru, Jacku, takže let bude trvat asi dvě hodiny. Máme typické březnové počasí se spoustou deště, ale to bude v pořádku. Jenom se mi tu nepočůrej strachy, až poletíme těsně nad korunami stromů. To je kvůli tomu, abychom se vyhnuli radarům. Chceš si sednout ke mně dopředu?“

„Ne, přečtu si zatím noviny.“

Docherty se připoutal a nastartoval motory, nejdřív levý, pak pravý. Navajo vyjelo do deště, odrolovalo na kraj rozjezdové dráhy a otočilo se proti větru. Pak pilot přidal plyn, letadlo vyrazilo kupředu, odpoutalo se od země a začalo stoupat.

Docherty dodržel slovo, protože na letiště v Roundhay dosedli pouhých pět minut po dvou hodinách letu. I zde visely mraky nízko nad zemí a vydatně pršelo. Nedaleko stála stodola s vraty dokořán, před níž byl zaparkovaný starý Ford escort. Docherty zajel s letadlem dovnitř a vypnul motory.

„Co budeš dělat ty?“ zeptal se ho Barry, když vystoupili.

„Já budu v pořádku. Zajdu si na farmu a zaplatím dluhy.“

„Chceš říct, že tam předáš těch tisíc liber v hotovosti?“

„Tenhle farmář je takový typ, se kterým člověk vychází nejraději v dobrém. Navíc nikdy nevím, kdy ho budu znova potřebovat.“

Obrátil se a vyrazil přes rozjezdovou dráhu. Barry nastoupil do escorta. Klíčky byly sice v zapalování, ale než nastartoval, otevřel kufr. Vyndal z něho browning, vytáhl zásobník, zbraň nabil a zastrčil si ji pod bundu. Teprve pak vyrazil.

Cesta probíhala poměrně rychle, jelikož teď večer směřoval největší provoz z Londýna ven, nikoliv do města. Auto nebylo nic moc, ale bylo spolehlivé a hlavně anonymní. Cestou si v hlavě probíral podrobnosti nastávající akce. Kupříkladu místo útoku. To bylo celkem jasné, protože Cohan bydlel v Dorchesteru. Dostat se dovnitř bude snadné. Jediné, co bude potřebovat, je správné oblečení, a toho má spousty.

Už nějakých pár let měl Barry v Londýně svou skrýš. Ne snad přímo byt, ale člun, kotvící na Temži v blízkosti St. James‘ Stairs ve Wappingu. Tam měl všechno – jak různé šaty, tak i schované zbraně. Dával si pozor, aby se o tomto místě před nikým ani nezmínil. Vždycky si vzpomněl na moudrost své staré babičky z Ulsteru, která je občas navštěvovala ve Spojených státech: Pamatuj si, Jacku, že tajemství není tajemstvím, jakmile o něm ví jediný další člověk. Babička nakonec zemřela docela ošklivě na rakovinu zrovna v době, kdy se poprvé vrátil do Ulsteru. Byla pacientkou nemocnice Royal Victoria v Belfastu, nejlepšího léčebného zařízení na střelná poranění. K této pověsti se muselo tvrdě dopracovat.

Barry byl tou dobou na seznamu nejhledanějších zločinců. Když oznámil, že pojede navštívit svou babičku, jeho kolegové se na něj sesypali, že se zbláznil, a naléhali, aby si to rozmyslel. Nic z toho však na Barryho nezapůsobilo. Vydal se na cestu sám, do nemocnice se dostal zadním vchodem a na toaletách ukradl lékařský bílý plášť se jmenovkou na klopě.

Pak našel její pokoj a na chvíli se k ní posadil, aby ji mohl držet za ruku. Ona už příliš mluvit nemohla, ale přece jen mu řekla: „Jsem ráda, že jsi tady, Jacku.“

„To je místo, kde mám být, babi.“

Pak stisk její ruky zesílil. „Opatruj se, buď hodný chlapec,“ a nato naposledy ztratila vědomí.

Tehdy se neubránil slzám a zachvátil ho vztek. Odešel z nemocnice, ale po čtyřech dnech, opět navzdory všem radám, se zúčastnil jejího pohřbu. Stál tam v dešti, browning v kapse a přání v srdci, aby se ho někdo z bezpečnostních sil pokusil zajmout.

A proč to všechno? Byl přece velký Jack Barry, Lord Barry, se Stříbrnou hvězdou a bronzem za Vietnam, vietnamským Křížem za statečnost a Purpurovým srdcem. Kolik zabil britských vojáků, kolik loajalistů podlehlo jeho bombám přesto, že sám byl rovněž protestant?

Nakonec mu ale v srdci zůstal obraz, kterého se nedokázal zbavit. Vzpomínka na starou ženu, která ho vroucně milovala. Dokonce i nyní, za volantem escortu, se mu při té představě stáhlo hrdlo a z očí mu vyrazily hněvivé slzy.

Do Londýna se dostal v pět hodin. Postupně se prodral hustým provozem do Kilburnu, kde zaparkoval a nalezl to, co hledal – hospodu jménem Michael Collins. Malba na zdi – irská trikolora a Collins se zdviženou zbraní – mluvila za vše. Nešel dovnitř, ale obešel dům, dostal se na dvůr, otevřel dveře do kuchyně a teprve tudy vstoupil. U stolu v obývacím pokoji seděl nevelký muž s šedivými vlasy a s brýlemi na nose, který se probíral jakýmisi účty. Jmenoval se Liam Moran a byl londýnským organizátorem pro Sinn Fein.

„Ježišikriste, to jsi ty, Jacku.“ Překvapeně vykulil oči.

„Pořád stejný, jako vždycky.“

Barry přešel k příborníku, otevřel láhev whisky a nalil si. „Děje se v současnosti něco ve hnutí?“

„Zatraceně, ne, díky tomu mírovému procesu. Britové v Londýně zachovávají klid a naši mládenci také. Co tu kčertu děláš, Jacku?“

„Ale, nic. Jenom projíždím. Jsem na cestě do Německa,“ zalhal Barry. „Napadlo mě, že sem zajdu a přeptám se na situaci.“

Morgan vypadal trochu rozrušený. „Je tu naprostý klid, Jacku, na mou duši.“

„Mír, Liame.“ Barry polkl svou whisky. „Jaká nuda. Zase se ozvu,“ a vyšel ven.

V londýnské čtvrti Kilburn bydlí především irské obyvatelstvo, jak republikánské, tak loajalistické, takže někdy by člověk skoro přísahal, že se nachází v Belfastu. Protestantské hospody s Williamem a Mary vyvedenými v barvách na stěnách jakoby z oka vypadly hospodám v Shankhillu, podobně jako se podobaly republikánské hospody svým vzorům na Falls Road.

Dillon, v černé bundě s šálou a v džínsách, se docela nenápadně ztrácel v davu pijáků právě v posledně jmenovaném podniku. Svůj walther měl zastrčený vzadu za páskem. Ačkoliv kolem byla určitě řada těch, kteří ho mohli poznat a jimž se nemohl vyhnout, pevně doufal, že všechno bude v pořádku. Vždyť byl velký Sean Dillon, žijící legenda IRA, a pokud šlo o to ostatní, byly to všecko přece jenom nezaručené pověsti. Navíc měl zbraň jako pojistku.

Nicméně se nic zajímavého nedozvěděl, dokud z Green Tinkeru nevyšel ven a nezastavil se ve dveřích, aby si vedle stánku s novinami zapálil cigaretu. Ve stánku se tísnil nějaký starý muž, který si právě přihýbal z láhve. Jmenoval se Tod Ahern. Hřbetem ruky si otřel pusu a udiveně zůstal na Dillona zírat.

„Ježiši, Seane, seš to ty?“

„A kdo jiný by to měl být?“

Tod byl už dost pod parou. „Děje se něco velkýho? Zkraje večera jsem zahlíd taky Barryho. Jedete vy dva v něčem důležitým?“ Dillon se jemně usmál. „No tak, Tode, o takových věcech bys neměl mluvit. Pšt.“ Usmál se. „Jack se zblázní, jestli se dozví, že jsi ho viděl. Mimochodem, kde to bylo?“

„Když šel zadem do Michaela Collinse. Myslel jsem, že třeba jde za Liamem Moranem. Zrovna jsem vyzvednul tenhle svůj stánek a strkal jsem ho kolem.“

„Tak si to nech pro sebe, Tode.“ Dillon mu podal pětilibrovou bankovku. „A napij se pak na mě.“

Liam Moran stále ještě seděl u stolu a probíral se kupami účtů. Náhle ucítil lehký průvan, který zašelestil v papírech. Když vzhlédl, uviděl ve dveřích Dillona s nezapálenou cigaretou v koutku úst.

„Pozdrav pánbůh vám všem tady.“

Moranovi se v tom okamžiku sevřely vnitřnosti. „Seane, jsi to ty.“

„Jako vždycky.“ Dillon si svým starým zapalovačem Zippo připálil. „Slyšel jsem, že jsi zvečera měl návštěvu, Jacka Barryho.“ Moranovi se podařilo na tváři vykouzlit křivý úsměv. „Ale, kdopak ti nakukal takový nesmysl?“ Dillon si povzdechl. „No, buď se domluvíme jednoduše, nebo to půjde tou komplikovanější cestou, Liame. Co od tebe chtěl a kde je teď?“

„Seane, to je opravdu jenom špatný vtip.“

Dillonova ruka uchopila pažbu walthera s tlumičem, který měl zastrčený vzadu za pasem. Máchl rukou a lalůček Moranova pravého ucha zmizel. Vyvalil se proud krve a Moran se honem chytil rukou za ucho.

„Tak, teď je na řadě tvé pravé koleno. Napříště budeš muset chodit o berlích – možná že už napořád.“

„Ježíši, ne, Seane!“ Morana se zmocnila agónie. „On mi říkal, že jenom zjišťuje, jaká je teď v Londýně situace. Povídal, že je na cestě do Německa.“

„Do Německa – to jistě,“ poznamenal Dillon. „Určitě má tady v Londýně nějakou skrýš. Kdepak to asi je?“

„Jak bych to já mohl vědět, Seane?“

„To je smůla. Tak, tady je to první koleno.“

Dillon namířil a Moran vykřikl. „St. Jaims’s Stairs ve Wappingu. Je tam několik hausbótů. Ten jeho se jmenuje Griselda.“

„Hodný hoch.“ Dillon přestal waltherem mířit na Morana. „Chceš, abych se sem ještě vrátil?“

„Ježíši, ne.“

„Tak drž pusu zavřenou. Určitě znáš někoho, kdo ti to ucho ošetří.“ S tím Dillon odešel.

Ze svého mini coopera pak zavolal Fergusonovi: „Možná že jsem narazil na poklad.“

„Povídejte.“ Dillon ho uposlechl. Nakonec dodal: „Myslím, že ta jeho přítomnost tady je příliš velká shoda náhod. Co chcete, abych udělal? Mám ho sejmout? Nebo můžete třeba povolat protiteroristickou jednotku Scotland Yardu. A oni z toho udělají třetí světovou válku.“

„To je to poslední, co potřebujeme. Kde jste?“ Dillon mu to řekl. „Setkáme se u St. James’s Stairs,“ rozhodl Ferguson.

„To si děláte legraci.“

„Když mi bylo devatenáct, Dillone, byl jsem v Hooku v Koreji, kde jsem pistolí Browning zastřelil pět Číňanů. Začíná mě to neustálé vysedávání na ministerstvu obrany nudit.“

„Proboha, co tomu řekne Bernsteinová?“

„Jsem ochoten dodržovat politickou korektnost, ale jen do určité míry, Dillone. Nijak zvlášť ji tedy nehodlám zatahovat do nebezpečného dobrodružství někde na Temži v dešti a ve tmě. Zejména když se pokoušíme dopadnout ten nejhorší exemplář, jaký IRA může vůbec nabídnout.“

„Takže si myslíte, že on je tady kvůli Cohanovi?“

„No tak, Dillone, ještě před pár dny byl v Ulsteru, a teď je najednou tady. Jaký jiný důvod by mohl asi tak mít? Počkejte na mě na rohu High Street a Chalk Lane.“ S tím Ferguson zavěsil.

Barry zaparkoval escorta na konci Chalk Lane na jedné postranní odbočce. Odtud se vydal pěšky k St. James’s Stairs. Byla už tma, kterou probleskovalo několik málo světel na řece a jen o něco více světel po obou březích. Na konci uličky odbočil a vydal se po staré přístavní hrázi. Cestou minul pár lodí, jež vypadaly jako staré nepoužívané nákladní čluny.

Na konci mola se rozkládal přístavní bazén, nad nímž trčelo několik starých jeřábů a za nimi stála již dlouho nepoužívaná skladiště. U bližšího břehu kotvil jediný hausbót – Griselda. Na opačném konci byly další čtyři, z nichž na dvou se svítilo. To byl jediný důkaz života na jejich palubě. Se břehem byly hausbóty spojeny elektrickým kabelem a vodovodní přípojkou.

Barry využíval tento člun již tři roky, ale naposledy tu byl před šesti měsíci. Pokaždé, když se sem vracel, obával se, že loď bude poničená vandaly, ale dosud k tomu nikdy nedošlo. Jednak to bylo dost vzdálené a zastrčené místo, a jednak mu určitou ochranu poskytovaly další hausbóty v sousedství.

Přešel po lodní lávce, našel klíč, který byl schovaný v odtokovém palubním žlábku, otevřel ocelová dvířka a vešel dovnitř. Po levé ruce byl vypínač. Rozsvítilo se světlo a ozářilo schůdky. Současně se zapnula i palubní světla – jedno na přídi a druhé na zádi.

Sešel ze schůdků a u jejich paty rozsvítil světlo v kabině. Ta byla překvapivě velká, opatřená po obou stranách průzory. Kolem stěn se táhly polstrované lavice, dále tu byl stůl a na jednom konci kuchyňský kout s elektrickým vařičem a dřezem. Zastavil se, aby do konvice nalil vodu, pak ji přenesl do ložnice.

Tady položil svůj kufr na postel a vytáhl z něj karton cigaret a tašku s toaletními potřebami. Otevřel krabičku cigaret, zapálil si a začal si prohlížet šatní skříň. V igelitových obalech tam viselo různé oblečení, byly tu boty, nové košile od Marks & Spencera, spodní prádlo, ponožky, prostě vše, co bude potřebovat. Konvice začala pískat. Vrátil se do kuchyně, vypnul vařič, posadil se ke stolu a na mobilu vytočil číslo hotelu Dorchester.

„Senátora Cohana,“ požádal, jakmile se ozvala ústředna.

„Mohu se zeptat, kdo volá, pane?“

„George Harrison, americká ambasáda.“

Za malou chvíli se ozval Cohan. „Pan Harrison?“

Barry se zasmál. „To jsem já, ty pitomý troubo, Barry.“

„Jack?“ Také Cohan se zasmál. „Kde jsi?“

„Pořád ještě v Ulsteru,“ lhal Barry. „Mluvil jsem se Spojkou. Pověděl mi ty špatné zprávy. I když počítám, že pro hrobníka to jsou dobré zprávy.“ Cohan pokrčil rameny. „Ty ve všem vidíš nějakou legraci.“

„Jak jsme říkávali ve Vietnamu, když v tom nevidíš srandu, tak jsi sem neměl jezdit. Podívej se na to z té lepší stránky. Povaluješ se v luxusním hotelu, kde se postarají o každou tvoji potřebu. A navíc jsi dostatečně daleko od New Yorku.“

„Spojka říkal, že se o všechno postará. Umíš si vůbec představit, že by se nějaká žena dostala Ryanovi na kobylku? Není to šílené?“

„No, mám tu i jednu dobrou zprávu. Během hodiny odjíždím do New Yorku. Proto ti volám. Spojka chce, abych tam pomohl urovnat ten zmatek.“

„Opravdu?“

Barry lhal dál: „Pojedu do Shannonu a odtud letadlem do New Yorku.“

„Doufejme, že to dokážeš všechno srovnat.“

„Zase se ozvu. Dám ti vědět, kde budu bydlet. Jaké máš číslo pokoje?“ Cohan mu to řekl. „Dobře. Půjdeš dneska večer ven?“

„Ne. Potřebuji si oddechnout. Zítra mě čeká náročný večer.“

„To zní dobře. Měj se.“

Cohan položil sluchátko s pocitem značné úlevy. Otevřel láhev šampaňského dodaného hotelem a nalil si sklenici. Jestli někdo dokáže urovnat celý ten zmatek, pak je to Barry.

Barry si vybral dokonale ušitý černý oblek a proužkovanou vázanku. Položil oblečení na postel, vrátil se do kuchyňky, kde si znovu ohřál vodu a udělal si šálek kávy. Když byl hotov, vyšel po schůdcích na palubu, chvíli tam stál a přemýšlel.

Šlo o to, jak to udělat. Přístup do Dorchesteru nebyl problém. Konec konců bude oblečen jako reklama na whisky, a navíc měl číslo Cohanova pokoje. Stačí jen zaťukat na dveře, složit ho a zase odejít. Když pověsí na dveře cedulku NERUŠIT, určitě ho nenajdou minimálně několik hodin, možná dokonce až do rána.

Náhle se cítil docela spokojeně. Sešel tedy dolů, svlékl si bundu, zastrčil si browning za pás a znovu zapnul konvici. Zkontroloval oblek, z plastikového sáčku vytáhl košili a rozložil ji. Voda v konvici se už opět vařila, ale tentokrát si další kávu rozmyslel. Vypnul vařič, v příborníku našel láhev skotské, nalil si do papírového pohárku a znovu vyšel na palubu.

Začalo pršet. Ve žlutých paprscích palubních světel se míhala stříbrná kopí deště. Barry stál pod poněkud potrhanou ochrannou plachtou a nasával vůni řeky, celý sklíčený a nepochopitelně plný nostalgie. Vtom zaslechl lehké zakašlání. Prudce se otočil a ruka mu zajela do bundy k pasu, kde se prsty dotkl pažby pistole.

Na konci lodní lávky stál nějaký muž s deštníkem nad hlavou a usmíval se na něj. „Ještě jsme se osobně nesetkali, pane Barry, ale já jsem Ferguson.“

Na křižovatce Wapping High Street a Chalk Lane čekal Dillon ve svém mini cooperu. Vyhlížel daimlera, takže byl dost překvapený, když se náhle vynořil černý taxík, ze kterého vystoupil Ferguson a zaplatil taxikáři. V ruce držel deštník, který však nechal zavřený. Namísto toho rychle přeběhl chodník a nastoupil do Dillonova auta.

„Hnusná noc.“

„Vy a taxík? Nemůžu tomu uvěřit. Předpokládám, že si ale jízdné vykážete jako cestovní výlohy.“

„Nebuďte prostořeký, Dillone. Co zamýšlíte?“

„Nemám potuchy. Máte s sebou zbraň?“

„Co myslíte?“ otázal se Ferguson unaveným hlasem a vytáhl starý Smith & Wesson .38 automat. „Také mám tohle,“ a ukázal kovová pouta.

„To si děláte hodně velké naděje, starý pane.“

„Dobře, pojďme na to,“ řekl Ferguson, vystoupil z auta a otevřel deštník.

Kráčeli spolu po Chalk Lane, skrytí pod brigadýrovým deštníkem. Když došli až k přístavu, zastavili se ve vchodu do jednoho starého skladiště.

„Jeden hausbót je na téhle straně, čtyři další na druhé,“ zašeptal Ferguson. „Světla svítí jednak na tom osamoceném a pak ještě na dalších dvou. Který je který?“ Dillon vytáhl z kapsy malý dalekohled. „Noční stopař. Zázrak moderní techniky.“ Zaostřil na nejbližší hausbót a po chvíli ho podal Fergusonovi. „Podívejte se.“ Ferguson ho poslechl. Před očima se mu objevil člun, zahalených v zelenavém světle. Na přídi lodi se jasně skvělo jméno Griselda. „Výtečně. Takováhle věc by se mi byla hodila v zákopech Hooku. Jaký máte plán?“

„Jsem jenom hloupý chlap, ale jelikož se tam svítí, předpokládám, že Barry je na lodi.“

„Takže?“

Dillon si znovu prohlédl Griseldu. „Asi by nebylo nejlepší, kdybychom vtrhli na palubu a začali křičet dovnitř, aby vylezli s rukama nad hlavou. Všiml jsem si ale, že na zádi je palubní průlez.“

„No, to je pravda, ale rád bych upozornil na to, že by to nejspíš způsobilo dost velký hluk. Otevírání toho poklopu, myslím. Navíc může být zamčený zevnitř.“

„Musíte mít trochu optimismu, brigádní generále. Já tam vlezu a vy na mě zatím počkejte tady.“

„Aha, rozumím, chcete starého člověka uchránit nebezpečí, že ano?“

Dillon se nenamáhal s odpovědí, jen mu podal noční dalekohled a zmizel ve stínu zdi skladiště. Když Ferguson znovu zaostřil, uviděl Dillona, jak jeho tělo klouže přes zábradlí na zádi a pohybuje se směrem k palubnímu průlezu. Ten se za chvíli nadzdvihl a Dillon vklouzl dovnitř.

V okamžiku, kdy Ferguson odkládal dalekohled, se na palubě objevil Jack Barry. Ferguson si ho pečlivě prohlédl. V ruce měl papírový pohárek a od pasu mu čněla pažba browningu. Ferguson si představil, jak se asi Dillon uvnitř lodi pokouší prodrat se neznámým územím, a rozhodl se. Schoval dalekohled do kapsy, vytáhl Smith & Wesson a v levé ruce ho schoval za záda. Pak se vydal po nábřeží. Před lodní lávkou se zarazil, deštník zdvižený vysoko nad sebou.

„Ještě jsme se osobně nesetkali, pane Barry, ale já jsem Ferguson.“

Jak se Ferguson vydal po lodní lávce, levá ruka mu poklesla a v ní se objevil revolver. Wyatt Earp, slavný americký šerif, kdysi vyprávěl, že jeho pověst pistolníka nejvíce proslavila jedna událost. Jakýsi mladý kovboj v Dodge City se ho pokusil ve tmě z padesáti metrů střelit do zad. Earp se otočil, reflexivně bez míření po něm vypálil a tomu mládenci vystřelil zbraň z ruky. Byla to šťastná trefa.

Jackovi Barrymu se nyní podařilo to samé. Vytrhl od pasu browning s tlumičem, vypálil od boku a zasáhl Smith & Wesson ve Fergusonově ruce tak, že mu ho vyrazil. Dillon, který se právě protahoval průlezem nad sprchovým koutem, před chvílí Fergusona zaslechl, vytáhl tedy svůj walther, proběhl salonem i kuchyňským koutem a s hlavou napřed narazil do Barryho právě ve chvíli, kdy se Ferguson skácel na palubu.

Dillon vrazil revolver Barrymu do zad. „Pusť to na zem, Jacku, nebo ti ustřelím páteř.“ Barry zkameněl. „Ale, Seane, to jsi ty?“

Ferguson se zvedl z paluby. Dillon se ujišťoval: „Jste v pořádku, brigadýre?“

Ferguson si přidržoval krvácející zápěstí. „Je to jenom škrábnutí. Jsem v pořádku.“ Barry se pomalu předklonil a položil browning na palubu před sebou. Pak se narovnal a přitom prudce vrazil pravý loket Dillonovi do obličeje. Současně se k němu otočil bokem, takže Dillonův reflexivní výstřel se zaryl do paluby. Dillon walther upustil a vrhl se na Barryho. Po tomto divokém útoku Barry zavrávoral dozadu. Když padali přes zábradlí do řeky, stále ještě se k sobě tiskli.

Ledová voda na oba zapůsobila jako okamžitý šok otupující mozek. Navíc byl v těchto místech poměrně silný proud. Když se Dillon vynořil, odkopl od sebe Barryho. Cítil, jak ho voda tlačí ke kotevnímu řetězu. Vděčně se ho chytil. Uviděl, jak Barryho voda unáší pryč.

Ten na něj vztekle zavolal: „Jdi do prdele, Dillone!“ a zmizel ve tmě.

Dillon se chvíli přidržoval na hladině, pak se přesunul na opačnou stranu Griseldy a chytil se za vázací kruh v přístavní zdi.

„Dillone?“ ozval se Ferguson.

„Zde.“ Dillon se vysoukal na žebřík.

Zůstal sedět na starém molu a crčela z něj voda. Ferguson se ho zeptal: „Myslíte, že je pryč?“

„Jenom zmizel někam jinam, brigadýre. Že je definitivně po něm, budu moct říct, teprve až ho jednou pěkně zblízka střelím mezi oči.“

„Co teď?“

„Pojďme dovnitř. Jsem mokrý skrz naskrz a rád bych se převlékl do něčeho suchého.“

Ve sprše se Dillon svlékl a dosucha se utřel ručníkem. V ložnici si pak vybral spodní prádlo, džíny a svetr, i když mu byly až příliš veliké. Pak se připojil v salonu k Fergusonovi. Hlavou pokynul k černým šatům, bílé košili a kravatě, které měl Ferguson na sobě.

„Pěkné oblečení, brigadýre. Chci říct, jestli se chcete pohybovat po takovém hotelu jako Dorchester, pak v tomhle oblečení tam rozhodně nebudete nápadný.“

„Nemyslíte si, že by Barry mohl být někde na dně Temže?“

„Ne, ten je spíš už na druhém břehu. V Dorchesteru se ale určitě neukáže. Víte, Jack je vlastenec a velmi praktický člověk, takže britské vězení je to poslední, po čem by toužil. Tentokrát přišel, ale neuspěl.“

„Já vím. Je to podivné, Dillone. Když jste mi pověděl, že je tady, okamžitě mě napadlo, že to může být jedině kvůli Cohanovi. Nevidím jediný důvod, který by ho sem z Ulsteru mohl přivést. Ale proč? Barry přece Syny Erinu řídí. Proč by chtěl zahubit posledního člena newyorské pobočky?“

„Právě pro to, čím Cohan je. Znamená problém pro vás, znamená problém i pro prezidenta. Možná že ale představuje problém i pro Spojku.“ Ferguson se náhle rozveselil. „Drahý hochu, někdy dokážete skvěle uhodit hřebíček na hlavičku. Pojďme.“ Dillon se trochu zarazil: „A co tenhle člun?“

„Ať zmizel kamkoliv, i pokud je pořád na téhle planetě, pak sem se určitě nevrátí. Jenom zhasněte světla. Zítra sem pošlu úklidový tým.“

Ferguson se ale mýlil. Barry se vynořil u St. James’s Stairs, vyšplhal se po žebříku nahoru a pohlédl zpět na přístavní bazén. Světla na hausbótu tou dobou stále ještě svítila. Schoulil se tedy ve tmě, celý mokrý a promrzlý. Po chvíli zhasla světla uvnitř lodi a Dillon s Fergusonem se objevili na palubě. Poté vypnuli i palubní světla, přešli po lodní lávce na břeh a pohrouženi v konverzaci odkráčeli.

Když zvuk jejich hlasů zmizel v dáli, Barry rychle přeběhl k lodi, vklouzl dovnitř a rychle se svlékl. Také on se usušil a převlékl. Nakonec si vzal bundu, v jejíž kapse byl stále ještě jeho mobil. Sáhl pod jednu lavici, odtáhl uvolněné prkno a zašátral uvnitř. Po chvíli odtud vytáhl revolver Smith & Wesson. Strčil ho do kapsy, zhasl světlo a zmizel.

Kráčel deštěm a kupodivu nebyl ani trochu sklíčený. Naopak, docela nahlas se smál. Co byl ten Dillon za bastarda! Navíc nebylo od věci moci si k Fergusonovu jménu po letech konečně přiřadit nějakou tvář. Byla to přece všechno hra. Tak tomu rozuměl nejen on, ale i Dillon a Ferguson. Chápal to však i ten muž jménem Spojka? Konečně dorazil k escortu, nastoupil do něj a odjel.

Dillon zastavil před Fergusonovým bytem na Cavendish Square. „Mám za to, že po celý zbytek Cohanova pobytu o něj nemusíme mít obavy.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Ten náš Jack není žádný samuraj a určitě nemá chuť spáchat sebevraždu. Teď, když ví, že po něm jdeme, určitě bude koukat zmizet, pokud sem vůbec kvůli Cohanovi přijel.“

„Říkáte pokud.“

„Počkejme a uvidíme.“

„Co ta vaše záhadná vražedkyně – ta žena?“

„Tady budeme také muset vyčkat.“

Ferguson přikývl. „V devět hodin v mé kanceláři.“ Vystoupil z vozu. Dillon se vyklonil z okénka.

„Charlesi? Necháte si to zápěstí ošetřit, že? Žádný ten britský stoicismus, doufám.“ Ferguson se usmál. „Nebojte se, Seane. Nejsem pitomý. A teď už jeďte.“

Dillon ho poslechl.

Když Barry uháněl ven z Londýna, bylo příšerné počasí. Hustě, ale opravdu hustě pršelo. Z jakéhosi důvodu se stále cítil neuvěřitelně vesele, ještě když zastavil na dálnici u občerstvení Little Chef. Dal si pořádnou anglickou snídani a v obchodu si koupil láhev skotské.

Než dojel do Roundhay, upil z ní asi čtvrtinu. Na malém letišťátku panovalo ticho a tma; jediné světlo svítilo ve stodole. Zajel dovnitř a zastavil vedle letadla Chieftain. Docherty tam seděl na stoličce a četl si noviny.

„Šlo všechno dobře, Jacku?“ otázal se.

„Ani se neptej. Jenom mě odsud odvez. Můžeš?“

„Jsem ti k dispozici.“

O deset minut později se Chieftain vznesl do noční oblohy. Barry se opřel v sedadle, otevřel znovu láhev a napil se. Pak vytáhl mobilní telefon a zavolal Spojce.

„To jsem já, Barry.“

„Kde jste?“

„V malém letadle na cestě z Anglie do Irska a jsem za to zatraceně vděčný.“

„Povídejte.“

Barry ho poslechl.

Nato Thornton zareagoval: „Jak jenom, proboha živého, mohli vědět o vašem hausbótu?“

„To nevím. Jisté ale je, že o něm věděli a já se z toho dostal jenom se štěstím.“

„Co Cohan?“

„Pokud mě se týče, čert ho vem,“ řekl Barry a přerušil spojení.

Dillon, který přišel do kanceláře v deset hodin, vytáhl Blaka z postele v pět hodin ráno washingtonského času.

„Proboha, Seane, víš, kolik je hodin!“

„Já ti vlastně dělám laskavost, Blaku. Mám pro tebe ještě zajímavější příběh než takový půlnoční film v televizi. Už tě vidím, jak se probereš, oblečeš se do tepláků, přesuneš se do kuchyně, vypiješ džus z čerstvých pomerančů a dáš si svou osmikilometrovou porci běhu.“

„Ani náhodou.“

„Tak jen poslouchej.“

Když Dillon skončil, Blake si povzdechl: „Pomoz nám pánbůh, pěkně se nám to zamotává.“

„To mi nemusíš říkat. Zase se ozvu.“ Dillon odložil telefon.

V půl jedenácté následujícího dopoledne Lady Helen Langová klusala po cestičce v Hyde Parku. Nyní se zastavila, aby na chvíli usedla na lavičku u jezírka a odpočinula si. Nebyla ani moc zadýchaná, cítila se docela příjemně. Myšlenka na večer, který stráví v hotelu Dorchester, se svým způsobem podobala představě bitvy. O plánované akci však neměla samozřejmě nejmenší pochybnosti. Podle ní bylo naprosto spravedlivé, že Cohan skončí stejně jako zbytek jeho klubu. Byla dostatečně rozumná, aby si uvědomovala, že postavit se tváří v tvář Jacku Barrymu nebo Spojce zatím moc proveditelné není. Avšak sama možnost skoncovat s nimi představovala jen určitou míru spravedlnosti. Až bude příště pokládat květiny u památníku svého syna, bude se cítit líp.

Někdo zavolal její jméno. Pozvedla oči a uviděla přicházet Hedleyho. „Napadlo mě, že se podívám, jak pokračujete.“

„To je od vás hezké.“ Zvedla se a náhle zalapala po dechu. Přitiskla pěst na prsa, rychle se znovu posadila a zašátrala v kapse po plastikové lahvičce s pilulkami. Když je vytáhla, upadly jí na zem.

Hedley lahvičku zvedl, posadil se vedle ní a otevřel uzávěr. „Je to zlé?“

Helen samozřejmě neodpověděla po pravdě. „Ne, ne, jenom se mi trochu zamotala hlava.“ Vysypal jí do dlaně dvě tablety a Helen je spolkla. „Už je to lepší.“

„To není dobré, lady Helen.“

Konejšivě ho popleskala po koleně. „Šálek čaje, a jsem zase v pořádku, Hedley. Odveďte mě do kavárny, prosím.“ Zvedli se a Helen se ho chytila za paži.

V kanceláři ministerstva obrany procházeli Ferguson s Dillonem a Hannah Bernsteinovou záznamy o událostech minulé noci.

„Co to bylo za pitomou mužskou ješitnost,“ pronesla Hannah rozhořčeně. „A ještě ve vašem věku, brigádní generále.“ Ferguson, který měl ruku ovázanou elastickou bandáží, odpověděl: „Uznávám, že jsem vinen, šéfinspektorko.“

„Bože, ty vypadáš skvěle, když se zlobíš, děvče,“ řekl Dillon. „Jiskra v oku a ruměnec ve tváři.“

„Ále, jdi k čertu,“ odsekla mu. „To přece měla být řádná operace protiteroristického týmu. Kdyby tam bylo dost lidí, tak bychom ho teď už měli. Nejhledanějšího irského teroristu.“

„Také bychom ale byli na první stránce všech bulvárních novin, a to je něco, oč nestojím,“ poznamenal Ferguson. „Bylo to moje rozhodnutí.“ V tom okamžiku zazvonil telefon. Ozvala se Fergusonova sekretářka: „Recepce má telefonní hovor z Ulsteru. Nějaký Jack Barry.“ Ferguson stiskl příslušný knoflík, aby Dillon s Hannah mohli sledovat konverzaci. „Jack Barry. Nechte ho vystopovat.“

„To nepůjde, pane brigádní generále, jde o zakódovaný mobil,“ upozornila ho sekretářka.

„Dobře tedy, spojte ho.“

Hlas v telefonu byl překvapivě jasný. „Jste to vy, brigadýre?“

„Kdo jiný by to měl být?“

„Jenom jsem vám chtěl říct, že jsem se v Temži neutopil, ale dostal se spokojeně domů. Vy jste ale přece jen šťastný člověk. Už jsem myslel, že jsem vás dostal.“

„Jak vidíte, tak nedostal. Faktem ale je, že jste mi vystřelil z ruky zbraň. To byl pěkný zásah.“

„Je tam Dillon?“

„Samozřejmě.“

„Těším se na setkání v pekle, Seane.“ Barry se zasmál a telefon se odmlčel.

První promluvila Hannah Bernsteinová. „Co to je za syčáka! Na co si to hraje? Teď alespoň víme, že je naživu.“

„Pro Jacka je to všechno hra,“ poznamenal Dillon. „Mohl bych dodat, že proto ho někteří považují za úplného cvoka, který neudělá nikdy nic rozumného.“ Hannah poznamenala: „Myslím, že jediný pozitivní přínos je, že senátora Cohana na svědomí mít nebudeme.“

„Opravdu si to myslíte?“ Ferguson potřásl hlavou. „Nikdo přece neuvažoval o tom, že by Barry byl za všemi těmi vraždami. Jestli je Cohan opravdu něčí terč, pak jediným logickým vysvětlením jeho přítomnosti tady by byla skutečnost, že senátor je náhle na obtíž. Nám se nyní podařilo zažehnat jedno nebezpečí, alespoň prozatím. To další riziko – náš záhadný druhý atentátník – tu však stále ještě je.“ Zvedl sluchátko. „Spojte mě se senátorem Michaelem Cohanem v hotelu Dorchester.“ Tlačítko hlasitého odposlechu zůstalo stisknuté. Za moment se z reproduktoru ozvalo: „Tady Cohan. Kdo volá?“

„Tady je Charles Ferguson. Myslím, že mé jméno znáte.“

„Ano, znám, ale nechci s vámi mluvit.“

„Věřte mi, senátore, že mám na srdci jen vaše dobro.“

„Jsem senátor Spojených států a jsem zde v zastoupení prezidenta,“ lhal Cohan. „Budete-li mě i nadále obtěžovat, obrátím se se stížností na kancelář premiéra vaší vlády.“ Praštil telefonem.

„Rozhněvaný muž,“ poznamenal Dillon. „Co budeme teď dělat?“

„No, půjdeme na oběd, samozřejmě.“

Giuliano, vedoucí Piano baru v Dorchesteru, je uvítal s nadšením. Ferguson navštěvoval tato místa už více než dvacet let, Dillon podstatně kratší dobu, i když v posledních letech dost pravidelně. A Hannah Bernsteinová byla něco zcela mimořádného. Jako téměř každý Ital, i Giuliano dokázal ocenit kombinaci fyzické krásy a ducha, a Hannah oplývala obojím. Nádavkem byla ještě šéfinspektorkou Zvláštního oddělení Scotland Yardu. Skutečnost, že v minulosti již při plnění služebních povinností zastřelila člověka, vyvolávalo lehké mrazení v zádech. Giuliano si pamatoval tu historku z novin. Před několika lety cestou na Grosvenor Square kráčela ulicí, když se náhle objevila žena, vykřikující, že došlo k ozbrojenému loupežnému přepadení. Jelikož Hannah měla toho dne na americké ambasádě službu, byla ozbrojena. Vážně se jí tedy podařilo zkomplikovat život oněm lumpům tím, že jednoho z nich, ozbrojeného krátkou brokovnicí, prostě na místě zastřelila.

Giuliano ji noblesně políbil na tvář a pak předložil svůj návrh poledního menu. Nejdříve domácí cannelloni s mozarelovou a šunkovou nádivkou. Pak gnocchi di patate al pesto a bramborové knedlíky v česnekové omáčce. Společnost si objednala jídlo a pak Dillon vybral k pití mladé šampaňské značky Krug.

„Jenom maličkost,“ oslovil Ferguson Giuliana. „Slyšel jsem, že senátor Michael Cohan tu má na jednu hodinu rezervovaný stůl.“

„To je pravda,“ připustil Giuliano trochu polekaně.

„Dobře, posaďte ho tedy k vedlejšímu stolku, buďte tak hodný,“ požádal ho Ferguson.

Giuliano se usmál. „A je to tady opět; brigádní generále. Mohl bych o tom napsat celou knihu. Celé ty roky. Studená válka, absolventi soukromých anglických škol, kteří byli komunistickými agenty, a nakonec ti Irové.“ Usmál se na Dillona. „Promiň mi to, příteli…“

„Já vím, jsem strašný člověk,“ odpověděl Dillon.

Giuliano uzavřel rozhovor: „Takže ten Američan bude sedět u vedlejšího stolu. Přeji vám dobrou zábavu.“ Když odešel, objevilo se na stole šampaňské. Dillon trval na tom, že bude nalévat sám. Přitom se zeptal: „Jak jste věděl, že tu Cohan bude?“ Ferguson zabručel: „Díky telefonu, Dillone. Je to skvělý přístroj. Někdy byste ho mohl také vyzkoušet.“ Hannah se zeptala: „Jak budeme teď postupovat?“

„Čelem kupředu, má drahá, čelem vpřed.“ Ferguson pozvedl sklenku. „Na život, lásku a štěstí.“

„No, když k tomu přidáte ještě mír v Ulsteru, pak se na to napiju také,“ řekl Dillon. V té chvíli se nad schody objevil Cohan. Giuliano ho přivítal, zavedl ho k vedlejšímu stolu, přijal objednávku na suché martini a odešel.

Ferguson se ozval: „Senátor Michael Cohan? Já jsem brigádní generál Charles Ferguson.“

Cohan se rozčílil: „To je hrubé obtěžování. Varoval jsem vás, že bych si mohl stěžovat u vašeho premiéra. Po tomhle si stěžovat rozhodně budu.“ Náhle se staly dvě věci naráz. Cohan se právě začal zvedat k odchodu, když dorazil číšník se suchým martini. Nápoj si od číšníka tedy vzal Dillon.

„Nevadí mi, že jste politik, senátore. V Irsku je máme také, i když si u nich pokaždé vzpomenu na jednu průpovídku: Neříkej mé mámě, že jsem senátorem v Dail, ona by si myslela, že se živím jako pianista v bordelu.“

„Jak se opovažujete!“

„Ále, sklapněte,“ okřikl ho Dillon. „Snažte se nebýt pitomý. Zatím jste. Jestli chcete dál žít, tak si poslechněte tohohle člověka.“ Ferguson spustil: „Jenom mě vyslyšte, senátore. Pojďme si promluvit o Synech Erinu a pokusit se najít nějakou spojitost,“ to slovo pronesl zvláště důrazně, „s vašimi vlastními zkušenostmi.“ Cohan zůstal sedět, celý bledý. „To nemá se mnou nic společného.“

„Tak poslouchejte, vy posero,“ oslovil ho Dillon. „Včera večer byl tady v Londýně Jack Barry; pročpak asi? Aby vás stáhnul z kůže.“ Teď už měl Cohan doopravdy strach, ale snažil se ho zahnat křikem. „O tom nic nevím.“

„Všichni Synové Erinu jsou mrtvi, senátore. Možná že jenom někdo nemá rád jídelní kluby,“ rozvažoval Dillon nahlas. „Ale podle našeho názoru sem Barry přijel docela narychlo, aby tu udělal pořádek, to znamená, aby vás oddělal.“ Nyní se do jejich hovoru vložila Hannah. „Navíc tu ale stále ještě někde pobíhá ta osoba, která má na svědomí vaše přátele.“

„Nesmysl,“ vyštěkl Cohan. „To jsou všechno hlouposti. Nařizuji vám, abyste mě nechali na pokoji.“ Konečně se napil suchého martini.

Ferguson poznamenal: „Takže vy nehodláte spolupracovat. Dobře, senátore, ať je po vašem. Premiér i prezident o tom budou náležitě informováni. Nicméně mám instrukce, abych vás, pokud možno, po dobu vašeho pobytu v Londýně ochránil. Z tohoto důvodu budeme dnes večer na Fóru pro mír v Irsku, ať už s námi budete spolupracovat, nebo nebudete.“

„Jděte k čertu.“ Cohan se zvedl a odkráčel.

Dorazilo jejich jídlo. Hannah se otázala: „Co teď, pane?“

„No, nejdříve si vychutnáme tenhle skvělý oběd, pak se sem večer vrátíme a pokusíme se toho parchanta udržet naživu.“

„Myslíte, že by v tom mohl být problém?“

„Ještě ničím ve svém životě jsem si nebyl jistější.“ Ferguson vzal do ruky vidličku a prohodil k Dillonovi: „Večer to chce černou kravatu, drahý hochu. Pokuste se vypadat civilizovaně.“

Jelikož neměl na koho se obrátit, Cohan zavolal zakódovaným mobilem Spojku a všechno mu vysypal, veškeré pochybnosti i obavy.

Když skončil, Thornton mu řekl: „Copak nechápete, o co se pokoušejí? S Barrym jsem měl dohodu, že přijede za vámi, aby vás ochránil. Oni ho ale zřejmě odhalili a podle toho, co říkáte, vyklouzl jen tak tak.“

„Vy jste mi ale slíbil, že v Londýně budu v bezpečí.“

„Také že budete. Celá Barryho mise byla jen taková pojistka. Všechno bude v pořádku.“

„Sliboval jste, že Barry se o kohokoliv, kdo je za tím zabíjením, postará.“

„Je tu spousta věcí, o kterých nemáte ani potuchy. Musíte mi věřit.“

„Jestli ale něco dopadne špatně, pak půjde o mou kůži.“

„Senátore, senátore – nic nedopadne špatně. Oukej? Tak se jenom uklidněte, uvolněte se a užívejte si na večírku. Já se vám ozvu.“ Thornton zavěsil a obratem zavolal Barrymu.

„Právě jsem mluvil s Cohanem. Je šíleně vyplašený. Má na krku Fergusona s Dillonem. Proč jste mi neřekl, jak špatně to dopadlo?“

„Protože se to stalo teprve včera večer a od té doby jsem měl co dělat, abych se vůbec dostal ve zdraví z Anglie.“

„Povězte mi o tom.“

Barry mu vyhověl. Vcelku se přitom držel pravdy. Když skončil, pronesl: „Byla to prostě taková záhada. Jak mě Dillon objevil, to tedy opravdu nevím.“

„Ten chlap je pořádně otravný.“

„To říkala armáda celých dvacet let a od té doby to tvrdí IRA. Mimochodem, co je s Cohanem?“

„Budu ho muset nechat, aby se postaral sám o sebe. Až se vrátí do Států, něco vymyslím. Ozvu se,“ a položil telefon.

V domě na South Audley Street se Lady Helen probírala svou garderobou, aby si nakonec vybrala exkluzivní černé večerní krepdešínové šaty. Přitiskla k sobě kabátek a podívala se zkoumavě do zrcadla. Vtom se ozvalo zaťukání na dveře a do pokoje vešel Hedley s šálkem čaje.

„Co si myslíte o tomhle?“ zeptala se ho.

„Zdá se mi to výborné.“

Vrátila šaty do skříně. „Prima.“ Usrkla trochu čaje. „Za pětačtyřicet minut mám schůzku u Daniela Galvina.“

„Připadáte mi skvělá, Lady Helen.“

„Dneska tam bude snad celý svět, Hedley.“

„Včetně Cohana?“

Usmála se. „Musím vypadat co nejlíp. Teď běžte a připravte se. Během čtvrt hodiny jsem u vás.“

Fórum pro mír v Irsku, pořádané v tanečním sále hotelu Dorchester, byla prvotřídní společenská událost. Premiér sice dosud ještě nedorazil, ale zato už bylo přítomno několik členů vlády. Seznam hostí rozhodně zahrnoval pěknou řádku celebrit, takže se Dillon nestačil divit, co lidí tato událost přilákala. Měl na sobě večerní oblek s klopami ze surového hedvábí. Nyní si od procházejícího číšníka vzal sklenici šampaňského.

Hannah, oblečená v temně rudých šatech od Versaceho, ho napomenula: „Zpomal, Dillone, máme před sebou dlouhou noc.“

„Vypadáš skvěle, děvče,“ prohodil k ní. „V tomhle by ses klidně vyjímala i na titulní stránce Vogue.“

„Lichocením se nikam nedostaneš.“

„Já vím. Není to ale hanba?“

Přiblížil se k nim Ferguson. „Všechno v pořádku?“

„Ježíši Kriste, brigadýre,“ pronesl Dillon. „Když jsem byl ještě malý kluk, babička mě jednou vzala na čaj do foyeru Grand Centralu. To byla nádhera. Babička to milovala. A tamější vrchní měl přesně stejný oblek, jako máte vy.“

„Nemůžete mě naštvat, Dillone,“ pronesl rozhodně Ferguson. „I když moje trpělivost není, konečně jako obvykle, zdaleka bezbřehá.“ Zamračil se. „Dobrý bože, to je Lady Helen Langová,“ a odvrátil se od Dillona, aby se s ní pozdravil.

Objali se. „Hrozně ráda tě zase vidím, Charlesi.“ Pootočila hlavu a zaregistrovala Dillona. „No ne, to je pan Dillon, že?“ Dillon uchopil podávanou ruku. „Jsem šťasten, že se s vámi znovu setkávám, Lady Helen.“

„Nemohla jsem odolat, abych sem dnes nepřišla. Bydlím v South Audley Street, tedy vlastně za rohem. Je to strašně příhodné. Vždycky, když dostanu chuť na koktajl, zajdu si do Piano Baru.“ V té chvíli se od hlavních dveří ozvalo zašumění. Objevila se Hannah. „Dostavil se premiér, brigádní generále.“ Ferguson se obrátil k Lady Helen: „Moc se omlouvám, Helen.“ Pak pokynul Dillonovi. „Přineste Lady Helen sklenku šampaňského, buďte tak hodný. Vy pojďte se mnou, šéfinspektorko.“ Když ti dva odkráčeli, Lady Helen se obrátila k Dillonovi. „Vy se občas ocitnete až na samotném pokraji nebezpečí, viďte, pane Dillone?“

„Máte pravdu.“ Od procházejícího číšníka si vzal dvě skleničky a jednu jí podal. „Poslužte si.“ Rozhlédl se kolem. „Skvělá společnost.“

„Kterou vy ovšem z duše pohrdáte.“

Dillon pozvedl sklenici. „Na vás, Lady Helen, a na mě, na jediné normální lidi v tomhle bláznivém světě.“ S úsměvem mu přípitek vrátila. Z nějakého důvodu však Dillon v tom momentu ucítil mrazivý chlad a vážné znepokojení. Proč asi?

„Fórum pro mír v Irsku.“ Potřásl hlavou. „Už na něj čekáme sedm set let a někteří se ho již nedočkají.“ Zhluboka vydechl. „Bůh nás opatruj, ale je mi to moc líto.“

„Och, vy myslíte na mého syna,“ usmála se chladně. „Jestli pracujete pro Charlese, pak moji minulost znáte. Jak ale kdysi řekl jeden velký spisovatel – minulost je úplně cizí země. Ne, minulostí bychom se příliš zaobírat neměli, pane Dillone. Stačí, abychom se vyrovnali alespoň s tím, co máme teď.“

„Skvělá myšlenka,“ zareagoval Dillon. „Člověka to ale moc neutěší.“

Ve stejném okamžiku se k nim přiblížila nějaká stárnoucí dáma. „Drahá Helen, tak ráda tě vidím.“ Obě ženy se dotkly tvářemi a Helen Langová se ujala představování. „Vy dva se asi neznáte. Vévodkyně ze Stevelyů, Sean Dillon.“

„Nesmírně mě těší.“ Dillon jí políbil ruku.

„Och, já miluji Iry,“ pronesla vévodkyně. „Jsou to takoví lotři. Jste také lotr, pane Dillone?“ Helen se vmísila do hovoru. „Pan Dillon pracuje pro Charlese Fergusona.“

„Tak vidíte,“ poznamenala vévodkyně.

„Se vší úctou vás teď opustím.“ Dillon se vzdálil.

Viděl Fergusona hovořit s jedním členem kabinetu a Hannah diskrétně stojící opodál. Když spatřila Dillona, přistoupila k němu.

„Právě přišel Cohan. Povídá si tamhle v koutě s americkým velvyslancem. V takovéhle tlačenici je dost obtížné udržet ho stále na očích.“

„Děvče drahé, na podobné sešlosti mu přece nikdo nic hrozného neudělá.“

„Myslíš, že tady bude v bezpečí?“ Potřásla hlavou. „Brigádní generál tvrdí pravý opak.“

„Je starší než ty, což znamená, že má samozřejmě častěji pravdu. Na druhou stranu ale, kolikrát se už zmýlil?“

„Byla bych radši, kdyby k tomu nedošlo zrovna na našem záhonku.“

V té chvíli se od vchodu začala šířit vlna vzrušení. Do sálu vešel premiér s nevelkou suitou.

„Pojďme,“ řekla Hannah a začala se prodírat davem směrem k Fergusonovi. Dillon se jí držel v závěsu.

Všichni tři pak stáli pohromadě a pozorovali, jak premiér pomalu postupuje sálem, občas potřese něčí rukou nebo prohodí pár slov. Konečně dorazil až k americkému ambasadorovi, po jehož boku stále ještě postával Cohan. Všechny obličeje v okolí se rozzářily úsměvem. Ve skutečnosti to bylo vůbec poprvé, kdy Dillon zahlédl senátora se usmívat.

„Vypadá docela spokojeně,“ poznamenal Ferguson.

„Prozatím, pane,“ podotkla Hannah. „Jenom prozatím.“

Ceremoniář v šarlatovém plášti zvolal: „Dámy a pánové, předseda vlády.“

Veškerá konverzace okamžitě ustala a premiér přistoupil k mikrofonu. „Vaše milosti, lordi, dámy a pánové. Žijeme ve vzrušující době. Mír v Irsku je doslova na dosah a já vám chci povědět, že…“

Když skončil, odpověděl mu poměrně nadšený potlesk. Poté se premiér, obklopen svou družinou a potřásaje rukama všem okolostojícím, vydal k východu.

„Co teď, pane?“ otázala se Hannah.

„Z pohledu na skvěle zásobený bufet soudím, že nadešel čas k jídlu,“ odpověděl jí Ferguson. „Pusťme se do toho.“

„A co Cohan, pane?“

„Vy dva se budete střídat v jeho sledování.“

„Protože ať se mu stane cokoliv, nemělo by se mu to přihodit tady, tak to myslíte?“ ironicky poznamenal Dillon.

„Přesně tak.“

Ozvala se Hannah. „Já nemám hlad. Vezmu si tedy první hlídku.“

„Jak si přejete, má drahá. Vidím, že je stále ve společnosti amerického velvyslance.“

Hannah se otočila a začala se prodírat davem.

Cohan stál s velvyslancem a několika dalšími lidmi v koutě sálu, kde byl přece jen poněkud chráněn před davem ostatních hostů. Pil poměrně hodně a stejně tak se i potil, samozřejmě v důsledku stresu. Cítil se strašně a upřímně řečeno měl strach.

Ambasadorovi o své současné situaci pochopitelné neřekl ani slovo. Jak by také mohl? Už dříve však zaznamenal přítomnost Fergusona, Dillona i Hannah Bernsteinové v sále. Skutečnost, že byli zde, činila jeho záležitost ještě horší. Natáhl se k číšníkovi po další sklenici šampaňského a přitom vrazil do příjemně vyhlížející ženy stojící vedle něho.

„Velice se omlouvám.“

„Opravdu se nic nestalo,“ ujistila ho Helen Langová.

V té chvíli si Cohan povšiml, že davem se k němu prodírá Hannah Bernsteinová. Ucítil nepříjemnou podrážděnost. Proč mu k čertu nedají pokoj?

Ambasador mu položil ruku na rameno. „Jsi v pořádku, Michaeli? Celý se potíš.“

„Ale jistě,“ odpověděl Cohan. „Cestou v letadle jsem chytil trochu rýmu.“ Náhle si uvědomil, že alespoň na malou chvíli musí z toho všeho vypadnout ven. „Zaskočím do svého apartmá a vezmu si aspirin.“ Helen Langová, která mu stála dost nablízku, jeho slova slyšela a rovněž se vydala ke dveřím. Tam se na okamžik zastavila, aby se přesvědčila, že má v kabelce univerzální klíč, který jí obstaral Hedley. Pak vyšla ze sálu.

Cohan dopil šampaňské a povšiml si, že Hannah stojí nedaleko něho, v sousedství jednoho baru. Podrážděnost se změnila ve vztek. Začal se tedy poněkud zlostně prodírat davem, až dospěl ke vchodu do tanečního sálu. Tam se zastavil, ohlédl a ujistil se, že i Hannah je v pohybu. Zahnul tedy k pánským toaletám a vešel dovnitř. Bylo tam dost lidí, takže musel počkat. Nyní se potil už poměrně intenzivně. Přistihl se, že si prohlíží tváře ostatních mužů v zrcadlech. Omyl si vodou obličej, přijal od zřízence ručník a otřel se jím.

Z toalet právě vycházela poněkud hlučná skupinka mužů. Podařilo se mu se za ně nenuceně zařadit. Letmým pohledem se ujistil, že Hannah se právě dívá na opačnou stranu, směrem do sálu. Rozhodl se to risknout, takže se odpoutal a zmizel do haly. Okamžitě pocítil úlevu. Cítil se, jako by dosáhl vítězství, možná malého, ale přece sladkého. Došel do foyeru, vyhledal výtahy a stiskl knoflík.

Hannah se rozhodla počkat deset minut. Když dorazil Dillon, stále ještě stála u stěny a opírala se o ni. Dillon ji pozdravil: „Hledám tě. Kdepak je náš přítel?“

„Vevnitř.“ Kývla hlavou ke dveřím toalety. „Viděla jsem ho jít dovnitř a ještě nevyšel ven.“ Dillon se usmál. „Vidíš, že některé věci nakonec zůstanou mimo dosah i těch politicky nejkorektnějších policajtů. Nech to na mně.“ Hannah tedy dál čekala a jen pozorovala davy proudící kolem, jež se díky pozdě příchozím ještě rozmnožily. Konečně se objevil Dillon a postavil se vedle ní, aby si zapálil cigaretu. „Není po něm ani vidu, ani slechu.“

„To je divné. Určitě tam šel.“ Náhle ji zamrazilo. „Podívejme se do tanečního sálu,“ a vyrazila.

Univerzální klíč Helen Langové fungoval perfektně. Během okamžiku vklouzla do apartmá senátora Cohana a zavřela za sebou dveře. Místnosti byly velice luxusní. Noblesní ložnice, klozet, koupelna a obývací pokoj se špičkovým obložením. Pokojská už v místnostech zatáhla závěsy. Helen mezi nimi proklouzla, otevřela francouzské okno a vystoupila na terasu. Přímo proti hotelu se rozkládal Hyde Park, za nímž probleskovala světla města. Dole pod ní se táhla Park Lane, v tuto dobu plná živého provozu. Jak tam stála, ucítila podivný smutek. Poprchávalo, proto se schovala pod markýzu, zapálila si cigaretu a čekala.

Cohan vystoupil z výtahu a s tlukoucím srdcem pospíchal chodbou. Kristepane, co se to se mnou děje? napadlo ho. Potřebuje se napít. Když dorazil k apartmá, rozrazil doširoka dveře a vešel. Otevřel dvířka baru z čínského lakovaného dřeva a třesoucíma se rukama si nalil velkou skotskou. Hodil do sebe obsah skleničky a hned si nalil druhou. Co jenom u ďasa bude dělat? Takhle mu ještě nikdy nebylo. Všechno se mu rozpadalo pod rukama. Napadlo ho, že jediná osoba, která by mu mohla poradit, je Barry. Přešel tedy do ložnice, z cestovního vaku vytáhl mobilní telefon, vrátil se do obýváku a vytočil jeho číslo.

Barry, tou dobou stále ještě v bezpečném domě v hrabství Down, se ozval: „Kdo to je?“

„Cohan. Proboha živého, co se to děje?“

„Co máte na mysli?“

„Podívejte, mluvil jsem se Spojkou. Dozvěděl jsem se všechno o té vaší včerejší eskapádě v Londýně. Teď mám na krku brigádního generála Charlese Fergusona s tím chlápkem Dillonem a ti mi také všechno řekli.“

„Copak vám pověděli?“

Cohan mu řekl vše, co si dokázal vybavit. „Spojka mi povídal, že jste byl tady, abyste mi kryl záda.“

„To je pravda.“

„Dillon ale tvrdil, že jste mě sem přijel oddělat.“

„A komu tedy věříte?“ otázal se Barry. „Svému příteli, nebo tomu malému žvanilovi? Jsme v tom společně. Společně to také vyřešíme. Kdy budete zpátky v New Yorku?“

„Zítra.“

„Výborně,“ lhal Barry hladce, jak bylo jeho zvykem. „Dějí se věci, o kterých nemáte ani tušení, ale slibuji vám, že všechny vaše pochybnosti budou brzy rozptýlené.“

„Oukej, oukej,“ přikyvoval Cohan. „Zůstanu s vámi ve spojení.“

„To udělejte.“

Barry si to nechal projít hlavou a pak zavolal Spojce. „Právě jsem měl hovor s Cohanem z Londýna.“

„No a?“

„Vypadá to, že se nám celý rozsype. Budete s ním muset něco udělat.“

„Jako třeba?“

„Nemohl byste třeba zařídit, aby ho nešťastnou náhodou porazil náklaďák, jakmile se vrátí do New Yorku?“

„Nechám si to projít hlavou,“ odpověděl Thornton a přerušil spojení.

Cohan odložil mobil a znovu zvedl skleničku. „Proč jsem se jenom do toho kčertu zamotal?“ zašeptal sám pro sebe.

Přiložil skleničku k ústům, když se náhle rozhrnul závěs a do pokoje vstoupila Lady Helen, v pravé ruce Kolt .25 s tlumičem.

„Co je kčertu tohle?“ vyštěkl Cohan, šokovaný tou babičkovskou postavou s revolverem. Navíc mu připadala jaksi povědomá.

„Bohyně pomsty, senátore, krátce řečeno Nemesis.“

„Počkejte,“ pronesl zuřivě. „Jestli chcete peníze…“

Zasmála se. „Ne, o ty nestojím. Pamatujete se ještě na staré filmy, kde loupežník chce peníze nebo život? V tomto případě bych dala přednost vašemu životu. Peníze mám.“ Cohana zachvátila hrůza. „Kdo jste?“

„Posaďte se a já vám to povím.“

Zhroutil se na pohovku, ale nepřestával se třást. „Co to má znamenat?“

„Myslím, že to je přesně to, co se ve starých gangsterských filmech nazývá chvíle odplaty.“

„Co jsem ale udělal?“

„Och, osobně nic. Jsem si jistá, že máte čisté ruce, vždyť jste politik. Spolu s ostatními Syny Erinu jste se ale dopustil tichého schvalování zločinu.“ Cohan ještě nikdy ve svém životě nebyl tak vyděšený. „Můj bože, jste to vy! Ale proč? Proč?“ Jednou rukou vytáhla stříbrnou tabatěrku, zastrčila si cigaretu do úst a zapálila ji. „Měla jsem syna, senátore. Statečného a chrabrého mladého muže. Povím vám, jak skončil, díky stupidním blouznivým hrátkám vás i vašich přátel.“ Když skončila, Cohan se mlčky tiskl do rohu gauče, v obličeji celý popelavý. Helen nalila whisky do další sklenice a podala mu ji.

„To je neuvěřitelné,“ hlesl.

„Ale pravdivé, senátore. I když je to vaše nejstrašnější noční můra. Tady v Londýně jsem zastřelila Toma Pata Ryana, pak jsem jela do New Yorku, kde jsem dostala vaše přátele Bradyho, Kellho i Cassidyho.“ Cohan se napil. „Co chcete?“

„Začněme několika otázkami. Spojka. Kdo to je?“

„Pouhý hlas v telefonu, přísahám.“

„Jistě ale máte nějaké tušení.“

„Ne! On ví všechno, ale já ani netuším, jak to ví! Nikdy mi to neřekl!“

„Co Jack Barry? Kdepak je?“

„Někde v Severním Irsku, to je všechno, co o něm vím.“

„Vždyť jste s ním před chvílí hovořil! Slyšela jsem vás.“

„Ano, ale speciálním telefonem, zakódovaným mobilem. Má nějaké číslo, to se ale nedá vystopovat.“

„Skutečně?“ Vzala do ruky mobil. „Jaké je to číslo?“ Cohan zaváhal a Helen pozvedla kolt.

Nadiktoval jí to číslo.

Barry právě večeřel, když zazvonil telefon. „Kdo je to?“

Helen Langová odvětila: „Nikdo zvláštní, pane Barry, ale zase se brzy ozvu.“

Uložila mobil do kabelky, přešla ke stolu a rychle si poznamenala telefonní číslo na kousek papíru, který rovněž strčila do kabelky. Aby mohla psát, přehodila si na okamžik kolt do levé ruky. Cohan ucítil šanci. Hodil proti ní svou skleničku a sám se vrhl k oknu a proklouzl mezi záclonami na terasu.

Byla to samozřejmě hloupost, protože odsud neměl kam utéct. Na terase byla jen nevelká fontánka s rybou uprostřed, z jejíchž úst tryskal proud vody, a asi krok za ní už byla zídka. Naklonil se přes ni a zadíval se na stuhu světel, pohybující se po Park Lane. Pod římsou však zpozoroval vrchol kovového žebříku, který zde byl umístěn evidentně pro potřeby údržby. Rychle se posadil obkročmo na zídku a jednou nohou začal šátrat po žebříku právě ve chvíli, kdy na terasu vyšla Helen Langová s koltem v ruce.

„Ne, proboha živého, ne!“ vykřikl. V té chvíli mu uklouzla noha a on se zřítil do ulice.

Helen pohlédla dolů, kde se náhle zastavil veškerý provoz a rozezněly se klaksony. Jejich zvuk stoupal z ulice vzhůru. Odvrátila se, zmizela v pokoji, otevřela dveře apartmá a vyšla na chodbu. Za malou chvíli již scházela do hotelové haly. Prošla jí do tanečního sálu, kde si z podnosu vzala sklenici šampaňského a zamíchala se mezi přítomné.

Nemesis bylo to správné slovo. Při této jedné příležitosti jí osobně nebylo zapotřebí. Cohan sám zaplatil osudovou cenu.

Všechno nakonec pomine, to je zákon života. Ona netrvala na tom, že to musí provést sama, jenom k tomu muselo dojít. Takhle to bylo dostatečné. U hlavních dveří se objevil rozruch. Zahlédla tam tváře Fergusona a Dillona a současně pocítila svíravou bolest na prsou. Našla v kabelce lahvičku s lékem, vzala si dvě tablety a zapila je šampaňským. Pak se vydala k východu z tanečního sálu.

„Třeba šel do svého apartmá,“ prohodil Dillon, když neúspěšně prohledali taneční sál a zvenku se začal ozývat znepokojivě rušivý hluk klaksonů.

Hannah se obrátila k Fergusonovi: „Měla bych se raději podívat, co se to tam děje, pane.“

Provoz na ulici se výrazně zpomalil. Hannah okamžitě poznala příčinu. Na chodníku se srotil hlouček lidí kolem jakéhosi těla, vedle kterého stál u svého motocyklu policista a mluvil do vysílačky. Hannah mu mávla před očima svým služebním průkazem.

„Šéfinspektorka Bernsteinová, zvláštní oddělení. Co se stalo?“

„Právě jsem projížděl kolem, šéfe. Ten člověk vypadl z hotelu a málem zasáhl tamhlety dva lidi, co šli kolem. Ta ženská je z toho ještě v šoku. Zavolal jsem ambulanci a posilu.“ Hannah se naklonila k ležícímu tělu a okamžitě v něm poznala Cohana. Narovnala se. „Toho muže znám, konstáble, je to hotelový host. Hlídejte to tady, držte dál jazyk za zuby, nebavte se ani s novináři, prostě s nikým. Tohle je pohotovost nejvyššího stupně. Rozumíte, co to znamená?“

„Samozřejmě, šéfe.“

„Já teď jdu dovnitř, ale vrátím se.“

Ferguson se dvěma svými spolupracovníky si za doprovodu viditelně otřeseného ředitele hotelu prohlédli Cohanovo apartmá. Hannah to na závěr shrnula: „Vůbec nic. Ani nejmenší známky nějakého zápasu.“

„Souhlasím, šéfinspektorko,“ přitakal Ferguson. „Otázka ale zůstává – vypadl, nebo ho někdo strčil?“ Obrátil se k Dillonovi. „Co si o tom myslíte vy?“

„Ale no tak, brigadýre, kdopak v naší branži by vážně věřil nějaké shodě okolností?“

„Souhlasím,“ přikývl Ferguson. „Musí to být zatraceně pořádný kus ženské.“

„Jsem ochoten přiklonit se k vašemu názoru,“ přitakal Dillon. Ferguson se otočil na ředitele: „Zamkněte apartmá a zajistěte ho. Za chvíli sem dorazí policie a začnou to tady prohledávat.“

„Samozřejmě, brigádní generále.“

Ferguson se vrátil k Dillonovi. „Informujte o téhle smutné události Blaka. Ten to jistě vyřídí prezidentovi. Já se postarám o premiéra.“

„To je ale sakramentská škoda, že váš šlechtický titul jde takhle k čertu,“ poznamenal Dillon.

Ferguson se usmál: „Já vždycky věděl, že jste na mé straně, Dillone.“

I přesto, že South Audley Street opravdu nebyla od hotelu daleko, Lady Helen se dohodla s Hedleym, že na ni bude čekat v mercedesu na Park Lane. Protlačila se tedy skupinou zvědavých čumilů a prošla kolem kupičky šatů, která kdysi byla senátorem Michaelem Cohanem. Hedley ji viděl přicházet, vyskočil tedy z auta a otevřel jí zadní dvířka. Helen nastoupila, Hedley vklouzl za volant a ihned odjeli.

„Jenom to objeďte, Hedley. Byla to těžká noc.“ Zapálila si.

„Co se stalo?“

Pověděla mu vše. „Takže Cohan je po smrti a já mám spojení na Jacka Barryho.“ Ukázala mu mobil. „Zkusím ho znovu.“ Barry popadl sluchátko hned při prvním zazvonění. „Kdo je to?“

„Nemesis,“ zněla odpověď. „Nejdřív vám ale řeknu jednu žhavou novinku. Senátor Michael Cohan právě vypadl ze sedmého patra hotelu Dorchester na Park Lane. Volám vám z jeho mobilu.“ Pro Jacka Barryho to byl největší otřes jeho života. „Co mi to povídáte?“

„Že senátor Michael Cohan leží na chodníku v Park Lane před hotelem Dorchester. Vypadá to tam jako nějakého zlého sobotního večera v Belfastu. Policie, ambulance, zvědavci, tohle všechno vy ale znáte.“ Barry kupodivu necítil zlost. Co pociťoval, byl jakýsi strach. „Kdo kčertu jste?“

„Brady, Kelly, Cassidy v New Yorku, Tim Pat Ryan v Londýně a teď senátor Michael Cohan. To jsem já.“ Zasmála se. „Takže zbýváte už jenom vy a Spojka.“ Barry se zhluboka nadechl. „Oukej, tak kdo tedy jste? Loajalistická bojovnice za svobodu? Rudá ruka z Ulsteru? Nebo protestantská spodina?“

„Popravdě řečeno, možná vás zaskočí, pane Barry, když vám řeknu, že jsem římská katolička. Náboženství ale tady nehraje roli. Překvapuje mě, že mluvíte o protestantské spodině. Vždyť jste sám protestant. Stejně jako byl Wolfe Tone, zakladatel irského republikánství, stejně jako byl Parnell, kterému se málem podařilo dosáhnout Sjednoceného Irska.“ Teď se dokonale bavila. „Navíc mezi ně patří i takoví lidé jako Oscar Wilde, George Bernard Shaw, Sean O’Casey, všichni protestanti.“ Nyní ji hněvivě přerušil. „Co to je za kecy? Nepotřebuju žádnou zkurvenou přednášku o historii. O co jde? Kdo jste?“

„Žena, která vás hodlá popravit, stejně jako jsem popravila všechny ty ostatní. Spravedlnost, pane Barry, o tom to všechno je. Vím, že je to dnes dost vzácné zboží, ale přesto si ji hodlám dopřát.“ Naslouchal jejímu tichému, odměřenému hlasu, který vůbec neodpovídal obsahu slov, jež pronášel. Barryho hněv vzrůstal. „Jste blázen.“

„Ani snad ne. Před třemi lety jste v Ulsteru zmasakroval mého syna a zabil jeho přátele. Byli čtyři, mezi nimi jedna žena. Vy si na to určitě nepamatujete, pane Barry, samozřejmě. Na to máte na rukou příliš mnoho krve, takže si sotva můžete vybavit jednotlivé mrtvoly.“ Teď mu sice poskytovala až příliš mnoho informací, ale to bylo v pořádku. V hlavě se jí už začínal rodit plán.

Barry se ještě nikdy necítil tak zoufale. „Podívejte, ten Cohanův mobil vám k ničemu není. Je zakódovaný. Hovory z něho se tedy nedají vystopovat.“

„Ano, ale můžu s vámi alespoň mluvit.“

„Oukej, co tedy chcete?“

„To je docela prosté. Jak jsem vám už řekla, před třemi lety jste mi v Ulsteru zmasakroval syna. Teď zmasakruju já vás.“ Znovu se ho dotkl závan strachu. „Ani nápad. Jste blázen, dámo!“

„Tímhle velice užitečným mobilem s vámi můžu alespoň hovořit, kdykoliv chci. Mohli bychom si domluvit i schůzku. Zase se ozvu.“

„Kdykoliv chceš, čubko jedna. Klidně si řekni hodinu i místo!“ Tou dobou však už zavěsila.

„Podejte mi tu láhev, Hedley,“ požádala lady Helen. Napila se a podala mu ji zpět. „Výborně. Teď se cítím skvěle.“ Vytáhla stříbrnou tabatěrku, zapálila si cigaretu a hluboce vdechla kouř. „Nádhera. Jezděte chvíli jen tak. Kolem Buckinghamského paláce, po Pall Mall.“ Déšť opět zesílil. Stěrače s cvakáním stíraly čelní sklo. Hedley se opatrně proplétal mezi proudy aut.

„Mám ráda jízdu v dešti,“ poznamenala Helen. „Je v tom takový pocit bezpečí uzavřeného prostoru. Jakoby zbytek světa ani neexistoval. Máte rád déšť, Hedley?“

„Déšť?“ zasmál se nahlas. „Zažil jsem ho až moc, když jsem byl ve Vietnamu, Lady Helen. Hlídkovali jsme tam v bažinách delty Mekongu, pijavice se nám přisávaly i na ta nejdůležitější místa na těle a z oblohy se na nás bez přestání valily přívaly monzunových dešťů.“

„Mrazí mě v zádech, jen když to poslouchám. Zajeďte k nějaké hospodě. Mám chuť se napít.“

Hedley zastavil před velice slušným podnikem zvaným U Granátníka, nedaleko St. James’s Place. Už tady spolu v minulosti byli. Majitel, Sam Hardaker, býval seržantem u granátníků a Hedleyho znal z dob jeho služby na ambasádě.

„To je pro nás opravdové potěšení, Lady Helen.“

„Ráda vás vidím, Same. Nepředpokládám, že byste měl něco takového, jako láhev šampaňského?“

„Jedna láhev je právě v chladničce. Není to archivní víno, ale zato je to Bollinger. Slíbil jsem ji sice jednomu důstojníkovi od granátnické stráže v paláci, ale bude se muset bez ní obejít.“ Helen s Hedleym se posadili do rohového boxu. Sam přinesl Bollinger v kbelíku s ledem a dvě skleničky. Otevřel láhev a nalil Lady Helen, která ochutnala.

„Božské.“ Usmála se na Sama a ten skleničky dolil. „Říká se, že když jste přesyceni šampaňským, pak jste přesyceni životem,“ poznamenala.

„O tom nic nevím,“ odpověděl Sam. „Já jsem na pivo.“

Vzdálil se a Helen si zapálila cigaretu. „V pořádku, Hedley?“

Ten přikývl. „Je to dobré, Lady Helen.“

Pozvedla sklenici. „Tak tedy na nás. Na lásku, na život a na věčné štěstí.“ Také Hedley pozvedl svůj pohár a přiťukli si. „Ať je zatracen Jack Barry a Spojka.“ Hedley upil trochu vína a postavil skleničku na stůl. „Nehodláte se ale s tím parchantem setkat, že ne?“ Zapálila si další cigaretu, svraštila čelo a zamyslela se. „Jediný způsob, jak bych se s ním mohla setkat, Hedley, je přivést ho nějak ke mně.“ Hedley přikývl. „Oukej, řekněme, že byste ho sejmula, jako ty předcházející. Co ale potom? To stále ještě ponechává na svobodě Spojku – a nikdy nezjistíte, kdo to je. Nevěděl to nikdo z nich.“

„Nalijte mi ještě skleničku a pojďme se na to podívat z filozofického hlediska.“ Opřela se v křesle. „Milý Hedley, za spoustu špatností života je zodpovědná politika. Vezměte si jenom naši situaci. Zapomeňte na Syny Erinu i na Spojku. Celá ta věc začíná od chvíle, kdy vlády mezi sebou zahájily dialog. K ničemu by nebylo došlo, nebýt dialogu mezi britskou a americkou vládou. Nebýt premiéra s prezidentem a jejich příjemného žvatlání po telefonu.“

„Takže?“ otázal se Hedley.

„Kdyby se bývali nedohodli na vzájemném sdílení informací, pak by neexistovalo nic tak šťavnatého, co by Spojka mohl ukrást.“ Natáhla se po láhvi a dolila Hedleymu. „Takže, kde leží ta hlavní zodpovědnost?“

„Nejsem si jistý, jestli vám rozumím.“

„Nejvyšší moc, Hedley, má v tomto případě i hlavní zodpovědnost. Jestliže je v celé záležitosti angažován Bílý dům, pak nejvyšší moc spočívá v rukou prezidenta.“ Pohlédla na hodinky. „Och, už je pozdě. Pojďme.“ Hedley jí pomohl nastoupit do auta, obešel kapotu a vklouzl za volant. Když vyrazil od obrubníku, pronesl: „Proboha živého, o čem to mluvíte?“

„Zajistila jsem si pozvání na večírek Chada Luthera, který pořádá příští týden ve svém sídle na Long Islandu. Jak jsem se doslechla, čestným hostem večera tam bude prezident.“ Mercedes prudce zakolísal. „Proboha, to přece nemůžete udělat!“

Zamračila se, ale pak se zasmála. „Kristepane, Hedley, vy si myslíte, že jsem uvažovala o tom, spáchat na něj atentát? Bože, bože, co si to o mně myslíte?“ Zavrtěla hlavou. „Ještě jsem se nezbláznila, milý Hedley. Ne, měla jsem na mysli jenom možnost si to s ním všechno probrat.“

„Probrat to s ním? To myslíte – vyložit karty na stůl? Přiznat všechno, co jste udělala? Všechno to zabíjení? Sakra, vždyť vás zavřou!“

„Vy to nechápete.“ Zapálila si. „Bílý dům je jeho, čili jeho je i celá ta šlamastyka. Určitě si nepřeje, aby se to všechno dostalo na veřejnost, o nic víc než já. Z celé té aféry se Spojkou z Bílého domu by byl nesmírný skandál. Mohl by dokonce i ohrozit jeho úřad. A rozhodně by totálně zničil jakýkoliv mírový proces v Irsku, pro který už toho tolik udělal. On prostě tu Spojku odhalit musí.“ Upřeně se podívala na Hedleyho. „Kdo ví, co by se jinak dostalo do tisku?“ Hedley byl celý zděšený. „To chcete říct, že byste dokázala prezidenta vydírat? To byste zašla až takhle daleko?“ Potřásl hlavou. „Dostala jste pár gaunerů, Lady Helen. Zůstaňte při tom. Nechte to už plavat.“

„To nemůžu,“ řekla. „Už teď žiju na dluh, Hedley, víc, než si uvědomujete. A je to moc důležité. Takže ten Long Island platí. Jestli se vám ale nechce, nemusíte tam se mnou jezdit.“

„Počkat, tohle si nezasloužím.“

„Já vím, že ne. Byl jste vždycky spolehlivý a pevný jako skála. Můj nejlepší přítel.“

„Nemusíte mě takhle balamutit.“

„Takže se mnou pojedete?“

Hedley si povzdychl. „Kam bych jinam mohl jít?“ Zařadil jiný rychlostní stupeň. „Nenosíte pořád v kabelce ten kolt, že ne?“

„Samozřejmě že nosím,“ ujistila ho. „Kdo ví.“ Usmála se. „Třeba někdy potkám Spojku.“

Blake naslouchal Dillonovi. Když Ir skončil, Blake poznamenal: „To mě vrací zpátky k mým časům u FBI a k seznamům nejhledanějších zločinců. K těm posedlým zabijákům.“

„Takže se domníváš, že Cohana dostala stejná osoba, jako zabila ty ostatní?“

„Samozřejmě. Na náhodu věřím asi tak stejně jako ty.“

„To tedy znamená ta žena?“ ujišťoval se ještě Dillon.

„Předpokládám, že ano.“

„Jak to odpovídá statistikám FBI nebo CIA? Chci tím říct, že z minulosti sice známe pár žen v teroristickém hnutí – gang Baader-Meinhofové v Německu, v IRA, mezi Palestinci, avšak stále představují přece jen značnou menšinu.“

„Co z toho vyplývá?“

„I kdybychom to připustili, znamenalo by to, že jediná žena je zodpovědná za úplné vyhlazení Synů Erinu. Že zabila celkem pět lidí.“

„Seane, příteli můj,“ povzdechl si Blake, „máš snad nějaké lepší vysvětlení?“

„Vlastně ne, ale myslím, že by nebylo od věci, kdybys na tom nechal ještě trochu zapracovat svého přítele od policie, toho kapitána Parkera.“

„Na čem konkrétně?“

„Nemám ponětí, ale to víš, policajti jsou policajti. Ti dokážou vyčmuchat i věci, o kterých ostatní lidé nemají ani tušení. Jestli se mu podaří vyslídit něco ohledně senátora, třeba by se to mohlo hodit.“

„Oukej, nech to na mně.“

Blake položil telefon a na chvilku se zamyslel. Pak zavolal prezidentovi. „Slyšel jste už o Cohanovi?“

„Stěží jsem se tomu mohl vyhnout,“ opáčil Cazalet. „Je toho plná CNN.“

„Můžu za vámi přijít?“

„Přijďte hned.“

Prezident seděl u stolu v Oválné pracovně jenom v košili a podepisoval různé dokumenty, které mu podával jeho šéf exekutivy. Thornton, rovněž bez saka, vzhlédl a trochu křivě se usmál.

„Vypadáte mrzutě, Blaku, a není divu.“

Cazalet se opřel v křesle. „Dokončíme to později. Tak co teď, Blaku?“

„Bůh sám ví,“ odpověděl Blake.

„Myslíte, že ho někdo strčil?“ otázal se Thornton.

„Samozřejmě, buď ho někdo strčil, nebo on sám zpanikařil a skočil.“ Blake byl podrážděný. „No tak, pánové, vždyť přece znáte pozadí té záležitosti a víte, jaké je skóre. Copak věříte tomu, že se Cohan prostě jenom příliš vyklonil z balkonu?“ Promluvil Cazalet: „Zjednodušme to. Existuje tedy někdo, kdo zabil pět amerických členů Synů Erinu.“

„Celý ten spolek vlastně zlikvidoval,“ dodal Thornton.

„Co nám zbývá?“ otázal se Cazalet.

„Jack Barry, který se ukrývá někde v Ulsteru, a pak Spojka tady ve Washingtonu.“

Thornton řekl: „Ve světle toho, co se stalo, má to vůbec nějaký význam?“

„Řekl bych to takhle,“ odpověděl Blake. „Síla Spojky nespočívá pouze v jeho přístupu k tajným informacím, které se dostávají do Bílého domu. Ty informace jsou cenné pouze proto, že má lidi, kteří podle nich dokáží jednat.“

„Ale ti jsou teď mrtví,“ skočil mu do řeči Cazalet.

„Barry není mrtev. Je stále naživu a dost čilý. Přitom je nebezpečnější, než byl kterýkoliv z oněch pěti. Se Spojkou na svém místě a s žijícím Barrym, jako vykonavatelem jeho pokynů, máme stále pořádný problém.“

„Co navrhujete?“ zeptal se prezident:

„Myslel jsem, že bych nechal trochu prošťourat Cohanovu minulost tady v New Yorku. Můj přítel, kapitán Parker, by třeba mohl s něčím přijít.“ Blake pohlédl na Cazaleta. „A dále se domnívám, že je čas na pořádné vyšetřování i tady v Bílém domě, pane prezidente.“

„Dobře, souhlasím,“ uzavřel debatu Cazalet. „Vy zkontrolujte Cohana.“ Obrátil se k Thorntonovi. „A vy se pokuste objevit něco tady, Henry. Jestli v Bílém domě existuje únik informací, pak si myslím, že je to záležitost pro šéfa exekutivy.“

„Hned se do toho dám, pane prezidente,“ ujistil ho Thornton a spolu s Blakem opustili pracovnu.

Jak spolu kráčeli chodbou, Blake se zeptal: „Co hodláte podniknout?“

„Bůh ví. V každém případě to musíme držet v tajnosti. Je to politický dynamit. Vy se postarejte o svoje, Blaku. Já začnu s prověřováním každé osoby z Bílého domu. Zadám to Tajné službě.“

„Řeknete jim důvod?“

„Dobrý bože ne, nebo alespoň ne teď. Budeme prostě provádět jenom takové diskrétní vyšetřování. Jestli na nic nepřijdeme, budeme to muset znova promyslet. Udržujte kontakt.“ Blake pokračoval v chůzi a Thornton za ním zůstal hledět. Na tváři měl úsměv a v srdci necítil ani náznak strachu. Pociťoval překvapivě spíš trochu zvláštní vzrušení.

Blake reprodukoval svůj rozhovor Fergusonovi a ten se krátce telefonicky spojil s premiérem.

„Vypadá to, že se nám to skutečně začíná vymykat z ruky, brigadýre.“

„Za to, co se stalo včera večer, nesu samozřejmě plnou zodpovědnost,“ ujistil ho Ferguson.

„To nepotřebuji, brigadýre,“ odmítl ho předseda vlády. „Není to ani vaše, ani moje vina, ale musíme si ty věci ujasnit,“ a položil telefon.

Ferguson, sedě u svého stolu, se obrátil na Hannah Bernsteinovou a Dillona. „Alespoň že neshání obětního beránka.“

„Co teď, pane,“ otázala se Hannah.

Odpověděl jí Dillon: „Řekl bych, že teď je to zcela na Blakeovi.“

„Ano, myslím, že máte pravdu,“ souhlasil Ferguson.

Thornton telefonoval Barrymu. „Cazalet, Thornton a Blake Johnson měli před chvílí v Oválné pracovně rozhovor.“

„Mělo by mě to vzrušovat?“ otázal se Barry. „Povězte mi o tom.“

Thornton mu vyhověl. Když skončil, Barry poznamenal: „No, to není moc zajímavé. Existuje něco, co by se dalo v New Yorku ohledně toho Cohana objevit? Byl snad na holčičky? Nebo užíval příliš často pánské záchodky? No tak!“

„Souhlasím. Výsledky toho pátrání budou jistě negativní. Myslím, že tady se nemusíme ničeho bát.“

„My?“ otázal se Barry. „O mně přece přesně vědí, kde se nalézám. O vás nevědí nic.“

„Pokud jde o mě, tak to i zůstane. Ať vás tedy nic ani nenapadne, Barry. Pamatujte, že i kdyby vás dostali, moc by jim to cestu ke mně neukázalo.“

„Parchante,“ zareagoval Barry, ale Thornton už zavěsil.

Barry si zapálil a přistoupil k oknu. Zvenku do něj narážely přívaly deště. O jedné věci se Spojce samozřejmě nezmínil – tou byl Cohanův mobil a skutečnost, že jeho prostřednictvím je s ním ve spojení ona záhadná žena. Byla to taková psychologicky bizarní pupeční šňůra. Otočil se a pohlédl na svůj vlastní mobilní telefon ležící na stole. Bylo zvláštní, že si skoro přál, aby zazvonil. Z duše chtěl zase uslyšet její hlas.

Přesně v téže chvíli cestovala Helen směrem na Norfolk. Tentokrát seděla na zadním sedadle mercedesu, jehož kabinu osvětlovalo jediné světlo z palubní desky. Reflektory auta se zařezávaly do tmy. Byla naprosto klidná a cítila se uvolněně. Opět to byl ten pocit bezpečí uzavřeného prostoru.

Potichu, sotva slyšitelně hrála hudba. Před chvílí totiž poprosila Hedleyho, aby zapnul magnetofon. Byla to jedna z pásek, které míval rád její manžel. Zpíval Al Bowlly, svého času nejpopulárnější britský zpěvák sentimentálních písniček, v Anglii třicátých let dokonce oblíbenější než Bing Crosby. Zabitý při náletech na Londýn.

„Tuhle miluju,“ vydechla. „Měsíc nad dálnicí. Docela se to teď hodí. Vám to ale nic neříká.“

Hedley odpověděl: „Vždyť znáte moje chutě, Lady Helen. Mými nejoblíbenějšími jsou Ella Fitzgeraldová a Count Basie.“

„Divný chlap, ten Al Bowlly:“ Zapálila si. „Určitě byl z Jižní Afriky, i když někteří lidé tvrdili, že pochází ze Středního východu. Když přijel do Anglie, ubral si deset let věku. Stal se z něho velký zpěvák tanečních kapel, ženy ho zbožňovaly. Večeříval v Savoji s příslušníky aristokracie a byl přítelem všech nejznámějších gangsterů v Londýně.“

„To bylo tedy eso,“ poznamenal Hedley.

„Věřil ve vlastní osud, zejména během náletů na Londýn ve čtyřicátém čtvrtém, kdy se nacisté pokoušeli bombardováním rozhodnout válku. Jednoho večera kráčel právě po ulici, když nedaleko spadla bomba. Exploze však směřovala na opačnou stranu. Jemu se nic nestalo.“

„Sakra, to se mi ve Vietnamu také několikrát přihodilo.“

„Bowlly to bral jako znamení nebes. Věřil, že se mu nic nemůže stát.“

„Co bylo pak?“

„No, jenom o pár týdnů později vyhlásili zase jeden letecký poplach. Všichni lidé se měli odebrat dolů do sklepů. On ale zůstal ležet v posteli. Byl přesvědčený, že není čeho se bát.“

„A?“

„Našli ho v posteli mrtvého. Tlaková vlna explodující bomby vyrazila dveře do jeho pokoje.“

„A ty ho zasáhly?“

„Přesně tak.“

Hedley řídil chvíli potichu, až se nakonec ozval: „Lady Helen, jakoupak pointu měl mít ten příběh?“

„Nejspíš měl ukázat, co je to osud a jak mu není možné uniknout. Člověk si může myslet, že někde smrt převeze, ale ona ho hned dostihne někde jinde.“

„Jistě, to chápu, ale nevidím, jaký to má mít vliv na vás.“

„Ale ano, Hedley, já to vidím.“ Opřela se pohodlně v sedadle. „Ta historka jenom ilustruje nevyhnutelnost věcí.“

„Příkladně vaši rozmluvu s prezidentem Spojených států? Ne, to neberu, Lady Helen, to rozhodně neberu.“

„Pamatujete to heslo, které jeden z bývalých prezidentů míval na stole? Veškeré výmluvy končí tady. No, měl pravdu.“ Vyhlédla okénkem do tmy. „Och, podívejte, kam jsme se to dostali. Potřebuji si dát čaj a nějaký sendvič. Zastavme.“ Nacházeli se právě u takového staromódního občerstvení pro řidiče náklaďáků vedle silnice, u kterého již jednou v minulosti stáli. Byly skoro dvě hodiny ráno a nedaleko parkovaly dva dálkové nákladní vozy, jejichž šoféři seděli v kabinách a jedli. Hedley objednal steakové sendviče z bílého chleba a čaj, horký a silný. Helen k Hedleymu přisedla a začala pozorovat ženu, která celý podnik vedla, jak začíná smažit steaky.

„Voní to dobře, Hedley.“

„To vždycky, Lady Helen.“

Zakousla se do sendviče, až jí šťáva stékala po bradě. Číšnice se k ní naklonila a podala jí papírový ubrousek. „Tady máte, zlatíčko.“ Z plátěného přístřešku nad vchodem stékaly přívaly deště. Helen dojedla, napila se silného hořkého čaje a zavelela: „Pojďme.“ Posadila se na přední sedadlo spolujezdce. „Vy si myslíte, Hedley, že jsem blázen.“ Bylo to prosté konstatování.

„Myslím si, že zacházíte až příliš daleko, Lady Helen.“

Zapálila si další cigaretu. „Většina lidí se v životě chová přesně obráceně, nechává věcem volný průchod a jsou samá slušnost a zdvořilost. Vzpomínám si, jak jsem jednou seděla v koutě jedné londýnské restaurace s mužem, který pro mě pracoval jako účetní. Vedle nás seděly čtyři ženy, jedna z nich na vozíku, a všechny kouřily. Můj přítel mi pošeptal, že ten kouř nesnáší a že bude muset odejít. Žena na vozíku nahlas poznamenala, jaká je to škoda, že někteří lidé nejsou schopni ani minimální tolerance.“

„Co se stalo pak?“

„Posadila jsem ho do taxíku, vrátila se zpátky a pověděla té ženě, že zatímco ona může žít, můj přítel má rakovinu plic a zbývají mu poslední tři týdny života.“ Zamračila se. „Proč vám to povídám? Nejspíš proto, že to bylo poprvé v mém životě, kdy jsem se veřejně něčemu postavila. Prostě jsem nemohla jen mlčky přihlížet.“

„Stejně jako nemůžete jenom přihlížet tomu, co páchají Synové Erinu. Oukej, chápu. Otázka jenom zní – opravdu do toho chcete zatáhnout prezidenta?“

„Nic nechápete, Hedley. Jste skvělý člověk, ale jako většina lidí i vy vidíte jenom to, čemu věříte. Podíváte se na mě a pomyslíte si, že jsem stejná žena, jako jsem byla vždycky. To není pravda. Jsem žena, která má naspěch, Hedley, protože mi už nezbývá čas.“

„Takovéhle věci neříkejte.“

„Je to pravda, Hedley, já zemřu. Ne dnes ani zítra, ale brzy, moc brzy. Přitom mám toho ještě hodně udělat, a také to udělám. Odjedu na Long Island, abych se tam setkala s prezidentem. Mám Barryho na druhém konci toho kódovaného mobilního telefonu, kdykoliv si vzpomenu. Můžu si ho kdykoliv přitáhnout.“ Vytáhla lahvičku s léky a vytřepala z ní do dlaně dvě tablety. „Teď mi podejte tu láhev whisky a šlápněte na plyn. Kolem třetí bychom mohli být doma.“

Počasí se však ještě zhoršilo a normální déšť přešel do záplavy vody padající z nebe. Když přejeli vrcholek, ze kterého byl pohled na vesnici, uviděli všude chaos. Po ulicích tekly třicet centimetrů hluboké potoky vody a několik mužů se lomozilo se stavidly.

Hedley zastavil u hospody. Starý Tom Armsby tam právě obkládal dveře pytli s pískem a Hetty mu pomáhala. Vzhlédla, když mercedes zastavil a vystoupila z něj Lady Helen.

„Vypadá to špatně.“

„Je to špatné, a to všechno kvůli místní samosprávě. Ti hajzlíci dodnes nenašli dost peněz na opravu těch stavidel. A trvá to už od doby, kdy nás tenkrát zachránil Hedley. Ještě trochu vody, a všechny domky ve vesnici jsou pod vodou.“ Lady Helen se obrátila k Hedleymu. „Jsou to všechno obyčejní lidé, Hedley, většina z nich je dokonce v důchodu. Něco takového by je zničilo.“

„Já vím.“ Vystoupil z auta, sundal šoférskou uniformu a rozkročený v kaluži vody si vyhrnul rukávy. „Jak zní ta fráze, když člověk má pocit, že už to někdy zažil?“

„Déjà vu. To je francouzsky.“

„Jo. To bude ono.“

Otočil se a přistoupil k mužům, kteří zápolili se stavidlem. Helen rovněž vystoupila z vozu a brodila se pracně za ním. Ve vířících vodách na spodní straně propustě stál nějaký mladík. Byl zjevně již polomrtvý a opakovaně zvracel, ale neustále se znovu a znovu nořil do vln, aby byl pokaždé vržen zpět.

„Vytáhněte ho odtamtud,“ zavelel Hedley. Několik rukou hocha vytáhlo z vody a položilo ho na břeh. „Kde je sochor?“ Kdosi mu ho podal. Hedley ho vzal a bez zaváhání skočil do vody. Vystrčil hlavu nad hladinu, zhluboka se nadechl a potopil se. Rukama šátral po ocelových hácích na stavidle, které byly po minulé kalamitě provizorně opraveny. Opřel se sochorem, zapáčil, ale musel se znovu vynořit k nadechnutí.

Opět šel pod vodu, dvakrát, třikrát, pokaždé s většími obtížemi, ale háky pomalu povolovaly a stavidlo se začalo otevírat. Nakonec je doširoka rozrazil proud vody. Když se Hedley vynořil, pozdravil ho nadšený pokřik. V té chvíli už hladina začínala klesat.

Ochotné ruce mu pomohly z vody. Na břehu se narovnal a zůstal tam v dešti stát. Hetty Armsbyová k němu přiběhla a přehodila mu přes ramena deku.

„Ach, vy zatraceně nádhernej parchante. Pojďte dovnitř, a vy všichni ostatní také. Dneska večer můžou jít všechny zákony k čertu.“ Všichni vykročili a Helen se připojila k Hedleymu. „Ať vám to nestoupne do hlavy. Nechci se rouhat a tvrdit o vás, že umíte kráčet po vlnách, ale někdo by mohl přijít s tím, že přejmenují místní kostel na St. Hedleyho.“

Na Compton Place následujícího jitra stále panovalo příšerné počasí. Foukal východní vítr, který před sebou hnal záclony deště a do písečné pláže Horseshoe Bay bušily vlny.

Helen, zabalená do nepromokavého pláště s kapucí, projížděla na hřbetě klusající kobylky borovicovým lesíkem, který ji přece jen trochu chránil před nejhoršími rozmary počasí. Zastavila ve skrytu staré polorozpadlé kaple a s jistými obtížemi si mezi sepjatýma rukama zapálila cigaretu.

Zahleděla se na vířící moře, které jí připomnělo jednu návštěvu přátel na Long Islandu před několika lety. Nebylo to za příjemného letního počasí, ale naopak v pozdní zimě, jako dnes tady. Ukazovali jí tehdy sídlo Chada Luthera. Byl to vlastně palác, obklopený loukami spadajícími až do vod průlivu, ale všude bylo liduprázdno. Tato prohlídka se jí vůbec nelíbila. Chad ji v minulosti již několikrát k sobě zval, zejména proto, že měl rád peníze a ona jich měla víc než on. Nikdy však jeho pozvání nepřijala, a to z prostého důvodu. Neměla ho ráda. Byl vulgární, ješitný a nafoukaný.

Vzpamatovala se a potichu pronesla: „Ale no tak, moje drahá, kdopak jsi, abys mohla takhle soudit. Někdo ho přece musel mít rád. I když jenom bůh ví, kdo to mohl být.“ Vzpomínka na Long Island jí stále nechtěla zmizet z mysli. Přitáhla tedy otěže a odcválala.

Hedley odjel do vesnice, aby se přesvědčil o aktuálním stavu. Nepřetržitě usilovně pršelo a hladina vody v nejužším místě koryta byla stále ještě dost vysoko, i když v současnosti už nepředstavovala žádný problém. Zastavil se ve vesnickém obchodě, udělal tam běžný nákup a vrátil se domů. Po Lady Helen nebylo nikde ani stopy. Vyložil tedy potraviny v kuchyni na stůl a vyšel na dvůr. Ze stodoly zaslechl výstřely pistole. Když zašel dovnitř, uviděl ji, jak střílí Koltem .25 vstoje na terč.

Oslovil ji: „Takže zřejmě doopravdy pojedeme na Long Island a vy budete mít kolt v kabelce?“

„Pozítří vyrážíme,“ odpověděla a znovu nabila. „Poletíme Gulfstreamem společnosti. Můžeme přistát na letišti Westhampton na Long Islandu. To bude velice příhodné.“

„Stále bych byl ale radši, kdybyste s sebou tu zbraň nebrala.“

„Jak jsem vám řekla, chci být připravená na všechno. Na každou příležitost, která se případně naskytne. Nemusíte ale se mnou jezdit, jestli se vám to nelíbí.“

„Och, já ale jet musím.“ Ze sbírky zbraní na stole si vybral browning a velmi rychle několikrát vystřelil na terč. Čtyřikrát zasáhl hlavu.

„Zase se ukazujete, Hedley?“

„Ne,“ odpověděl. „Jenom kontroluju, jestli jsem stále ve formě, abych se mohl ujistit, že vy jste také ve formě. Co když nakonec potkáte Spojku?“

„Takže jedete také? Budete se mnou?“

„Ach jo, samozřejmě, že jedu s vámi. Někdo na vás musí dát pozor.“ Vzal jí z ruky kolt, zkontroloval ho a znovu jí ho podal. „Oukej, zaujměte palebné postavení a vzpomeňte si, co jsem vám říkal.“

Následujícího rána seděl Blake v Parkerově kanceláři, pil kávu a cpal se obloženým chlebíčkem se šunkou. V místnosti byl sám. Venku bylo tak hnusné počasí, jak jenom koncem března dokáže být. Na okenní tabule dopadaly a ulpívaly na nich mokré vločky sněhu. Otevřely se dveře a do místnosti vešel Parker, oblečený jenom v košili.

„Řekli mi, že jsi tady. Vůbec se neomezuj. Moje svačina je ti k dispozici.“

„Právě jsem přiletěl z Washingtonu. Po cestě bylo tak strašné počasí, že nemohli ani podávat snídani.“

„To ti patří, když musíš pořád jenom sedět v tryskáčích.“ Parker se posadil, zdvihl telefon a objednal si další sendvič s kávou. Pak potřásl hlavou. „Jsi pěkně v prdeli, příteli.“

„Prosím?“

„No tak – co ten Cohan? Všechny noviny píší o nešťastné náhodě, ale ty a já víme, jak to bylo.“

V té chvíli vešla bez zaklepání jeho asistentka, postarší policejní seržantka, která položila na stůl další kávu a talíř s obloženými chleby.

„Vezměte si moje. Už jsem objednala další. Napadlo mě, že tady Pan Bílý dům vám to všechno zblajzne.“ A odešla.

Blake promluvil: „Ta ženská je poklad – a jaký má zdravý apetit! Pro tebe by to ale bylo moc, když si musíš hlídat tu váhu.“ Vzal si další sendvič a Parker poznamenal: „Čert tě vem, Blaku,“ a sám si také posloužil. „Tak, jak vypadá situace?“

„Jednoduše. Synové Erinu jsou do jednoho mrtví. Všichni se odebrali do toho velkého společného klubu na nebesích. Cohan, Ryan, Kelly, Brady, Cassidy. To je pět lidí.“ Blake otevřel jednu konvici s kávou. „No tak, prevíte jeden. Tolik let jsi pořád na ulici. Kolikpak případů vraždy jsi za tu dobu vyšetřoval?“

„Sto čtyřicet sedm. Počítám si je.“

„Takže, jaký je tvůj verdikt? Ty přece nesouhlasíš s tím sektářským nesmyslem, viď, že ne?“

„Jsou to kecy.“ Parker dokousal svůj sendvič. „Typ toho zločinu je jasný. Motivem je pomsta.“

„Pomsta za něco, zač byli Synové Erinu zodpovědní.“

„To bych řekl.“

Blake si to přebral v hlavě. „Souhlasím. To nám ale stále moc nepomůže. Myslel jsem teď na Cohana. Proč na něj nezaútočili v New Yorku, jako na všechny ostatní? Nezjistil jsi náhodou nějaký pokus o vloupání do jeho domu, co? Nebo něco v tom smyslu?“

„Můžeme se na to podívat.“

S posledním sendvičem v ruce se Parker přesunul k počítači, posadil se a stiskl několik kláves. „Ne, žádná taková zpráva tu není.“ Na okamžik se odmlčel. „Počkej moment. To je zajímavé.“

„Co se děje?“

„Minulý týden došlo v úzké uličce nedaleko Cohanova domu ke dvěma vraždám. Šlo o typické pouliční darebáky, které někdo zastřelil. Při pitvě u nich byla prokázána vysoká hladina alkoholu a také stopy kokainu. Oba měli dost dlouhé policejní záznamy. Byli to překupníci drog a jeden z nich navíc dělal pasáka.“ Obrazovka zablikala a objevily se na ní nové informace. Blake, potlačuje vzrušení, se zeptal: „Jaká zbraň byla použita?“ Parker vyťukal na klávesnici příslušný dotaz a opřel se v křesle. „Dobrý bože, Kolt .25.“ Obrátil se. „Zkontroluju si to.“ Horečně zabušil do kláves. „Tak, a je to, Blaku. Myslel sis, že máš celkem čtyři Syny Erinu, zastřelené stejnou zbraní. Tady máš dva další.“ Blake zůstal jako omráčen. „Proč ale zrovna tihle chlápci?“

Parker intenzivně přemýšlel. „Podívej, zjevným pojítkem je ten Cohanův dům. Je to tam dost exkluzivní oblast. Tihle chlapi byli obyčejní gauneři, kteří tudy jenom procházeli.“

„Chceš tím říct, že byli v nesprávnou dobu na špatném místě?“

„Jak bych to kčertu mohl vědět najisto? Chytám se každého stébla, člověče. Třeba tam ale někdo čekal na Cohana a ti dva se objevili náhodou.“ Blake přikývl. „Jo. Ach, bože!“

„Co tedy hodláš dělat?“

„Zajedu se podívat na místo zločinu.“ Vstal. „Díky, Harry, určitě se ještě vrátím,“ a odešel.

Lady Helen vyrazila na procházku. Jako obranu proti dešti nad sebou přidržovala velký golfový deštník. V borovém lesíku se zastavila, a zadívala se na rozbouřené moře. Pak vytáhla mobil a zavolala Barryho.

„Á, tady jste,“ pronesla.

„Co chcete?“

„Nic zvláštního. Jenom mě napadlo, že vám zavolám. Dneska je hrozný den. Hrozně tu prší.“

Barry se cítil překvapivě klidný. „Kde jste?“

„Vida, to je pokrok. Je to poprvé, co se ptáte. Na východním pobřeží Anglie.“

„Yorkshire – Norfolk?“

„To bych vám napověděla už moc.“

Barry byl překvapený, jak rozumně a klidně mluví. „Podívejte, co chcete?“

„Vás, pane Barry, to chci. Samozřejmě mrtvého.“

S tím přerušila spojení. Barry přistoupil k příborníku, vytáhl z něho láhev Paddyho whisky a nalil si. Její doušek mu spálil patro. Třesoucí rukou si zapálil. Rozhodně to nevypadalo, že by ho nechala na pokoji. Zavolal tedy Spojce.

„Hleďte, ještě jsem vám o Cohanovi neřekl vše.“

„Takže byste to měl radši rychle udělat.“ Vyzval ho Thornton. Barry ho uposlechl. Když skončil, Thornton ho požádal: „Povězte mi všechno, co říkala o tom svém synovi.“ Barry se na okamžik zamyslel. „Povídala, že jsem před třemi lety v Ulsteru zmasakroval jejího syna a popravil čtyři jeho přátele, včetně jedné ženy.“

„Nepřipomíná vám to něco?“

„Proboha živého, vždyť jsem v tom válčení už celé dlouhé roky. To chcete vědět, kolik jsem zabil lidí?“

„Oukej, oukej. Nechte to na mně. Třeba se mi v tom podaří najít nějaké pojítko. Podívám se na to.“

Blake nechal zastavit auto před Cohanovým domem na Park Avenue, ale na opačné straně ulice. Zůstal chvíli sedět a pročítal zprávy z místa zločinu. Všechno to bylo docela jasné. Bylo po půlnoci a díky prudkému dešti zely ulice prázdnotou.

Pokusil se představit si tu scénu, jak hleděl přes ulici na Cohanův dům. Stejně jako dnes byla tehdy tma a mokro. K žádnému velkému zápasu nedošlo, protože patolog u obou obětí konstatoval rychlou smrt. Přesto se Blake zamračil. Byla tady přece jen jedna zvláštnost. Vrátil se ke zprávě patologa a znovu si ji rychle pročetl. Oběť číslo jedna, krevní skupina 0, oběť číslo dvě, krevní skupina A. Jediný problém byl v tom, že na košili oběti číslo dvě byla stopa po krvi skupiny B.

Takže se tu zjevně v jakémsi střetnutí zúčastnila přinejmenším ještě jedna osoba. Mohl to být vrah? Blake svraštil čelo. Z nějakého důvodu se mu to nezdálo. Způsob, jakým byli ti dva zastřeleni, svědčil o vysokém stupni efektivnosti a značné míře krutosti. Proč by vůbec mělo dojít k nějakému zápasu? Pokud tu ovšem nefigurovala ještě další osoba. Celkem tedy čtyři osoby, nikoliv jen tři.

Pokusí se získat jiný pohled z perspektivy chodníku. „Jeďte zpátky na velitelství a počkejte tam na mě,“ rozkázal řidiči. „Já si vezmu taxíka. Jenom mi podejte ten deštník.“ Řidič ho poslechl a odjel. Blake otevřel deštník. Začal si představovat. Je noc a ona čeká na Cohana, až se z nějaké společenské události bude vracet domů. Kde by se tak asi mohla skrývat? Určitě na téhle straně ulice, nikoliv na protější, protože jedině odsud má člověk dostatečně jasný výhled, umožňující výstřel.

Obrátil se a rozhlédl. Kolem byla spousta domovních vchodů, v jejichž stínu by se člověk mohl pohodlně schovat. Co se tedy opravdu stalo? Co se zkomplikovalo? Kčertu, pomyslel si Blake, vytáhl krabičku Marlboro a jednu si zapálil. Teď nebyla nejvhodnější doba na to, aby přestával s kouřením. Zhluboka vdechl kouř. Ten zatracený březnový déšť mu proudem stékal z okrajů deštníku.

Oba dva zastřelení byli nalezeni v krytém průchodu, kde se nejspíše schovávali před deštěm. Neměli tam podle všeho být, rozhodně ne v této části města a v tuto noční dobu. Takže, pokusil se představit si Blake, jsem vrah a čekám tu na Cohana. K čemu tady došlo? Pohlédl přes ulici na Cohanův dům a právě v té chvíli zpoza rohu kousek níž po Park Avenue vyšel pár mladých lidí, tulících se k sobě pod deštníkem. Blake pozoroval, jak procházejí podél průchodu, blíží se k dalšímu rohu a mizí z dohledu.

„To je ono,“ pronesl potichu sám pro sebe, „přesně, jak jsem předpokládal. Někdo se prostě do něčeho připletl. Byl na špatném místě v nesprávnou dobu.“ Pak se to individuum s krevní skupinou B vytratilo ze scény. Bůhví v jakém bylo stavu a kam šlo. Doprava, nebo doleva? Sakra. Zkusí to tedy nejdřív doleva, třeba proto, že stejným směrem šli před chvílí ti mladí lidé.

Zapálil si cigaretu a vydal se rázně po chodníku. Zahnul za roh a pokračoval další blok, podél kanceláří a několika butiků. Teď po půlnoci bylo všechno zavřené.

„Tohle místo ale ne,“ řekl si potichu, když pohlédl na opačnou stranu křižovatky. „Ti nezavírají nikdy.“ Podle nápisu se nacházel před nemocnicí St. Mary’s. Bylo to privátní zařízení a veliká cedule před vchodem nabízela široký sortiment služeb včetně ambulantní, úrazové i urgentní.

„Tak jsme tady,“ utrousil Blake. „Je brzo ráno, prší a ty krvácíš. Kampak bys asi šel?“

Vešel do vchodových dveří, vytáhl mobil a zavolal Harrymu Parkerovi. „Potřebuju tě, Harry.“

„Máš něco?“

„Řekněme, že mám nějaké tušení, a jestli se nemýlím, pak budu potřebovat policejní asistenci.“

„Kde tedy jsi?“

Blake mu to pověděl.

„Prima. Za chvíli jsem tam.“

Když Parker s Blakem vešli do čekárny urgentních případů, byli překvapeni jejím přepychem. Na podlaze ležel koberec, všude kolem stála pohodlná křesla, z reproduktorů se linula uklidňující hudba. Sestra, jež měla na recepci službu, byla oblečená do uniformy, která mohla být docela dobře navržená Armanim. Ve skutečnosti také asi byla.

„Pánové?“ Chovala se lehce ostražitě. „Co si přejete?“

Harry jí před očima blýskl zlatým odznakem. „Kapitán Parker, newyorská policie. Potřebuji pár informací. Týká se to vyšetřování vraždy.“

„V tom případě bych měla dojít pro šéfa administrativy, pana Schofielda.“

„To udělejte, zlatíčko,“ vyzval ji Harry.

Schofield se objevil v modrém obleku s bílým proužkem. Byl opálený a vypadal zdatně. Zavedl je do poněkud přepychové kanceláře, kde mu Blake řekl vše, co potřeboval vědět. Že nedaleko odsud došlo ke střelbě, při níž byli zabiti dva lidé a možná zraněna třetí osoba.

„To zní dost důležitě,“ poznamenal Schofield.

„To tedy je důležité, příteli, protože kolega tady je z FBI,“ ujistil ho Harry Parker.

„Co tedy ode mě chcete?“

Blake vytáhl poznámkový blok a napsal do něho datum. „Časně ráno tohoto dne. Přišel na vaši ambulanci po půlnoci někdo se zraněním?“

„To je otázka týkající se lékařského tajemství, pánové.“

„A tohle je zase prezidentský dekret.“ Blake vytáhl příslušný dokument a ukázal mu ho. Schofield řekl: „No nazdar. Dobře, pojďme se podívat.“ Vrátili se do recepce, kde Schofield prolistoval recepční knihu. Po chvíli přikývl. „Je tu záznam o jedné pacientce. Jmenovala se Jean Wileyová. Přišla ve čtvrt na dvě ráno s pořezaným obličejem. Ošetřoval ji náš lékař ve službě, doktor Bryant.“ Do hovoru se vmísila recepční. „Doktor Bryant má dnes službu, pane Schofielde. Před chvílí jsem ho viděla jít do kavárny.“

„Prima,“ řekl Parker. „Ukažte nám cestu, pane Schofielde.“

Bryantovi bylo kolem třiceti, měl lehce přes váhu, nosil brýle, měl tmavé kudrnaté vlasy a bradku. Seděl v koutě a živil se francouzským chlebem a polévkou.

Když k němu přistoupili, vzhlédl. „Schofielde, chlape jeden, co sis zase na mě vymyslel?“

„Tihle pánové by si s tebou rádi promluvili.“ Otočil se k nim. „Doktor Bryant promoval na Harvardu jako jeden z nejlepších. Máme štěstí, že pracuje u nás. Pamatujte na to, prosím.“

„Och, Clarenci,“ povzdechl si Bryant. „Přestaň mě drbat za ušima. O co jde?“

Parker se tedy představil a Blake vyprovodil Schofielda. Jakmile se vrátil, Parker spustil: „Jsem si jistý, že o téhle záležitosti něco víte.“

„Dobře, pokusím se vzpomenout si.“

Blake se nabídl: „Donesu vám trochu kávy.“

„Čaje, člověče, čaje. Strávil jsem tři roky v Guy’s Hospital v Londýně, a tak jsem si na něj docela zvykl. Anglická snídaně, znáte to.“ Když se Blake vrátil s čajem, Bryant právě mačkal v ruce prázdnou krabičku od cigaret. Blake vytáhl svá Marlbora. „Já myslel, že vy doktoři jste proti kouření?“

„To mi chcete upírat moje práva?“

„Pojďme radši k vaší noční službě, při které vyhledala ošetření osoba jménem Jean Wileyová. O co šlo?“

„Měla pořezaný obličej, Nebylo to moc zlé, ale evidentně to bylo způsobené nožem.“

„Ptal jste se na nějaké podrobnosti?“ otázal se Parker.

„Samozřejmě. Pacientka udala, že se smekla v kuchyni a poranila si obličej.“

„Kecy, nemyslíte?“ ujišťoval se Blake.

„No, v Londýně by řekli žvásty. Byla pořezaná nožem. Odvedl jsem na ní pěkné vyšívání, ona nám nahlásila číslo pojištění a poté odešla.“

„Oukej,“ pravil Parker. „Jestli vám dala číslo zdravotního pojištění, pak ji pojišťovna bude mít v počítači. Mohli bychom se od nich dozvědět třeba její krevní skupinu.“

„To nebude zapotřebí,“ ujistil je Bryant. „Pamatuju si ji.“ Překvapeně na něj pohlédli. Připadalo jim, že se lehce začervenal. „Párkrát jsem ji už v okolí viděl, chodí na oběd do jednoho podniku. Jmenuje se to tam Nick’s Place a je to hned za rohem. Ona je… no, je hezká.“ Pokrčil rameny a ušklíbl se. „V každém případě má skupinu B.“ Parker mrkl na hodinky. „Právě je čas oběda.“

Bryant zaváhal a zopakoval to, co jen před chvílí říkal Schofield. „Hej, existuje přece něco jako lékařské tajemství.“

„Stejně tak existuje i případ dvojnásobné vraždy, která se stala tam venku těsně předtím, než k vám přišla. Je to důležité, pane doktore. Policejní sbor města New York nemá ve zvyku nasazovat své kapitány na nějaké obyčejné případy, podobně jako FBI.“

„Ona je skoro ještě dítě. To chcete říct, že někoho zabila?“

„Ne, to neříkám,“ ujistil ho Blake. „Mohu-li ale použít starou dobrou policajtskou frázi, v souvislosti s vyšetřováním je to nezbytné, abychom ji mohli vyškrtnout ze seznamu podezřelých.“

„Oukej,“ odpověděl Bryant rezignovaně. „Ukážu vám ji. Nebuďte na ni ale hrr, platí?“

„Tohle jsou nové policejní způsoby,“ ujistil ho Parker. „Teď nás cvičí, abychom byli delikátnost sama. Pojďme.“

Nick’s Place byl malý podnik, zastrčený v boční uličce. Tři chlápci za barem spolu mluvili rychlou řečtinou, zatímco přijímali objednávky. Jeden z nich připravoval čerstvé sendviče. Bylo tam teplo, trochu dusno a v důsledku deště byla okna trochu zamlžená. Bryant nahlédl dovnitř.

„Nikde ji nevidím.“

„Oukej, postavíme se tamhle a počkáme na ni,“ rozhodl Parker.

„Na mě ale čekají pacienti,“ řekl Bryant, vklouzl pod přístřešek před dveřmi a pak náhle zkameněl. „Hej, tamhle je, právě přechází ulici. To menší tmavovlasé děvče v modrém plášti do deště. Černý deštník.“ Jean Wileyová složila deštník a vešla do Nick’s Place. „Má pěkné nohy,“ poznamenal Bryant.

„No, abyste nezapomněl na své zásady ve vztahu lékař – pacient,“ napomenul ho Parker. „Mnohokrát vám děkujeme, doktore Bryante. Teď už můžete jít.“

„Když mě budete potřebovat, víte, kde mě najít.“ Bryant si vyhrnul límec a odkráčel.

Blake s Parkerem se přesunuli k oknu restaurace a nakoukli dovnitř. S kávou a sendvičem na tácu dívka právě mířila do kóje v zadní části lokálu. Bylo stále ještě dost brzy, takže uvnitř mnoho zákazníků nebylo.

„Jak to zahrajeme?“ otázal se Harry Parker.

„Myslím, že to obvyklé představení s hodným a zlým policajtem nebude nutné. Řekněme spíš, že ty jsi takový hodný, strejcovský polda, který plní své povinnosti jen s největším sebezapřením, a já budu Pan Hodný Federál. Na jedno ale nezapomeň, starouši,“ varoval ho Blake. „Tady tomu velím já. Já také rozhodnu, co se s ní nakonec stane.“

„Čím víc se o celé té záležitosti dozvídám, tím jsem raději, že to má na zodpovědnosti někdo jiný,“ ujistil ho Parker. „Jdeme dovnitř.“

Jean Wileyová pojídala kuřecí sendvič se salátem a přitom četla román. Blake si povšiml, že to je Emma od Jane Austenové. Jean vzhlédla, na tváři lehký stín.

„Smíme přisednout?“ dovolil se Parker.

„Řekla bych, že tady kolem je spousta místa.“

„A také byste měla pravdu,“ ujistil ji Blake.

Parker jí před očima blýskl zlatým odznakem. „Policejní sbor města New York, kapitán Harry Parker. Můj přítel tady je pan Johnson od FBI.“

„Myslíme si, že byste nám mohla pomoct,“ vysvětloval Blake. „V souvislosti s tím dvojím střílením minulý týden.“ Odpověď se jí zračila v obličeji. Tvář se jí celá zkrabatila a náhle zbledla. „Ach, můj bože.“ Vypadala, jako by jim přímo před očima zestárla. „Musím na toaletu.“

„Jistě,“ řekl Harry Parker. „Jenom nezkoušejte zadní východ. Já vím, kdo jste, takže bych za vámi poslal auto s přepadovkou, což by se vašemu šéfovi určitě nelíbilo.“ Se zavzlyknutím se zvedla a rozlila přitom šálek s kávou. Rozběhla se k zadní části kavárny. Zpoza pultu k nim přistoupil jeden z mužů s utěrkou v ruce a s útočným výrazem v obličeji.

„Hej, co se to tu děje? Je to hodné děvče. Nemůžete sem jen tak přijít a začít obtěžovat mé zákazníky.“

„Když budu chtít, tak vám to tady můžu i zavřít.“ Znovu se objevil Harryho zlatý odznak. „Tohle je policejní záležitost.“

„Ta mladá dáma byla svědkem zločinu,“ vysvětloval Blake.

„Potřebujeme jenom pár odpovědí.“

Chování muže se radikálně změnilo. „Aha. Já jsem Nick a tohle místo mi patří. Nechcete trochu kafe?“

„To by bylo skvělé,“ ujistil ho Parker. „Přesně tohle bych si přál – spolupráci.“

Během několika minut se dívka vrátila. Byla sice stále ještě pobledlá, ale vypadala už klidněji. V jejím chování dokonce začaly prosvítat záblesky oceli. Určitě to ale nebyla žádná běhna, tím si byl Blake jistý. Posadila se ke stolku a usrkla kávu, kterou jí Nick donesl.

„Dobře, co tedy chcete?“

„Jenom pár detailů. Jste Jean Wileyová, že?“ otázal se Parker. „Je vám čtyřiadvacet let?“

„No a?“

„To je docela pěkná jizva, co máte na levé tváři. Časem určitě vybledne, ale stejně s tím budete zajímavá a zvláštní.“ Bylo vidět, že má zlost. Ztmavly jí oči. Blake se jí zeptal: „Co děláte?“

„Jsem společnicí u Weingartena a Mooreho, hned tady za rohem. Před dvěma lety jsem ukončila studium práv na Columbijské univerzitě, takže znám svá práva, pánové.“

„Hej, proč se tady chováme tak něžně?“ obrátil se Parker na Blaka. Pak se znovu otočil k dívce. „Nechtěla byste nám povědět, jak se dostala vaše krev na košili zavražděného muže?“ To ji skutečně zasáhlo. Vyplašeně a tázavě se obrátila na Blakea, který řekl: „Podívejte, nemá smysl kolem toho kličkovat. Jednoho večera minulý týden byli těsně po půlnoci v jedné uličce nedaleko odsud zastřeleni nějací dva obyčejní pouliční gauneři.“

„Problém je v tom, že jeden z nich měl krevní skupinu A a druhý skupinu 0,“ objasňoval Parker.

„Jenomže na košili jednoho z nich byly stopy krve skupiny B,“ dodal Blake.

„Ta krev se tam dostala zjevně tehdy, když vám pořezal obličej,“ ujistil ji Parker. „Nejspíš ve chvíli, kdy vás držel a vy jste se bránila. Mám pravdu, že? Ti dva vás přepadli, když jste šla kolem nich.“ Obličej měla nyní rozčilený, ale mluvila tichým hlasem. „Parchanti. Špinavá lůza.“ Zhluboka se nadechla a znovu si usrkla kávy. Třásly se jí přitom ruce. „Je to skvělá historka, kapitáne, ale já opravdu znám svá práva a nic vám neřeknu.“

„Ksakru, vyšetření DNA nám přece prozradí všechno!“

Blake to najednou všechno pochopil. Už věděl, jak se to muselo stát. Všechno do sebe zapadalo. I ta příhoda Dillona ve Wappingu na Temži, při které vzhlížel na Tima Pata Ryana a na jistou smrt, od které ho náhle zachránila neznámá žena, účinkující jako popravčí postupně všech Synů Erinu.

„Oni se pokoušeli vás znásilnit, možná dokonce i zabít,“ řekl Blake potichu. „Vy jste se bránila, ale oni vás ohrožovali nožem, a dokonce vás pořezali v obličeji. Pak se ze tmy a deště náhle vynořila nějaká žena a zastřelila je.“ Parker se k němu podmračeně otočil. „Co má tohle znamenat?“

Nejvíce to však zapůsobilo na dívku. V obličeji se jí objevil šok. „Jak to víte?“

Na okamžik ustal jakýkoliv pohyb. Nakonec se ozval Blake: „Tyhle věci jsou někdy jako skládanka. Pořád s tím nemůžete hnout a pak najednou do sebe všechny kousky zapadnou, takže vytvoří dokonalý obraz.“ Dokonce i Parker se teď choval jemně. „Povězte nám o tom, drahá.“

„Nemůžu,“ promluvila. „Radši bych zemřela, než aby se té ženě něco stalo.“

Celá se třásla. Blake se otočil a zavolal na Nicka: „Mohli bychom sem dostat brandy? Přinesete nám ji? Fajn. A čerstvou kávu, nejraději tureckou.“ Dívka mezitím otevřela kabelku a vytáhla krabičku cigaret. Rozechvěnou rukou ji upustila. „Zatraceně!“ zaklela. „Měla bych s tím přestat.“

„To byste měla vy, já, každý, koho znám.“ Blake vytáhl balíček Marlboro, jednu cigaretu zapálil a podal dívce.

„Přesně jako New Voyager.“ Nervózně se zasmála.

„No jo, to je doopravdy romantický chlápek.“ Parker si od Nicka vzal brandy a podal jí ji. „Hoďte to do sebe.“ Poslechla ho, jednou se zakuckala a sáhla po kávě. „Tohle je ten nejlepší doping,“ dodal Parker. „A přitom je to legální.“

„Ještě něco jiného je tu legálního,“ pokračoval Blake. „Něco, o čem se na vaší právnické fakultě nejspíš jenom šeptalo.“ Vytáhl prezidentův dekret.

Rychle si ho přečetla a pak se na něj podívala s respektem. „Bože!“

„Což znamená, že tady kapitánu Parkerovi můžete klidně říct, kdo ty dva ničemy zabil, a on s tím nemůže nic dělat.“ Pohlédla tázavě na Parkera. Ten ji ujistil: „Má pravdu, drahá.“ Přikývla souhlasně a na chvíli se ponořila do vzpomínek. „Vy si to neumíte představit, vy, muži, jaké to je, když se žena dostane do opravdu ošklivé situace. Je to ta nejhorší věc na světě.“ Otřásla se. „Je to špinavé, hnusné. Je to jako konec všeho.“

„A do toho se objevil ten anděl strážný?“ vybízel ji k pokračování Blake. „Povězte nám o tom.“

„Byla jsem na schůzce, která se nevyvinula dobře. Ten chlápek mi lhal, nepřiznal se, že je ženatý. Šli jsme na večeři do jedné italské restaurace nedaleko odsud. Byla to taková pozdní večeře po divadle. On se opil a prozradil na sebe, že má doma ženu a dvě děti. Skončilo to tím, že jsem se zvedla a odkráčela.“

„Nemohla jste chytit taxíka?“ vyzvídal Parker.

„Bylo už po půlnoci, ale navíc pršelo jako z konve, a kdypak na Manhattanu seženete taxík, když leje?“

„Takže jste vyrazila pěšky?“ pokračoval v dotazech Blake. „Měla jsem sice s sebou takový malý deštník, ale stejně jsem hned promokla. Byla jsem pořádně rozčilená. Hnala jsem se jako fúrie plná hněvu, a když jsem míjela takový krytý průchod, ozvaly se za mnou hlasy a pak mě chytly nějaké ruce a zatáhly mě dovnitř. Jeden chlap mě držel a druhý mě pořezal v obličeji takovým tím vystřelovacím nožem.“ Znovu se zachvěla. „Přitom mi vypravovali, co se mnou chtějí dělat. Mluvili odporně.“

„A pak se objevila ona?“ zeptal se Parker.

Vypadalo to, jako kdyby tam nikdo z nich ani nebyl, jako by mluvila sama k sobě. „Bylo to neuvěřitelné. Měla tak jemný hlas. Prostě jim úplně mírně řekla, aby mě pustili. Pořád ji vidím, jak tam stojí ve vchodu do uličky. Jeden z těch chlapů mě zezadu přidržoval a druhý na ni křičel. Vyhrožoval jí, i když si nevybavuju přesná slova. Pak se proti ní, myslím, pohnul a ona pozvedla ruku, ve které držela klobouk a skrz ten klobouk ho střelila.“

„Byla to velká rána?“ dotazoval se Parker.

„Ne, znělo to nějak temně.“

„Zřejmě měla tlumič.“ Přikývl. „Co ten druhý parchant?“

„Pokoušel se využít mě jako štít a pořád držel v ruce nůž. Ta žena ho ale nad mým ramenem střelila do hlavy.“ Parker se obrátil na Blaka. „Něco ti povím. Musí být zatraceně dobrá, když riskovala takový výstřel. A pak tu je ještě ten tlumič. Měl jsi pravdu, Blaku. Je profík, větší, než jsem si myslel.“ Blake vyzval Jean: „Řekněte nám o ní něco.“

„To bylo na tom to podivné. Byla to skutečná dáma. Mohlo jí být tak k sedmdesátce. Měla na sobě klobouk do deště, pršiplášť a v ruce držela deštník. Vlasy, nebo alespoň co jsem z nich mohla vidět, měla šedivé.“

„Co její obličej?“

„Nechtějte na mně, abych se probírala fotografiemi. Bylo by to mrhání časem. Tolik jsem z ní neviděla, abych byla schopná nějaké pozitivní identifikace.“

„To je v pořádku,“ chlácholil ji Blake. „Nebudu to od vás žádat. Je tady toho totiž mnoho, o čem nevíte. Týká se to dokonce otázek národní bezpečnosti. Tohle není případ, který by se někdy dostal před soud. Ti dva zastřelení se prostě jenom přiřadí k seznamu pouličních vražd v New Yorku, které se nepodařilo objasnit.“

„Takže mě do toho nezatáhnete?“

„Rozhodně ne.“ Obrátil se k Parkerovi. „Potvrď to i ty, prosím.“

Policejní kapitán pronesl: „On tady velí, já jsem tu jenom proto, abych pomohl tam, kde můžu. Jsem tedy vydaný na milost i nemilost dekretu prezidenta úplně stejně jako vy.“

„Zaručuji vám, že o vaší totožnosti se nikdo nedozví,“ ujistil ji Blake. „Použiju pouze fakta z vašeho příběhu, a to dokonce i při hlášení prezidentovi. Mohu vám slíbit, že vaše jméno se nikde neobjeví.“

„A co on?“ pokynula hlavou směrem k Parkerovi.

„Pověz jí to, Harry,“ vyzval ho Blake.

„Nevím, o čem to mluvíte, zlatíčko,“ řekl jí Harry Parker. „Nikdy jsem vás neviděl.“

Oba muži vstali. „S trochou štěstí s vámi už nebudeme muset mluvit, slečno Wileyová.“ Otočil se a zaváhal. „Jenom ještě jedna věc. Jak ta žena mluvila?“

„Och, jako opravdová dáma, jak jsem už říkala. Znáte ten typ lidí? Skoro jako Angličanka.“

„Chcete říct, že by to mohla být Angličanka?“ otázal se Parker.

„Ani ne, spíš taková ta aristokratická Američanka, tenhle typ přízvuku.“

„Chcete říct, že do takové osoby by člověk mohl narazit nejspíš tak v návrhářském ateliéru Bergdorfa Goodmana?“ ujišťoval se Parker.

„Nebo u Harrodse v Londýně.“ Pokrčila rameny. „Byla to dáma z vyšších kruhů. Co vám mám říct jiného?“

„Dobře.“ Parker přikývl. „A příště nezapomeňte požádat v restauraci číšníka, aby vám zavolal taxík,“ a zamířil ven.

Když pak stáli venku v dešti, Blake poznamenal: „Co si o tom myslíš?“

„Je to ta nejzatracenější věc, jakou jsem kdy slyšel, Blaku. Máme tady nějakou andělsky vypadající postarší dámu, která by mohla být klidně prezidentovou matkou, ale která chladnokrevně odpráskne dva gaunerské násilníky, jako nějaký stárnoucí Dirty Harry.“

„Přesně stejně, jako to provedla s Timem Patem Ryanem v Londýně.“

„A Bradym, Kellym a Cassidym v New Yorku, a pravděpodobně i s Cohanem v Londýně. Povím ti, Blaku, že každičký můj policajtský instinkt mi napovídá, že celá ta věc je značně osobní.“

„Souhlasím s tebou.“

„Myslím, že se Syny Erinu to má víc společného, než si uvědomujeme. To už ale není problém můj, ale tvůj. Podle dekretu tvého prezidenta se žádný náš oběd s tou Wileovou vlastně nikdy nekonal.“ Pohlédl na hodinky. „Budu muset jít. Mám schůzku s komisařem. A víš, co je na tom všem nejhorší? Že mu nemůžu ani říct, jaký ohromný kus práce jsem v tomhle případě vykonal.“ Zvedl se jako velký vítr a zamával na taxík. Blake za ním chvilku hleděl, ale pak se rovněž vydal na cestu.

Nejdříve chytil letadlové spojení zpátky do Washingtonu. Za letu si celou záležitost nechal projít hlavou a pak zavolal Alici Quarmbyové, aby mu sjednala schůzku s prezidentem.

„Dostal ses někam?“ Jako obvykle mluvila dost obezřetně.

„Je to taková strašně nepravděpodobná historka, Alice,“ odpověděl jí. „Ale budu ti o tom vypravovat.“ Šťastnou náhodou seděl během letu sám. Sedadlo vedle něho zůstalo neobsazené. Zabořil se tedy do sedadla, které si sklopil dozadu, zavřel oči a začal v duchu probírat celý případ od samého počátku. Nechal fakta, aby mu jeden za druhým proplouval před očima a snažil se v nich najít nějaký smysl. Jediným problémem bylo, že se nakonec uvolnil do té míry, že usnul. Probudil ho až dotek ruky na rameni ve chvíli, kdy letadlo přistálo ve Washingtonu.

Alice už pro něj měla připravenou kávu, horkou a silnou. Posadil se vedle ní ke stolu, usrkával osvěžující nápoj a prohlížel si přihrádku s novými vzkazy. „Připadá mi, že je tu toho spousta, Alice.“

„Většinu toho dokážu zvládnout sama. Budu potřebovat jenom tvůj podpis. Co se stalo?“

Pověděl jí všechno, co se stalo, stejně jako vše, co jim vyprávěla Jean Wileyová, i když její jméno samozřejmě neprozradil.

Když skončil, Alice řekla: „Myslím, že kapitán Parker má pravdu. Je v tom něco osobního, co nám stále uniká a co má cosi společného s těmi parchanty ze Synů Erinu.“

„Ale no tak, Alice, jak to ve svých letech mluvíš?“

„Nehloupni.“ Pohlédla na hodinky. „Jestli tě to zajímá, tak máš právě šest minut do schůzky s prezidentem. Radši si hned zavolej auto.“

„Vřelý dík.“ Odstrčil židli a vyskočil. „Máš to u mě, Alice,“ a vyrazil na cestu.

Jake Cazalet si právě dával do těla v bazénu Bílého domu a křižoval v něm sem a tam pod přísným dohledem dvou seržantů námořní pěchoty. Ti byli oblečeni do slušivých bílých tepláků a momentálně tu fungovali jako plavčíci. Prezident doplaval k boční stěně bazénu, kde stál Blake.

„Nějaká pozitivní zpráva?“

„Dalo by se to tak říct, pane prezidente.“

„Oukej, teď o tom nemůžeme mluvit. Osprchuju se, převléknu a sejdeme se nahoře. Nebude to ale nadlouho. Jsem zaneprázdněn.“ Když Blake vešel do Oválné pracovny, Henry Thornton právě rovnal kupu papírů na prezidentově stole.

„Jak to šlo?“

„Inu, řekněme, že jsem se toho spoustu dozvěděl, i když stále ještě ne dost.“

Thornton pozvedl ruku. „Nic mi neříkejte. Počkejme na velkého muže. Dávám vždycky přednost možnosti sdílet špatné zprávy ještě s někým jiným. Pomáhá to překonat pocit osobní zodpovědnosti.“

„Dozvěděl jste se něco při tom vašem průzkumu místního terénu?“

„Nic moc,“ odpověděl Thornton.

Vtom do pracovny vtrhnul prezident. Vlasy měl stále ještě mokré a trochu rozcuchané. „Oukej, Blaku, povězte mi to nejhorší.“ Když Blake skončil, oba posluchači se tvářili dost vážně. Nakonec promluvil Thornton: „Tak tedy, přinejmenším je tu jasná jedna věc. Už víme, že ta záhadná žena, o které se zmínil Dillon, skutečně existuje.“

„Více než to. Zdá se, že je zodpovědná za všechno to zabíjení, což je doslova neuvěřitelné,“ dodal Cazalet. „Ale proč?“

„Nejspíš to bude nějaká soukromá vendeta,“ odpověděl Blake. „To je jediné možné vysvětlení.“

„A co ta dívka, jejíž jméno jste nám neprozradil?“ dorážel Thornton. „Ta vám nijak nepomohla?“

„Jak jsem vám řekl, poskytla nám popis té ženy, ať už je jakkoliv přesný.“

„To je mi pěkný popis,“ poznamenal skepticky Thornton. „Něco přes šedesát, šedé vlasy, patricijský přízvuk. Zdá se, že tu mluvíme o Vysoké Společnosti. No tak, Blaku, cožpak vám to děvče nemůže říct nic jiného?“ Cazalet ho zvednutou rukou umlčel. „Ne, musí nám stačit, co z ní Blake dostal. Plně s tím souhlasím, stejně jako akceptuji Blakovu poctivost, s jakou hodlá držet své slovo, jež dal oné mladé dámě i kapitánu Parkerovi za to, že ho v téhle záležitosti bude plně podporovat.“

„Dobře, pane prezidente,“ podvolil se Thornton. „Kam nás to ale dovedlo? Ani o krok blíž k rozluštění tajenky.“

„Dostal jste se někam s vaším vlastním vyšetřováním?“

Thornton odpověděl: „Obávám se, že ne.“

Cazalet zamračeně přikývl. „Navrhuji, abyste si promluvil s brigadýrem Fergusonem, Blaku. Seznamte ho s posledním vývojem. Existuje ještě něco jiného, co byste mohl udělat?“

„Napadlo mě, jestli by se nedalo něco najít na záběrech bezpečnostních kamer, pořízených v příslušné době v okolí místa vraždy.“

„Že by zachytily tu ženu?“

„Možná. Já vím, že je to výstřel do tmy.“

„Oukej. Zkuste to a jak jsem říkal, informujte brigádního generála Fergusona.“ Cazalet přikývl. „Možná by nebylo špatné povolat sem Dillona.“

„Jak by nám ten mohl pomoct, pane prezidente?“

„No, zahlédl přece onu záhadnou ženu ve Wappingu poté, co zastřelila Toma Pata Ryana.“

„Jenom letmo,“ poznamenal Blake.

„Ano, ale mohl by dokázat porovnat svou vzpomínku s případným záběrem bezpečnostních kamer. Co máme jiného?“

„Už toho moc není, pane prezidente.“

„Takže, další záležitosti. Ohledně toho večírku, který pořádá Chad Luther pozítří v Quogue.“ Obrátil se k Thorntonovi. „Nějaký problém, Henry?“

„Žádný, pane prezidente.“ Otočil se k Blakovi. „Starý dobrý Chad je náš největší shromažďovatel příspěvků do fondu a na tom večírku bude mít snad každého na světě a k tomu svoji ženu.“

„Hodláte cestovat prezidentským letadlem, pane?“ otázal se Blake.

„Ne. Poletím tam jedním z Gulfstreamů.“ Prezident přikývl. „Pokračujte ve svém vyšetřování, ale pak si přeji, abyste se připojil k bezpečnostnímu doprovodu a přijel na Long Island. Vezměte si helikoptéru.“

„Promiňte, pane prezidente, ale tou dobou už tady budu mít Dillona.“

„Rozhodně ho vezměte s sebou. Docela rád ho zase uvidím.“ Cazalet se usmál. „Teď ale musím už doopravdy běžet. Jinak na mě tady starý dobrý Henry začne dštít oheň a síru.“ Thornton se uznale zasmál, načež se Blake vzdálil.

Když se vrátil do kanceláře, zavolal Harrymu Parkerovi a pověděl mu o videonahrávkách z bezpečnostních kamer. Parker souhlasil: „To je dobrá myšlenka. Přemýšlel jsem o tom, když jsi odešel, a také mě to napadlo. Podívám se na to.“

„Takže to bychom měli,“ oddechl si Blake. „Mluvil jsem s prezidentem a řekl jsem mu všechno, co nám pověděla ta dívka. Prezident oceňuje tvou pomoc, Harry.“

„Hej, nedělej si ze mě srandu.“

„Je to pravda, Harry. Budu tě dál informovat.“

Harry Parker seděl za stolem, mračil se a přemítal o tom, co mu řekl Blake. Pak se znovu rozezněl telefon a ženský hlas se ho zeptal: „Kapitán Parker?“

„Kdo je to?“

„Přepojím vám prezidenta.“

Parker zůstal sedět naprosto ohromen a jen křečovitě držel sluchátko. Z něho se ozval hlas: „Harry Parker? Tady je Jake Cazalet.“ Parker dokázal pouze zamumlat: „Pane prezidente?“

„Chtěl jsem vám jen poděkovat za vaši pomoc. Blake Johnson mě o všem informoval. Dovedu si představit, že ten prezidentský dekret pro vás asi představuje pořádný problém. Je v rozporu se samou podstatou celé vaší služební praxe. Přesto jsem vám osobně nesmírně vděčný za pomoc, kterou jste bez váhání nabídl v této velice obtížné a důvěrné záležitosti.“

„Pane prezidente, jsem vám plně k dispozici.“

„Blake velí jedné velice speciální jednotce, kapitáne, a popravdě řečeno neustále jim přibývají úkoly. Chápu, že je to příliš, žádat od dlouholetého kapitána policejního sboru města New York, aby v této fázi profesionální kariéry měnil místo, ale napadlo mě, jestli byste přece jen neměl zájem?“ Parker se ovládl. „Již jsem se vám dal plně k dispozici, pane prezidente, a myslel jsem to upřímně.“

„Výborně. I když to nebude teď okamžitě, Blake se vám určitě ještě ozve.“

V telefonu cvaklo. Harry Parker se upřeně díval na sluchátko a teprve po chvíli ho odložil. Vstal, přešel k oknu a pohlédl ven na New York v dešti. V době, kdy ostatní jeho kolegové začínali pomýšlet na penzi, se před ním otvíral nový život.

Vrátil se ke stolu, otevřel druhou zásuvku a vytáhl odsud zcela ilegálně získaný kubánský doutník Romeo y Julietta. Ukousl konec, zapálil si ho a s rozkoší se rozvalil v křesle.

„No tak.“ Celý obličej měl roztažený do úsměvu. „Kdo by to řekl?“

V Londýně byl už večer, když Blake zavolal Fergusonovi. Podal brigadýrovi shrnutí událostí, včetně výslechu té dívky Wileyové i rozhovoru s prezidentem.

Ferguson nejprve pozorně naslouchal a pak promluvil: „Takže pokud se týče totožnosti naší záhadné ženy, jsme odkázáni na tu nepatrnou šanci, že ji snad zachytila nějaká bezpečnostní kamera na Park Lane?“

„Čekám zprávu každou chvíli. Prezident si myslí, že by stálo za to mít tu Dillona. Je totiž jediný, kdo tu ženu alespoň zahlédl. Třeba by dokázal porovnat svůj dojem s videozáznamem.“

„Sice o tom dost pochybuji, ale pošlu vám ho hned příštím letadlem.“

„Vážím si toho, pane.“

„Dobře, zůstaneme ve spojení.“

Ferguson položil telefon, zamyslel se a pak zavolal dopravní oddělení Ministerstva obrany. „Tady brigadýr Ferguson. Jaký je nejrychlejší let do Washingtonu?“

„Concorde, odlétá brzy ráno, pane.“

„Dobře, počítám, že vláda Jejího Veličenstva bude muset využít tuhle možnost. Zamluvte na té lince místo pro Dillona. Jestli bude plno, tak někoho vyhoďte.“ Pak zavolal do Stable Mews. Žádná odpověď. Zkusil tedy Dillonův mobil a uspěl. Hlas toho Ira zněl jasně, i když v pozadí byla slyšet hudba a nějaké hlasy.

„Kdopak mě to vyrušuje hned na začátku večera?“ dotazoval se Dillon.

„To jsem já, vy zatracený blázne. Kde jste?“

„U Mulligana.“

Ferguson zaváhal, ale pak to vzdal. „No, ty ústřice jsou docela lákavé, i když o vás se to říct nedá. Jsem tam do dvaceti minut.“ Dillon seděl v baru v prvním patře Mulliganovy irské restaurace na Cork Street nedaleko hotelu Ritz a hltavě pořádal tucet ústřic, které splachoval šampaňským Cristal. Ferguson vyšel po schodech a protlačil se davem.

„Tak, tady jste.“ Pozvedl láhev šampaňského. „Co se stalo se značkou Krug?“

U stolu se objevilo mladé irské děvče. „Nějaký problém?“ otázala se irsky Dillona.

„Tohle je slušné děvče z Corku, které mi rozumí,“ prohodil Dillon, usmál se na dívku a irsky jí odpověděl. „Nenechte se rušit, má drahá. On sice vypadá jako nějaký anglický lord, který sem jen tak vtrhnul, ale jeho nebožka matka pocházela z Corku. Doneste mu tucet ústřic a pintu Guinesse.“ Dívka se na něj usmála a zmizela v kuchyni. Ferguson se ozval: „Nerozuměl jsem vám sice ani slovo, ale pochopil jsem dobře, že mě hodláte nakrmit?“

„Samozřejmě. Tak, co se děje?“

„Za úsvitu budete na Heathrow, odkud poletíte Concordem do Washingtonu.“

Dillon se stále ještě usmíval, ale jeho oči už byly vážné. „Povězte mi o tom něco víc.“

O čtyřicet minut později brigádní generál polykal svou poslední ústřici, v obličeji výraz vytržení. „Vynikající! Jenom irská hospoda dokáže takhle připravit ústřice. Takže, Dillone, co si o tom myslíte?“

„Ohledně Blaka a naší nynější situace? Bůh ví. Věděl jsem, že máme co do činění s nějakou ženou, protože jsem ji viděl. Vyprávění toho děvčete jenom potvrzuje, co bylo od počátku naprosto jasné – že se nejedná o žádný organizovaný hon na Syny Erinu, ale o soukromou pomstu. Otázka zní proč?“

„Třeba právě tam na něco přijdete,“ navrhl Ferguson.

„Mám rád cestování s nadějí.“ Dillon mu nalil sklenici Cristalu. „Jestli dovolíte, jedna věc mě ale zaráží.“

„Copak to je?“

„My známe všechna fakta ohledně těch Synů Erinu, ale Tajná zpravodajská služba přitom o tom nic neví. Mají jenom běžné informace o Barrym, nic víc. Velké prázdné nic. Podle Simona Cartera a celé jeho party to vypadá, jako kdyby k ničemu ani nedošlo.“

„Mohl byste mít pravdu.“

„To mám vždycky,“ poznamenal Dillon.

Blake seděl v kanceláři Sklepa a tiše přemítal. Nakonec bzučákem přivolal Alici. Ta za moment vešla dovnitř a posadila se.

„Vypadáš, jako bys měl nějaký problém.“

„Trápí mě ten únik informací. Jejich prosakování z Bílého domu. Musí být přece něco, co se s tím dá dělat.“

„Vypadá to, že nemáš moc důvěry ve snahy šéfa exekutivy.“

„V tom to není. Mám prostě pocit, že stále něco přehlížíme. Podívej, Alice, řekněme, že bys byla tou Spojkou. Všichni Synové Erinu jsou mrtví. Zůstala ti jediná osoba, se kterou se můžeš zkontaktovat – Jack Barry.“

„No a?“

„Vzpomínáš, jak jsme před pár lety objevili toho špiona v Pentagonu? Pattersona?“

Náhle se jí rozbřesklo. „Máš na mysli Synod?“

„Přesně. Proč nepoužít počítač Synod na sledování některých telefonů? Zadej do něho jméno Jack Barry a uvidíme, co z toho vzejde.“

„Budeme sledovat Severní Irsko?“

„Ne, spíš bych na druhém konci čekal nějaký zakódovaný mobil. Drž se jména Barry a uvidíme. Nejdřív Bílý dům, pak celý Washington.“

„To budou miliony hovorů, Blaku. Synod to ale zvládne.“

„Přinejmenším nám poví, odkud pocházel telefonát pro osobu jménem Barry. Zkusme to, Alice. Co můžeme ztratit?“

Ve Washingtonu vytočil Thornton Barryho číslo. „Mám pro vás další zprávy. Blaku Johnsonovi se podařilo vystopovat jednu mladou ženu, která mu vyprávěla zajímavou historku.“

„No, povězte mi o tom.“ Thornton ho poslechl.

Když skončil, Barry pronesl: „Ta stará čubka. Jen až se mi dostane do rukou.“

„Nerozčilujte se tolik. Vždyť ani nevíte, kdo to je.“

„Vy také ne.“

„Stejně jako Johnson, nebo prezident, nebo váš starý londýnský přítel Dillon. Mimochodem, Dillon se tu má brzy objevit, aby se pokusil identifikovat tu ženu na nahrávkách bezpečnostních kamer.“

„Nepřestává mě udivovat, jak tohle všechno víte.“

„Už jsem vám říkal, že mám své zdroje. Jen mě nechte, abych se postaral o záležitosti na tomhle konci. Vy se starejte zase o své věci.“

„Dobře. Co je tedy s tou ženskou?“

„To přenechte mně. Třeba na něco přijdu.“

Téhož večera se začal Thornton probírat záznamy ve svém počítači. Měl přístup k většině údajů, a kdyby měl dost času, tak možná ke všem. Začal listováním dokumenty CIA o protestantských loajalistických paravojenských skupinách v Severním Irsku. Zadal jméno Jacka Barryho a potom každého dalšího aktivisty IRA, od Garryho Adamse až po Martina McGuinesse.

O Jacku Barrym se dozvěděl, že strávil dlouhá léta na Středním východě, během nichž opakovaně pod třemi falešnými jmény navštívil Spojené státy. To však stále neobjasňovalo události kolem Synů Erinu, počínaje Timem Patem Ryanem a senátorem Cohanem konče. Nenašel nic, co by vysvětlovalo nějakou kampaň za jejich odstranění.

Jaký důvod za tím byl? Zamyšleně přikývl. Pomsta, ale za co? Za co mohli být ti lidé zodpovědní? Chvíli o tom přemýšlel. Jediná věc, která dávala nějaký smysl, byla informace, kterou poskytla ona hledaná žena Barrymu: Před třemi lety jste v Ulsteru zmasakroval mého syna a popravil jste čtyři jeho přátele, z toho jednu ženu.

Vrátil se v počítači o tři roky zpět a začal pátrat po nějaké informaci pro Bílý dům od britské zpravodajské služby. Pak si náhle vzpomněl. Byl to jeho první velký úspěch. Tajná skupina v Ulsteru. V oněch zlatých dobách britská vláda nabádala svou zpravodajskou službu, aby sdílela veškeré informace s Bílým domem. Proud zpráv byl tehdy mohutný a představoval součást záplavy informací, které předával Barrymu. Znovu obrátil pozornost k počítači, vyťukal na klávesnici další příkaz a vrátil se k událostem před třemi lety.

Jason, poručík námořní pěchoty, zastřelen v Londonderry. Archer, poručík vojenské policie, zabit při explozi bomby v autě v Omaghu. Žena-poručík, rovněž od vojenské policie, zastřelena na ulici v Belfastu. Dále jeden mladý kapitán pěchoty, vybrán zřejmě proto, že jeho matka byla z Ulsteru.

Zůstával poslední člen. Thornton chvíli přemítal a teprve za moment vyvolal jméno pátého člena skupiny a současně jejího velitele. Major Peter Lang, Skotská garda a SAS, zabit v South Armaghu explozí bomby v autě. Výbuch byl tak silný, že z jeho těla prakticky nic nezůstalo. Thornton se nad tím zamyslel: Věděl, že na něco přišel. Sáhl po telefonu a zavolal na Barryho kódovaný mobil.

Barryho zazvonění probudilo ze spánku. Neotesaně se zeptal: „Kdo je to?“

„Povězte mi,“ řekl Thornton, „existovala jedna skupina britských fízlů, kterou jste před třemi lety zlikvidoval.“

„Co je s ní?“

„Ta ženská vám přece říkala, že jste zmasakroval jejího syna a popravil čtyři další, včetně jedné ženy. Právě jsem si na to vzpomněl. Tehdy jsem vám o nich poslal informaci. To bylo ještě v těch krásných dobách, kdy nám Angláni důvěřovali.“ Barry se překvapeně posadil. „Teď si vzpomínám.“

„Pamatujete si také na jejich velitele, majora Petera Langa?

Podle záznamů ho zabil výbuch bomby v autě. Exploze byla tak silná, že z něho vůbec nic nezůstalo.“ Barry se natáhl pro cigaretu. „On ale nezemřel při výbuchu bomby. Nechali jsme vybuchnout jeho auto proto, abychom opozici zmátli.“

„Co jste tedy ve skutečnosti udělali?“

„Proč se na to ptáte? Nikdy jste po podrobnostech nepátral.“

„Je to důležité. Řekněte mi to.“

„Byl to typický příslušník anglické horní vrstvy, velice tvrdý parchant. Dostali jsme ho, když vycházel z hospody. Jeden z našich chlapců totiž kdysi sloužil u Skotské gardy a poznal ho.“

„Co jste udělali?“

„Trochu jsme na něj přitlačili. Teď si to začínám vybavovat. Měl výrazný přízvuk jižního Armaghu. Prostě to všechno smrdělo na sto honů.“

„Mučili jste ho?“

„Něco takového,“ odsekl Barry. „Co je na tom chlápkovi tak zvláštního?“

„Proč jste vyhodili do povětří jeho auto a předstírali, že je v něm?“

Barry se zasmál. „Hoši ho tak zřídili, že jsme ho museli hodit do velké míchačky na beton, co stála vedle rozestavěné dálnice.“ Jenom ta představa byla natolik odporná, že dokonce i Thornton se musel rychle nadechnout.

„Proč je to najednou tak důležité?“ ptal se znovu Barry. „Možná jsem něčemu na stopě. Ještě vám zavolám.“ Thornton přerušil spojení.

Vrátil se k osobě Petera Langa. Člen Skotské gardy, SAS, Válečný kříž, důvody neudány, otec Sir Roger Lang, plukovník Skotské gardy. Pak se náhle na obrazovce objevila informace, která mu vzala dech. Jeho matkou byla Lady Helen Langová, americká občanka, narozená v Bostonu. Následovaly další detaily, jako jména jejích společností, údaje o velikém rodinném bohatství, její adresa v Londýně i Norfolku. Objevila se i zmínka o jejím šoférovi, bývalém vietnamském veteránovi.

Thornton dlouho seděl a zíral na obrazovku. Nakonec přistoupil k příborníku, odkud vytáhl láhev Southern Comfort a pořádně si nalil. Se skleničkou v ruce přešel k oknu a zahleděl se do večerního deště se sněhem. Jedno bylo jisté. Právě tu záhadnou ženu našel.

Barry vstal z postele v bezpečném domě v hrabství Down, oblékl si župan a šel si do kuchyně udělat čaj. Právě se probíral včerejším vydáním novin Belfast Telegraph, když zazvonil telefon.

„Sklapněte a jenom poslouchejte,“ nakázal mu Thornton. „Před časem jste zabil majora Petera Langa ze Skotské gardy a od SAS. Jeho otcem byl sir Roger Lang, také ze Skotské gardy, jeho matkou – a to je ta novinka – je Lady Helen Langová. Myslím, že ona je ta žena, která vám telefonovala, ta, které jste zamordoval syna. Všechno souhlasí, čas i totožnost těch zbývajících čtyř.“ Barry vybuchl: „Ta čubka. Už teď je mrtvá. Co jsem udělal jejímu synovi, není nic ve srovnání s tím, co čeká ji.“

„Dobře, dobře, jenom tolik nevyskakujte. Co hodláte podniknout?“

„Kdepak se teď zdržuje?“

„V Londýně a v Norfolku.“ Thornton mu nadiktoval obě adresy.

Barry řekl: „Nejdřív si zjistím, kde právě je. Mám v Londýně přítele, který to pro mě udělá.“

„A pak?“

„Použiju svou soukromou leteckou síť. Zaletím tam s některým ze svých mládenců a skoncuju to s ní.“

„Těší mě, že to vím. Urovnejte celou tu záležitost. Tak se mi to líbí.“

„Můžete se spolehnout. Nechte to na mně.“

Thornton odložil sluchátko a na chvilku se zamyslel. Z jakéhosi důvodu se cítil nějak nesvůj. Krucinál, proč vlastně?

Následujícího jitra odstartoval Concord na svůj pravidelný let z Heathrow do Washingtonu. Mezi cestujícími seděl Dillon, ponořený v myšlenkách, se sklenicí šampaňského v ruce. Cítil, že ho s onou záhadnou ženou svazuje jakési podivné duchovní spojení. Byla to ale pro něj stále neuvěřitelně fascinující situace. Proč tolik mrtvol? Jaký mělo to zabíjení důvod? Vlastně ani moc kupředu nepostoupili. Jediné, co jim ta Wileyová potvrdila, byla existence oné ženy a její schopnosti zabíjet.

Ale proč, proč, proč? Tahle otázka ho fascinovala, avšak odpověď pořád neznal.

Dopoledne, zhruba ve stejnou dobu, kdy Dillon přistával ve Washingtonu, zjistil Thornton, pátrající po místě pobytu Helen Langové, že na zítřejší odpoledne ohlásila přílet svého soukromého Gulfstreamu na letiště Westhampton na Long Islandu. Začal si to srovnávat v hlavě. Otázkou bylo – proč, a zřejmá odpověď zněla – večírek u Chada Luthera. Znovu se obrátil k počítači a vyhledal si v něm seznam hostů. Její jméno tam bylo. Pak zavolal Barrymu.

„Lady Helen Langová. Zítra večer se chystá na veliký večírek sponzorů na Long Islandu, takže doma ji nehledejte.“

„Můžu počkat,“ odvětil Barry. „Nemějte strach. Už teď je vlastně minulostí.“

V domě na South Audley Street Lady Helen zašla do kuchyně a postavila na čaj. Hedley zatím vynesl její cestovní zavazadla nahoru. Vrátil se právě ve chvíli, kdy se začala vařit voda a lady Helen ji slila.

„Mám ještě něco zařídit?“

„Ani ne. Ráno vyletíme z Gatwicku, odpoledne přistaneme na Long Islandu a pak budeme pokračovat do domu Chuda Luthera.“

„Zůstaneme tam přes noc?“

„Myslela jsem, že třeba budeme spěchat s odjezdem.“

Hedley se odmítal nechat vyprovokovat. „Cokoliv řeknete, Lady Helen,“ pronesl klidně a obrátil se k odchodu.

Ferguson seděl u stolu a probíral se papíry. Zatelefonoval Hannah Bernsteinové a požádal ji, aby přišla k němu. „Jak jste na tom s nejnovějším pátráním v počítači?“

„Stále ještě probíhá, pane. Pořád ale nechápu jednu věc; o Synech Erinu i o tom, co připravovali, toho víme poměrně dost. Přitom jsme neobjevili jedinou informaci o nějakém speciálním činu, který by vysvětloval osobní vendetu ze strany té staré ženy.“

„Takže v tomhle souhlasíte s Johnsonem a Parkerem.“

„Och, jistě, pane. Sám jste přece strávil dlouhé roky pochůzkami v terénu, vyšetřoval jeden mizerný zločin za druhým…“

„Vy na to máte čich, viďte? Policajtský nos?“

„Přesně tak, pane. Na rozdíl od románů Agathy Christie, když já dorazím na místo činu a prohlédnu si osoby, které jsou v tom nějak zaangažované, tak ve většině případů dokážu okamžitě říct, kdo je pachatelem.“ Ferguson se usmál: „To máte pravdu, šéfinspektorko. Co tedy s tím? Co vám říká ten váš cambridgesky školený mozek?“

„Že ústřední postavou všeho je Jack Barry, ale jediné, co se o něm z počítače dozvíme, jsou jeho policejní záznamy. Ani slovo o spojení se Syny Erinu, a vlastně ani zmínka o Synech Erinu samotných. To nedává smysl, pane.“

„Jaké z toho činíte závěry?“

„Není to v počítači, protože si to tam někdo nepřál mít.“

„Tajná zpravodajská služba?“

„Obávám se.“

Ferguson se usmál. „Víte, vy jste doopravdy dobrá, má drahá. Nejvyšší čas, aby vás Zvláštní oddělení povýšilo na detektiva superintendenta. Musím si o tom promluvit s komisařem Scotland Yardu.“

„O povýšení mi zase tolik nejde, brigádní generále. Horší je skutečnost, že tu máme černou díru, která potřebuje nějak zaplnit. Co s tím budeme dělat?“

„Co byste navrhovala?“

„Myslím, že byste si měl promluvit se zástupcem ředitele Bezpečnostních služeb, pane, a, jak říkají naši američtí kolegové, měl byste nakopat několik prdelí.“

„Bože, tohle by se Simonu Carterovi nelíbilo, ale jinak myslím, že máte absolutní pravdu. Zavolejte mu a vyřiďte, že se setkáme přesně za hodinu v Gray Fox v St. James’s.“

„My, pane?“

„Rozhodně bych vás nechtěl připravit o požitek z toho představení za použití bot s vysokými podpatky à la Manolo Blahnik, šéfinspektorko.“ Hannah se usmála. „Bude to pro mě potěšením.“

Gray Fox patřil mezi ty lepší hospody v sousedství paláce St. James’s. Hodiny ukazovaly půl třetí, nejrušnější hodina obědů už minula, takže uvnitř bylo téměř prázdno. Ferguson s Hannah si vybrali oddělený box.

„Gin s tonikem, šéfinspektorko?“

„Minerálku, pane.“

„Jaká škoda. Já osobně si to dám dvojité.“

Barmanka jim donesla objednané nápoje a téměř vzápětí vešel Simon Carter. Plášť do deště měl mokrý a z deštníku setřásal vodu. Zjevně neměl nejlepší náladu.

„Co se ksakru děje, Fergusone? Tady šéfinspektorka mi málem vyhrožovala, mně, zástupci ředitele Bezpečnostních služeb.“

„Teprve až když jste prohlásil, že máte příliš práce, než abyste mohl přijít, pane,“ upozornila ho Hannah.

Carter si svlékl plášť, objednal si whisky se sodou a posadil se. „Chtěl jsem říct, že mi vyhrožovala premiérem. Tak takhle ne, Fergusone.“

„Můj drahý Cartere, vy mě nemáte rád, a kdybych já někdy začal o vás přemýšlet, pak bych vás nejspíš neměl také rád. Máme tady ale vážnou záležitost, takže si poslechněte šéfinspektorku.“ Napil se ginu s tonikem, mávnutím ruky si objednal další a opřel se v křesle.

Hannah to vzala od samého začátku, od zastřelení Tima Pata Ryana, přes vyhlazení Synů Erinu, osobu Jacka Barryho, až po svědectví Jean Wileyové. Carter seděl jako omráčený.

„Takový nesmysl jsem v životě neslyšel,“ pronesl nakonec trochu nejistým hlasem.

Ferguson pokrčil rameny. „Dobře, alespoň v tom máme jasno.“ Obrátil se k Hannah: „V kolik máme tu schůzku s premiérem?“ Hannah sebevědomě zalhala. „V pět hodin, pane, i když nám nebude schopen věnovat moc času. Večer má být v parlamentu.“ Ferguson se začal zvedat, když se Carter rozhoupal: „Ne, počkejte moment.“

Ferguson si znovu sedl. „Na co?“

V Hannah Bernsteinové se probudil policejní instinkt. „Jste schopen pomoci nám při vyšetřování, pane?“

„Sakra, netahejte sem ty policajtské manýry.“ Objednal si další skotskou a obrátil se k Fergusonovi. „Neřekl jsem vám ani slovo. Všechno popřu.“

„Přirozeně.“

„A od vaší šéfinspektorky chci slib, že tohle zůstane jen mezi námi třemi. Jestli mi to neodpřísáhne, tak ať odejde.“ Ferguson pohlédl na Hannah a ta přikývla. „Máte mé slovo, brigádní generále.“

„Dobře, tak to vysypte,“ vyzval ho Ferguson.

„Naše dvě organizace spolu nikdy nebudou dobře vycházet, Fergusone. Jste příliš nezávislí.“ Zavrtěl hlavou. „Premiérova soukromá armáda. Nikdy se mi to nelíbilo. Lidé by měli být kontrolovatelní, a vy si děláte, co se vám zlíbí.“

„Vy ne, pane?“ otázala se Hannah jemně.

Carter usrkl skotské. „Jsou věci, o kterých jsme vám nikdy neřekli, Fergusone, protože jsme vám nevěřili, stejně jako existují věci, které jste nepověděli zase vy nám.“ Ferguson kývl směrem k Hannah, která se ujala slova: „Znáte fakta, pane. Jsem policejní důstojník a mou povinností je pátrat po odpovědích. Máme teď před sebou jakési individuum, jež má na svědomí všechny ty oběti. Muselo k tomu ale mít nějaký důvod. Určitě se stalo něco velice ošklivého a já myslím, že vy víte, co to bylo. Domnívám se totiž, že jste to nechal odstranit z paměti počítače a vymazat ze všech záznamů.“

„K čertu s vámi!“ řekl jí Carter.

„Barry,“ poznamenal Ferguson. „Za tím vším musí být on. Tak nám o něm povězte.“

Carter se zhluboka nadechl. „Dobře. Když začal tenhle mírový proces, dostali jsme pokyn, abychom k našim americkým bratrancům byli co nejvíce vstřícní a abychom jim předávali veškeré informace o dění v Irsku.“

„O tom vím,“ potvrdil Ferguson.

„Pak jsme si najednou začali uvědomovat, že všechny zprávy, které posíláme do Bílého domu, končí v rukou IRA. Vrcholem byla šokující zvěrstva, páchaná, jak jsme později objevili, Barrym a jeho gangem. Podařilo se mu zlikvidovat celou jednu naši podzemní skupinu. Někteří její členové patřili k našim nejlepším důstojníkům.“

„Kdo to byl?“

„Pětičlenný tým, vedený majorem Peterem Langem, bývalým členem Skotské gardy a SAS. Pak tam byli ještě další tři muži a jedna žena.“

„Ano, vzpomínám si na skutečnosti ohledně smrti Petera Langa,“ poznamenal Ferguson. „Jeho rodiče byli mými velkými přáteli. Peter zemřel v autě při výbuchu bomby, která byla tak silná, že se z něj prakticky nic nenašlo.“

„To ale není pravda. Prostřednictvím jednoho informátora jsme se dozvěděli, že Peter Lang byl ve skutečnosti mučen a zavražděn. Nakonec jeho tělo hodili do míchačky na beton na stavbě nějaké místní dálnice.“

„Můj bože!“ vydechla Hannah.

„Díky stejnému informátorovi jsme se dále dozvěděli o Synech Erinu, Jackovi Barrym i o Spojce.“

„Jak jste s těmi informacemi naložili?“

„Mírový proces se tou dobou nalézal ve velice delikátní fázi, kterou jsme nechtěli nijak narušit.“

„Takže jste to premiérovi neřekli?“

„Kdybychom mu to pověděli, dozvěděl byste se to vy, Fergusone, stejně jako Blake Johnson a celý Sklep a prezident a bůhví kdo ještě. Došli jsme k závěru, že bude lépe nezmiňovat se o tom.“

„Nechte mě hádat, pane,“ pronesla Hannah. „Rozhodli jste se použít dezinformace, promíchané s obvyklými nepříliš důležitými zprávami, jaké se člověk může dozvědět z kterýchkoliv trochu lepších novin.“

„Něco takového,“ odpověděl Carter nepřesvědčivě.

„Tak, takhle to je,“ Ferguson vstal. „Díky za vaši pomoc.“

„Žádnou jsem vám neposkytl.“ Carter se nasoukal do pláště do deště a pozvedl deštník. „Je to tak, ne?“

„Myslím, že ano.“

Carter vyšel z restaurace. Po chvíli se ozvala Hannah: „Co si o tom myslíte, pane?“

Ferguson odpověděl: „Rád bych se vás na něco zeptal, šéfinspektorko. Řekněme, že byste v Ulsteru přišla o milovaného syna. Že by ten syn skončil rozmetaný na kousíčky při výbuchu bomby v autě. Že by to dokonce způsobilo vašemu manželovi šok, který by ho vzápětí přivedl do hrobu. A dále řekněme, že později byste se dozvěděla pravdu, že váš syn byl ve skutečnosti mučen, zavražděn a nakonec vhozen do míchačky na beton.“

„Jak bych se to mohla dozvědět, pane?“

„Nemám ponětí. To všechno je jenom taková spekulace. Avšak ta touha po pomstě, energie potřebná k zabití všech těch mužů, potřebovala nějaký hodně pádný důvod. A to, co se stalo Peteru Langovi, bylo z tragédií všech pěti tajných agentů zdaleka nejhroznější.“

„Takový člen výboru bdělosti by to ale musel vědět, pane.“

„Jistě. Všimněte si ale jedné věci – toho tříletého časového odstupu. To podle mne znamená, že skutečná pravda o celé té záležitosti vyšla najevo teprve v poslední době.“ Hannah se nejistě zeptala: „Co tím chcete říct, brigádní generále?“

„No, to je docela prosté. Žena, která zabila Tima Pata Ryana, Bradyho, Kellyho, Cassidyho a nechvalně známého senátora Cohana, je moje dávná a blízká přítelkyně, Lady Helen Langová.“

Dillon seděl v Blakeově kanceláři ve Sklepě, popíjel čaj a přikusoval sýrové sendviče, které připravila Alice Quarmbyová.

„Vypadáš dobře, můj irský příteli,“ pronesl Blake.

„Ano, cesta Concordem byla příjemná. Mám rád komfort pro bohaté lidí.“

„Seane, ty jsi přece bohatý, všichni to víme.“

„Ty to nechápeš,“ ohradil se Dillon. „Na Concordu mám rád hlavně to, že za letenku platí někdo jiný. Dobře, co vlastně ode mě chcete?“

„Harry Parker právě prohlíží videozáznamy z bezpečnostních kamer domů na protější straně ulice proti Cohanově rezidenci a z blízkosti průchodu, kde napadli Wileyovou. Mysleli jsme si, že je tu určitá šance, že by na nich mohla být ta žena. A jestli tam bude, pak bys ji ty mohl poznat.“

„Mohl bych ji poznat podle toho, jak jsem ji viděl ve Wappingu, což ale neznamená, že bych věděl, kdo to je.“

„Já vím, nic jiného ale nemáme.“

Do kanceláře nakoukla Alice Quarmbyová. „Mám na telefonu Harryho Parkera. Vezmeš si ho?“

„Samozřejmě.“

Blake zvedl telefon. „Harry? Jak to jde?“

„Blbě, Blaku. Zkontroloval jsem nahrávky bezpečnostních kamer. Příslušné místo zachycovaly všeho všudy jen tři kamery a záznamy všech tří jsou už od té doby dávno přehrané. Tohle nám nepomůže.“

„Škoda,“ řekl Blake zklamaně. „No, stejně ti děkuju, Harry. Kdyby tě ještě něco napadlo, dej mi, prosím, vědět. V každém případě ti zase brzo zavolám.“ Blake zavěsil. Dillon se ho zeptal: „Další slepá ulička?“

„Obávám se.“

„Takže jsem se svezl Concordem nadarmo.“

„Vypadá to tak. Omlouvám se, Seane. Ale když už jsi tady, můžeme tě alespoň trochu pohostit. Jeden velice vlivný prezidentův dobrodinec, nějaký Chad Luther, pořádá dnes večer na Long Islandu velkolepou party. Znáš ten román od Fitzgeralda Velký Gatsby? Luther tu knihu miluje. Nechal si dokonce podle Gatsbyho postavit svoje sídlo, kde mu trávník sbíhá až k samému moři. A na seznamu pozvaných hostí je každý, kdo něco znamená.“

„Nech mě hádat,“ přerušil ho Dillon. „Dokonce i když je člověk úplná nula, pak je stejně na seznamu hostí. Pozvaný je i každý, kdo má kroužek v nose a blbě hraje na kytaru.“

„Jako obvykle, můj příteli, jsi až nepříjemně blízko pravdě, což pro Tajnou službu znamená dost výrazné bolení hlavy.“ Blake sebral ze stolu štos papírů. „Musím si ten seznam pozvaných sám projít.“

„Co hledáš? Araby v bílých hábitech?“

„Nesměj se. Prezident přiletí v jednom ze svých Gulfstreamů a na transport lidí od bezpečnostních služeb jsou k dispozici helikoptéry. To se týká i tebe a mne.“

„Je mi ctí.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do kanceláře nahlédla Alice. „Nedáte si někdo čerstvou kávu? Čaj?“

„Ne, díky, je to prima. Co takhle… jak jsme mluvili před chvílí?“

„Stále ještě pátráme.“

Opustila místnost. Dillon se otázal: „Pátráme?“

Johnson na okamžik zaváhal a pak řekl: „Inu, sakra, Hannah to určitě zná. Jedná se o speciální počítačový program, který se nazývá Synod. Zaznamená na tisíce telefonní hovorů, miliony slov. Člověk do počítače kupříkladu vloží jméno a namísto toho, aby ses musel pracně probírat všemi záznamy, program to udělá za tebe. Pak se můžeš vrátit a poslechnout si celý hovor.“

„Ježíšikriste,“ vydechl Dillon. „A funguje to?“

„Pamatuješ se na Pattersona? Tak takhle ho chytili.“

„Jak zní to jméno, které vás zajímá?“

„Jack Barry.“

„Pátráte tedy po Spojce.“

„Správně.“

„Věda a pokročilá technologie,“ poznamenal Dillon. „Lidé jako já a ty budou už brzo zbyteční.“

Zazvonil telefon a Blake ho zvedl. „Brigadýre, jak se máte?“ Zamračil se. „Samozřejmě, je tady.“ Podal sluchátko Dillonovi. „Ferguson. Pro tebe.“

„Ano, brigadýre?“ ozval se Dillon.

„Mám pro vás docela překvapivou novinku. Poslouchejte.“

Po několika minutách Dillon pomalu odložil telefon. Blake se ho zeptal: „Špatná zpráva?“

„Právě mi sdělil, kdo podle něho je ta záhadná žena.“

Blake poposedl. „Proboha živého, pověz mi to!“ Dillon mu vyhověl. Zavrtěl pak nevěřícně hlavou. „Setkal jsem se s tou ženou. Je to dokonalá dáma. Fakta jsou ale jasná. Chci říct – je ta hororová historie z Ulsteru pravdivá?“

„Zdá se, že ano.“ Dillon praštil pěstí do stolu. „Zatracený Jack Barry – čert ho vem.“

„Lady Helen Langová.“ Blake se znovu zamračil. „Počkej moment.“ Vzal do ruky seznam pozvaných hostů na Lutherův večírek a prolistoval ho. „Myslel jsem si to. Je tady také, jako host Chada Luthera.“

„Takže?“ otázal se Dillon.

„No, my tam v každém případě budeme rovněž.“ Blake svraštil čelo.

„A povíme to prezidentovi?“

Blake byl náhle podivně nerozhodný. „Co mám dělat? Jestli má brigadýr pravdu, pak ona má na svědomí životy několika lidí.“

„Právě jsem si na něco vzpomněl,“ poznamenal Dillon. „Co to bylo za slavnost, na které byl Cohan onoho večera v Dorchesteru, když to schytal, Fórum pro mír v Irsku?“

„Co s tím?“

„Helen Langová tam tehdy byla také. Chvíli jsem si s ní dokonce povídal. Nádherná žena, Blaku. Věděl jsem, že její syn zemřel v Ulsteru, ale ne jakým způsobem skončil.“

„Zdá se, že ona to ale ví.“

„To by spoustu věcí vysvětlovalo.“ Dillon vstal, zapálil si a začal přecházet po místnosti. „Kolem její osoby se vznášelo vždycky cosi zvláštního, už od prvního dne po pohřbu. Nechápej mě špatně, od samého začátku jsem ji měl rád, ale necítil jsem se v její přítomnosti volně.“ Blake přikývl. „Radši si promluvím s prezidentem.“ Zvedl telefon a zavolal nahoru do Oválné pracovny. „Blake Johnson pro prezidenta,“ přikývl. „Chápu.“ Telefon zase odložil. „Už odjel na Long Island.“ Na moment se zamyslel. „Máme dost času. Řeknu mu o tom až na místě. Raději bych to měl udělat osobně.“ Otevřely se dveře a v nich se objevila Alice. Byla viditelně rozčilená. „Synod právě narazil na zlatou žílu, ale, proboha, nebude se vám to líbit. Našli konverzaci s Jackem Barrym, která se odehrála jenom před několika málo dny. Raději byste si ale měli zajít do audiomístnosti.“

Seděli v malé uzavřené místnosti, civěli na otáčející se velké cívky a naslouchali poslednímu rozhovoru mezi Spojkou a Barrym. „Lady Helen Langová. Zítra večer se chystá na veliký večírek sponzorů na Long Islandu, takže doma ji nehledejte.“

„Můžu počkat,“ řekl Barry. „Nemějte strach. Už teď je vlastně minulostí.“

Počítač zachrochtal a vypnul se. Alice nevěřícným hlasem pronesla: „Kdo by tomu byl věřil?“

Dillon řekl: „Chcete říct, že víte, kdo to je?“

„Och, jistě,“ odvětil Blake. „Ten hlas bych poznal kdykoliv.“ Otočil se k Dillonovi. „Je to prezidentův šéf exekutivy, Henry Thornton.“ Dillonovi chvilku trvalo, než tu informaci strávil, ale pak pronesl: „To tedy prezidenta porazí, až se dozví, co to je za parchanta.“

„To mi povídej.“ Blake se obrátil na Alici. „Zkontroluj jeho minulost a zjisti, jestli v ní nenajdeš nějaký důvod pro takovéhle chování.“ Mrkl na hodinky. „Musím si sám ověřit pár věcí, ale pak pro Dillona a pro mě zamluv místo ve vrtulníku na Long Island – od teď asi za dvě hodiny.“

„Hned se do toho dám.“

Vyšla ven. Dillon se ozval: „Bude to oříšek, Blaku, tvrdý oříšek.“

„Jsem rozhněvaný muž, můj irský příteli. Nesnáším totiž faleš.“

„A co Ferguson?“

Blake se na chvíli zarazil a pak kývl hlavou. „Věřím ti, Seane, a věřím i Fergusonovi. Tohle je ale jenom pro jeho uši, ne pro premiéra. S tím si musí poradit sám prezident.“

Ve své kanceláři na ministerstvu obrany Ferguson s vážnou tváří naslouchal posledním novinkám.

„Je to skutečně jenom v rukou Blaka a prezidenta,“ pronesl. „Jsem rád, že jste tam. Totožností toho zrádce jsem samozřejmě otřesen. Nejraději bych toho parchanta vyvedl někam ven a sám ho odstřelil. Pokud se další zúčastněné týče – budu docela upřímný, Seane. Známe se vzájemně už nějaký čas.“ Odmlčel se. „Lady Helen Langová je moje přítelkyně.“

„Už nemusíte nic říkat, brigadýre. Udělám, co budu moct.“

„Děkuju vám, Seane.“

Gulfstream přistál ve Westhamptonu a Lady Helen s Hedleym prošli letištní kontrolou bez většího zmatku. Helen se převlékla už v letadle, takže nyní měla na sobě těsně přiléhající černé hedvábné šaty s kabátkem. Hedley byl oblečen do šedé uniformy. Bylo těsně po páté.

„Koktajl je v šest hodin.“ pronesla. „Je limuzína připravená?“

„Samozřejmě.“

„Povězte kapitánu Frankovi, že si budu přát rezervovaný čas odletu odsud do Británie ne později, než v deset hodin večer.“

„Jste si tím jistá?“

„Absolutně. Postarejte se o to.“

Hedley ji tedy opustil a zanechal ji v prostoru pro V.I.P. v příletové hale. Helen vytáhla mobil a zavolala Barrymu.

Když se ozval, oslovila ho: „Haló, pane Barry, to jsem já.“

„Ano, a já vím, kdo jste, vy stará čubko. Já dokonce vím, kde jste – na Long Islandu.“

„Bože můj, vy jste ale dobře informovaný!“

„Už je všechno jasné, Lady Helen Langová. Znám vaši adresu v Londýně i váš dům v Norfolku. Co jsem udělal s vaším synem, není nic proti tomu, co udělám s vámi.“

„No ne, pane Barry, jste tak rozrušený. To není moc dobré pro vaše srdce,“ napomenula ho a ukončila hovor.

Chad Luther se narodil v Charlesville v Texasu jako třetí ze šesti dětí farmáře, jehož život byl od počátku samý neúspěch. Celkem pět dětí mu zemřelo, takže se začal utápět v alkoholu a apatii. Jeho syn Chad narukoval k armádě a strávil dva roky ve Vietnamu, kde zjistil, že je člověkem, který dokáže přežít. Když se vrátil domů, byl jeho otec po smrti a matka právě umírala. Zdědil tedy přes sto sedmdesát hektarů zemědělské půdy, která byla neúrodná a dokonale bezcenná – dokud se v sousedství neobjevila nafta. Když se přihrnuly různé těžařské společnosti, Chadovi nakonec zůstalo v ruce deset milionů dolarů. To byl začátek jeho impéria. Z původních deseti milionů jich nyní měl již osm set v naftě, stavebních firmách a zábavních parcích. Luther se tak dostal do společnosti velkých a mocných.

Na svůj dům na Quogue byl pyšný. Bylo to doopravdy kouzelné sídlo. Od domu se táhl trávník až k moři, kde byla na pobřeží malá zátoka s přístavištěm pro jachtu a několik motorových člunů. Jak se nyní na krajinu snášela sametová tma, všude doslova pulzoval život. V oknech zářila světla, do okolí se rozléhaly tóny hudby. Byl tam každý, kdo něco znamenal – a jak Dillon suše předpověděl, byli tam i ti, kteří neznamenali vůbec nic.

Luther, zářící v saku z modrého sametu a plisované košili, vítal prezidenta a Henryho Thorntona. „Je to pro mě veliká čest, pane prezidente.“

„Jsem rád, že jsem tady, Chade.“

„Připravili jsme pro vás apartmá v přízemí.“ Luther vykročil první, za ním šel prezident s Henrym Thorntonem a průvod uzavíral Clancy Smith. Obývací pokoj byl příjemně zařízen, v krbu plápolala polena a stěny byly zakryty dřevěným ostěním. Velké francouzské okno hledělo směrem k moři. Prezident je otevřel a vyšel na terasu. Zjistil, že není tak daleko od vody.

„Je to velice pěkné.“

„Těším se, že vás uvítáme u večeře, pane prezidente.“

„S radostí.“ Luther opustil apartmá a Jake Cazalet pronesl ke svému šéfovi administrativy: „Co všechno dělám pro Ameriku.“

Vrtulník přistál na letišti ve Westhamptonu, kde na Blaka a Dillona již čekala limuzína. Zhruba ve stejnou dobu dorazila Helen Langová v lincolnu, který řídil Hedley, k rezidenci dnešního hostitele. Helen vystoupila, uhladila si sukni a s kabelkou v ruce tam zůstala stát.

„Můžu takhle mezi lidi?“

„Samozřejmě, jako vždy.“ Hedley měl k uniformě připjatý plastikový identifikační štítek, který mu předem poslali.

„Sejdeme se později.“

Lady Langová vystoupala po schodech k otevřeným dveřím, kde stanula tváří v tvář dvojici mužů z Tajné služby. „Mohli bychom vidět vaši pozvánku, madam?“ Otevřela kabelku, aby jim ji ukázala, a v žilách jí ztuhla krev. Prsty totiž zavadila o revolver. Bože, jak jen mohla být tak pitomá? Jak jen mohla doufat, že propašuje zbraň přes bezpečnostní kontrolu? Teď jí určitě prohledají kabelku a co si pak počne? S rukou stále schovanou v kabelce ztuhla na dobu, která jí připadala jako celá věčnost, i když trvala určitě jen několik vteřin. V tom momentě se totiž davem příchozích prodral Chad Luther. „Neblázněte. Tato žena se přece nemusí vykazovat žádnou pozvánkou. Moje drahá!“ Políbil ji na pravou tvář. „Jako obvykle, vypadáš kouzelně. Posadil jsem tě do čela stolu vedle sebe a prezidenta.“

„Ty jsi byl vždycky zlatíčko, Chade.“

„S někým, jako jsi ty, je to radost. Tak pojďme, chci tě s někým seznámit.“ Příslušník Tajné služby začal protestovat, ale vlastně ještě než mohl něco říct, Luther s ní zmizel uvnitř.

Helen se usmála, přijala od číšníka sklenici šampaňského a vmísila se do davu.

Dillon s Blakem přijeli o chvíli později. Protlačili se zástupy, aby zjistili, že prezident se momentálně nachází v obležení.

„Teď se k němu žádným způsobem nedostaneš,“ povzdechl si Dillon.

„Je dost času.“

U dveří visel zasedací pořádek v jídelně. Dillon si ho prohlédl. „To je ale ostuda, my večeřet nebudeme.“

„Inu, to je život,“ pronesl Blake. „Musím něco zařídit. Dohlédni na naše hlavní hráče.“ S tím odešel.

Dillon si zapálil, natáhl se pro sklenici šampaňského a pak se propletl mezi skupinkami hostů ven na zahradu. Byla zima a docela nevlídno, takže se tu procházelo jen pár lidí. Postavil se u sloupkového zábradlí a pozoroval, jak po schodech kráčí Lady Helen.

Usmála se na něj. „Hleďme, to jste vy, pane Dillone.“

„V poslední době na sebe narážíme nějak často. Mohl bych vám něco přinést?“

„Dala bych si cigaretu.“

Vytáhl své staré stříbrné pouzdro a nabídl jí. „Poslužte si.“

„Co vás sem přivádí, pane Dillone?“

Rozhodl se využít šance. „Možná že stejný důvod jako vás, Lady Helen. Myslím, že my dva máme cosi společného. Jakési spojení s Bílým domem, ne?“ Starým zapalovačem Zippo jí připálil. Výraz jejího obličeje se nezměnil, jen prohodila: „To je zajímavé.“

„Už je po všem,“ pronesl naléhavě. „Nevím, co přesně zamýšlíte, ale už je po všem…“

Než mohl pokračovat dál, Helen se usmála takovým způsobem, že mu až vynechalo srdce. „Nesmysl, můj příteli, rozhodně není po všem, dokud to neřeknu já.“ Znovu se usmála. „Můj drahý pane Dillone. Jste sice schopný zabít bez mrknutí oka, ale přitom jste tak dobrý člověk.“ Obrátila se a odkráčela.

Chadu Lutherovi se podařilo vysvobodit Cazaleta z hloučku lidí, kteří ho obklopovali. „Prezident potřebuje ještě před večeří chvilku oddechu, dámy a pánové. Prosím vás.“

„Díky bohu, Chade,“ pronesl Cazalet procítěně, když se konečně odpoutali. Clancy Smith je následoval.

Luther je zavedl zpět do obývacího pokoje. „Koupelna je tamhle, pane prezidente, a kdybyste měl chuť se napít, pak tady najdete vše, co potřebujete.“ Otevřel dvířka v ostění a odkryl tak vestavěný luxusní bar.

„Jako vždy, Chade, jste dokonalý hostitel.“

„Teď vás nechám oddechnout.“

Luther opustil apartmá a Clancy Smith se přesunul do pracovny, kterou zběžně prohlédl. Zkontroloval také koupelnu a pak otevřel francouzské okno na terasu. Nakonec ho znovu zavřel.

„Clancy, ty jsi jako lovecký pes, také nikdy nepřestaneš čenichat,“ prohodil Cazalet.

„Za to jsem placený, pane prezidente. V zahradě jsou muži od Tajné služby. Já budu hned přede dveřmi.“ Vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Cazalet přešel k baru a zaváhal, jestli si nemá dopřát skleničku. Vytáhl láhev skotské, ale pak se rozmyslel a znovu ji uložil na poličku. Raději ne. Bude to dlouhá noc. Namísto toho vytáhl krabičku Marlboro a vybral si jednu cigaretu. Zatraceně, na jednu neřest má přece člověk právo. Zapálil si, přešel k oknu a otevřel ho.

Venku mezi mraky začínal probleskovat srpek měsíce. Přestalo pršet. Tato část domu se nacházela velice blízko vody. Prostíral se tu kus louky, na které stálo několik borovic, a pak už začínal záliv, téměř úplně obkroužený dvěma výběžky země. U břehu byla loděnice a dřevěné molo, vedle něhož kotvil nádherný motorový člun. Kolem se procházelo několik podivných lidí.

Byl to skutečně rozkošný pohled. Cazalet se zhluboka nadechl a v té chvíli se ozval klidný hluboký hlas. „Napadá mě, jestli byste mi nemohl připálit?“ Když se otočil po tom zvuku, zahlédl, jak se z roští pod schody vynořuje postava Helen Langové.

Prve procházela zahradou, podivně smutná, jako kdyby se blížila konci všech věcí. Další z jejích záchvatů ji přinutil, aby se honem posadila na jednu z příhodných laviček. Vzala si dvě tabletky a zůstala chvíli sedět, než se jí ulevilo.

Celou tu dobu přemýšlela o Cazaletovi. Bylo nutné si pospíšit, k jejich setkání muselo dojít teď, ještě než večer příliš pokročí. Na okamžik zaváhala a zcela neočekávaně znejistěla. Cazalet byl dobrý člověk, hrdina, pocházející z bohaté a mocné rodiny, který se klidně mohl Vietnamu vyhnout, ale přesto se rozhodl pro splnění své vojenské povinnosti. Za tuto službu byl též několikrát vyznamenán. Později se stal pokrokovým prezidentem s pevnou rukou, ani v nejmenším dotčený arogancí moci. Dlouhou řadu let dokázal vytrvale dodávat sil své manželce, která pomalu umírala na leukémii. Byl dobrým mužem. Její Peter však byl také dobrým člověkem. A čas ubíhá tak rychle.

Vstala z lavičky a vydala se po cestičce zpátky k domu. Když uslyšela otevírání francouzského okna, vzhlédla a na terase zahlédla stát prezidenta. Zaváhala, pak však otevřela kabelku a prsty přejela po pažbě koltu. Vytáhla stříbrné pouzdro na cigarety.

„Napadá mě, jestli byste mi nemohl připálit?“

„Ale jistě,“ sešel ze schodů a stiskl zapalovač.

Přidržela mu zápěstí. „To je hodně neobvyklé. Stará patrona z Lee Enfieldu.“

„To je památka na Vietnam. Jak vy ale můžete vědět, že je to Lee Enfield?“

„Můj manžel byl plukovníkem v britské armádě. Měl podobný zapalovač. Vy si mě samozřejmě nebudete pamatovat. Jednou jsme si ale podali ruce, bylo to na jednom večírku v Bostonu. Jsem Lady Helen Langová.“ Vřele se na ni usmál. „Ale samozřejmě. Naši otcové spolu přece kdysi v Bostonu obchodovali. Jak si vzpomínám, vdala jste se za anglického baroneta.“

„Sira Rogera Langa.“

„Je tady s vámi?“

„Och ne, před dvěma lety zemřel. Předtím totiž zabili našeho syna během jeho služby v Severním Irsku a můj manžel byl starý a slabý. Ten šok byl na něj příliš.“

„Je mi to upřímně líto.“

„Ano, věřím vám to.“

Z nějakého důvodu ji uchopil za ruku. Helen již otevírala ústa, aby něco řekla, když se ozvalo zaťukání na dveře pracovny. „Promiňte,“ omluvil se a vrátil se po schodech do pokoje. Na terase zaváhal, ohlédl se, ale postava ženy mezitím dokonale zmizela, jako by tam nikdy ani nebyla.

Dillon s Blakem stáli v koutě zaplněného tanečního sálu, když zazvonil Blakův mobilní telefon. Byla to Alice Quarmbyová.

„Zkontrolovala jsem Thorntonovu minulost, jak sis přál, šéfe. Pane, to byla trefa. Poslouchej.“

Mluvila několik minut, avšak Blakův výraz v obličeji se celou tu dobu ani trochu nezměnil. Nakonec pronesl: „Děkuju, Alice, jsi anděl.“

„Něco důležitého?“ vyzvídal Dillon.

„Dalo by se to tak říct. Thornton je náš člověk, to je jisté, a teď už vím i proč. Vysvětlím ti to později. Právě teď bychom měli raději vyhledat prezidenta.“

„Nezdá se, že by tu byl.“

„Tamhle je Luther. Ten o něm bude určitě vědět,“ poznamenal Blake.

Když se však k němu přiblížili, nalezli ho v rozhovoru s Henry Thorntonem. Oba muži se právě hlasitě smáli, každý sklenici šampaňského v ruce, když k nim přistoupil Blake s Dillonem. „Hej, vy dva, vy nepijete,“ pozdravil je Luther.

„Jsme ve službě, Chade,“ odpověděl konverzačním tónem Blake. „Tohle je můj kolega z Londýna, pan Dillon. Prezident si ho přál vidět, jakmile přijede.“

„Teď právě odpočívá.“

Šéf exekutivy napřáhl ruku. „Moc rád vás poznávám, pane Dillone. Vaše pověst vás totiž předchází.“

„To rád slyším.“

Thornton odložil sklenici a prohodil k Lutherovi: „Vím, kde je obývací pokoj, tak je tam zavedu. Tudy, pánové.“ Protlačoval se před nimi davem, až dosáhl zadní chodby, kde na židli vedle jedněch dveří seděl Clancy Smith.

„Všechno v pořádku, Clancy?“

„V dokonalém pořádku, pane Thorntone.“

Šéf exekutivy zaťukal, otevřel dveře a jako první vešel dovnitř. Když všichni přistoupili k francouzskému oknu, Cazalet byl stále ještě venku na terase.

„Není snad něco v pořádku, pane prezidente?“ otázal se Thornton.

„Ne, jenom jsem právě hovořil s velice neobvyklou ženou, ale zdá se, že se ztratila.“ Usmál se. „Nuže, pane Dillone.“ Pevně mu stiskl ruku. „Je pro mě potěšení, že vás vidím.“

„Tentokrát nikoliv, pane prezidente. Myslím, že byste měl raději posla zabít, než naslouchat, co vám s Blakem přinášíme.“

„Je to tak zlé?“ Cazalet se opřel o sloupkové zábradlí terasy.

„To bych si na to měl raději zapálit.“ Vytáhl jednu cigaretu Marlboro a Dillon mu připálil. „Dobře, pánové, řekněte mi všechno.“ Dole pod schody z terasy, skrytá v houští, Helen Langová zpozorněla.

Blake začal: „O Synech Erinu toho víte stejně jako my, pane prezidente. Vždycky jsme se domnívali, že všechny ty vraždy jsou práce jedné osoby. Dále jsme předpokládali, že k tomu ten člověk musel mít nějaký hodně silný důvod.“ Cazalet přikývl. „Akt pomsty za nějaký strašný čin.“

„Ano. Teď už víme, za jak strašný.“ Obrátil se k Dillonovi. „Seane?“

„Díky Spojce z Bílého domu se veškeré informace od Britské zpravodajské služby celá léta dostávaly přímo do rukou Synů Erinu a Jacka Barryho. Díky jedné z těchto informací právě Jack Barry a jeho pacholci před třemi roky zavraždili členy tajné jednotky Britské armády. Velitelem této jednotky byl major Peter Lang, kterého před vraždou nejprve mučili a pak jeho tělo hodili do míchačky na beton.“

„Vskutku otřesný zločin,“ dodal Blake.

„Dovolte, abych se ujistil, že vám rozumím správně,“ přerušil ho Cazalet. „Major Peter Lang?“

„Správně.“

„Já jsem ale tady venku před chvílí hovořil právě s Lady Helen Langovou. Pověděla mi, že její syn byl zabit v Irsku.“

„Ano, pane,“ přitakal Dillon. „Je to jeho matka.“

„A současně je zodpovědná za vyhlazení všech členů Synů Erinu,“ dodal Blake.

Prezident vypadal jako omráčený. Náhle se jim do hovoru vmísil Thornton. „Ale no tak, tomu se přece nedá věřit. Jedna žena? Takováhle stará dáma? To neberu.“

„Obávám se, že se o tom nedá pochybovat,“ ujistil ho Blake.

„Ano, když si to člověk představí, pak se docela činila,“ ozval se Dillon. „Nakonec vlastně zbyl jenom Jack Barry a Spojka.“ Thornton zareagoval: „Co se stane teď? Chci říct, jestli je ta historka pravdivá, proč ještě není ta žena zatčená?“ Prezident se tázavě rozhlédl. „Blaku?“

„Řekl jsem, že se o tom nedá pochybovat. Na druhou stranu však nemáme žádný přesvědčivý důkaz, pane prezidente. Z pochopitelných důvodů by tedy bylo nejlépe řešit celou tu záležitost v tichosti. A navíc je tu ještě něco, pane.“

„Copak to je?“

„Inu, v celém tom zmatku je velice složitě angažovaná i osoba Spojky – neboli osoba zrádce v Bílém domě.“ Ozval se šéf exekutivy: „To je pravda, ale nikdo jeho totožnost nezná.“

„Nikoliv, prosím, my ji známe,“ pronesl Dillon důrazně. „Když jsme viděli, že vaše pátrání nikam nevede, pane Thorntone, pustil se Blake do vyšetřování sám.“ Blake vytáhl z kapsy malý magnetofon. „Nechal jsem počítačový program Synod zkontrolovat všechny hovory, které šly nejdřív z Bílého domu a pak z celého Washingtonu na jméno Jacka Barryho. Počítač měl vystopovat to jméno, abychom pak mohli vyvolat celý telefonní hovor.“

„A podařilo se vám to?“ otázal se Cazalet.

„Tady máme záznamy několika hovorů, pane prezidente, ale snad postačí jenom jeden z nich.“

Položil magnetofon na kamenné zábradlí a spustil ho. Ozval se jasný hlas. „Lady Helen Langová. Zítra večer se chystá na večírek sponzorů na Long Islandu, takže doma ji nehledejte.“

„Můžu počkat,“ odvětil Barry. „Nemějte strach. Už teď je vlastně minulostí.“

Blake vypnul přístroj a Cazalet se s hrůzou otočil na svého šéfa exekutivy. „Proboha, Henry, to je přece váš hlas!“

Zdálo se, že se Thornton zhroutí, s hlavou skloněnou na prsa se musel opřít o balustrádu. Zůstal tak stát, dýchal zhluboka, ale když po chvíli vzhlédl, měl jiskru v oku.

„Proč, Henry, proč?“ dožadoval se Cazalet.

„Dovolte mi na to odpovědět. Uvidíme, jestli to chápu správně,“ prohodil Blake směrem k Thorntonovi. „Vaše matka měla nevlastního nemanželského bratra, který se narodil v Dublinu. Ten se během Velikonočního povstání v šestnáctém roce stal dobrovolníkem v armádě Michaela Collinse. Byl popraven Brity.“

„Bez milosti ho zastřelili,“ ozval se Thornton. „Honili ho jako nějakého psa. Nakonec měl v sobě sedm kulek. Moje matka na to nikdy nezapomněla, stejně jako na to nezapomenu ani já.“

„A když jste byl jako postgraduální student na Harvardu, objevila se ve vašem životě dívka jménem Rosaleen Fitzgeraldová ze Severního Irska. Při jedné přestřelce v Belfastu přišla o život,“ pokračoval Blake. „A vy jste ji miloval.“

„Byla zavražděná,“ opravil ho Thornton. „Udělali to britští vojáci. Parchanti!“

Do debaty se vmísil Dillon. „O pár let později se z vás stal šéf exekutivy Bílého domu a sem začaly přicházet všechny ty horké informace od Britské zpravodajské služby. Vy jste vycítil šanci na pomstu. Vzhůru, povstalci! a Irsko musí být svobodné!“

„Jak jste se zamotal s těmi Syny Erinu a Jackem Barrym?“ otázal se Blake.

„Za to mohl Cohan. Jednou mě pozvali do New Yorku jako hosta na večírek spojený s výběrem peněz pro Sinn Fein. On na něm byl také, totálně opilý. Pořád něco plácal o klubu a jak všichni pomáhají té vznešené věci.“

„A Barry?“

„Byl v New Yorku služebně ohledně nějakých zbraní pro IRA. Brady, odborový předák řidičů náklaďáků, ho znal a představil ho ostatním. Tehdy si začali říkat Synové Erinu. Cohan se s ním pak chlubil – byl to pistolník z masa a kostí.“

„A jak jste se s Barrym zapletl?“

„V počátečních dnech mírového procesu byl v New Yorku. Byl tam pod vlastním jménem, naprosto legálně, a bydlel tehdy v Mayfair. O jeho přítomnosti se dokonce zmínili i v New York Times. Bylo to nakonec velmi prosté. Spojil jsem se s ním a nabídl, že mu budu dodávat informace, přímo a anonymně. Prostě jenom jako hlas v telefonu.“

„A pak udeřila odplata.“

Thornton se nepatrně usmál. „Není to ta největší šílenost, o jaké jste kdy slyšeli? Chci říct – žena, jako je ona? Věřili byste tomu?“ Cazalet se obrátil na Blaka. „Je to všechno šíleně zmatené. Co budeme dělat?“

V tom okamžiku se Thornton opřel rukama o balustrádu a přehoupl se přes ni.

Přistál v podřepu, ale okamžitě vyskočil a dal se do běhu. Nevšiml si, že v nedalekém houští stojí schovaná Helen Langová, která celý rozhovor vyslechla.

„Nemáte kam jít, Henry,“ vykřikl za ním Cazalet, když následoval Blaka a Dillona ze schodů.

Clancy Smith, kterého všechno to křičení řádně vyplašilo, rozrazil dveře do pracovny a vtrhl dovnitř. „Pane prezidente?“

„Držte se u mě, Clancy,“ přikázal mu Cazalet. „Tudy,“ a poklusem se vydal za Dillonem a Blakem.

Clancy okamžitě vyhlásil pro celý zbytek Tajné služby všeobecný poplach a nato se pustil do pronásledování.

Helen Langová počkala, dokud všichni nezmizí z dohledu a teprve pak se opatrně vydala za nimi.

V zahradě byla spousta hostí, kteří si se sklenicí v ruce užívali pohledu na okolí zámečku a moře v pozadí. Jedním z nich byl také Hedley. Ohledně Lady Helen měl jisté obavy. Smekl proto šoférskou čepici a vydal se do odlehlé části zahrady za domem. Po cestě ho zastavili příslušníci Tajné služby, kteří se však spokojili s kontrolou jeho identifikačního štítku. Celkem pochopitelně jej považovali za dalšího z oficiálních hostů. Byla tedy jen pouhá náhoda, že najednou pod terasou zahlédl Lady Helen a dále prezidenta, jak vychází francouzským oknem ven. Byl svědkem, jak se Lady Helen vydává po schodech vzhůru, aby si promluvila s Cazaletem.

Nechápal sice, co se děje, když se na terase objevil Thornton s Blakem a Dillonem, zaregistroval však, jak Lady Helen mizí v křoví. Pak se chvíli jen rozléhaly zvuky jejich hlasů. Nakonec zahlédl Thorntona, jak skáče přes balustrádu a prezident s ostatními se ho vydávají pronásledovat. Po Lady Helen nezůstala ani stopa. Hedley se tedy vydal směrem, kudy podle něho musela jít.

Thornton se v běhu proplétal mezi keři. Po chvíli se zastavil a zaposlouchal se. Sáhl k pasu po pistoli, kterou si tam prve zastrčil. Původně plánoval, že ji ještě tohoto večera užije proti Helen Langové, teď měl pro ni jiné použití. Jen dočasně mohl počítat s tím, že zavládne určitá panika. Členové Tajné služby, zburcovaní Clancym, však už pročesávali zahradu, čímž jenom lekali hosty, kteří byli již tak zmateni různými výkřiky. Ze všech pronásledovatelů nejblíže v patách mu byla Helen. Sledovala ho totiž od prvního okamžiku, kdy se přenesl přes zábradlí terasy a zmizel v křovinách tak rychle, že ostatní ho ani nezahlédli.

Helen si neuvědomovala, že někde těsně za ní se pohybuje Hedley. Zvuky sledování nyní utichly a v nastalém uklidnění zahlédla, jak se kousek před ní z houští vynořuje Thornton a pak celý přikrčený utíká směrem k vodě. Těsně vedle loděnice dosáhl paty dřevěného mola, po němž pak zabubnoval svými kroky. Zastavil se u motorového člunu a začal ho odvazovat, v tu chvíli na místo dorazila Helen.

„Pane Thorntone,“ zvolala.

Thornton se zarazil, obrátil a v ruce se mu objevil Smith & Wesson. Neostrá vidina ženy, rýsující se ve slabém světle na břehu, mu stačila.

„To jsi ty, ty čubko.“

„Ano, pane Thorntone, obávám se, že to jsem já. Tím se konečně dostáváme zase na samý počátek. Jsem si jistá, že víte, co se stalo mému synovi. A teď jsme u toho, co by se dalo nazvat odplata.“

„Jdi do prdele!“ Thornton se švihem otočil a zacílil svůj Smith & Wesson.

Helen Langová sáhla do kabelky pro kolt.

Hedley, v těsném závěsu za ní, vklouzl do stínu, přesmýkl se přes zábradlí motorového člunu na levoboku a dostal se tak Thorntonovi do zad. Na mokré palubě však uklouzl. Thornton se otočil a pozdvihl zbraň k výstřelu. V tom okamžiku ho však Helen střelila do zátylku. Thornton klesl na kolena a pak se skácel kupředu. Hedley se pomalu zvedl ze země.

„Počkejte na mě na parkovišti. Já se o tohle postarám. Jen běžte.“

Helen se obrátila a rozběhla se pryč.

Hedley si již dříve prostudoval popis nemovitosti Chada Luthera, poskytnutý londýnskou kanceláří společnosti Lady Helen, a tudíž věděl, že vjezd do zálivu uzavírá útes, který lze přeplout pouze za přílivu. Nyní však byl odliv. Přetáhl Thorntonovo tělo přes zábradlí na palubu člunu, přešel do kormidelny a nastartoval motor. Vyskočil na břeh, odvázal člun a vypustil ho. V okamžiku, kdy narazil do podmořského útesu ve vjezdu do zátoky, uháněl člun již tak rychle, že doslova vyletěl do vzduchu a v okamžiku se změnil v ohnivou kouli.

Poplašené výkřiky hostů v zahradě se mísily s rozkazy mužů z Tajné služby. Když na místo dorazili prezident s Blakem a Dillonem, Hedley se stáhl do stínu keřů.

„Och, můj ty bože,“ vydechl Cazalet s pohledem upřeným na plápolající trosky.

Hedley zmizel ve stínu houští a vydal se na cestu zpět. Za okamžik uslyšel náhlý ženský výkřik. Byl to Helenin hlas.

„Pusťte mě!“

„Musím se podívat do té vaší kabelky, madam.“

Byl to Clancy Smith a v mihotavém světle zahradní lampy bylo vidět, jak jí svírá zápěstí.

Hedley bez meškání k oběma zápasícím přiskočil, popadl Clancyho za paži a odtáhl ho od Helen. „Nechte ji na pokoji, chlapče.“ Clancy se ohradil: „Jsem od Tajné služby, prezidentův osobní strážce. Jenom dělám svou práci.“

„Ne v případě téhle dámy.“

Clancy, veterán války v Zálivu, poznal problém, když se s ním setkal. Rychle tasil berettu ze svého podpažního pouzdra. Pro Hedleyho to však bylo jako pohyb třtiny klátící se ve větru. Neuvěřitelnou rychlostí mávl levou rukou a odrazil ústí beretty s tlumičem stranou. Pistole potichu jednou zakašlala. Clancy si uvědomil, že s takovou silou se dosud nesetkal.

Hedley mu zkroutil paži. „Jste ze Zvláštních jednotek, že ano?“

„Trhněte si nohou.“

„Vždyť vy byste nestačil ani na svoji babičku, mladej. Podívejte se na mě, já absolvoval tři turnusy ve Vietnamu u námořní pěchoty. Dotáhl jsem to až na hlavního seržanta. Válka v Zálivu byla proti tomu sranda. Tak, odhoďte to na zem.“ Clancy Smith byl statečný muž, ale ta síla byla i pro něj strašná. Beretta mu vypadla z rukou a Hedley si ho otočil zády. Nahmatal Clancyho pouta, přidržel mu zápěstí k sobě a se cvaknutím je spoutal. Clancy upadl obličejem k zemi.

Hedley promluvil: „Neberte to osobně. Já za svůj život zabil víc lidí, než byste si dokázal představit.“ Otočil se k Helen. „Pojďme, madam.“ Spěšně se vydali po cestičce k autu. Clancy se mezitím neobratně vyškrábal na nohy. Za malou chvíli ho objevili jeho kolegové.

Hedley jí pomohl nastoupit do limuzíny, sám vklouzl za volant a vyrazil.

„Jste v pořádku?“

Helen ještě lapala po dechu. „Prima, Hedley. Teď rychle zpátky na letiště. Zatelefonujte tam předem. Povězte jim, ať jsou připraveni okamžitě vystartovat směr Londýn.“ Zvedl telefon. „Setkala jste se s prezidentem?“

„Ano. Je to dobrý člověk, Hedley. A má velké štěstí.“

Na to nic neřekl, jen dokončil telefonní hovor a sluchátko odložil. „Co to tam bylo za zmatek? Kdo byl ten chlápek, co utíkal?“

„To byl Spojka. Skončil špatně. Ukázalo se, že je to nějaký Henry Thornton, šéf exekutivy Bílého domu.“

„Dobrý bože!“ Nevěřícně potřásl hlavou. „To je neuvěřitelné.“

„Měla bych vám říct ale ještě jednu věc, Hedley. Vědí o mně. Prezident, Blake Johnson, Dillon, Ferguson, všichni. Je po všem.“ Hedley byl zděšen. „Co ale budete dělat?“

„Vrátíme se do Compton Place a přehodnotíme situaci.“ Zapálila si. „Jenom jeďte, Hedley, jen jeďte.“ Vytáhla zakódovaný mobil a vyťukala Barryho číslo. Byl stále ještě v posteli. „To jsem zase já,“ představila se. „Chci vás jenom informovat o posledních událostech.“ Barry se posadil, sáhl po cigaretě a pokusil se ovládnout se. „Dobré zprávy, nebo špatné?“

„Obávám se, že úplně špatné. Ukázalo se, že Spojka je člověk jménem Thornton, což býval šéf exekutivy v Bílém domě. Začal si hrát na vzbouřence, protože měl kdysi strýce, kterého Britové po Velikonočním povstání zastřelili. A dále míval dívku, která přišla v Belfastu o život při přestřelce s britskými armádními jednotkami. Ocitla se ve špatnou dobu na špatném místě.“

„Jak tohle všechno víte?“

„Och, Thornton byl dopaden Seanem Dillonem a Blakem Johnsonem. Na večírku, kde byl přítomen i prezident, došlo ke konfrontaci. Já jsem přitom náhodou byla nedaleko v zahradě a všechno jsem slyšela.“

„A co Thornton?“

„Střelila jsem ho do zátylku. Poté ho jedna docela mohutná exploze rozmetala na kousky. Nepřipomíná vám to něco?“ Následovalo dlouhé ticho. „No dobře,“ ozval se nakonec Barry. „Počítám, že teď už zůstáváme jenom my dva – vy a já. Kdepak asi jste?“

„Pořád ještě na Long Islandu. Za malou chvíli ale odlétám do Anglie na Gatwick a potom dál do Norfolku.“

„Compton Place. Vím o tom.“

„Takže se můžu těšit na vaši návštěvu?“

„Spolehněte se. Přijedu co nejdřív.“

„Budu velice ráda.“

Kdy odložila mobil, ozval se Hedley. „Vy si o to přímo říkáte, Lady Helen. Vždyť si pro vás mohou přijít i další, jako třeba brigádní generál Ferguson.“

„Na tom mi vůbec nezáleží, Hedley, za předpokladu, že Barry mě najde nejdřív. Podejte mi tu láhev.“ Poněkud váhavě ji uposlechl. Z lahvičky si vysypala do dlaně dvě tablety a spláchla je whisky.

„Tak, a teď rychle na letiště.“

Na terase stál prezident a Blake s Dillonem a Clancy jim líčil, co se stalo.

„Oukej,“ uzavřel debatu Blake. „Byl velký, černý a říkal, že sloužil ve Vietnamu?“

„Správně,“ přitakal Clancy.

Dillon se otočil k prezidentovi. „To musel být Hedley Jackson. Řekl bych, že to je poslední důkaz.“ Blake prohodil ke Clancymu: „Běžte se s chlapci podívat po zahradě.“

„Je tu ale víc než pět set lidí,“ poznamenal Clancy.

„Jenom to udělejte.“

Když se Clancy vzdálil, promluvil Cazalet: „Co se stalo Thorntonovi? Byla to obyčejná nehoda, nebo ne?“

„Když to říkáte, pane prezidente,“ odpověděl Dillon.

„Jenomže vy na nehody nevěříte, co?“

„Nikdy jsem nevěřil, pane prezidente.“ Dillon se měkce usmál. „A už vůbec ne v případě téhle dámy.“

Nedlouho poté, co Helen Langová domluvila s Barrym, zatelefonoval Dillon Fergusonovi na Cavendish Square. „Zdá se, že volám pokaždé v tuhle nemožnou ranní hodinu, jen abych vám sdělil nějakou špatnou zprávu.“

„Povídejte.“

Dillon ho poslechl.

„To je ale blázinec,“ poznamenal Ferguson. „Šéf exekutivy? Kdo by to byl řekl?“

„Teď už na tom nezáleží,“ pronesl Dillon lhostejně. „Pěkně se usmažil a já ho ani trochu nelituju. Byl zodpovědný za spoustu ztracených životů a v případě Petera Langa i za prvotřídní zvěrstvo. I takový Heinrich Himmler by na něj mohl být hrdý.“

„Kde je teď Helen Langová?“

„Blake po ní pátrá. Dám vám vědět. Určitě ale není tady.“ Ferguson odložil sluchátko, zamyslel se a pak zavolal Hannah Bernsteinovou. Ta se ozvala překvapivě svěžím hlasem. Přece jen měla už za sebou čtrnáct let policejní praxe.

„Bernsteinová? To jsem já,“ představil se Ferguson. „Nechte si to vypravovat! Z Long Islandu se zničehonic stala taková moderní verze řecké tragédie. Je mi moc líto, šéfinspektorko, ale budu vás muset požádat, abyste co nejdříve přijela.“

„Samozřejmě, pane.“

„Ještě jedna věc. Včera večer mi ze Scotland Yardu volal komisař.“

„Nějaký problém, pane?“

„Jak pro koho. Z vás je nyní detektiv superintendantka ze zvláštního oddělení.“

„Och, bože,“ vydechla Hannah. „To se mládencům v závodní jídelně líbit nebude.“

„Budu naprosto otevřený,“ řekl jí Ferguson. „Zapomeňte na svůj cambridgeský doktorát z psychologie. Pokud já vím, tak jste ve službě také už čtyřikrát zabila.“

„Na to moc pyšná nejsem, pane.“

„Jestli to uklidní vaše zbožné židovské svědomí, superintendantko, pak jste vystupovala jako ozbrojená paže Boha a soudce Gideona. Ti lidé si totiž smrt zasloužili. Sama jste při tom byla zraněna a já vám povím, že jsem zatraceně hrdý na to, že pro mě pracujete. Každopádně, požádám Kima, aby usmažil míchaná vejce, a pak tu můžeme spolu počkat na další špatné zprávy od Dillona. Až sem dorazíte, povím vám všechny podrobnosti.“

Blake vešel do pracovny, kde Dillon stál vedle krbu a hovořil s prezidentem. Cazalet se otočil. „Nějaké novinky?“

„Myslíte ohledně Lady Helen Langové, pane prezidente? Jistě. Přiletěla sem z Gatwicku v jednom z jejich firemních Gulfstreamů a přistála ve Westhamptonu.“

„A dál?“

„V době, kdy jsem to všechno vypátral, byla už zase ve vzduchu. To bylo těsně před desátou večer.“

„Kam směřuje?“

„Zpátky do Gatwicku.“ Blake zaváhal. „Co si přejete udělat, pane prezidente?“

„Ohledně Lady Helen?“ Cazalet svraštil čelo. Dokonalý obraz zkušeného vysokého politika. „Jestli se tohle rozkřikne, tak se celý mírový proces zhroutí. Snažme se všechny ty zmatky nějak urovnat. Thorntonovu smrt můžeme označit jako nešťastnou náhodu. Pokusil se mě napadnout nějaký muž, Thornton ho pronásledoval a nakonec oba zahynuli. Brady, Kelly i Cassidy se už vysvětlení svých tragických konců dočkali. Co Tim Pat Ryan v Londýně?“

„Byl to gangster,“ poznamenal Dillon. „A všichni další gauneři v Londýně už léta touží zaujmout jeho postavení.“

„Přesně. A pokud jde o Cohana,“ Cazalet pokrčil rameny. „Nad tím parchantem prolévat slzy nebudu. Nejspíš toho měl příliš mnoho upito, a proto spadl z terasy svého hotelového apartmá.“ Blake se nejistě zeptal: „Takže podle vás, pane prezidente, k ničemu nezákonnému vlastně nedošlo?“

„Všechno to dost smrdí, Blaku. Nejenom pro Bílý dům, ale stejně tak i pro Downing Street. Všichni se snažíme o mír, a najednou takováhle věc…“

„Mohla by celý proces potopit,“ dopověděl Blake.

„Pak tu ale zůstává ještě ten Jack Barry.“ Dillon si zapálil. „Poslední živoucí svědek. Co když padne i on?“

„Tak to skutečně bude vypadat, jako kdyby se doopravdy nikdy nic nestalo,“ řekl Blake.

Cazalet promluvil až po malém odmlčení: „Poslední tedy zbývá osoba Lady Helen Langové. Pokud víme, zabila minimálně šest lidí.“

„Aha,“ ozval se Dillon. „Podle vás by tedy měla pykat za to, že z tohohle slzavého údolí odeslala na věčnost několik parchantů, kteří byli navíc přímo zodpovědní za řadu vražd i za ty děsivé okolnosti smrti jejího syna.“

„Porušila zákon tím nejhorším způsobem, jak jen může být porušen,“ trval na svém Cazalet.

„Za roky svých aktivit jsem určitě zabil víc lidí a mnohdy z horších důvodů,“ poznamenal Dillon. „Když o tom teď přemýšlím, tak i vy jste ve Vietnamu dostal pár medailí, pane prezidente, stejně jako tady Blake. Kolikpak mrtvol máte asi na svědomí?“

„Zatraceně, Dillone,“ odpověděl Cazalet. „Dobře tedy. To nám ale stále ještě neřeší základní problém – co s ní uděláme?“

„Je už přece mimo naši jurisdikci,“ připomněl mu Blake.

„Ano, ale stále ještě jsem za ni alespoň částečně zodpovědný.“

Cazalet zaváhal. „Dobře, spojte mě s brigádním generálem Fergusonem.“

Za malou chvilku se Ferguson ozval. „Pane prezidente.“

„Dillon mě ujistil, že většinu špatných zpráv už znáte. Co ale nevíte, je skutečnost, že Lady Helen Langová v Gulfstreamu opustila Long Island a nyní směřuje na Gatwick. To je pořádný zmatek, brigadýre. Raději vám povím, o čem jsme právě s Dillonem a Blakem Johnsonem hovořili.“

„Takže, pane prezidente, nikdy se nic takového nestalo,“ pronesl Ferguson hlasem, který se jasně nesl ze sluchátka. „Dobře, myslím, že to tady u nás dokážu zařídit. Co ale Lady Helen?“

„Doufám, že něco vymyslíte. Můžete si o tom promluvit třeba s premiérem, budete-li chtít. Ale teď od vás potřebujeme řešení. Něco vám řeknu. Pošlu Dillona i Blaka bleskově do Londýna. Mám tady letadlo, které je tam dopraví.“

„Nechte to na mně,“ ujistil ho Ferguson. „Zatím ještě nemám plán, ale určitě na něco přijdu.“ Cazalet se obrátil na Blaka a Dillona. „Slyšeli jste. Myslím, že to dokážeme udržet pod pokličkou.“

„Zůstanu ve spojení,“ ujistil ho Blake.

„Nejlépe minutu po minutě.“ Prezident se usmál. „Můžete vyrazit, pánové.“

Gulfstream vystoupal do šestnácti tisíc metrů a zamířil nad Atlantik. Lady Helen Langová, která se z minulosti znala se špičkami ministerstva zahraničních věcí, zatelefonovala na ministerstvo obrany a požádala o co nejrychlejší spojení s brigádním generálem Charlesem Fergusonem. Dokonce si vybavila i číslo kódu z dob působení svého manžela. Všechno zafungovalo překvapivě hladce, takže za okamžik již hovořila s pracovnou Fergusona na Cavendish Square.

„Kdo je tam?“ otázala se Hannah Bernsteinová.

„Tady je Lady Helen Langová.“ Helen se usmála. „Ach, já vás přece znám. Vy jste ta kouzelná policistka.“ Hannah stiskla knoflík hlasitého reproduktoru a zoufale zamávala na Fergusona. „Jsi tam, Charlesi?“ Ferguson se ozval: „Není to dobré, má drahá.“

„Charlesi, i když jsi naprosto nesnesitelný, měla jsem tě vždycky ráda. Alespoň projednou, prosím tě, poslouchej. Všichni zaplatili za to, čeho se dopustili. Šéf exekutivy byl jenom takový bonus. Já nevěděla, že právě on je tou Spojkou. Pokoušel se mě zastřelit a já ho dostala. Ne, že by na tom záleželo. Nakonec ho na kousíčky roztrhala jedna obrovitá exploze. Ten tvůj pan Dillon byl velice laskav. Pověděl mi, že už je po všem. Dokonce se mi pokusil pomoct. Je to velice hodný člověk.“

„To je, když zrovna nezabíjí lidi.“

„Můj drahý Charlesi, ty jsi přece celá léta dělal to samé.“

„Pověz mi, Helen, jak ses to dozvěděla?“

„Díky chudákovi Tonymu Emsworthovi. Trápil ho pocit viny a umíral na rakovinu. Měl doma ilegální kopie ze SIS, které celou tu záležitost popisovaly. Ukázal mi je těsně předtím, než zemřel. V těch záznamech byli všichni, ty, pan Dillon, ta půvabná policistka. I Barry a Synové Erinu.“

„Chápu,“ poznamenal Ferguson. „Takže, co teď?“

„Zpátky do Compton Place. Chystám se tam uvítat hosty, pana Jacka Barryho s přáteli. Určitě mému pozvání neodolá. Už jsem s ním mluvila. Slíbil mi, že přiletí, aby se se mnou setkal. Nemyslím, že by uvažoval o pravidelné letecké lince.“ Ferguson zkameněl. „To přece nemůžeš udělat, Helen.“

„Ale ano, můžu. On je tím posledním z celé řady a zároveň právě tím, který vlastně zmasakroval mého syna. Jestli se k nám chceš připojit, Charlesi, budeš vítán, ale i kdyby to byla ta poslední věc, kterou ve svém životě udělám, chci se mu podívat do očí.“ Fergusona zamrazilo. „Proč tohle říkáš?“

„Mé srdce, Charlesi, není vůbec dobré. Je překvapující, jak člověka taková whisky s pilulkami dokážou udržet při životě. Ať tak nebo tak, jestli ho nedostanu sama, pak věřím, že to dokáže pan Dillon.“

„Proboha živého, Helen.“

„Ne proboha, ale pro mě, Charlesi.“

Helen ukončila spojení. Hannah se otázala: „Co si o tom myslíte, pane?“

„Co bych podle vás měl dělat? Nemáme jediný důkaz, ani ohledně toho zastřelení Tima Pata Ryana, který by nám umožnil zatknout ji, třeba jenom pro podezření z trestného činu.“

„Takže?“

„Zajedu do Gatwicku, abych ji tam přivítal. Pak uvidíme.“

Docherty si právě v Doonreigh pochutnával na snídani, když zazvonil telefon. Ozval se Barry: „Mám dnes hrozně přející náladu. Chci, abys zaletěl na pobřeží severního Norfolku. Vesnice jménem Compton, dům se nazývá Compton Place. Rychle tam, rychle zpátky.“

„Kolik lidí?“

„Čtyři, možná pět. Dnes odpoledne.“

Docherty zaváhal. „Já nevím. V severním Norfolku je hustý vojenský provoz.“

„Poslouchej, ty posero. Za tuhle práci ode mě dostaneš igelitovou tašku s tisícem liber v hotovosti. Tak si to rozmysli.“

„Dej mi chvíli času, Jacku,“ zažadonil Docherty. „Nech mě podívat se do mapy. Za chvíli se ti ozvu.“

„Za jak dlouho?“

„Do hodiny.“

Barry praštil telefonem a namísto toho, aby sáhl po kořalce, nalil si šálek čaje. Zapálil si cigaretu, postavil se k oknu a díval se, jak venku prší. Nebyl ani tak rozzlobený, jako spíš vzrušený. To tedy je ženská!

Prezidentské letadlo se vzneslo nad Westhampton. Dillon byl jako vždy poněkud překvapen luxusem vnitřního vybavení. Prostorné klubovky, stoly s deskami z javorového dřeva. Stevard, seržant Paul, patřil k vojenskému letectvu. Přinesl nejprve kávu pro Blaka, Bushmills pro Dillona a nakonec mobilní telefon.

„To je pro vás, pane Dillone. Brigádní generál Ferguson.“

„Jste dneska ranní ptáče, brigadýre.“

„Sklapněte a poslouchejte,“ napomenul ho Ferguson. „Mám ji na telefonu.“

„No a?“

„Dozvěděla se o tom všem od Tonyho Emswortha těsně před jeho smrtí. Měl u sebe tajnou kopii oficiálních záznamů. Všichni v ní figurujeme, včetně vás. Je tam také uvedený každičký zatracený detail ohledně smrti jejího syna, který Tajná zpravodajská služba ukrývala. Řekla mi, že zastřelila Thorntona předtím, než vyletěl v tom člunu do povětří. Nakonec prozradila Barrymu, že se vrací do Compton Place. Nalákala ho tam k sobě.“ Dillon přikývl: „Ano, to je celá ona. On je z nich všech vlastně poslední, víte? Thornton byl opravdu jenom taková prémie navíc. Myslí to celé vážně?“

„Řekla mi, že má špatné srdce,“ vysvětloval Ferguson. „Pomáhají jí whisky a léky. Drží se zuby nehty, Dillone. Taková skvělá žena, a musela si předsevzat, že se postará o tu bestii.“

„Hej, uklidněte se.“

„Víte, co řekla nakonec? Jestli ho nedostanu já, pak se o něj určitě postará pan Dillon.“

„Opravdu?“ otázal se Dillon ledovým hlasem.

„Bůh ví, co v Gatwicku udělám.“

„To vám můžu říct už teď,“ ujistil ho Dillon. „Neuděláte tam nic, protože Helen se tam neobjeví. Zavolejte šéfinspektorku.“

„Teď už to je superintendantka.“

Dillon oslovil Hannah: „Tak konečně se ti to podařilo. Kdybych řekl, že si to zasloužíš, pak bys mě obvinila z toho, že se k tobě chovám povýšeně.“

„Nech toho, Dillone.“

„Před naším odjezdem jsem se spojil s meteorology ve Westhamptonu. Předpověď pro Spojené království je dost špatná. Silná fronta, mlha, v Gatwicku nic moc. Právě proto jsem ujistil šéfa, že Lady Helen na Gatwicku nebude. Kromě toho si nemyslím, že by tam vůbec jet chtěla. Počítám, že přistane někde jinde.“

„Dobře. Podívám se na to.“

„To udělej. Promluvíme si o tom později.“

Barrymu zatelefonoval Docherty. „Oukej, udělám to. Použiju znovu letadlo Chieftain. Stejně jako posledně. V severním Norfolku mám spojení – nějakého Clarkeho. Provozuje tam leteckou školu v místě jménem Shankley Down, což je stará tankovací stanice z druhé světové války. Ta letecká škola zkrachovala. Od té doby létá s Cessnou 310 ilegálně do Holandska.“

„To je mi jedno, i kdyby lítal na Mars. Jsme tedy domluveni?“

„Ano, dohodl jsem se s ním. Shankley Down je od Compton Place necelou hodinu cesty.“

„Dobře. Naše dohoda tedy platí. Za dvě hodiny tam budu.“ Barry prudce položil sluchátko, pak ho znovu zvedl a vytočil číslo. Ozvalo se: „Tady Quinn.“

„Barry. Mám tu jednu rychlovku – soukromý let do Norfolku a hned zase zpátky.“

„Proboha, Jacku, do Norfolku?“

„Co máš na práci? To tam hodláš jen tak ležet jako stará opice ve svejch sračkách, protože ty staré slavné dny už jsou pryč? Dvě hodiny letu na jedno velice opuštěné letiště a dvě hodiny letu zpátky.“

„Co mezitím?“

„Uděláme něco, co umíme úplně nejlíp.“

Quinn byl náhle celý vzrušený. „Kolik nás bude?“

„Ty, já, Dolan, Mullen a McGee. Jdeš do toho se mnou?“

„U boha, to víš že jo.“

„Sejdeme se za dvě hodiny u Dochertyho v Doonreighu. Kdyby to ti ostatní chlapci nestihli, provedeme to sami dva. ArmaLity a ruční zbraně.“

„Budeme tam všichni, Jacku, přísahám. Ať žijí Synové Erinu.“

Přerušil spojení a Barry nevrle poznamenal: „Ať žijou,“ a tentokrát si místo čaje nalil pořádnou dávku whisky.

Na palubě Gulfstreamu Helen Langová naslouchala druhému pilotovi, který právě podával přehled o počasí nad Spojeným královstvím. „Takže nic moc,“ pronesla nakonec.

„No, do Gatwicku se nějak protlučeme, Lady Helen. Při zemi se sice válí dost hustá mlha, ale přistát dokážeme.“

„Co letiště v East Midlands, není tam jasnější počasí?“

Přikývl. „Tam by to rozhodně bylo lepší než na Gatwicku.“

Tohle vlastně zamýšlela celou dobu, takže nyní se usmála.

„Přistaňme tedy tam. Stejně jsem se chystala jet do Norfolku. Docela se to tedy hodí.“

„Jak si přejete.“

„Použijte rádio a domluvte přistavení limuzíny. Řidiče nepotřebujeme, o to se postará tady Hedley.“ Když pilot odešel z kabiny, Hedley promluvil: „Vy jste měla všechno takhle rozhodnuté ale už předem.“

„Samozřejmě.“ Vytáhla cigaretu. „Můžete mi připálit, prosím?“ Hedley jí posloužil a Helen se pohodlně opřela. „Lituji jen jedné věci. Že vám nedávám možnost výběru.“

„Neměl jsem na vybranou od prvního dne, kdy jsem vás potkal.“ Usmál se. „Přinesu vám šálek čaje.“

Když Barry dorazil do Doonreighu, Quinn s ostatními byli už na místě. Mačkali se všichni v Dochertyho kanceláři a kontrolovali ArmaLity a ruční zbraně. Docherty vypadal nešťastně. Jakmile se objevil Barry, proběhla mezi přítomnými vlna vzrušení doprovázená nervózním smíchem a poklepáváním na ramena.

„O co jde, Jacku?“ dotazoval se Quinn.

Barry, jako vždycky, přesně věděl, jak tuto situaci zvládnout. Měl tu před sebou skupinu lidí, kteří by si nezadali s kteroukoliv mafiánskou rodinou. Avšak, jako konečně všichni irští teroristé, i oni museli věřit, že jsou vlastně chrabrými bojovníky za svobodu.

„Soudruzi, už dlouho bojujeme bok po boku za ideály irské svobody a za tu dobu mnozí z nás padli. Nezřídka se tak stalo v důsledku zrady a podlosti. I když to mnozí z vás dosud nevěděli, měl jsem pobočku Synů Erinu v New Yorku a jednoho jejího člena navíc v Londýně. Čtyři z nich někdo zastřelil.“ V místnosti panovalo nyní absolutní ticho. „Osoba, která je za všechny tyto útoky zodpovědná, je žena. Stejná žena, kterou nyní v Norfolku navštívíme. Pomsta, o to půjde. Postaráme se o ni a obratem se vrátíme letadlem zpátky. Jestli se do toho někomu z vás nechce, řekněte to teď.“ Promluvil Quinn: „Jsme s tebou, Jacku, to přece víš.“

Barry ho poplácal po ramenou. „Jsi dobrý chlap. Tak, jdeme na to,“ a jako první vyšel z místnosti.

Fronta se šířila přes území Anglie jako vlna moru. Všude se válela hustá mlha. Ferguson a Hannah vyčkávali ve speciální bezpečnostní hale v Gatwicku.

Ferguson vyhlížel oknem na plochu. „Je tam nějaké ticho.“

Hannah zareagovala: „Podívám se na to.“ Vyšla z budovy, aby se po několika minutách vrátila. Tvář měla staženou obavami. „Momentálně je veškerý provoz přerušen, pane.“

„Zatraceně. Je vůbec některé letiště otevřené?“

„Ale ano. V Manchesteru a v East Midlands.“

„Zkontrolujte ten jejich let. Zjistěte, jestli nebyli odkloněni.“

Hannah opět zmizela. Zanedlouho zazvonil telefon. Ozvala se telefonní spojovatelka. „Máte tady hovor, brigádní generále.“ Hlas Helen Langové zněl docela klidně. „Drahý Charlesi, moc mě mrzí, že jsme se minuli. To počasí je hrozné. Právě jsme přistáli v East Midlands. Měli jsme štěstí, že jsme se sem vůbec dostali. Teď odjíždím do Norfolku. Je tady sice trochu mlhavo, ale není to tak hrozné. Hedley je velice dobrý řidič.“

„To je šílenost, Helen. Podívej, Dillon a Blake Johnson jedou za tebou. Nech to na nás, Helen.“

„Pánbůh ti žehnej, Charlesi.“ S tím přerušila spojení.

Ozval se Hedley: „Co bude teď?“

„To záleží na panu Barrym.“

„V takovémhle počasí se nikam do blízkosti Norfolku nedostane.“

„Na to bych moc nespoléhala, Hedley. Je to člověk nevyčerpatelných možností i nekonečné viny.“ Vysypala si na dlaň dvě tabletky ze skleničky. „Láhev, prosím.“ Hedley ji podal. „Sama se zabijete.“

„Pokud předtím zabiju Barryho, budu docela spokojená.“

Bylo pozdě odpoledne, když Chieftain v blízkosti Morecambe přeletěl anglické pobřeží. Hustě pršelo, ve výšce se převalovala oblaka mlhy, ale Docherty se vytrvale držel pod vrstvou oblačnosti. Barry seděl vedle něho.

„Dokážeme to?“

„Moc dobře to nevypadá, ale já myslím, že ano. Nakonec se vždycky můžeme vrátit.“

„Zkus to udělat a v okamžiku, kdy přistaneme, je z tebe mrtvola.“ Barryho úsměv vypadal docela strašidelně. „Víš, tahle schůzka, na kterou jedeme, je v celém mém životě nejdůležitější.“ Docherty pocítil strach. „Ježíši, Jacku, všecko bude přece v pořádku. Jenom mi dej šanci,“ zažebronil a nadále se soustředil na řízení letadla.

V mobilním telefonu se ozval hlas seržanta Paula. „Volá vás brigádní generál Ferguson, pane Dillone.“ Dillon odpověděl: „Tady jsem.“

„Je tu špatné počasí, mlha. Přistála v East Midlands a teď už jede po silnici do Norfolku.“

„Takže?“

„Poslyšte, prozradila mi, že jí Barry slíbil, že za ní přiletí. Samozřejmě se k ní dostane nějakým zcela ilegálním způsobem, a pravděpodobně přímo do Norfolku.“

„Chcete říct, že by také mohla být v Compton Place sama, až za ní přijde?“

„Asi tak.“

„Mohl byste zavolat vrchnímu konstáblovi do Norfolku a…“

„Nehloupněte, Dillone. Zkuste projednou zapomenout ten váš irský sklon k šibeničnímu humoru a buďte chviličku vážný.“

„No, v každém případě bude potřebovat nějakou pomoc,“ pronesl rozvážně Dillon. „Má tam sice starého dobrého Hedleyho se všemi těmi jeho zkušenostmi z Vietnamu, ale to všechno už bylo před hodnou řádkou let. Jestli přijede Barry, tak na něj stačit asi nebude. Natolik ho už znám.“

„Dillone, severní Norfolk je jednou z posledních skutečně venkovských oblastí Anglie. Dostat se tam po silnici by nám trvalo minimálně několik hodin a přitom víme, že Lady Helen je rozhodnutá ten svůj plán provést. Co s tím tedy můžeme dělat?“

„Především zjistěte, jestli bychom mohli přistát na Farley Field. Pak zavolejte kapitány letectva Laceyho a Parryho a řekněte jim, že jdeme do války.“

„Co tím ksakru chcete říct?“

„O pobřeží severního Norfolku něco vím. Má pěkně široké pláže, zvláště za odlivu. Mohli by mě tam odvézt letadlem a shodit padákem. Už jsme něco podobného v minulosti dělali. Nechte Laceyho, ať vypracuje podrobnosti.“

„Proboha živého, Dillone.“

„Ten s tím nemá nic společného. Požádám Blaka, aby nařídil pilotovi změnu kurzu na Farley. Zavolám vám.“ Blake se zeptal: „Farley?“

„No tak, Blaku, jistě si na Farley vzpomínáte. Je to přece mimolondýnská zkušební oblast pro RAF. Funguje to jako regulérní základna pro trysková letadla Lear, pilotovaná kapitány letectva Laceyem a Parrym. V minulosti jsme spolu zažili pár docela zajímavých chvilek. Teď tedy máme další problém.“

„Jaký?“

„Lady Helen chce dostat posledního člověka, který zůstal z celé té všivé záležitosti, Jacka Barryho. Proto se ho snaží vylákat ze skrýše. On tomu jistě neodolá, takže za ní určitě přiletí. Tím se však Lady Helen v Compton Place může ocitnout ve složité situaci. Je to řadu mil od nejbližší civilizace, hluboko uprostřed anglického venkova. Takže, přistaneme ve Farley. Mají tam kompletní vybavení. Jenom mě poslechněte.“ Znovu zavolal Fergusonovi. „Řekněte Laceymu, aby pro mě našel nějakou příhodnou pláž v blízkosti Compton Place. Jak jsem povídal, seskočím na ni s padákem. Lady Helen tak bude mít alespoň nějakou podporu. Jenom zařiďte, aby pro mě přichystali nezbytné vybavení a zbraně.“ Blake se natáhl po sluchátku. „Promiňte. Připravte to pro dva lidi.“

Dillon se zasmál a k Fergusonovi dodal: „Hej, mám tu jednoho bláznivého Američana středního věku, který tady funguje jako válečný korespondent pro jejich prezidenta, a ten se rozhodl jít do toho se mnou.“

„Jste blázni, oba dva,“ odpověděl Ferguson.

„Samozřejmě, že jsme, takže se s tím smiřte,“ přitakal Dillon a skončil hovor.

Chieftain přistál na staré vymleté přistávací ploše pro bombardéry v Shankley Down, odroloval směrem k rozpadajícím se hangárům a zastavil před Nissenovou chatou, z jejíhož komína vycházel kouř. Na odstavné ploše stála zaparkovaná Cessna 310, starý Ford Transit a vedle nich muž v letecké bundě.

Všichni pasažéři vystoupili. Docherty promluvil: „Hej, Clarku, vypadáš skvěle.“

„Kde jsou moje peníze?“ dožadoval se Clarke.

Docherty vytáhl tlustou obálku. „Dva tácy v hotovosti.“

Clarke se dotkl obálky prstem a Barry ho poplácal po rameni. „V pořádku?“

Clarke pohlédl na Ira a jeho přátele, ale nahlas nic neřekl.

„Jistě, fajn, cokoliv si přeješ. Klíčky jsou v transitu.“

Barry ho popleskal po tváři. „Hodný hoch. Vrátíme se.“

Hlavou pokynul svým společníkům. Nastoupili do auta, Quinn se posadil za volant a odjeli.

Gulfstream přistál ve Farley, zpomalil, a když konečně zastavil, vyskočili z něho Dillon s Blakem. Na ploše na ně již čekal Ferguson s Hannah po boku, za nimi stáli Lacey a Parry.

„Je všechno připravené?“ tázal se Dillon.

„Pojďme si to probrat,“ vyzval ho Ferguson.

Když vešli dovnitř, zjistili, že mají místnost sami pro sebe. Uprostřed stál skládací stůl s padáky, dvěma puškami AK47 a dvěma browningy s tlumičem.

Dillon poznamenal: „Vidím, že si pamatujete, čemu dávám přednost.“ Obrátil se k Laceymu. „Jak to vypadá?“

„Pojďte, ukážu vám to na mapě, pane.“ Lacey ho zavedl ke stolu. „Tohle je oficiální topografická mapa. Zde je Compton Place, v těsné blízkosti moře. Tady vidíte Horseshoe Bay. Ten záliv je pořádně široký, zvláště za odlivu. Ten bude dneska v noci. Mohli bychom počkat až na nejnižší bod, ale…“

„To nejde. Když vyrazíme hned, za jak dlouho tam budeme?“

„Za čtyřicet minut.“

„Myslím, že poletíme s vámi,“ oznámil Ferguson. „Až vás vysadíme, tak můžeme doletět na zásobovací základnu RAF v Bramley, která je vzdálená asi dvacet minut letu. Pak se vrátíme po silnici.“

„To je od vás hrozně pěkné.“ Dillon se znovu zadíval na mapu a pak se otočil k Blakovi. „Takže to bude Horseshoe Bay.“ Nato se oba vydali do rukou zbrojíře, postaršího seržanta, který s nimi s chladnou profesionalitou prošel jejich vybavení. Vybrali si každý jen jeden padák, po jedné pušce AK a browning se zásobníky.

Dillon poznamenal k Blakovi: „Hele, Blaku, od toho Vietnamu uběhlo už hodně vody.“

„Jdi se vycpat, Dillone, jo?“ odsekl Blake.

„Hej, já jsem přece kamarád!“

Oblékli se do parašutistické výstroje, navlékli si podpažní pouzdra na browningy a zkontrolovali pušky. Do místnosti vešli Ferguson s Hannah. „Lacey hlásí, že je stále ještě trochu mlha, ale nad Horseshoe Bay to bude horší. Na přistání v Bramley už to budeme mít dobré.“

„To máte štěstí, brigadýre.“ Dillon se ušklíbl na Blaka. „Jdeme na to.“

„Proč ne?“ odpověděl Blake, sebral do náručí svůj padák a vyšel z místnosti.

V dodávce panovala povznesená nálada. Quinn seděl za volantem, vedle něho byl Barry, který právě všechny podrobně informoval.

„Žena, kterou navštívíme, se jmenuje Lady Helen Langová a je původně Američanka. Nenechte se však zmýlit jejím zjevem. Už zabila několik lidí. Navíc je tu jedno nebezpečí. Má velice velkého černého šoféra jménem Hedley.“

„Je to přece jenom obyčejný negr,“ pronesl opovržlivě Dolan a poplácal dlaní svou ArmaLite. „Postarám se o něj.“

„Už jsi jednou udělal chybu, která tě málem stála život,“ podotkl Barry. „Jak všichni víte, jsem veterán z vietnamské války, ale to samé je i Hedley. Byl členem námořní pěchoty, zvláštních jednotek. Dostal několik medailí. Ten chlap by mohl představovat ošklivou komplikaci.“

„Dobře, takže to je zlý negr,“ zahihňal se Dolan.

„Taky může znamenat tvůj pohřeb, starouši.“ Barry vytáhl topografickou mapu ve velkém měřítku a podal ji společníkům na zadním sedadle transitu. „Najděte si tam Compton Place. Hned na břehu moře. Je tam také vesnice Compton, ta je ale osm kilometrů daleko. Stejně je to jenom taková prdel světa, jakou občas najdete na venkově. Má sotva padesát obyvatel. Žádný problém.“ Mullen, obrovitý exemplář zlověstného vzhledu s vyholenou hlavou, pronesl: „To je přece procházka parkem, Jacku. Proč nás všechny do toho taháš? Vždyť bys to dokázal sám.“

„Protože mě ta ženská pozvala. Před třemi lety jsem totiž zabil jejího syna. Byl to britský důstojník pracující v ilegalitě. Proto také odrovnala Tima Pata Ryana v Londýně a všechny mé přátele v New Yorku. Teď chce mě. Je to skoro jako v těch starých kovbojkách, kde hrdina vyzve protivníka ke schůzce na ulici za svítání.“

„Ona musí být blázen,“ řekl Mullen.

„Pět mrtvých, všichni zastřeleni stejnou zbraní. To znamená, že tohle řemeslo ovládá. Dokonce jednoho večera na Park Avenue v New Yorku sejmula dva pouliční gaunery, kteří se pokoušeli znásilnit nějakou holku.“

„Odpráskneme ji,“ uzavřel diskusi Quinn. „Ji i toho černocha.“

„To tedy doufám,“ dodal Barry. „Nepřál bych si ji mít do konce života za krkem. A to bych určitě měl, kdyby se nám nepodařilo ji odrovnat.“ V hlase mu zaznělo cosi jako lítost. Sám si to nedokázal vysvětlit. Quinn poznamenal: „To bude brnkačka, Jacku. Než se naděješ, budeme na cestě zpátky.“

„Doufejme,“ povzdechl si Barry. „Prostudujte si mapu. Ujistěte se, že víte, kam jedeme.“

Bylo pozdní odpoledne, když mercedes v mlze a dešti projížděl Comptonem a sledoval silnici, jež se vinula venkovskou krajinou. Hedley zajel do dvora a vypnul motor. Lady Helen byla již z auta venku a odmykala dveře do kuchyně. Hedley ji následoval se zavazadly.

„Co teď?“

„Nejdřív se půjdu převléknout a pak se přichystáme.“

„Přichystáme na co, Lady Helen?“

„Na Jacka Barryho.“ Pozvedla ruku. „Však on přijde, nebojte se, tomu pokušení neodolá. Na druhou stranu, Charles Ferguson, pan Dillon, Blake Johnson…“

„Mohli by přijet jako první a já jenom doufám, že to tak dopadne.“

Helen vyhlédla oknem do mlhy. „Neblázněte, Hedley, jestli budou muset cestovat z Gatwicku skrz tuhle hrachovou polévku, tak jim to bude trvat celé hodiny. My se sejdeme za patnáct minut.“ V ložnici se odstrojila, ze skříně vytáhla kombinézu a oblékla si ji. Vyhledala měkké kotníkové boty a nakonec otevřela kabelku a vytáhla odtud Kolt .25. Vybila ho, na konec hlavně našroubovala tlumič a pak ho znovu nabila. Otevřela zásuvku a vzala si odtud čtyři další zásobníky a po dvou je zastrčila do kapes.

Teď už dýchala docela namáhavě, proto vytáhla skleničku s léky, vysypala dvě tablety do dlaně a po krátkém zaváhání přidala další dvě. Zašla do koupelny, nalila si skleničku vody a všechno spolkla.

„K čertu s tím,“ zamumlala. „Copak teď záleží na nějakém předávkování. Vždyť je to nakonec jedno.“ Sešla do přízemí a nalezla Hedleyho, jak v kuchyni připravuje čaj. Měl na sobě teplákovou soupravu. Podal jí šálek. „Připraven do války, Hedley?“

„No, už to je nějaký čas.“

„Myslím, že některé věci člověk nezapomíná.“ Usmála se. „Vždycky jste byl dobrý přítel.“

„To nebylo nic těžkého, když šlo o vás.“ Napil se čaje. „Sakra, vždyť já se dokonce naučil pít tohle namísto kávy, jen abych vás potěšil.“ Odložil šálek. „V každém případě, jestli tuhle záležitost hodláte dovést do úspěšného konce, pak navrhují, abychom se stáhli do stodoly.“ Tam však nepoužila kolt, i když ho měla zastrčený v malém pouzdře u pasu. Hedley jí podal devítimilimetrovou pistoli Browning opatřenou na hlavni tlumičem. S cvaknutím do jeho pažby zasunul zásobník s dvaceti náboji.

„S tímhle v ruce se opravdu cítím jako starý válečník,“ poznamenala.

„To také jste, věřte mi. Nohy od sebe, pistoli do obou rukou.“

Pustila se do střelby na terče, které se jí podařilo naprosto rozcupovat. „Bože můj. Co teď, Hedley?“

„To je docela jednoduché. Počkáme, kdo sem dorazí první.“

Transit zabočil do borovicového lesíku, odkud bylo normálně vidět na celou usedlost Compton Place. Nad zemí se však válely kotouče mlhy, hnány větrem, takže teprve po chvíli se otevřel pohled na krajinu. Byl tam dům a pole a za tím vším moře. Pak mlha znovu klesla.

„Ten transit nechte tady,“ nařídil Barry. „Klíčky schovejte pod kobereček. Dál už půjdeme pěšky.“

„Jsme s tebou, Jacku,“ ozval se Quinn.

„To je dobré vědět. Jak jsme říkali ve Vietnamu, můžeš teď vyrazit na špici.“

Když se vydali po svahu dolů a začali se přibližovat k hospodářským stavením, rozpršelo se. Hedley seděl na schodech vedoucích ve stodole do patra, v ruce AK47 s tlumičem a nočním viděním. Zamířil na Quinna a stiskl kohoutek. Ten se náhodou právě v té chvíli otočil, aby něco řekl Barrymu, takže kulka minula jeho srdce a zasáhla ArmaLite. Quinn zavrávoral dozadu.

„Kriste Ježiši.“

„K zemi!“ zvolal Barry a všichni ho bez váhání poslechli.

Připlížil se ke Quinnovi. „Jsi v pořádku?“

„Myslím, že ano.“

„Poznal jsem ten zvuk. Je to puška AK s tlumičem. Ve Vietnamu jsem ji slyšel až moc často.“ Potichu promluvil i k ostatním. „Je tam a čeká na nás. Buďte opatrní. Teď se rozestupte a jdeme kupředu.“

Lear klesal a klesal, stále obklopený mlhou, až ve třech stech metrech konečně pronikl oblačností a pod ním se objevila Horseshoe Bay. V počínajícím šeru bylo podél břehu vidět lámající se příboj.

Kapitán Lacey se ozval v interkomu: „Není to moc dobré. Odliv je teprve asi v polovině. Radši bychom se měli vrátit.“ Dillon s Blakem, oba ve výsadkových kombinézách, s padáky na ramenou, podpažními pouzdry na pistole a puškami AK zavěšenými přes prsa, pohlédli na Fergusona a Hannah.

Promluvil brigádní generál: „Rozhodnutí je na vás, pánové.“

„Ále, ksakru.“ Dillon zatáhl za páku a otevřel výsadkové dveře. „Kdopak by chtěl žít věčně?“ Ušklíbl se na Blaka. „Hrome, ty jsi starší. Můžeš jít první.“

„Jsi velice laskav,“ pronesl Blake, a jak Lacey proletěl výšku dvou set šedesáti metrů, vyskočil po hlavě ven. Dillon se vrhl bezprostředně za ním.

Nebe bylo neklidné, nad obzorem se válela mlha a večerní světlo pomalu zhasínalo. Dillon si byl vědom, že Blake je někde před ním, takže po výskoku zůstal chvíli volně padat a nechal sebou pohazovat ve vzduchové brázdě za letadlem. Pak trhl za kroužek padáku, vzhlédl a uviděl letadlo, jak prudce stoupá.

Pod ním už Blake přistával na písku, přímo na okraji příboje. Dillon, poněkud za ním, se ocitl asi ve dvou metrech velmi slané vody. Vynořil se a začal se prodírat kupředu, i když ho mokré hedvábí výrazně omezovalo v pohybu. Stiskl pojistku pro rychlé uvolnění padáku, vyklouzl z padákových popruhů a začal se brodit ke břehu.

Blake mu přišel naproti.

„Jsi v pořádku?“ Dillon přikývl. „Jdeme na to.“

Přešli pláž, na chvíli se zastavili v borovém lesíku a pak vyrazili směrem k domu. Když se ocitli na dohled, oba se zastavili. Ozvala se náhlá exploze a vyvalil se oblak dýmu.

„Řekl bych, že to byl kouřový granát,“ poznamenal Dillon. „Pojďme.“ Vyrazili dolů po svahu.

Barry zůstal poněkud stažený zpět. Napověděl mu to nějaký instinkt. Quinn vedl zbývající členy skupiny směrem ke stodole. Hedley zacílil na Mullena a prostřelil mu hlavu. Pak směrem k útočníkům hodil kouřový granát. Ti sebou mrskli k zemi a zasypali první patro stodoly palbou ze svých zbraní. Hedleyho, který ležel nad schody s hlavou přitisknutou k zemi, zranila jedna střela na pravém rameni.

Lady Helen se přikrčila vedle něho. „Jste v pořádku?“

„To je jen škrábnutí, nemějte obavy.“

Na opačné straně se ozval Barry: „Dej se do toho, Quinne.“

Quinn se narovnal: „Kupředu,“ vyzval ostatní. Ti se zvedli a následovali ho. Lady Helen, skrytá za Hedleyho tělem, pozvedla svůj browning, dvakrát vypálila a doslova smetla Quinna. Zbytek útočné skupiny se stáhl. Helen se sehnula nad Hedleym.

„Pojďme dovnitř.“

Dolan a McGee se odplížili zpět. Barry zavelel: „Dobře, chlapci. Do té stodoly. Nemají kam utéct.“

„Bože, Jacku, to je špatný sen,“ oponoval Dolan. „Jak někdo vstoupí do vrat, přijde o hlavu.“ Barry na něj namířil berrettu. „Kurva, buď tam půjdeš, nebo ti tu hlavu ustřelím sám. No tak, nahoru po těch schodech!“ Dolan, celý vyděšený, vyrazil kupředu. Ve stejném okamžiku se na dvoře objevil Blake a zasáhl Dolana sprškou střel. Ten se zapotácel a padl na kamenné dláždění.

Blake se přikrčil a Barry se bleskově přisunul po bok McGeeho. „Jen neměj strach, dokážeme to.“ Dillon se objevil na opačné straně dvora, vystřelil z pušky a zavolal: „Jsi tam, Jacku?“

Barry mu odpověděl: „Takže to jsi ty, Seane. Vždycky si chodil pozdě.“

Blake vystřelil přibližně směrem, odkud se ozýval Barryho hlas. Vzápětí následovala palebná odpověď. Blake ucítil, jak mu přes levou paži projel rozpálený pohrabáč, a skácel se dozadu. Dillon také vystřelil, celkem třikrát, a podařilo se mu zasáhnout McGeeho do obličeje.

Následovalo ticho, orámované deštěm a mlhou. Barry se proplížil kupředu, otevřel vrata od stodoly a vklouzl dovnitř. Uviděl Helen, jak se na mlatě snaží odtáhnout Hedleyho do bezpečí. Kolem nich se snášely chumáče sena.

„Jsem tady,“ zvolal.

Helen se obrátila a pustila Hedleyho na zem. Barry měl už ruku se zbraní napřaženou, když bez váhání vytasila svůj kolt.

Barryho berretta se zasekla. Horečně zalomcoval závěrem a znovu namířil. V tu chvíli se stalo něco zvláštního. Helen jakoby zalapala po dechu, zavrávorala pozpátku a klesla na kolena. Barry vytrhl prázdný zásobník, vrazil do zbraně nový a zvedl hlaveň. Otevřenými vraty vtrhl do stodoly Dillon.

„Ne!“ vykřikl a vypálil. Jedna kulka škrábla Barryho v obličeji a ten se zaječením uskočil.

V okamžení se však Barry znovu vzpamatoval a střelbu opětoval, čímž Dillona doslova přišpendlil k zemi, načež zadním vchodem zmizel. Rozhostilo se ticho. Dillon se zvedl a vydal se po schodech nahoru.

Ležel tam Hedley, rameno zalité krví. Vedle něho byla Lady Helen, s úplně šedým obličejem. Dillon k ní poklekl. „Co se stalo?“

„Moje srdce, pane Dillone. Už nějakou dobu jsem tu vlastně na dluh. Dostali jsme je?“ Dillon zaváhal. „Prosím, musím to vědět!“

„Jak to tak vypadá, zlikvidovali jsme celou tu bandu, s výjimkou samotného Barryho.“

„Jaká škoda.“ Zavřela oči.

Za malou chvíli do dvora vjel landrover letectva, v němž seděli Charles Ferguson a Hannah Bernsteinová.

Dillon přecházel od jednoho těla k druhému. Quinn, který dostal několik zásahů, stále ještě žil, ale moc času mu nezbývalo. Dillon ho oslovil: „Ježíši, Quinne, už jsem tě neviděl celé věky.“

„Dillone?“

„Je po všem, tví kolegové jsou mrtví.“

„Co Jack?“

„Och, ďábel se o svoje vždycky postará. Dostal se z toho, jak je jeho zvykem.“

„Parchant jeden.“

„Kampak asi tak mohl jít?“

Quinnovi se podařil křivý úsměv. „To tě bude stát cigaretu.“

Dillon vytáhl stříbrnou tabatěrku. I přes všechno předchozí potápění byly cigarety uvnitř stále suché. Jednu Quinnovi nabídl a zapálil mu ji svým zapalovačem Zippo.

Quinn začal povídat. „Přiletěli jsme do Doonreighu s Dochertym v Chieftainu. Pamatuješ si na něho ze starých dob?“

„Jistě.“

„Přistáli jsme na jedné staré rozjezdové ploše nedaleko odsud. Jmenuje se to tam Shankley Down a provozuje to nějaký chlap jménem Clarke. Tam na nás měl Docherty čekat.“ Hlas měl náhle velice unavený. „Ten prachant Jack vždycky myslel hlavně na jednu věc. Aby se dostal zpátky do Ulsteru, my ostatní jsme mohli jít k čertu.“ Quinn nyní začínal již pomalu blouznit. „Zpátky do Spanish Head. Do svého úkrytu.“ Zhasínal nyní rychle. Dillon na něj promluvil: „Jen počkej, Quinne, pořád ho ještě můžu dostat. Vzpomínáš na tu moji specialitu? Jsem schopný lítat s čímkoliv, co má křídla. To Shankley Down. Bylo tam ještě nějaké jiné letadlo?“ Quinn přikývl. „Malé letadlo, ale se dvěma motory. Takový ten stroj, co musíš přelézt přes křídlo, aby ses dostal dovnitř.“

„Cessna 310,“ řekl Dillon.

„Dostaň ho, Dillone, hajzla jednoho zasranýho.“ Cigareta vypadala Quinnovi z prstů a hlava se mu naklonila na stranu.

Dillon vyhledal Fergusona, který právě hovořil do mobilního telefonu. Vypnul ho a oznámil: „Povolal jsem likvidační jednotku. Nemyslím, že by to v tomhle počasí stihli dřív, než za takové čtyři hodiny. Jak na tom je?“ Kývl hlavou směrem ke Quinnovi. Dillon mu odpověděl: „Mrtev, všichni čtyři jsou po smrti.“

„Někdo, koho bych měl znát?“

„No, budete štěstím bez sebe. Jsou to čtyři z vašeho seznamu nejhledanějších zločinců.“

Hannah Bernsteinová vytáhla z landroveru lékárničku a přiložila Blakovi na paži polní obvaz. Hedley si k ramenu tiskl další, zatímco se skláněl nad Lady Helen. Dillon k ní přiklekl a ona se usmála.

„Unikl nám, pane Dillone. To je škoda.“

Dillon ji uchopil za ruku, která byla velice chladná a klidná. „To si jenom myslí, že nám unikl. Dostanu ho kvůli vám, slibuji.“ Narovnal se a pomohl jí také na nohy. „Vezměte ji dovnitř,“ navrhl Fergusonovi.

Stáli tam, Hedley s Blakem, Ferguson s Lady Helen a Hannah s paží ovinutou kolem jejích ramen. Blake měl zjevně bolesti a ani Hedley nevypadal moc dobře.

„Je to hrozný zmatek, Charlesi,“ pronesla Lady Helen. „V novinách to moc krásně vypadat nebude.“

„To se do novin nedostane,“ ujistil ji Ferguson. „Likvidační jednotka odveze mrtvoly do Londýna, kde všechny skončí v jednom malém krematoriu. Ráno z toho bude jenom pár kilo šedivého popele, který pro mě za mě můžou vysypat třeba do Temže.“

„Máš k tomu dost moci, Charlesi?“

Převzal ji z objetí Hannah a přivinul k sobě. „Dokážu cokoliv.“

Dillon se ozval: „Nechám to tedy na vás. Já vyrazím. Vezmu si landrover.“

Ferguson zpozorněl: „Co to má znamenat?“

„Quinn mi prozradil, že přiletěli na letiště Shankley Down v Chieftainu, který pilotoval jeden můj starý známý jménem Docherty. Myslím, že Jack právě teď odtamtud startuje, jestli už není ve vzduchu.“

„Co s tím ale můžeš dělat?“

„To místo provozuje jeden člověk, nějaký Clarke, který tam má ještě Cessnu 310. Hodlám se v ní vydat za Jackem Barrym a pronásledovat ho třeba až k branám pekelným. Já vím, 310 je trochu pomalejší nežli Chieftain, ale myslím, že to zvládnu. Vím totiž, kam míří.“ Blake se nahlas ujistil. „Spanish Head?“

„Uhádl jsi.“

„Je přece šílené, aby se tam doopravdy vydal.“

„On je šílený.“

„Kde tam ale můžeš přistát, Seane?“

„Znám to místo docela dobře ze starých časů. Při odlivu jsou tam obrovské pláže.“

„V tomhle počasí?“ Ferguson se podivil. „Jste blázen.“

„Vždycky jsem byl, brigadýre.“

Ozvala se Hannah Bernsteinová: „Za těchto okolností bych měla radši jet s ním, pane.“

„K čertu pojedeš,“ odmítl ji Dillon.

„Něco ti řeknu, Dillone. Abys odsud mohl odjet, potřebuješ klíčky od landroveru, a ty mám já. Za druhé, v téhle zemi nemáš žádnou pravomoc, abys bez přítomnosti policisty mohl cokoliv dělat. A já ti nabízím detektiva superintendantku ze Speciální služby, protože Severní Irsko je součástí Spojeného království.“

„Ježiši Kriste, ty jsi ale kus tvrdé ženské.“

„Myslel jsem si, že to už dávno víš,“ pronesl Ferguson. „Jediné, co vám můžu říct, je – udržujte kontakt.“

Když Barry přijel do Shankley Down, Docherty a Clarke stáli v jednom ze dvou hangárů. Transit zabrzdil a Barry z něho vystoupil. Na obličeji v místech, kde ho zasáhl Dillon, měl stopy krve.

„Tak, jedeme,“ zavelel.

„Co ostatní?“ otázal se Docherty.

„Ti nepřijdou,“ ujistil ho Barry. „Jsou všichni mrtví.“

Ozval se Clarke: „Počkejte moment. Co tohle má znamenat?“ Barry vytáhl z kapsy berrettu a střelil ho mezi oči. Pak se k němu naklonil, prohledal mu leteckou bundu a našel obálku se dvěma tisíci librami. Když znovu vzhlédl, Dochertyho obličej vypadal vyčerpaně.

„Jacku?“

„Dopadlo to špatně. Posralo se to. Teď ale už pojďme,“ řekl a začal Dochertyho strkat směrem k Chieftainu.

Za malou chvíli už letadlo burácelo po rozjezdové dráze, aby se za okamžik vzneslo do skomírajícího světla.

O čtyřicet minut později Dillon s Hannah dorazili v landroveru na letiště. Dillon seděl za volantem. Zastavili vedle Clarkova těla a vysoukali se z vozu.

„Určitě jel tudy,“ poznamenal Dillon. „Zavolej mobilem Fergusonovi a řekni mu, že tu máš dalšího kandidáta pro tu jeho likvidační četu.“ Zašel do druhého hangáru, vylezl na křídlo Cessny, protáhl se přes levé sedadlo a zkontroloval přístroje. Hannah se k němu připojila a nastoupila také do letadla.

„Všechno oukej?“

„Nádrže jsou plné, jestli myslíš tohle. Podívej, touhle dobou je už na cestě a Chieftain je rychlejší, než jsme my. To Dochertyho místo v Doonreigh je asi šedesát kilometrů od Spanish Head a Quinn byl přesvědčený, že ten parchant zamíří právě tam. Dostihneme ho, když se nám podaří přistát na pláži, těsně pod těmi útesy, o kterých jsem hovořil.“

„Bude teď příliv, nebo odliv?“

„Cestou uvidíme.“ Pootočil klíčkem. „Jestli se ti to nelíbí, tak mě nech letět samotného.“

„Jdi k čertu, Dillone.“ Zabouchla dvířka kabiny, zapnula bezpečnostní pás a nasadila si rezervní sluchátka.

„Nalaď na pátý kanál, to jsou zprávy o počasí v Británii, a pak zjisti, co říkají o oblasti Ulsteru.“ Sám si nasadil sluchátka, nastartoval nejprve levý motor, pak pravý a nakonec začal pojíždět. Vyjel do deště a zaroloval na samý konec dráhy. Hannah na něj promluvila přes mikrofon.

„Jak dlouho?“

„Hodinu a půl, když bude zadní vítr, dvě, když bude foukat proti nám. Proč?“

„Podle zprávy o počasí začíná na tom pobřeží odliv o něco víc než za hodinu. Navíc se trhá mlha a svítí asi poloviční měsíc.“

„To zní zajímavě.“ Usmál se na ni, přidal plyn a vyrazil ke startu.

Když Chieftain nalétával na přistání v Doonreighu, začínalo se smrákat. Na ploše stroj popojel k Nissenově chatě. Předtím během letu se Barry naboural do Dochertyho baru a zlikvidoval dobrou polovinu láhve Paddyho whisky. Celou cestu seděl v kabině úplně sám. Ani se nepokusil zavázat si obličej, jenom si ho otřel neředěnou whisky. Když se Chiftain zastavil, otevřel venkovní dveře a vystoupil po schůdcích z letadla. Tou dobou se mlha již rozplynula, ale stále usilovně pršelo.

„Tak jsme zase zpátky na staré dobré zemi,“ prohodil.

Docherty, který vystupoval těsně za ním, mu připomněl: „Deset tisíc liber v igelitové tašce, jak jsi slíbil. Jacku.“

„Pořád na to zapomínám. Není to hrozné?“ Barry vytáhl berrettu a střelil ho dvakrát do srdce. Za okamžik byl již na cestě pryč.

Se soumrakem se obloha trochu vyjasnila, a když Dillon letěl přes Irské moře, svítil jim na cestu měsíc.

„Dokážeme to, Seane?“ zeptala se Hannah.

„Jenom neztrácej naději, děvče.“ Mezi těmi dvěma panoval zvláštní intimní vztah.

Letadlo teď letělo nízko, necelých pět set metrů nad zemí. Bylo vidět pobřeží, nad nímž se v měsíčním světle temně tyčily útesy Severního Irska. Dillon překontroloval mapu, kterou měl připevněnou na koleně, a provedl nepatrnou úpravu kursu doleva.

„Teď letíme správně. Je to přímo před námi.“ Sestoupil na dvě stě metrů. „Máme jediný problém. Tam dole je pořádný příboj.“ Přeletěl vrcholky útesů a pod ním se objevil zámek. „To je ono?“ otázala se Hannah.

„Spanish Head. Odjakživa.“

Znovu zamířil na moře a spustil podvozek: „Jdeme na to. Pomodli se, to by nám mohlo pomoct.“ Příboj vln s bílými čepičkami bušil do břehu tak daleko, že příliš pláže vidět nebylo. Dillon vyrovnal letadlo asi patnáct metrů nad hladinou a pak rychle klesl. Kola podvozku se zaryla do mokrého písku, pokrytého sotva půlmetrem vody. Cessna se ještě chvíli pohybovala kupředu a nakonec zamířila nosem k úzkému pruhu pláže a zastavila se.

Jak vypnul motory, rozhostilo se ticho. Při pohledu z kabiny vypadalo moře v měsíčním světle docela klidné. Dillon se usmál: „Hezký pohled.“

„Už mi to nikdy nedělej,“ vydechla Hannah. „Už nikdy. Mohli bychom vystoupit?“

„To je nápad. Jestli sebou nehodíme, namočíš si nohy, takže jdeme.“

Přešli úzký proužek pláže a našli pěšinku, která se mezi dvěma útesy šplhala někam vzhůru. Když konečně dosáhli vrcholu, otevřel se jim pohled na nedaleký zámek.

„Co teď?“ zeptala se Hannah.

„Myslel jsem, že je to snad jasné,“ odpověděl Dillon. „Jdeme do té vrátnice,“ a vyrazil jako první.

Starý John Harker byl v kuchyni vrátnice a čekal, až se mu začne vařit voda na čaj. Náhle na tváři ucítil průvan. Když se obrátil, zjistil, že v otevřených dveřích stojí Dillon a po jeho boku Hannah.

„Pamatujete si na mě?“ zeptal se ho Dillon.

„Ježíši Kriste!“ vydechl Harker.

„Už se tu jeho lordstvo ukázalo?“

„Před deseti minutami. Jak jste to věděl?“

„Já vím všechno. Tak, a jdeme. Vezměte svítilnu a proveďte nás parkem. Až dorazíme k zámku, řeknu vám, co dál.“

„Cokoliv si přejete.“ Harker zaváhal. „To je jeho konec?“

„Jestli to bude záležet na mně…“

„Díky bohu za to.“ Harker vzal z věšáku baterku. „Tajná chodba začíná za ostěním v knihovně a vede do přední haly. Jde se.“

Barry byl v pracovně vedle hlavní vstupní haly a naléval si právě velkou whisky. Trochu se napil a pak vyšel po schodech do knihovny v prvním patře. Tam zůstal stát, pocucával whisky a prohlížel si portréty svých předků na stěnách. Samý Francis, ale on tam chyběl. Zadíval se na jednoho válečníka v uniformě Konfederace. Zdálo se mu, jako by se na něj pobaveně usmíval.

„Parchant jeden,“ zamumlal. „Arogantní bastard, ale dobrý voják.“

Symbolicky portrétu připil, když vtom se otevřely dveře a vstoupil Dillon s Hannah. Dillon neměl zbraň, ale dívka držela v levé ruce walther.

„Seane, copak máš na své straně i ďábla?“

„Jenom někdy.“

Barry se usmál. „Bůh sám ví, jak ses sem dostal.“

„Podobně jako ty, já jenom přistál s letadlem na pláži.“

„Jaká byla situace v Compton Place, když jsi odjížděl?“

„Všichni mrtví, tedy všichni tvoji kolegové. Blake a Hedley jsou jenom lehce zraněni, nic víc.“

„A co Lady Helen?“ Dillon pokrčil rameny a Barry se znovu zeptal s patrnou mírou naléhavosti. „Je snad v pořádku, nebo ne?“

„Nemá zdravé srdce. Měla záchvat.“

„Kriste Ježíši,“ vydechl Barry. „Správně mě měla oddělat. Mně se zasekla zbraň, ale ona se v tom momentě sesypala na zem.“ Odpověděla Hannah Bernsteinová: „Jsem detektiv superintendantka Hannah Bernsteinová ze Speciální služby Scotland Yardu a musím vás varovat, že cokoliv…“ Barry po ní hodil sklenici, přikrčil se před výstřelem z její pistole a zmizel otvorem za dřevěným ostěním.

„Pojďme,“ vykřikl Dillon a rozběhl se ke dveřím. Hannah se držela těsně za ním.

Doběhli do vstupní haly, hlavní dveře zely dokořán. Na zápraží stál Harker s baterkou v ruce.

„Proběhl těsně kolem mne. Pak vyrazil po cestičce mezi stromy směrem k útesům.“

Dillon se znovu rozběhl, Hannah za ním. Nakonec se přidal i Harker.

Barry běžel s hlavou předkloněnou mezi stromy, berrettu v levé ruce. Teď už ani pořádně nevěděl, kam vlastně utíká. Obloha byla zamračená a na horizontu se ozývalo hřmění a objevovaly se blesky.

Helen Langová. Stále ji nemohl vypudit z hlavy. Proč jenom? Konečně narazil na stezku vedoucí k Mokré díře. Uviděl, jak se za ním žene Dillon, Hannah a za nimi i starý Harker s baterkou. Na obloze se co chvíli rozsvítil blesk a dole na pláži běsnily vlny, jež postupně zaplavovaly Cessnu. Barry klopýtal stále kupředu, až se ocitl u Mokré díry, z níž co chvíli se zaduněním vystříkl gejzír bílé vody. Na začátku schodů se zarazil, obrátil se, a když se objevil Dillon, napřáhl proti němu zbraň.

Dillon jediným pohybem odstrčil Barryho ruku stranou a narazil do něj tělem. „Na tohle jsem čekal už dlouho, ty pse,“ vykřikl Dillon, popadl jeho pravé zápěstí a sevřel mu ho jako v ocelovém svěráku. Když se ozvalo zapraskání kostí, Barry vykřikl. Dillon ho strčil hlavou napřed po schodech do podzemí a pak ho pustil. Ozval se poslední zoufalý výkřik a pak z Mokré díry vytryskla další fontána.

Starý Harker podržel baterku ve výšce: „Bůh nám pomoz, ale co vy jste to za člověka?“

„Někdy se na to taky ptám.“ Dillon se otočil k Hannah. „Spoj se s Fergusonem. Ať zařídí, aby nás Lacey a Parry s Learem vyzvedli.“

„Samozřejmě,“ položila mu ruku na paži. „Jsi v pořádku, Dillone?“

„Nikdy mi nebylo líp.“ Mokrá díra vychrlila další záplavu vody. „Ten Jack byl odporný parchant a teď si ho vzalo moře, takže to je opravdový konec.“ S tím se otočil a následoval Harkera po pěšině k zámku.

Následující odpoledne seděl Dillon, spolu s Hannah a Fergusonem, před soukromým pokojem na jedné londýnské klinice. Z pokoje vyšel Hedley, vyfešákovaný ve své šoférské uniformě, s rukou zavěšenou na pásce.

„Jak jí je?“ otázal se Ferguson.

„Moc dobře ne. Ptá se po panu Dillonovi.“

Dillon se zvedl, na chvilku zaváhal, ale pak vešel do pokoje. Seděla na posteli, podepřená polštáři. Do levé paže měla zavedenou infuzi a dále měla k sobě připojenou spoustu různých drátů. Vedle postele seděla sestra.

Dillon přistoupil k lůžku. „Lady Helen.“

Otevřela oči. „Dostal jste ho? Řekl mi to Charles.“

„Je to pravda.“

„Takže to je definitivní konec Synů Erinu, všech, dokonce i Spojky. A víte co?“ Zavřela oči a teprve po chvíli je znovu otevřela. „To všechno mi Petera zpátky nepřivedlo.“ Vzal ji za ruku. „Já vím.“

Znovu se usmála. „Pane Dillone, vy si o sobě myslíte, že jste zlý člověk, ale něco vám řeknu. Myslím, že jste jeden z nejmorálnějších mužů, které jsem za svůj život potkala. Nezapomeňte na to.“ Zavřela oči, ruka jí bezvládně sklouzla na pokrývku a jeden z přístrojů vydal divný zvuk. Sestra vyskočila ze židle a Dillon opustil pokoj.

Když se objevil, Ferguson i Hannah povstali. Brigadýr se otázal: „Odešla?“

„Ale ne do zapomnění,“ odpověděl Dillon. „Nezapomeneme na ni nikdy.“ Položil Hedleymu ruku na rameno. „Pojďme se projít do zahrady. Docela bych si dal cigaretu.“

O týden později seděli Ferguson, Hannah a Dillon v daimleru, který uháněl z Londýna do Compton Place. Počasí bylo příšerné, padal hustý déšť.

„Co tomu všemu řekl premiér?“ otázal se Dillon.

„Bylo mu nesmírně líto Lady Helen, samozřejmě.“

„Jako nám všem.“

„Byl ale spokojený s tím, jak to dopadlo. Chci tím říct, mohlo to být zatraceně zlé.“

„Namísto toho se vlastně nic nestalo, nebo tak to alespoň tvrdíme, že, pane?“ Hannah Bernsteinová, oblečená do černého pláště a kalhotového kostýmu, promluvila chladným, odmítavým hlasem.

„Podívejte, superintendantko, někdy musíme myslet i na dobro věci.“

„Přesně to říká i IRA,“ upozornil ho Dillon. „Vtloukali to do mě od mých devatenácti let.“ Stáhl okénko a zapálil si. „Promiň, lásko,“ pronesl k Hannah.

Položila mu na koleno ruku. „Jen si posluž, Seane.“

Dillon pokračoval: „Takže premiér s prezidentem si s hlubokou úlevou oddechli a poděkovali pánubohu za existenci nás, pěšáků. Mě jste jako obvykle ustanovil popravčím, jenom se v tom tentokrát museli angažovat také Hannah s Blakem.“

„Taková je hra, Dillone,“ odvětil Ferguson.

Dillon se otočil k Hannah. „Nenapadlo tě někdy, co to všechno vlastně znamená? Mě tedy ano.“ Vjížděli do vesnice. Parkoviště před St. Mary and all the Saints bylo téměř plné, takže několik aut stálo již i na ulici.

„Bože můj, ti tedy uspořádali rozloučení,“ pronesl udiveně Ferguson.

„Není divu. Dozvěděl jsem se toho o ní dost, aby mi bylo jasné, jak moc ji lidé měli rádi.“ Dillon pohlédl na hodinky. „Do obřadu zbývá ještě čtyřicet minut. Já nevím, jak vy, já se ale potřebuji napít. Zastavte u hospody. Jestli nechcete jít se mnou, tak se uvidíme u kostela.“

„Ne, myslím, že napít bychom se mohli,“ prohlásil Ferguson. „Jestli souhlasíte, superintendantko.“

„Samozřejmě, pane.“

Daimler je vysadil před vchodem do hospody a odjel. Když vstoupili dovnitř, zjistili, že je tam již plno, nejen díky vesničanům ve svátečních šatech, ale také díky mnohým návštěvníkům. Bar obsluhovala Hetty Armsbyová v černých šatech a pomáhala jí dvě děvčata z vesnice. Starý Armsby seděl na stoličce u kraje barového pultu, hubený krk mu svíral tuhý límeček.

„Dobrý bože,“ vydechl Ferguson. „Dvě hrabata, jedna vévodkyně a ať do mě hrom, jestli tamhle není i velitel Skotské gardy a velící generál Brigády královského dvora. Měl bych je jít pozdravit.“

„Starý dobrý britský systém tříd,“ povzdechl si Dillon směrem k Hannah. „Pokusím se probojovat k baru. Počkej na mě tady.“ Protlačil se k pultu a oslovil Hetty: „Neměla byste náhodou v ledničce láhev šampaňského?“

„Možná že jedna lahvička tam je.“ Zamračila se. „Šampaňské?“

„Na pohřbu? Proč ne?“ Zapálil si cigaretu. „Chtěl bych připít na největší dámu, jakou jsem kdy poznal.“ Tvář Hetty se okamžitě roztáhla do úsměvu, impulzivně se naklonila přes nálevní pult a políbila ho. Do očí jí přitom vyhrkly slzy. „Byla opravdu ta nejlepší.“ Naplnila číše. „Tady jsou dvě sklenice,“ řekla.

Ozval se nějaký známý hlas: „Nalejte nám tři.“

Dillon se otočil a před ním stál Blake Johnson s levou rukou stále na pásce. „Bože můj,“ řekl Dillon. „Kde ses tu ksakru vzal?“

„Nedaleko v Crockley je pořád ještě americká základna. Bylo to rozhodnutí prezidenta na poslední chvíli. Poslal mě sem, abych vyjádřil jeho osobní soustrast.“ Chopil se jedné sklenice a Dillon vzal zbývající dvě. Blake políbil Hannah na tvář. „Jako vždycky mě nesmírně těší, superintendantko.“

„Ráda vás vidím a jsem také moc potěšena, ale to není důvod, proč jsme tady. Na Helen Langovou, na velkou dámu.“ Pozdvihla svůj pohár, a než se napili, všichni si přiťukli.

Za jejich zády se ozval hlas Charlese Fergusona: „S tím souhlasíme všichni.“

Kostel St. Mary and all the Saints byl tak plný, že si před jeho dveřmi museli stoupnout do fronty. Vedle nich se ocitl asi čtyřicetiletý muž se zhruba stejně starou ženou, doprovázeni Hedleym Jacksonem. Hedley jim cosi zašeptal, oba se ohlédli a muž se zarazil.

„Brigádní generál Ferguson? Já jsem Robert Harrison, synovec Lady Helen.“

„Samozřejmě. Vy nyní převezmete vedení všech rodinných podniků, že?“

Harrison neskrýval slzy. „Byla to skvělá žena, prostě skvělá. Jezdila do Bostonu, když jsem byl ještě dítě. Všichni jsme ji milovali.“

„Tohle jsou moji kolegové, superintendantka Bernsteinová, Sean Dillon a Blake Johnson z Bílého domu.“ Harrison zůstal překvapeně zírat. „Z Bílého domu?“

„Jsem tu jako osobní zástupce prezidenta,“ prohlásil Blake. „Posílá svou soustrast.“

„Můj bože, nevím co říct.“ Harrison vytáhl kapesník. „Myslím, že bych se měl vrátit k manželce.“

Dillon nebyl nábožensky založený. Vybavoval si sice ten římskokatolický kostel v hrabství Down v Ulsteru, který pamatoval jako kluk –vůni kadidla, světlo svíček, svěcenou vodu. Vzpomínal ještě na svého strýce, faráře, který byl příliš hodný pro tento svět. Avšak teď, když stál v pozadí starého anglikánského kostela, mu bohoslužba nic neříkala. Zpěvy, varhanní hudba ani velebení života Lady Helen jedním z kněží mu nedávaly smysl. Bylo trochu zvláštní, že podobně jako Dillon i ona byla katolička, zatímco zbytek Langovy rodiny nikoliv. Ale nakonec, jaký v tom byl rozdíl?

Byl šťasten, když se konečně dostal ven, mohl se zastavit vedle cestičky a v dešti si zapálit cigaretu. Na okamžik ztratil ostatní z dohledu, až se objevil Hedley s velkým černým deštníkem.

„Další klišé, Hedley,“ pověděl mu Dillon. „Pohřeb a takovýhle liják.“

„Z vašich slov zní zlost, pane Dillone.“

„Jenom mám pocit, že by si zasloužila něco lepšího.“

„Dostal jste přece pro ni ty parchanty, jak si přála.“

„To byla také ta jediná dobrá věc.“

Ustoupili stranou, když z kostela vyšli nosiči s rakví na ramenou. Ti se pak vydali do té části hřbitova, kde měla rodina Langova mauzoleum.

„Byla to obdivuhodná žena,“ pronesl Hedley. „Víte, co pro mě udělala?“

„Povězte mi o tom.“

„Tenhle týden mi zavolal její právník. Ve své poslední vůli mi zanechala milion liber a svůj dům v South Audley Street.“ Dillon se pokusil najít ta správná slova. „Měla vás ráda, Hedley, a chtěla se o vás postarat.“

„Jsou to ale jenom peníze, pane Dillone.“ V Hedleyho očích se zaleskly slzy. „Jenom peníze. A když na to přijde, copak znamenají?“ Dillon ho poplácal po rameni. Rakev prošla kolem nich a oni ji spolu s davem následovali. Když se Dillon obrátil, stáli za ním Ferguson, Bernsteinová i Blake.

Nakonec vnesli rakev do mauzolea, kde promluvil vikář. Pak se bronzová vrata zavřela. Venku stále bezútěšně pršelo. Pod destičkou s nápisem „Major Peter Lang, M.C., Skotská garda, Zvláštní letecký pluk, 1966-1996. Odpočívej v pokoji“ se nyní nacházel již další nápis: „Helen Langová, milovaná všemi, zemřela 1999.“ Hedley řekl Dillonovi: „Já jsem to takhle navrhl, protože nikdo jiný tu nebyl. Vím, že by si nepřála nic velkého.“

„Pozoruhodné,“ poznamenal Ferguson. „Projevy soustrasti jak od premiéra, tak od prezidenta Spojených států. To se nevidí každý den.“ Davy hostí se začaly pomalu rozcházet a proudily směrem k parkovišti. Tam stála limuzína Amerických leteckých sil s uniformovaným seržantem za volantem.

„Vracíš se rovnou zpátky, Blaku?“ otázal se Dillon.

„Mám nějakou práci, můj milý irský příteli. Vždyť víš, jak to chodí.“

„Och, to tedy ano.“

„Sbohem, brigádní generále.“ Blake si s muži potřásl rukou, políbil Hannah, nasedl na zadní sedadlo limuzíny a zmizel.

Lidé se rozešli, auta odjela a Ferguson s rezignací v hlase pronesl: „Tak, a je to.“ Když došli k daimleru, řidič jim otevřel zadní dvířka. Nastoupili a Dillon se usadil na sklápěcím sedadle proti Hannah a Fergusonovi. Zatáhl skleněnou přepážku za sebou.

„Už ses cítila někdy unavená, lásko?“ otázal se Hannah. „Doopravdy unavená?“

„Já vím, Seane, já vím.“

Daimler se dal do pohybu. „Takže, co teď?“ otázal se Dillon.

„Stále tu je ještě několik problémů, Dillone,“ odpověděl Ferguson. „Střední východ, Afrika, Bosna.“ Pokrčil rameny. „Pouze ta irská záležitost se poněkud změnila s postupujícími mírovými rozhovory.“

„Jestli věříte tomuhle, brigadýre, pak už uvěříte úplně všemu.“ Dillon se opřel, složil si paže na prsou a zavřel oči.

Z anglického originálu

Jack Higgins: The White House Connection

přeložil Karel Šmejkal

Copyright © 1998 by Jack Higgins

Translation © 2001 Karel Šmejkal

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai