Alfred Hitchcock

Má oblíbená strašidla

Daphne du Maurierová - PTÁCI

Třetího prosince v noci se obrátil vítr a přišla zima. Do té doby panoval přívětivý, vlídný podzim. Tam, kde ji obrátil pluh, byla zem žírná.

Válečný invalida Nat Hocken už byl v penzi, a tak nepracoval na farmě na plný úvazek. Dělal tři dny v týdnu a dávali mu jen lehčí práci. I když byl ženatý a měl děti, byl to samotářsky založený člověk a nejradši pracoval sám.

Líbilo se mu, když ho poslali postavit hráz anebo opravit branku na vzdáleném konci poloostrova, kde pozemky farmy z obou stran obklopovalo moře. To si v poledne udělal přestávku, jedl sekanou, kterou mu upekla žena, a seděl přitom na kraji útesu a pozoroval ptáky.

Na podzim přilétávali na poloostrov ve velkých hejnech, neklidní a nesví, vyčerpávali se neustálým pohybem, kroužili, vířili na obloze, usazovali se na úrodné, čerstvě zorané půdě, aby našli potravu, ale i když se krmili, dělali to jakoby bez hladu, bez chuti.

Nepokoj je znovu vyháněl do oblak. Skřehotali, hvízdali, křičeli, opouštěli pobřeží a klouzali po klidné hladině moře.

Pospíchejte, honem, rychle pryč, ale kam a proč? Neklidné volání podzimu, neukojitelné a smutné, jim učarovalo, musí ho zahnat pohybem dřív, než přijde zima.

Možná, pomyslel si Nat, dostávají ptáci na podzim nějakou zprávu, nějaké varování. Přichází zima. Mnoho jich zahyne. A tak jako lidé, kteří cítí, že zemřou předčasně, a po hlavě se vrhají do práce nebo do ztřeštěností, dělají ptáci totéž - zítra bude po nás.

Letos na podzim byli ptáci neklidnější než jindy a na pozadí tichých dnů byl jejich nepokoj ještě nápadnější.

Když stříhal živý plot, viděl Nat, jak Triggův traktor popojíždí nahoru a dolů po západních úbočích, mizí, vynořuje se a obrací. Celý stroj i muž na něm se chvílemi ztráceli ve velkém mračnu kroužících a vřískajících ptáků.

Nat na ně Trigga upozornil, když toho dne skončili s prací.

"Ano," řekl farmář, "letos je jich tu víc než obvykle. Myslím, že se změní počasí. Bude tuhá zima. Proto jsou ptáci neklidní."

Farmář měl pravdu. Té noci se počasí změnilo.

Ložnice ve venkovském domě byla obrácená na východ. Nat se vzbudil po druhé hodině a zaslechl východní vítr, chladný a suchý. Zněl dutě v komíně, na střeše drnčely uvolněné břidlicové tašky. Nat poslouchal a slyšel, jak v zálivu duní moře. Zachumlal se do deky a těsněji se přimkl k zádům své hluboce spící ženy. Vtom zaslechl klepání na okenní tabulku. Klepání neustávalo, až podrážděný Nat vstal z postele a přešel k oknu. Otevřel ho a náhle se mu něco otřelo o ruku, seklo ho přes klouby a podrápalo mu kůži. Pak zahlédl třepetající se křídla, a už to bylo pryč, zmizelo to za hřebenem střechy.

Byl to pták. Jaký, nevěděl. Určitě ho sem zahnal vítr a on se ukryl na okenní římse.

Nat zavřel okno a vrátil se do postele, pak však ucítil, že má vlhké klouby, a přitiskl ústa na škrábanec. Pták ho poranil.

Vylekaný, pomyslel si, vyděšený pták, hledající útočiště, ho ve tmě poškrábal. Znovu se uložil ke spánku.

Vtom se klepání ozvalo znovu - tentokrát důrazněji a naléhavěji. Jeho ženu ten zvuk probudil, obrátila se a řekla mu: "Podívej se na to okno, Nate! Drnčí."

"Už jsem se na něj díval," odpověděl jí. "Je tam nějaký pták a snaží se dostat dovnitř."

"Tak ho odežeň!" řekla. "Nemůžu v tom rámusu spát."

Vydal se k oknu podruhé, a když ho otevřel, nebyl na parapetu jeden pták, ale bylo jich tam nejmíň půl tuctu, vletěli mu přímo do tváře.

Vykřikl a začal se ohánět rukama, odháněl je a oni jako ten první přeletěli střechu a zmizeli.

Přibouchl okno a zavřel ho na závoru.

Náhle se z pokoje na druhé straně chodby, kde spaly děti, ozval vyděšený výkřik.

"To je Jill," řekla žena a posadila se na posteli.

Následoval druhý výkřik, to už křičely obě děti. Nat klopýtal do jejich pokoje a ve tmě kolem sebe cítil třepotání křídel. Okno bylo otevřené dokořán. Ptáci jím vlétávali dovnitř, nejdřív naráželi do stropu a do stěn, potom se spouštěli níž až k dětským postelím.

"To je v pořádku, jsem tady," vykřikl Nat a děti se k němu s pláčem vrhly, zatímco ve tmě poplašeně poletovali ptáci a doráželi na něho.

"Co je, Nate? Co se stalo?" volala jeho žena. Rychle vystrčil děti dveřmi na chodbu a zavřel za nimi, takže zůstal s ptáky v ložnici sám.

Strhl z nejbližší postele přikrývku a oháněl se jí kolem sebe jako zbraní. Cítil nárazy těl, slyšel třepot křídel, ale ptáci se nevzdávali, znovu a znovu útočili, škrábali ho do rukou a do hlavy drobnými zobáčky ostrými jako nabroušená vidlička.

Přikrývka se změnila v obrannou zbraň. Omotal si ji kolem hlavy a potom v ještě větší tmě mlátil do ptáků holýma rukama. Neodvážil se dobelhat ke dveřím a otevřít je, aby ptáci neproklouzli za ním.

Jak dlouho proti nim potmě bojoval, nevěděl, ale nakonec tlukot křídel kolem něj polevil, ustal a on si přes silnou deku uvědomil, že kolem je světlo.

Čekal a naslouchal. Nic se neozývalo, pouze jedno z dětí rozmrzele plakalo ve vzdálené ložnici.

Sundal si přikrývku z hlavy a rozhlédl se kolem. Místnost zaléval chladný, šedavý úsvit.

Svítání a otevřené okno odlákaly živé ptáky - mrtví leželi na podlaze.

Udělalo se mu špatně. Přistoupil k oknu a zahleděl se přes flíček své zahrady do polí.

Roztřásl se zimou. Země byla tvrdá a černá, sevřená mrazem, který přináší východní vítr. Moře, ještě divočejší tím, jak přicházel příliv, zpěněné bílými hřebeny vln a vysoké, se prudce tříštilo v zátoce. Po ptácích nebylo ani stopy.

Nat zavřel okno a dveře malé ložnice a vrátil se po chodbě do svého pokoje.

Jeho žena seděla na posteli, jedno dítě spalo vedle ní, menší, s ovázanou tváří, držela v náruči.

"Už spí," zašeptala. "Něco ho pořádně podrápalo, oči měl v koutcích samou krev. Jill říkala, že to byli ptáci. Říkala, že se probudila, a v pokoji byli ptáci."

Podívala se na Nata a hledala v jeho obličeji souhlas. Vypadala vyděšeně a zmateně. Nechtěl, aby věděla, že i on je otřesený, téměř ohromený událostmi několika uplynulých hodin.

"Jsou tam ptáci," řekl. "Mrtví ptáci. Možná padesát."

Sedl si k ženě na postel.

"To zavinilo to mizerné počasí," řekl. "Určitě je to tím, špatné počasí. Možná to nejsou zdejší ptáci. Přihnalo je to sem z vnitrozemí."

"Ale Nate," zašeptala jeho žena, "počasí se změnilo teprve dnes v noci. Ještě nemohou mít hlad. Venku na polích je pro ně potravy dost."

"Je to tím počasím," opakoval Nat. "Povídám ti, že je to počasím."

Také on měl tvář strhanou a ustaranou jako ona. Chvíli se na sebe mlčky dívali.

Nat přešel k oknu a pohlédl ven. Obloha byla těžká, olověná a hnědé kopce, které předcházející den zářily ve slunci, vypadaly temné a pusté. Během jediné noci sevřela krajinu krutá zima.

Děti se probudily. Jill něco štěbetala a malý Johnny se znovu rozplakal. Když Nat scházel do přízemí, slyšel ženu, jak je utěšuje a uklidňuje.

Za okamžik sešly také dolů. Připravil jim snídani.

"Zahnal jsi ty ptáky?" zeptala se Jill.

"Ano, už jsou všichni pryč," řekl Nat. "Přinesl je sem ten východní vítr."

"Doufám, že už se nevrátí," řekla Jill.

"Půjdu s tebou k autobusu," oznámil jí Nat.

Jill jako by už na noční zážitek zapomněla. Hopsala před ním, honila listy, tvář pod špičatou čepičkou zrůžovělou.

Celou cestu hledal Nat ptáky v živých plotech, díval se přes ně do polí, na lesík nad farmou, kde se houfovaly kavky a vrány - neviděl ani jednoho. Po chvíli se přikodrcal autobus.

Nat k němu Jill doprovodil, pak se otočil a zamířil k farmě. Dnes neměl pracovat, ale chtěl se přesvědčit, že je všechno v pořádku. Zašel k zadním dveřím usedlosti a uslyšel, jak si paní Triggová zpívá za doprovodu rádia.

"Jste tu, paní?" zavolal Nat.

Přišla ke dveřím, mohutná, usměvavá, dobře naladěná žena.

"Dobré ráno, pane Hockene," řekla. "Nevíte, odkud sem přišla tahle zima? Že by z Ruska? Ještě jsem neviděla, aby se počasí tak rychle změnilo. A prý to potrvá dlouho, hlásilo rádio. Prý to nějak souvisí s polárním kruhem."

"My jsme dneska rádio nezapnuli," řekl Nat. "Fakt je, že jsme v noci měli nějaké problémy."

"Něco s dětmi?"

"Ne." Nevěděl, jak to vysvětlit. Teď, za denního světla, musí bitka s ptáky nutně vypadat nesmyslně.

Pokusil se vylíčit paní Triggové, co se stalo, ale viděl jí na očích, že jeho historku pokládá za noční můru, kterou si přivodil přejedením.

"Vážně to byli opravdoví ptáci?" zeptala se s úsměvem.

"Paní Triggová," řekl, "je tam padesát mrtvých ptáků - červenek a střízlíků. Myslím, že je sem zahnalo to počasí. Jen co se dostali do ložnice, pustili se do mě. Malému Johnnymu šli po očích."

Paní Triggová na něho pochybovačně hleděla. "No tak, no," řekla. "Kdyby se dostali do ložnice, ani by nevěděli, kde jsou. Možná to byli cizí ptáci, z toho polárního kruhu."

"Ne," řekl Nat. "Byli to zdejší ptáci, jaké tu vidíte každý den."

"To je směšné," řekla paní Triggová. "Opravdu, je to nepochopitelné. Měl byste o tom napsat do Guardianu a zeptat se na to, oni vám to jistě vysvětlí. No, práce mi stojí."

Nat se vracel uličkou mezi živými ploty ke svému domu. Manželku našel v kuchyni s malým Johnnym.

"Mluvil jsi s někým?" zeptala se.

"S paní Triggovou," odpověděl. "Ale myslím, že mi nevěřila. U nich se beztak nic nestalo."

"Mohl bys ty ptáky odklidit," řekla. "Netroufnu si tam jít ustlat, dokud to neuděláš. Bojím se."

"Už se nemáš čeho bát," řekl Nat. "Vždyť jsou mrtví."

Odešel do ložnice a naházel ztuhlé mrtvolky do pytle. Opravdu jich dohromady bylo asi padesát. Úplně obyčejní ptáci ze živých plotů, žádný větší než drozd. K tomu, co udělali, je určitě dohnal strach.

Vynesl pytel do zahrady a tam se setkal s novým problémem. Země byla zmrzlá na kámen, ale sníh ještě nenapadl, potom, co se přihnal východní vítr, se v uplynulých hodinách nic nestalo. Bylo to nepřirozené a podivné. Viděl bílé hřebeny vln tříštících se v zátoce. Rozhodl se, že vezme ptáky na pobřeží a zakope je tam.

Když sestoupil pod útes, sotva se dokázal udržet na nohou, tak silný tam byl východní vítr. Odliv vrcholil, oblázky mu křupaly pod nohama, když klopýtal k sypkému písku. Potom se obrátil zády k větru a otevřel pytel.

Podpatkem vyryl do písku důlek. Chtěl do něj ptáky vysypat, ale poryv větru je zvedl, jako by znovu vzlétli, hnal je pryč a porozhazoval je po pobřeží jako hrst peříček.

Až přijde příliv, vezme si je, řekl si.

Zahleděl se na moře a pozoroval zpěněnou vodu vyčesanou do zelených vln. Zvedaly se těžce, pak se na nich vytvořila pěna a vzápětí se znovu rozpadly. A protože byl odliv, jejich dunění bylo vzdálenější, chyběl mu hukot a hřmění přílivu.

A vtom je spatřil. Racky. Tam v dálce na moři.

To, co nejdřív pokládal za bílé hřebeny vln, byli rackové. Stovky, tisíce, desetitisíce.

Zvedali se a propadali v prohlubních vln, hlavy obrácené proti větru jako mocná flotila čekající netrpělivě se spuštěnými kotvami na příliv.

Nat se obrátil, opustil pláž a stoupal strmým chodníkem k domovu.

Mělo by se to někomu oznámit. Mělo by se to někomu říct. Něco se děje, protože je východní vítr a počasí, kterému nerozumí.

Když se přiblížil k domu, žena mu vyšla vstříc a vzrušeně na něho volala: "Nate, už je to v rádiu. Právě vysílali mimořádné zprávy. Není to jen tady, je to všude. V Londýně, po celé zemi. Těm ptákům se něco stalo. Pojď si to poslechnout. Opakují to."

Vešli společně do kuchyně poslechnout si hlášení.

"V jedenáct hodin dopoledne vydalo ministerstvo vnitra toto prohlášení: Z celé země přicházejí každou hodinu zprávy o obrovském množství ptáků shromažďujících se nad městy, vesnicemi a odlehlými okresy, kteří působí potíže a škody na majetku a dokonce napadají lidi. Předpokládá se, že arktické proudění, přecházející nyní přes Britské ostrovy, nutí ptáky, aby se stěhovali na jih v obrovském množství, a že velký hlad může tyto ptáky donutit až k útokům na obyvatelstvo. Majitele domů upozorňujeme, aby zabezpečili okna, dveře a komíny a aby podnikli přiměřená opatření v zájmu ochrany svých dětí. Další prohlášení budeme vysílat později."

Nat pocítil něco jako vzrušení. Podíval se vítězoslavně na ženu. "Tak vidíš," řekl. "Už od rána si říkám, že něco není v pořádku. A právě teď, tam dole na pobřeží, jsem se díval na moře a byli tam rackové, houpali se na vlnách a čekali."

"Na co čekají, Nate?" zeptala se.

Podíval se na ni. "Nevím," řekl pomalu.

Přistoupil k zásuvce, kde měl kladivo a jiné nástroje.

"Co chceš dělat, Nate?"

"Postarat se o okna a komíny, jak nám radili."

"Myslíš, že se dostanou dovnitř, i když budou zavřená okna? Ti střízlíci a pěnkavy? Ale jak by mohli?"

Neodpověděl. Nemyslel na střízlíky a pěnkavy. Myslel na racky.

Vyšel do poschodí a pracoval tam celé dopoledne, zatloukal okna v ložnicích prkny, ucpával komínové průduchy.

"Oběd je hotový," zavolala na něho žena z kuchyně.

"Dobře. Jdu dolů."

Když bylo po obědě a žena umývala nádobí, Nat pustil zprávy v jednu. Opakovali totéž oznámení, ale zpravodajská relace se celou věcí zabývala obšírněji. "Hejna ptáků způsobila zmatek ve všech oblastech," četl hlasatel. "V Londýně byla dnes v deset ráno jejich hejna tak hustá, že se podobali obrovskému černému mračnu. Ptáci obsadili hřebeny střech, okenní římsy a komíny. Co se týče druhů, byli mezi nimi drozdi, obyčejní vrabci, a jak se dalo v metropoli čekat, i obrovské množství holubů, špačků a pravidelných návštěvníků londýnské řeky, černohlavých racků. Byl to tak nezvyklý pohled, že se v mnohých ulicích zastavila doprava, v obchodech a kancelářích přerušili práci a ulice a chodníky zaplnili lidé, postávající a pozoroující ptáky."

Hlasatelův hlas byl uhlazený a přívětivý. Nat měl dojem, že celou věc podává, jako by vyprávěl zamotanou žertovnou historku. A určitě i další lidé jsou jako on, stovky lidí, kteří si nedovedou představit, co to je bojovat potmě s hejnem ptáků.

Vypnul rádio. Vstal a začal pracovat na kuchyňských oknech. Žena se na něho dívala, malý Johnny jí stál za patami.

"Podle mě by měli zavolat armádu," řekla, "a všechny ty ptáky postřílet."

"Třeba to zkusí," řekl Nat. "Ale jak na to?"

"Nevím. Ale něco by se mělo udělat. Oni by měli něco podniknout."

Nat si pomyslel, že "oni" bezpochyby právě v této chvíli o problému uvažují, ale ať se "oni" v Londýně a ve velkých městech rozhodnou pro cokoliv, jim tady, téměř tři sta mil daleko, to nepomůže.

"Jak jsme na tom s jídlem?" zeptal se.

"Nakupuji zítra, vždyť to víš. Zásoby nemám. Řezník přijde až pozítří. Ale můžu něco donést, až půjdu zítra ven."

Nat ji nechtěl plašit. Sám se podíval do komory a do kredence, kde mívala konzervy. Pár dní vydrží.

Dál zatloukal prkna přes kuchyňská okna. Svíčky! Svíček už mají málo. Určitě chtěla zítra ještě nějaké koupit. No, dnes večer budou muset jít spát brzy. Pokud ovšem…

Vstal, vyšel zadními dveřmi a chvíli postál v zahradě. Díval se dolů na moře.

Celý den se neobjevilo slunce, a teď, ani ne ve tři, jako by se setmělo, obloha byla zakaboněná, těžká a bezbarvá jako sůl. Slyšel, jak moře zlověstně naráží do skal.

Vykročil dolů pěšinkou k pobřeží. Ale v půli cesty se zarazil. Viděl, že začal příliv. Rackové vzlétli. Kroužili a nastavovali křídla větru, byly jich stovky, tisíce.

Obloha potemněla od racků.

A byli tiší. Jenom se dál vznášeli a kroužili, stoupali a klesali, zkoušeli proti větru svou sílu. Nat se otočil a rozběhl se zpátky k domu.

"Jdu pro Jill," řekl ženě.

"Co se děje?" zeptala se. "Jsi celý bledý."

"Drž Johnnyho uvnitř!" řekl. "Dveře nech zavřené. Rozsviť a zatáhni záclony!"

"Vždyť jsou teprv tři hodiny," řekla.

"Na tom nezáleží. Udělej, co jsem ti řekl!"

Nakoukl do kůlny a popadl motyku.

Rozběhl se uličkou k autobusové zastávce. Chvílemi se ohlížel dozadu a viděl, že rackové se už zvedli výš, že krouží ve větších kruzích a že se na obloze řadí do obrovského útvaru.

Běžel dál. I když věděl, že autobus nepřijede před čtvrtou, musel si pospíšit.

Na vrcholku kopce se zastavil. Měl ještě půl hodiny čas.

Z kopců vál přes pole ostrý východní vítr. V dálce viděl jílovité pahorky, bílé a čisté na pozadí těžké, zsinalé oblohy.

Cosi černého se zvedlo zpoza nich, nejdřív to bylo jako šmouha, potom se to rozšiřovalo a temnělo. Šmouha se změnila v mrak a ten se rozdělil na pět dalších mračen, která zamířila na sever, na východ, na jih a na západ, a potom už to vůbec nebyla mračna, ale ptáci.

Sledoval je, jak letí po obloze, dvě stě, tři sta metrů nad ním. Podle rychlosti letu poznal, že míří do vnitrozemí, lidé tady na poloostrově je nezajímali. Byli to havrani, vrány, kavky, straky, sojky, všechno ptáci obvykle napadající jiné, menší druhy. Dnes odpoledne však měli jiný cíl.

Přešel k telefonní budce, vstoupil dovnitř a zvedl sluchátko. Ústředna jeho zprávu předá.

"Volám ze silnice," řekl, "od autobusové zastávky. Chci oznámit, že do vnitrozemí letí velké útvary ptáků. V zálivu se také shromažďují rackové."

"Dobře," lakonicky odpověděl unavený hlas.

"Určitě odevzdáte tuhle zprávu na patřičná místa?"

"Ano. Ano." Hlas už byl netrpělivý a podrážděný. Ozval se oznamovací tón.

To je další taková, pomyslel si Nat. Té je to fuk.

Autobus se vyškrábal nahoru na kopec. Jill vystoupila.

"Na co máš tu motyku, tati?"

"Vzal jsem si ji jen tak," řekl. "Pojď, musíme rychle domů. Je chladno, nemůžeme tu jen tak postávat. Ukaž, jak umíš běhat!"

Vtom spatřil racky, stále ještě klidné, přilétávající směrem do vnitrozemí a kroužící nad poli.

"Podívej, tati, podívej se támhle! Podívej, tam je racků!"

"Ano. Pospěš si!"

"Kam letí? Kam se chystají?"

"Do vnitrozemí, řekl bych. Tam, kde je tepleji."

Chytil ji za ruku a vlekl uličkou.

"Nepospíchej tolik! Nestačím ti!"

Rackové napodobovali havrany a vrány. Rozptylovali se do útvarů po celé obloze a v tisícihlavých hejnech směřovali na všechny čtyři světové strany.

"Tati, co je to? Co dělají ti rackové?"

V jejich letu nebyla taková cílevědomost jako u havranů a vran. Kroužili jim nad hlavami. Ani neletěli tak vysoko. Vypadalo to, jako by čekali na nějaký signál, jako by ještě nebyl vydán žádný příkaz.

"Chci, aby ti rackové odletěli!" Jill se rozplakala. "Nemám je ráda. Blíží se k cestě!"

Rozběhl se, Jill vlekl za sebou. Když procházeli kolem cesty na farmu, viděl, jak farmář couvá do garáže. Nat na něho zavolal.

"Můžete nás odvézt?"

Trigg se na sedadle řidiče otočil a podíval se na ně. Potom se mu na veselé, červené tváři objevil úsměv. "Vypadá to, že budeme mít pěknou zábavu," řekl. "Viděli jste ty racky? Jim a já si po nich chceme párkrát prásknout. Každý už z těch ptáků šílí, o ničem jiném se nemluví. Slyšel jsem, že jste měli v noci potíže. Chcete pušku?"

Nat zavrtěl hlavou.

Malé auto bylo naložené balíky, ale na zadním sedadle bylo pro Jill ještě místo.

"Pušku nechci," řekl Nat, "ale byl bych vám vděčný, kdybyste Jill zavezl domů. Má z těch ptáků strach."

"Dobrá," řekl farmář. "Vezmu ji k vám. Proč tu nepočkáte a nepřidáte se k tomu střeleckému závodu? Postaráme se, aby z nich peří jen lítalo!"

Jill nastoupila, farmář otočil auto a rozjel se po cestě. Nat šel za ním. Trigg se určitě zbláznil. Co zmůže puška proti obloze plné ptáků?

Už zalétávali až k farmě, kroužili níž a níž. Takže jejich cílem je farma. Nat zrychlil. Viděl, jak se farmářovo auto otočilo a vrací se uličkou. S cuknutím zastavilo vedle něj.

"Holka hned vletěla dovnitř. Vaše žena už ji vyhlížela. Co na to říkáte? Ve městě se povídá, že za tím jsou Rusové. Že otrávili ptáky."

"Jak by to mohli udělat?"

"Mě se neptejte! Víte, jak se takovéhle řeči šíří."

"Zabarikádoval jste okna?" zeptal se Nat.

"Ne. To je nesmysl. Měl jsem dneska důležitější věci na práci než zabedňovat okna."

"Já bych je zabednil, být vámi."

"Pche! Vy jste z toho celý vedle. Nechcete přespat u nás?"

"Ne, díky."

"Dobře. Na shledanou ráno. K snídani dostanete racka."

Farmář se zašklebil a zamířil s autem ke vratům usedlosti. Nat pospíchal dál. Minul lesík, starou stodolu a dorazil k nízké brance u posledního pole. Když ji přeskakoval, zaslechl svištění křídel. Z oblohy se na něho řítil racek s černým hřbetem. Netrefil se, prudce změnil směr a vystoupal vzhůru, aby mohl znovu zaútočit. Ve chvilce se k němu přidali další - šest, sedm, dvanáct.

Nat pustil motyku. Nebyla mu k ničemu. Zakryl si hlavu pažemi a rozběhl se k domu.

Stále na něho doráželi ze vzduchu - bez jediného hlásku, mlčící, jen tlukoucí křídly. Ta strašná, třepetající se křídla. Ucítil krev, na rukou, na zápěstích, vzadu na krku. Jen aby si uchránil oči. Na ničem jiném nezáleží.

S každým střemhlavým letem, s každým útokem byli smělejší. A na sebe se přitom neohlíželi. Když nalétli příliš nízko a minuli ho, naráželi na zem, rozbíjeli se, zabíjeli.

Nat o ně v běhu klopýtal, odkopával z cesty jejich rozbitá těla.

Nahmatal dveře a zabušil na ně zkrvavenýma rukama. "Pusť mě dovnitř!" vykřikl. "To jsem já, Nat. Pusť mě dovnitř!"

Vtom spatřil nad svou hlavou tereje, jak se chystá k útoku.

Kroužící rackové se jeden po druhém stahovali, nechávajíce se unášet větrem.

Jen terej zůstával. Jeden bílý terej na obloze nad jeho hlavou. Náhle přitáhl křídla k tělu. A začal padat jako kámen.

Nat zařval, a dveře se otevřely.

Zakopl o práh. Jeho žena celou vahou přirazila dveře.

Zaslechli tupý úder, jak terej dopadl.

Žena mu ošetřila rány. Nebyly hluboké. Nejvíc utrpěly hřbety rukou a zápěstí. Kdyby neměl čepici, ptáci by se mu dostali na hlavu. A co se týče tereje - terej by mu rozdrtil lebku.

Děti samozřejmě plakaly. Viděly na otcových rukách krev.

"Už je to v pořádku," řekl jim. "Neublížili mi."

Jeho žena byla v obličeji popelavě šedá. "Viděla jsem je," zašeptala. "Začali se houfovat, když Jill přijela s panem Triggem. Rychle jsem zavřela dveře a ony se zasekly. Proto jsem je hned nemohla otevřít, když jsi přiběhl."

"Díky bohu, že ptáci čekali na mne," řekl. "Jill by asi hned upadla. Letí do vnitrozemí, jsou jich tisíce. Vrány, havrani, samí větší ptáci. Viděl jsem je ze zastávky. Míří k městům."

"Ale co chtějí dělat, Nate?"

"Útočit. Vrhnou se na každého, kdo bude na ulici. Potom se pokusí dobýt okna a komíny."

"Proč úřady něco neudělají? Proč nepošlou armádu, proč na ně nevezmou kulomety?"

"Už na to nebyl čas. Nikdo není připravený. Uvidíme, co nám povědí ve zprávách v šest."

"Slyším ptáky," řekla Jill. "Poslouchej, tati!"

Nat poslouchal. Od oken a dveří přicházely tlumené zvuky. Křídla narážející do skel, smekající se, škrabání drápků hledajících cestu dovnitř. Šustot mnoha těl namačkaných na sebe na okenní římse. Sem tam se ozval náraz a žuchnuti, jak nějaký pták zaútočil a spadl na zem.

Pár se jich takhle zabije, pomyslel si, ale ne dost. Ani zdaleka ne dost.

"Fajn," řekl nahlas. "Okna jsou zatlučená prkny, Jill. Dovnitř se nedostanou."

Odešel zkontrolovat všechna okna. Posháněl kousky starého plechu, latěk a a kovových pásků a přitloukl je přes prkna na stranách oken, aby je ještě zpevnil. Bouchání kladiva pomáhalo přehlušit zvuky, které vydávali ptáci, škrábání a ťukání a - což bylo ještě zlověstnější - skřípot praskajícího skla.

"Zapni rádio," řekl.

Zašel nahoru do ložnic a zpevnil bednění na oknech i tam. Nyní slyšel i ptáky na střeše - škrábání drápů, šustění, tlačenici.

Rozhodl se, že celá rodina bude spát v kuchyni a udržovat oheň. Bál se o komíny v ložnici. Prkna, která přes ně upevnil, možná povolí. V kuchyni budou v bezpečí, protože se tam bude topit.

Bude z toho muset udělat legraci. Tvářit se před dětmi, že si hrají na táboření. Kdyby došlo na nejhorší a ptáci si prorazili cestu komíny v ložnicích, potrvá jim hodiny, možná dny, než prolomí dveře. Budou uvězněni v ložnicích. Namačkají se tam, udusí se a zahynou. Začal dolů snášet matrace.

Když ho spatřila žena, oči se jí rozšířily obavami.

"Prima," řekl vesele. "Dneska budeme všichni společně spát v kuchyni. Tady u ohně to bude útulnější a ti hloupí, hnusní ptáci nás nebudou otravovat klepáním na okna."

Poprosil děti, aby mu pomohly přesunout nábytek, a dal si záležet, aby se těžká kredenc octla před okny.

Tady jsme jakž takž v bezpečí, pomyslel si. Jsme tu v teploučku a pěkně pohromadě. Vydržíme. Trochu mi dělá starosti jídlo. Jídlo a uhlí na oheň. Vystačí tak na dva tři dny, víc ne. Potom…

Nemá smysl myslet tak daleko dopředu. A z rádia jistě dostanou nějaké pokyny.

A náhle si, uprostřed všech těch starostí, uvědomil, že rádio vysílá pouze taneční hudbu. Znal důvod. Obvyklý program zrušili. To se stává pouze ve výjimečných případech.

V šest hudba utichla. Ozvalo se časové znamení. Následovala pauza a pak promluvil hlasatel. Hlas měl zodpovědný a vážný. Úplně jiný než v poledne.

"Volá Londýn," řekl. "Dnes ve čtyři hodiny odpoledne byl v celé zemi vyhlášen výjimečný stav. Jsou prováděna opatření k ochraně života a majetku občanů, ale je nutné chápat, že není možné je uskutečnit snadno a okamžitě vzhledem k nepředvídané a výjimečné povaze současné krize, která nemá v naší historii obdoby. Každý majitel domu je povinen zabezpečit vlastní budovu. Tam, kde žije více lidí pohromadě, například v nájemních bytech a hotelech, je potřeba se spojit a vyvinout co největší úsilí, aby ptactvu bylo zabráněno proniknout dovnitř. Je bezpodmínečně nutné, aby se dnes v noci každý občan zdržoval doma.

Ptáci v obrovském množství napadají každého, kdo je na dohled, a už začali útočit i na budovy. Ty by však měly při přiměřené péči zůstat neproniknutelné.

Obyvatelstvo se žádá, aby zachovalo klid.

Vzhledem k mimořádné povaze výjimečného stavu nebude žádná rozhlasová stanice vysílat do sedmé hodiny ranní."

Zahráli Bože, chraň královnu. Nic víc se nestalo.

Nat vypnul rádio. Podíval se na ženu a ona mu pohled vrátila.

"Navečeříme se dřív," navrhl Nat. "Dáme si něco dobrého - třeba smažený sýr. Něco, co máme všichni rádi."

Mrkl na ženu a kývl hlavou. Chtěl, aby se jí z tváře vytratily obavy a strach.

Pomáhal jí s večeří, pískal si, zpíval a dělal co největší randál. Zdálo se mu, že šustění a klepání už není tak prudké jako předtím. Vyšel proto nahoru a poslouchal. Ze střechy už nebyla slyšet rvačka o místo.

Nejsou hloupí, pomyslel si. Vědí, že sem proniknou jen těžko. Zkusí to někde jinde.

Večeře proběhla klidně. Když sklízeli ze stolu, uslyšeli nový, ale známý zvuk.

Žena na něho pohlédla a tvář se jí rozzářila.

"To jsou letadla," řekla. "Poslali na ty ptáky letadla. To bude jejich konec. Není tohle střelba z děl? Neslyšíš děla?"

Možná to byla střelba z děl, někde na moři. Nat nevěděl. Velká námořní děla by možná nějak zapůsobila na racky na moři, jenže ti už byli ve vnitrozemí. A děla nemůžou ostřelovat pobřeží, kvůli lidem.

"Je to fajn, slyšet letadla, ne?" řekla jeho žena.

Jill si všimla jejího nadšení a začala s Johnnym poskakovat. "Letadla zaženou ptáky."

Náhle zaslechli výbuch ze vzdálenosti asi tří kilometrů. Za ním následoval druhý, pak třetí. Hukot se vzdálil, přenesl se nad moře.

"Co to bylo?" chtěla vědět žena.

"Nevím," odpověděl Nat. Nechtěl jí prozradit, že zvuk, který slyšeli, znamenal pád letadla.

Bylo to, nepochyboval, ze strany úřadů riskantní, vyslat průzkumná letadla - měly by vědět, že se to rovná sebevraždě. Co mohou letadla dokázat s ptáky, kteří se vrhají proti vrtuli a trupu? Akorát se zřítit na zem.

"Kam odletěla ta letadla, tati?" zeptala se Jill.

"Vrátili se na letiště," řekl. "No tak šup, už je čas jít do postele!"

Hučení leteckých motorů už nebylo slyšet, utichla i námořní děla. Škoda životů i sil, řekl si Nat. Takhle jich moc nezlikvidujem. A stojí nás to příliš. Ještě tak plyn. Třeba se je pokusí postříkat yperitem. Nejdřív nám samozřejmě dají výstrahu, pokud se rozhodnou to udělat. Jedna věc je jistá - nejlepší mozky z celé země nad tím budou celou noc přemýšlet.

V horních ložnicích bylo ticho. Žádné škrábání, žádné klování do oken. Přestávka v boji. Ale vítr neutichl. Nat ho stále slyšel, jak hučí v komínech. A moře se dál tříštilo o pobřeží.

Pak si vzpomněl na odliv. Už bude odliv. Možná je ten dočasný klid důsledkem odlivu. Ptáci jsou poslušni nějakého zákona a ten má co do činění s východním větrem a s odlivem.

Mrkl na hodiny. Skoro osm. Před hodinou byl příliv nejvyšší. To vysvětluje přestávku. Ptáci útočí s přílivem.

V duchu probíral časové možnosti. Šest hodin bude klid. Ráno kolem jedné dvaceti, až znovu nastane příliv, se ptáci vrátí.

Potichu zavolal na ženu a pošeptal jí, že se půjde podívat ven, jak se vede lidem na farmě, zjistí, jestli tam funguje telefon a jestli by se mohl dozvědět něco nového na ústředně.

"Neměl bys chodit," řekla okamžitě, "a nechávat mě tu samotnou s dětmi. Já to nevydržím."

"Dobře," uklidňoval ji, "dobře. Počkám do rána. V sedm si pustíme zprávy. Jakmile začne další odliv, pokusím se dostat na farmu. Třeba nám nechají trochu chleba a brambor."

V duchu se zabýval plánováním dalších nouzových opatření. Dnes večer jistě nedojili. Krávy budou stát u brány a čekat, lidé budou uvnitř, zabarikádovaní jako oni tady.

Pokud ovšem měli čas se připravit.

Potichu, opatrně otevřel zadní dveře a vyhlédl ven.

Byla tma jako v pytli. Vítr foukal ještě ostřeji než předtím, byl ledový a vál od moře v mocných poryvech.

Zašátral nohou po prahu. Byla na něm kupa ptáků. To byli ti sebevrazi, kteří se střemhlav vrhali dolů, ti, co si zlámali vaz. Kam se podíval, všude byli mrtví ptáci, ziví odletěli nad moře, když přišel odliv. Rackové se teď určitě houpají na vlnách jako dopoledne.

V dálce na kopci něco hořelo. Jistě jedno z letadel, které tam spadlo. Oheň, rozdmýchávaný větrem, zapálil nedaleký stoh.

Zahleděl se na ptačí mrtvolky. Napadlo ho, že když je naklade na sebe na římsu, jednu na druhou, získá tak další ochranu proti příštímu útoku.

Nic moc, ale za pokus to stojí. Živí ptáci budou muset mrtvé roztrhat, rozklovat a odstranit, aby se mohli dostat k okenní římse a zaútočit na sklo.

Potmě se pustil do práce. Bylo to strašné. Hnusilo se mu brát mrtvé ptáky do rukou, ale pracoval dál. Se zděšením si všiml, že všechny okenní tabulky jsou rozbité. Jen prkna zadržovala ptáky, aby se nedostali dovnitř.

Nahradil vymlácené tabulky krvácejícími mrtvolkami ptáků a cítil, jak se mu zvedá žaludek. Když skončil, vrátil se do domu a zabarikádovat kuchyňské dveře, dvakrát pevněji než předtím.

Žena mu uvařila kakao, vypil ho na jediný doušek. Byl velmi unavený.

"To bychom měli," řekl s úsměvem. "Neboj se. Vydržíme to."

Lehl si na matraci a zavřel oči.

Spal neklidně, protože ho ve snu pronásledoval pocit, že na něco zapomněl. Na nějakou práci, kterou měl udělat. Souvisela s hořícím letadlem.

Žena mu cloumala ramenem a nakonec se jí podařilo ho vzbudit.

"Už to začalo," vzlykala. "Asi před hodinou. Už to nemůžu poslouchat sama. A něco tu hrozně smrdí, něco hoří."

Vtom si vzpomněl. Zapomněl přiložit na oheň.

V kamnech doutnaly poslední uhlíky. Rychle vstal a rozsvítil lampu.

Od oken a dveří bylo znovu slyšet bouchání, ale na tom teď nezáleželo. Teď byl nejdůležitější zápach spáleného peří, který zaplnil kuchyni. Nat okamžitě věděl, co se stalo. Ptáci se snaží dostat dolů komínem a ucpávají kuchyňský sporák.

Vzal třísky a papír a položil je na ohniště, pak se natáhl pro konev s petrolejem.

"Jdi dál," zakřičel na ženu. Chrstl na oheň trochu petroleje.

Plamen zahučel v rouře a ohořelé, zčernalé mrtvolky ptáků napadaly do ohně.

Děti se vzbudily a rozplakaly se. "Co se děje?" ptala se Jill. "Co se stalo, tati?"

Neměl čas jí odpovědět. Vytahoval z kamen ptačí těla a házel je na podlahu.

Plameny odeženou živé ptáky z vrcholu komína. Ale horší to bude s kolenem komínové roury. Bylo ucpané ohořelými těly ptáků, které tam zastihl oheň.

Útoků na okna a dveře si sotva všímal. Ať si otloukají křídla, lámou vaz, ať se pozabíjejí v zoufalém úsilí vynutit si přístup do jeho domu! Dovnitř se nedostanou.

"Přestaňte plakat," zavolal na děti. "Není se čeho bát. No tak přestaňte už!"

Dál vyhraboval ohořelé, dýmající mrtvolky padající do ohně.

To je zažene, říkal si v duchu. Tah a plameny. Nic se nám nestane, dokud komín táhne.

Uprostřed škrábání na prknech v oknech znenadání odbily kuchyňské hodiny. Tři ráno.

Ještě to potrvá asi čtyři hodiny. Nebyl si přesně jistý, kdy příliv vrcholí. Odhadoval, že odliv nepřijde před půl osmou.

Čekal u sporáku. Plameny pohasínaly. Ale z komína už nepadala zčernalá těla. Zašťoural pohrabáčem tak daleko, jak to šlo, ale nenarazil na nic.

Už nehrozilo nebezpečí, že se komín ucpe. A znovu se to nestane, pokud bude oheň hořet ve dne v noci.

Zítra budu muset dovézt z farmy nějaké palivo, pomyslel si. Všechno to udělám, až nastane odliv. Dá se to stihnout. Budu moci přinést, co potřebujeme, než se vrátí příliv. Musíme se zkrátka přizpůsobit, to je všechno.

Pili čaj a kakao, jedli krajíčky chleba. Zůstala jen půlka bochníku, jak si Nat všiml. Ale to nic, vydrží.

Když vydrží do sedmi, kdy budou vysílat první zprávy, nebude to s nimi zas tak zlé.

"Zapálíme si," navrhl ženě. "Třeba to odežene ten smrad spáleného peří."

"V krabičce jsou jen dvě cigarety," řekla. "Zrovna jsem se chystala je koupit."

"Jednu si dám," řekl.

Seděl, jednou rukou objímal ženu, druhou Jill, Johnnyho na kolenou, deky navršené na matracích kolem.

"Ať člověk chce nebo nechce, musí ty ubožáky obdivovat," řekl. "Jsou vytrvalí. Člověk by si myslel, že je to unaví, ale kdepak."

S obdivem nevydržel dlouho. Klepání neustávalo a do uší ho udeřil nový, drásavý zvuk, jako by nějaký ostřejší zobák převzal práci po svých kamarádech. Snažil se vzpomenout si na jména ptáků, chtěl totiž přijít na to, který druh by se hodil na takovou zvláštní práci.

To není klepání datla. Bylo by slabší a vytrvalejší. Tohle je vážnější. Když to bude trvat dlouho, dřevo se rozštípe, jako se rozbilo sklo.

Potom si vzpomněl na jestřáby. Mohli by jestřábi převzít práci po raccích? Jsou teď na parapetech luňáci a pracují drápy a zobáky? Jestřábi, luňáci, poštolky, sokoli. Na dravé ptáky zapomněl. Zapomněl na jejich ničivou sílu. Může to trvat ještě tři hodiny. A zatímco čekali, byl slyšet zvuk štípaného dřeva, drápy zatínající se do prken.

Nat se rozhlížel, co z nábytku by mohl zničit, aby zpevnil dveře. Okna byla bezpečná, protože před nimi stála kredenc. S dveřmi si nebyl tak jistý. Zamířil na poschodí, ale v polovině schodů se zastavil a naslouchal.

V dětské ložnici něco měkce tlapkalo po podlaze. Ptáci se dostali dovnitř.

Druhá ložnice byla ještě prázdná. Vynesl nábytek a udělal z něj barikádu na vrcholu schodiště, kdyby dveře v dětské ložnici povolily.

"Pojď dolů, Nate! Co tam děláš?" zavolala ho žena.

"Nebudu tu dlouho," odpověděl. "Jen to tu dám do pořádku."

Nechtěl, aby chodila nahoru. Nechtěl, aby slyšela cupot v dětském pokoji ani křídla narážející na dveře.

Připomněl si, že by se měli nasnídat, a přistihl se, jak se dívá na hodinky, upřeně pozoruje ručičky, které se pomalu vlekly kolem číselníku. Jestli jeho teorie není správná a útok neustane s počátkem odlivu, pak prohráli. Nevydrží celý den bez vzduchu, bez odpočinku, bez paliva.

Praskot v uších zahnal náhlou, zoufalou chuť spát.

"Co ti je? Co to děláš?" zeptal se ostře.

"Rádio," řekla jeho žena. "Sleduji čas. Už bude sedm."

Příjemný praskot rádia přinesl novou naději.

Čekali. Kuchyňské hodiny odbily sedm. Praskání pokračovalo. Nic jiného se neozývalo. Žádná znělka. Žádná hudba.

Čekali do čtvrt na osm. Zprávy nevysílali.

"Asi jsme se přeslechli," řekl. "Budou vysílat až v osm."

Rádio nechali zapnuté. Nat pomyslel na baterii. Moc rád by věděl, jak dlouho ještě vydrží. Jestli se vybije, neuslyší žádné pokyny.

"Svítá," zašeptala jeho žena. "Nevidím to, ale cítím. A poslouchej. Ptáci už neklepají tak hlasitě."

Měla pravdu. Praskot a štípání slábly každou chvíli. Stejně jako škrábání a boj o místo na okenních římsách. Nastával odliv.

Okolo osmé už nebyly slyšet žádné zvuky. Jen vítr. A praskot rádia. Děti ukolébané tichem konečně usnuly.

V půl deváté Nat rádio vypnul.

"Promeškáme zprávy," řekla jeho žena.

"Žádné zprávy nebudou," řekl Nat. "Musíme se spolehnout sami na sebe."

Přešel ke dveřím a pomalu odstranil barikádu. Uvolnil závory, odkopal pochroumané mrtvoly ptáků ze zápraží a zhluboka se nadechl chladného vzduchu.

Měl před sebou šest hodin práce a věděl, že musí šetřit silami, nesmí jimi v žádném případě plýtvat.

Jídlo, světlo a palivo, to byly nejpotřebnější věci. Když je sežene, vydrží další noc.

Vyšel do zahrady a spatřil živé ptáky. Rackové už odletěli, aby si odpočinuli na moři jako předtím. Hledali potravu a čekali na příliv, aby znovu zaútočili.

Suchozemští ptáci ne. Ti čekali a dávali pozor.

Viděl je na živých plotech, na zemi, namačkané na stromech a v dálce na polích - jedna řada ptáků za druhou, tichých, nehybných ptáků. Došel na konec své malé zahrady.

Ptáci se nehýbali. Jen ho pozorovali.

Musím sehnat potraviny, řekl si v duchu. Musím jít na farmu opatřit nějaké jídlo.

Vrátil se dovnitř. Prohlédl okna a dveře.

"Jdu na farmu," řekl.

Žena se k němu vrhla. Otevřenými dveřmi zahlédla živé ptáky.

"Vezmi nás s sebou," prosila. "Nemůžem tu zůstat sami. Radši umřu, než abych tu zůstala sama."

"Tak pojďte!" rozhodl. "Dones košíky a Johnnyho kočárek. Můžeme na něj něco naložit."

Teple se oblékli do mrazivého větru. Žena položila Johnnyho do kočárku a Nat vzal za ruku Jill.

"Ptáci," kňourala Jill. "Všichni jsou tam, na polích."

"Neublíží nám," uklidňoval ji. "Za světla ne."

Pustili se přes pole k brance v plotě, a ptáci se ani nepohnuli. Čekali, hlavy obrácené proti větru.

V zatáčce před farmou se Nat zastavil a řekl ženě, aby s dětmi počkala v bezpečí živého plotu. "Ale já si chci promluvit s paní Triggovou," namítala. "Mohla by nám půjčit spoustu věcí, jestli byla včera na trhu, a…"

"Počkej tady!" přerušil ji Nat. "Hned se vrátím."

Krávy bučely a nepokojně přecházely po dvoře. Viděl díru v plotě, kudy si ovce prorazily cestu do zahrady před usedlostí.

Z komínů se nekouřilo. Zmocnilo se ho neblahé tušení. Nechtěl, aby jeho žena a děti šly na farmu.

Šel tam sám, prodíral se stádem bučících krav, které znepokojeně bloumaly sem a tam s plnými vemeny.

Viděl, že u vrat stojí auto, nikdo s ním nezajel do garáže.

Všechna okna usedlosti byla rozbitá. Na dvoře a kolem domu ležely hromady mrtvých racků.

Živí ptáci seděli na skupině stromů za farmou a na střeše domu. Byli úplně tiší a pozorovali ho. Na dvoře leželo Jimovo tělo. Tedy to, co z něho zbylo. Vedle něj se válela puška.

Domovní dveře byly zavřené na závoru, ale nebylo těžké otevřít rozbité okno a vlézt dovnitř.

Mrtvola pana Trigga ležela nedaleko telefonu. Určitě se pokoušel spojit s ústřednou, když se na něj vrhli ptáci. Sluchátko viselo volně na šňůře a přístroj byl vytržený ze zdi.

Ani stopy po paní Triggové. Bude nahoře. Má to vůbec smysl tam chodit? Zhrozený Nat věděl, co tam najde.

Chválabohu, že neměli děti, řekl si v duchu.

Přinutil se vystoupit po schodech, ale v půli cesty se obrátil a zase sešel dolů. Viděl, jak z otevřených dveří ložnice trčí nohy paní Triggové. Vedle ní ležely mrtvoly racků s černým hřbetem a rozlámaný deštník. Nedá se nic dělat, pomyslel si. Mám jen pět hodin, ani tolik ne. Triggovi by to pochopili. Musím naložit všechno, co najdu.

Vrátil se zpátky k ženě a dětem.

"Jdu naložit auto," řekl. "Vezmem ho domů a vrátíme se pro další náklad."

"A co Triggovi?" zeptala se ho žena.

"Určitě odjeli ke známým," řekl.

"Mám ti pomoci?"

"Ne, je tam nepořádek. Všude jsou ovce a krávy. Počkej! Jdu pro auto. Můžete si sednout dovnitř."

Dívala se mu do očí celou dobu, co mluvil. Věřil, že pochopila. Jinak by jistě naléhala, že mu pomůže hledat chléb a další potraviny.

Celkem třikrát podnikli cestu k farmě a zpátky, než se ujistili, že mají všechno, co potřebují. Překvapilo ho, na kolik potřebných věcí si vzpomněl, když na to myslel. Téměř nejdůležitější ze všeho byla prkna na zatlučení oken. Začal hledat dřevo. Chtěl zabednit všechna okna domu.

Při poslední cestě zajel k autobusové zastávce, vystoupil a vešel do telefonní budky.

Čekal několik minut a občas cvakal vidlicí. Ale marně. Přístroj byl hluchý. Vyškrábal se na násep a rozhlédl se po krajině, ale nenašel sebemenší známku života, na polích nebyl nikdo, jen čekající, pozorující ptáci.

Někteří z nich spali, všiml si, že mají zobáky schované v peří.

Člověk by si myslel, že se budou krmit, řekl si v duchu, a ne takhle spát.

Potom si to uvědomil. Jsou nacpaní. V noci se nažrali dosyta. Proto se dnes ráno nehýbají.

Zvedl tvář k obloze. Byla sinavě šedá. Holé stromy byly ohnuté a zčernalé od východního větru.

Ptákům čekajícím venku na polích zima nevadila.

Teď by je dostali, řekl si. Je z nich nepohyblivý cíl. A takové je to určitě všude. Proč teď letectvo nevystartuje a nepostříká je yperitem? Co dělají všichni ti maníci nahoře? Určitě to vědí, musí jim to být jasné.

Vrátil se k autu a sedl si za volant.

"Kolem druhých vrat přejed rychle!" pošeptala mu žena. "Leží tam pošťák. Nechci, aby ho Jill viděla."

Když dojeli domů, byly tři čtvrtě na jednu.

"Nejlepší bude, když se najíme," řekl Nat. "Ohřej něco pro sebe a pro děti, třeba trochu polévky! Já teď nemám na jídlo čas. Musím to složit z auta."

Nanosil všechno do domu. Roztřídit to může pak. Musí je všechny nějak zaměstnat po celé ty dlouhé hodiny, které jsou před nimi.

Ale nejdřív se musí postarat o dveře a okna.

Důkladně obešel dům, přezkoušel každé okno a každé dveře. Vylezl i na střechu a upevnil prkna na každý komín s výjimkou kuchyňského.

Zima byla tak nesnesitelná, že to stěží vydržel, ale práci musel dodělat. Občas pohlédl vzhůru a hledal na obloze letadla. Nevšiml si žádného. Při práci proklínal neschopnost úřadů.

Odpočinul si, když skončil se zabedňováním komínů, a podíval se na moře. Něco se tam hýbalo. Šedé a bílé mezi vlnami.

"Staré, dobré námořnictvo," řekl. "To nás nikdy nenechalo ve štychu. Pluje úžinou a zahýbá do zálivu."

Čekal a upíral zrak na moře. Ale mýlil se. Nebylo to loďstvo. Byli to rackové zdvíhající se z hladiny. A hejna shromážděná na polích se s rozčepýřeným peřím seřadila do útvarů a křídlo na křídle se vznesla do vzduchu.

Příliv se znovu vrátil. Nat slezl ze žebříku a vešel do stavení. Rodina obědvala. Bylo něco po druhé.

Zamkl dveře, postavil za ně barikádu a rozsvítil lampu.

"Je noc," řekl malý Johnny.

Žena znovu zapnula rádio. Ozval se praskavý zvuk, ale to bylo všechno.

"Přejela jsem celou stupnici," řekla, "i cizí stanice, všechno. Nemůžu chytit nic jiného než to praskání."

"Možná mají stejné potíže," řekl. "Možná je to stejné v celé Evropě."

Jedli mlčky.

Začalo klepání na dveře, na okna, šoupání, strkání, boj o místo na okenních římsách. První rackové sebevrazi dopadli na práh.

Když se Nat naobědval, rozhodl se, že roztřídí zásoby, pěkně je uloží a všechno uspořádá. Prkna na oknech a na komínech jsou silná. Dům je naplněn zásobami, palivem, vším, co potřebují na několik nejbližších dní.

Žena mu pomůže a děti také. Do tři čtvrtě na devět, než nastane odliv, se unaví, pak je uloží na matrace a postará se, aby dobře a nerušeně spali až do tří do rána.

Vymyslel nový plán - upevní před prkna na oknech ostnatý drát. Dovezl ho z farmy celý kotouč. Bude to otrava, protože bude muset pracovat potmě, mezi devátou a třetí, až nastane přestávka v boji. Škoda, že ho to nenapadlo dřív. Ale i tak, zatímco žena a děti budou spát, bude to jeho nejdůležitější úkol.

Menší ptáci už byli na oknech. Rozeznal lehké ťukání zobáků a měkké třepotání křídel.

Jestřábi si oken nevšímali. Soustředili svůj útok na dveře. Nat naslouchal pronikavému zvuku štípaného dřeva a byl by rád věděl, kolik milionů let zkušeností je uloženo v těch malých mozečcích, za klovajícími zobáky, za pronikavýma očima, zkušeností, které v nich nyní probouzejí pud zničit s dokonalou precizností strojů celé lidstvo.

"Vykouřím tu poslední cigaretu," řekl ženě. "Udělal jsem hloupost. Na to jediné jsem zapomněl, přinést si je z farmy."

Natáhl se po cigaretě a vypnul praskající rádio. Prázdnou krabičku hodil do ohně a díval se, jak hoří.

Donald Honig - ADAMSŮV PROBLÉM

S tupou zvědavostí pozoroval zástupy lidí, kteří se shromažďovali dole na chodníku. Změnili se v moře vlnících se, vzhůru obrácených tváří. Rychle se rozrůstalo a rozlévalo se na silnici. Noví příchozí pospíchali, pohybovali se čile jako hmyz, jako by je k ostatním přisávala přitažlivost přílivu. Auta začala rozčíleně troubit. Ze šestadvacátého poschodí to všechno vypadalo velmi drobné, záhadné a neuvěřitelné. Zvuky, které k němu doléhaly, byly slabé, ale rozrušení v nich bylo dobře patrné.

Příliš si nevšímal rozrušených a dychtivých tváří, které stále mizely v okně a pak se z něho zase vynořovaly, aby jen hleděly anebo aby prosily. Nejdřív to byl hotelový poslíček, podíval se na něho rozhořčeně a pokrčil nos, potom liftboy - ten se zase tvrdým, chrastivým hlasem vyptával, oč vlastně jde.

Podíval se mu do obličeje. "Co myslíte, o co jde?" zeptal se klidně.

"Vy se nechystáte vyskočit?" vysoukal ze sebe zmatený liftboy.

"Zmizte!" odpověděl podrážděně chlap na římse a podíval se dolů na ulici. Doprava klidně a nerušeně plynula, ještě ho nezpozorovali.

"Ten skok vám jen tak neprojde," zavrčel liftboy, když stáhl hlavu dovnitř.

Za chvíli se z okna vyklonila hlava ředitelova zástupce, záclony mu ovanuly vznešenou, hladce vyholenou, trochu rozhořčenou tvář.

"Dovolte, prosím," řekl zástupce ředitele.

Chlápek jen mávl rukou.

"To je šílená situace," řekl zástupce ředitele, spokojený sám se sebou a přesvědčený, že má pravdu.

Nakonec se objevil ředitel, tučná, zarudlá tvář, která se nejdřív podívala dolů a pak si prohlédla chlapa stojícího na římse a chvíli ho pozorovala.

"Co tam děláte?" zeptal se ředitel.

"Chystám se skočit."

"Kdo jste? Jak se jmenujete?"

"Carl Adams. A proč to dělám, vás nemusí zajímat."

"Rozmyslete se dobře, co děláte, člověče!" řekl ředitel, dvojitá brada se mu při těch slovech zatřásla a od námahy, jak se vykláněl z okna, mu tvář zrudla ještě víc.

"Už jsem si to rozmyslel. Tak běžte a dejte mi pokoj!"

Římsa byla úzká, měřila sotva čtyřicet centimetrů. Stál mezi dvěma okny, ale nebylo možné na něho dosáhnout ani z jednoho. Zády se opíral o zeď, slunce pražilo přímo na něho. Sako nechal uvnitř. Bílou košili měl u krku rozepnutou a dost se podobal člověku přichystanému na popravu.

Z okna se vykláněla jedna hlava za druhou. Rozmlouvaly s ním klidně, oslovovaly ho pane Adamsi. Některé s ním hovořily blahosklonně, jako by se už přesvědčily, že je paranoik. Představovaly se jako lékař, rozmanití hoteloví zaměstnanci, kněz.

"Proč nevlezete dovnitř a nepopovídáte si o tom?" zeptal se přívětivě kněz.

"Už nemám co říct," odpověděl Adams.

"Chcete, abych vylezl ven a odvedl vás oknem zpátky?"

"Jestli vy anebo někdo jiný vyleze ven," řekl ostře Adams, "aby mi pomohl, tak skočím."

"Nemůžete nám povědět, proč to chcete udělat?"

"Ne."

"Jak vám tedy můžeme pomoci?"

"Nijak. Jděte pryč!"

Chvilku se v okně nikdo neobjevil. A pak se vyklonila hlava policisty a dost dlouho na něho cynicky civěla.

"Hej, člověče!" ozval se policajt.

Adams se na něho podíval a zkoumal jeho tvář. "Co chcete?" zeptal se.

"Zavolali mě zezdola. Prý je tady nahoře chlap a vyhrožuje, že skočí. Vy se určitě nechystáte skočit, že ne?"

"Chystám."

"A proč to chcete udělat?"

"Já už mám v povaze dělat takové parádní kousky."

"Sakra, vy ale máte smysl pro humor," řekl policista. Posunul si čepici do týla a sedl si na okenní rám. "To se mi líbí. Nechcete cigaretu?"

"Ne," řekl Adams.

Policista vytřepal cigaretu z krabičky a zapálil si. Zhluboka vdechl a vyfoukl dým do slunečního světla, kde se ho zmocnil vítr. "Ale že máme pěkný den, co?"

"Pěkný den na smrt," řekl Adams a pohlédl na něho.

"Člověče, vy jste ale krutý. Máte rodinu?"

"Ne. Vy ano?"

"Mám ženu."

"Já nemám nikoho."

"To je moc zlé."

"Ano," řekl Adams. Není to tak dávno, co jsem měl rodinu, pomyslel si. Vlastně ještě včera. Ráno odešel z domova do práce a Karen mu ve dveřích dala sbohem (nepolíbila ho, jak to mívala ve zvyku, jejich manželství se už obešlo bez polibků, ale pořád to ještě byla jeho žena, pořád měl rád jen ji, teď a navždy, nikdy jí nechtěl povolit rozvod, v tom zůstával neoblomný, i když mu řekla, že od něho asi odejde). A pak se v šest vrátil domů a už neměl ženu ani lásku, nic, zůstala jen prázdná tuba od prášků na spaní, dopis a tichý byt… a mrtvá Karen na gauči.

Dopis mu nechala na polštáři. Byl napsaný hezky, promyšleně a všechno vysvětloval. Steve jí řekl, že s ní nemůže žít. Steve ji oklamal. (Bylo to napsané velmi otevřeně, velmi hrubě a surově, mohla se o Stevovi jen tak zmínit a on by už věděl - ví to už několik měsíců. Jednou je spolu viděl v nedalekém kabaretu. Netajila to před ním. Řekla mu, že s jejich manželstvím je konec, a bez zábran s ním o Stevovi hovořila.)

Toho večera odešel z domova a bloudil po ulicích až do půlnoci, pak se vrátil domů a šel spát. Ráno se vzbudil a hned věděl, že je rozhodnutý, že udělá to, co se teď chystá udělat. Odjel do téhle čtvrti, ubytoval se v hotelu a požádal o pokoj v nejvyšším poschodí. Věděl, že to, co se stane potom, bude přirozená věc.

Ulice se už černaly vyjevenými, morbidními, zvědavými lidmi. Policie zatlačovala zástupy nazpět a vytvářela přímo pod ním velký prázdný prostor pro případ, že se rozhodne skočit. Viděl hasiče, jak tam stojí se záchrannou plachtou podobnou kulaté černé omeletě, uprostřed namalovaný černý kruh, ale věděl, že to tělo, které se řítí z výše šestadvaceti poschodí, nezachrání. Neexistuje způsob, jímž by ho šlechetní zachránci mohli odchytit. Požární žebříky tak vysoko nedosáhnou. Hlavní římsa vyčnívající ze střechy přímo nad ním znemožňovala jakékoliv záchranné práce z této strany.

"Tohle je zbytečné a nesmyslné," říkal mu muž, hlavu vykloněnou z okna.

"Podle vás," řekl Adams.

"Podívejte se, já jsem lékař," řekl muž upřímně. "Mohu vám pomoci."

"Ve kterém vězení?"

"V žádném vězení, pane Adamsi. Slibuji vám to."

"Už je pozdě."

"Pozdě bude, až skočíte. Ještě pořád máte čas."

"Bude lepší, když půjdete ošetřit někoho, kdo vás potřebuje, pane doktore. Já vás nepotřebuju."

Lékař zmizel. Adams kriticky hleděl na zástupy dole. Už měl zvláštní, podivný pocit odstupu, blízkost smrti už mezi ním a ostatními vytvořila propast. Už to byl jiný člověk, měl odstup a byl sám. Všichni ti lidé dole čekají a čekají. Hned něco uvidí, pomyslel si. I lidé v pokoji, které slyší, jak žvaní, vymýšlejí si, plánují způsoby, jak ho odtud dostat, a možná už dokonce horečnatě telefonují odborníkům na sebevraždy.

Ohlédl se, z okna vyhlížela tvář, dívala se na něho. Byl to zase ten kněz, kulatá, ustaraná, upřímná tvář.

"Mohu vám nějak pomoci?" zeptal se kněz.

"Ne," řekl.

"Chcete se už vrátit dovnitř?"

"Jen ztrácíte čas, otče."

"Neztrácím čas."

"Ale ano, ztrácíte. Já zpátky nepůjdu."

"Mám vám dopřát klid, abyste mohl přemýšlet?"

"Dělejte si, co se vám líbí."

Knězova hlava zmizela. Byl znovu sám. Díval se na zástupy a v očích už měl měkký výraz. Teď už mu výška nedělala starosti, jako když vylezl na římsu. Cítil se blízko budov, které se kolem něho vypínaly do výšky.

Byl by rád věděl, jaké komplikované záchranné metody vymýšlejí. Lana, žebříky, sítě, vysokozdvižné plošiny. Musejí si počínat velmi opatrně, to on ví, protože si vůbec nedovedou představit, v jakém je duševním stavu.

Policista se opět objevil. Adams věděl, že se objeví. Reagoval na něho citlivěji než na kohokoliv z ostatních, a proto se policista pokusí znovu.

"Víte, Adamsi," ležérně prohodil policajt, když si znovu sedl na okenní rám, "já z vás mám vlastně užitek."

"Jak to?"

"No, normálně bych byl tam dole a řídil dopravu. Ale kvůli vám jsem tady nahoře a pěkně si tu hovím."

"Vážně?"

"Ano, vážně."

"Mohl byste tady nahoře klidně zůstat. Doprava beztak stojí."

Policista se zasmál. "To je pravda," řekl. "Ti lidé tam dole," řekl a ukázal na ně, "čekají, že skočíte. Těší se na to."

Adams na něho pohlédl. "Těší se?"

"Jasně. Řekli si, že jste se rozhodl skočit, a chtějí to vidět. Chcete je zklamat?"

Adams se podíval dolů, oči mu bloudily po skupinách na sebe namačkaných lidí.

"Sem nahoru je není slyšet," řekl policajt, "ale křičí na vás, abyste už skočil."

"Opravdu?"

"No jéje! Mají pocit, že jste jim to dlužný, když je nutíte postávat tam celé odpoledne."

"Jsou jako smečka hladových vlků," řekl Adams.

"To je ono! Proč byste se měl vzdávat života jen kvůli tomu, aby se dobře pobavili?" Policista pozoroval Adamsovu tvář a zdálo se mu, že se v ní objevil záblesk nejistoty. "Tak pojďte dovnitř!" řekl tichým, lákavým hlasem. "Ať jdou všichni k čertu!"

"Možná máte pravdu," řekl Adams.

"To se ví."

Adams se zakýval a záda se mu chvilku odlepila od zdi, pak se přitáhl zpátky a na chvíli zavřel oči.

"Co je vám?" zeptal se policista.

"Myslím, že je mi trošku zle. Snad by bylo lepší, kdybyste mi podal ruku."

Policajt pohlédl na ulici. Na střeše stáli fotoreportéři, aparáty měli připravené. Bude z toho celkem zdařilý obrázek do ranních novin.

"Dobře," řekl policista. "Držte se!"

Dav ze sebe vydal výkřik hrůzy a vzrušení, když viděl, jak policista vystoupil z okna a postavil se na římsu, pár stop od nehybného chlápka v bílé košili. Díval se na něho, jak se opatrně posunuje a napřahuje ruku.

Adams se po ní natáhl.

"Věděl jsem, že se nakonec přijdete se mnou vyrovnat," řekl Adams. "Proto jsem si vybral tohle místo."

"Cože?" zeptal se policajt. Snažil se na úzké římse udržet rovnováhu.

"Steve, já se nejmenuji Adams. Karen byla má žena. Víte, že se včera večer…?"

Policajtovi se po tváři rozlila hrůza, jak se snažil couvnout, ale dlaň už měl pevně uzamčenou, a vzápětí náhlý výpad a omračující skok a obrat, a když se začal měkce ponořovat do prostoru, ke zvedajícímu se řevu davu, poslední, co si uvědomil, byl pocit, že jeho dlaň jako čelisti svěráku drží silná, pevná ruka.

Anthony Boucher - OSTRÉ ZUBY

Nevedl tam chodník, pouze téměř kolmý výstup. Pro pár kroků rozdrobená skála s kořeny šalvěje, která si s obtížemi vybojovávala bídný život v suché půdě. Pak zubaté výčnělky holých skalisek, sem tam s náhodnými schůdky pro nohy, jindy výstupu nepomáhalo nic, jen síla svalů a smysl pro rovnováhu.

Šalvěj byla tak fádně zelená, jako byla skála fádně hnědá. Jedinou barvu tu občas poskytovaly růžové bodliny soudkovitého kaktusu.

Hugo Tallant se vyšvihl na poslední vrcholek. Vrcholek měl promyšlený, upravený vzhled - zkamenělá pevnost liliputánů, Gibraltar trpaslíků. Tallant si sedl na cimbuří a odvázal polní dalekohled.

Pod ním se rozprostíralo pouštní údolí. Maličká hrstka budov, to byla Oáza, nepatrná hrstka palem, která dala jméno městu, poskytla útulek jeho stanu a chatě, co si tam stavěl, slepě končící dálnice vedoucí přímo do ničeho, zaolejované cesty obkreslující volné plochy dalšího optimistického dělení.

Tallant z nich neviděl ani jednu. Přes dalekohled upíral pohled za oázu a za město Oázu na suché jezero. Větroně viděl jasně a živě a muže v uniformách, kteří se o ně starali, bylo vidět tak ostře a podrobně jako mraveniště pod sklem. Výcvikové středisko bylo rušnější než obvykle. Zejména jeden větroň, pro Tallanta neznámý, se zdál být středem pozornosti. Muži chodili kolem a prohlíželi ho a dívali se dozadu, aby s ním srovnali starší modely.

Pouze koutek Tallantova levého oka nebyl zaneprázdněn novým větroněm. V tom koutku se něco pohnulo, něco malého a tenkého, hnědého jako půda. Příliš velké na králíka, příliš malé na člověka. Přeběhlo to přes ten koutek zorného pole a Tallant ucítil, že se na větroně může jen těžko soustředit.

Odložil dalekohled a schválně se kolem sebe rozhlédl. Vrcholek vyčníval nad úzký, plochý prostor hřebene. Nic se nehýbalo. Nic nestálo na pozadí šalvěje a skal, jen jediný soudek růžových ostnů. Znovu popadl dalekohled a pokračoval v pozorování. Výsledky si metodicky zapisoval do černého zápisníčku.

Ruku měl ještě bílou. Poušť je v zimě studená a často bez slunce. Ale byla to silná ruka stejně dobře vytrénovaná jako jeho oči, plně schopná věrně zaznamenat náčrty a rozměry, které oči tak přesně zachytily.

Jednou se mu ruka smekla a musel gumovat a kreslit znovu, zanechal na náčrtku šmouhu a to se mu nelíbilo. Tenká hnědá bytost se opět mihla okrajem jeho zorného pole. Šla k východnímu okraji, přísahal by, že mířila tam, kde se řada skal zubatila jako štíty na hřbetě stegosaura.

Až když byl s náčrtky hotov, poddal se zvědavosti a i tehdy jen s cynickou sebevýčitkou. Tělo měl unavené, to byl pro něho neobvyklý stav, od toho denního výstupu a od upravování půdy pro budoucí chatu. Jeho oční svaly sebou nervózně škubaly. Za tím stegosaurovým pancířem nebude nic.

Nebylo tam nic. Nic živého ani pohyblivého. Jen roztrhaná a napolo oškubaná mrtvolka ptáka, který vypadal, jako by ho žral nějaký drobný živočich.

Bylo to v polovině cesty dolů - dolů z vršku v západní terminologii, třebaže kdekoliv východně od Rockies by to pokládali za pořádný kopec - když Tallant znovu spatřil pohybující se postavu. Tenhle kousek mu už však nevyvedlo nervózní oko. Nebylo to ani malé, ani tenké, ani hnědé. Bylo to vysoké a široké a mělo to oblečené křiklavou červenočernou kazajku. Vykřiklo to: "Tallante!" veselým a bujným hlasem.

Tallant přistoupil k muži blíž a řekl: "Ahoj 1" Po chvilce ticha dodal: "Myslím, že vás neznám."

Muž se zeširoka usmál. "Neznáte mě? No, pravda, deset let je dlouhá doba a kalifornská poušť taky asi nejsou čínská rýžová pole. Jak to jde? Pořád jste ještě nabitý záhadami na prodej?" Tallant se zoufale snažil nezareagovat na dobře mířenou ránu, ale přece jen trochu ztuhl. "Promiňte! Prospektorské choutky mě zradily. Jsem rád, že vás zase vidím, Morgane."

Mužovy oči se zúžily. "Jen tak žertuju." Usmál se. "To se ví, asi nemáte vážný důvod lézt po kopcích v okolí plachtařské školy, že ne? A polní dalekohled nejspíš potřebujete, abyste mohl lépe pozorovat pěkné ptáčky."

"Vyšel jsem si ze zdravotních důvodů." I samotnému Tallantovi zněl vlastní hlas nepřirozeně.

"Tak tak. Vždycky jste se tomu věnoval ze zdravotních důvodů. A jen si pomyslete, v poslední době ani moje zdraví nebylo bůhvíjaké. Postavil jsem si chatičku, abych se tu mohl motat, a občas si zahraju na prospektora. A tak nějak se mi zdá, Tallante, jako bych dneska narazil na hezkou, dobrou žílu."

"Nesmysl, kamaráde. Vidíte…"

"Fakt bych moc nerad vyprávěl vojákům tam venku na poli něco z toho, co vím o Číně a o chlapech, s nimiž jsem se tam seznámil. A nevyprávěl bych jim žádné pohádky, ani jim, ani armádě. A kdybych se trošku napil a dostal se do povídavé nálady…"

"Něco vám řeknu," nadhodil drsně Tallant. "Za chvíli zapadne slunce a v mém stanu je zima na večerní návštěvy. Ale zastavte se tu ráno a popovídáme si o starých časech. Pořád ještě pijete rum?"

"Ano, pořád. Teď je trochu drahý, víte…"

"Seženu ho trošku. Najdete to snadno - je to za oázou. A pak… pak bychom si mohli promluvit o těch vašich prospektorských sklonech."

Tallant pevně sevřel úzké rty, když odcházel.

Výčepní otevřel lahev piva a šoupl ji po pultě s mokrými kolečky. "Dělá to dvacet centů," řekl a potom ještě jako přídavek dodal: "Nechcete sklenici? Turisté ji někdy vyžadují."

Tallant se podíval po ostatních, kteří seděli u pultu - po neoholeném starci se zarudlýma očima, po leteckém seržantovi, nešťastně popíjejícím coca-colu - v armádě už v té době bylo pivo zakázané - po mladíkovi v dlouhém, špinavém, nepromokavém plášti s dýmkou a hnědými vousy působícími dojmem novosti - a sklenice neviděl. "Myslím, že nebudu turistou," rozhodl se.

Tehdy měl Tallant poprvé příležitost navštívit Pouštní sportovní středisko. A je dobře, když tu v obci člověka vidí. Jinak se lidi začnou divit a vyptávat se: "Co je to za chlapa tam u oázy? Proč nikam nechodí?"

Sportovní středisko bylo toho večera tiché. Čtyři lidé u pultu, dva hoši z armády hráli biliár a asi pět místních chlapů se shromáždilo kolem pokerového stolu a střízlivě a beze slova odírali stavebního dělníka, jehož mysl se, jak se zdálo, soustředila víc na pivo než na karty.

"Projíždíte tudy jen náhodou?" zeptal se upovídaný výčepní.

Tallant zavrtěl hlavou. "Já se sem stěhuju. Když mě kvůli plicím vyhodili z armády, řekl jsem si, že to nějak využiju. Hodně jsem slyšel o zdejším podnebí a rozhodl jsem se, že to zkusím."

"Správně," přikývl výčepní. "Dám na to krk, že od té doby, co tu otevřeli to plachtařské středisko, každý druhý chlap, kterého potkáte v poušti, tu hledá zdraví. Já jsem měl tuberu a podívejte se na mě teď! To ten vzduch!"

Tallant se nadechl vzduchu plného dýmu a pivní pěny, ale neusmál se. "Já se těším na zázraky."

"Dočkáte se jich. Kde bydlíte?"

"Tam, kousek za cestou. Agent tomu říkal pole starého Carkera."

Tallant ucítil zvláštní, pozorné ticho a zamračil se. Výčepní začal vyprávět, ale potom si to rozmyslel. Vousatý mladík se na něho divně podíval. Stařec na něho upíral červené a vodnaté oči, matně se lesknoucí lítostí. Chvilku Tallant cítil chlad, který neměl nic společného s večerním vzduchem pouště.

Stařec vypil pivo rychlými loky a zatvářil se, jako by se chystal zformulovat větu. Nakonec si utřel pivo ze zarostlých úst a řekl: "Nechcete náhodou bydlet v té hliněné chatrči, že ne?"

"Ne. Už se moc rozpadá. Bude lepší, když si postavím vlastní chatu, než abych tu chatrč přestavoval. Do té doby mám stan."

"To jste asi udělal dobře. Ale dávejte si pozor, kolem té chatrče se nemotejte!"

"To nemám v úmyslu… Ale proč ne? Dáte si ještě pivo?"

Stařec vzdorovitě zavrtěl hlavou a sesmekl se ze stoličky. "Ne, děkuji. Vlastně ani nevím, jestli jsem…"

"Prosím?"

"Nic. Ale i tak děkuji." Otočil se a šoural se ke dveřím.

Tallant se usmál. "A proč si mám dávat pozor na tu chatrč?" zavolal za ním.

Stařec něco zamumlal.

"Cože?"

"Ostré zuby," řekl stařec a třesoucí se vyšel do noci.

Výčepní byl už opět na svém místě. "Jsem rád, že si nevzal to pivo, co jste mu nabídl," řekl. "Zhruba touhle dobou večer ho musím přestat obsluhovat. Protože už jednou měl chuť odejít."

Tallant odstrčil prázdnou lahev. "Doufám, že jsem ho nevystrašil."

"Nevystrašil? Právě to si myslím, že jste udělal, pane. Nechtěl to pivo, protože - jak bych vám to řekl - souviselo s polem starého Carkera. Někteří zdejší starousedlíci jsou divní, když na to přijde řeč."

Tallant se usmál. "Straší tam?"

"Ne, nedá se říct, že straší, to ne. Neslyšel jsem, že by tam byla nějaká strašidla." Utřel pult hadrem a zdálo se, že tím zároveň smazává celou záležitost.

Seržant od letectva odstrčil lahev od coca-coly, vyndal z kapes drobné a šel k hracímu automatu. Vousatý mladík se usadil na prázdné stoličce. "Doufám, že vás starý Jake neotravoval," řekl.

Tallant se zasmál. "Myslím, že každé město má svou opuštěnou usedlost s nějakou strašidelnou tradicí. Ale tohle zní trochu jinak. Strašidla neexistují - a mají ostré zuby. Nevíte o tom něco?"

"Něco," řekl mladík vážně. "Něco. Dost, na to, aby …"

Tallant byl zvědavý. "Dejte si pivo, já to platím, a povězte mi o tom!"

Seržant od letectva mrzutě zaklel u hracího automatu.

Pivo zasyčelo ve vousech. "Víte," začal mladík, "poušť je tak velká, že v ní nemůžete být sám. Všiml jste si toho? Je úplně prázdná a nic v ní není na dohled, ale vždy se na ní cosi hýbe tam, kam dobře nevidíte. Je to velmi vysušené a tenké a hnědé, jenže když se ohlédnete, už to tam není. Viděl jste to také?"

"Zraková únava…" začal Tallant.

"Ano. Vím. Každý má svou povídačku. Neexistuje jediný indiánský kmen, který by si to nějak nevysvětloval. Slyšel jste o Strážcích? A pak přijde běloch z dvacátého století a je z toho zraková únava. Pouze v devatenáctém století to bylo jinak a tehdy tu byli Carkerovi."

"Vy tu zvláštní místní legendu znáte?"

"Dá se to tak nazvat! Zahlédnete věci z koutku své mysli, přesně tak jako zahlédnete koutkem oka tenké, vysušené bytosti. Zařadíte je do přiměřených okolností, a tak nevypadají tak zle. To je známé jako začátek legendy. Duch lidu v činnosti. Vezměte ale Carkery a bytosti, které nejsou moc dobře vidět, a dejte je dohromady. A máte tu ostré zuby."

Tallant by rád věděl, jak dlouho už vousáč polyká pivo. "A kdo byli ti Carkerovi?" nadhodil zdvořile.

"Slyšel jste někdy o Sawneym Beanovi? Skotsko - vláda Jakuba Prvního nebo možná Šestého, i když já si myslím, že Roughead se tenkrát v té věci mýlil. Anebo můžeme být modernější - slyšel jste už o Benderových? Kansas v sedmdesátých letech minulého století. Ne? Slyšel jste někdy o Prokrústovi? Nebo o Polyfémovi? Anebo o obrech, kterým nevoní člověčina?

Víte, lidožrouti existují. To není legenda. Jsou, to je fakt. Hostinec, v němž z každých deseti lidí, kteří tam přišli, zmizelo devět, horská chata, která chránila turisty před sněhem a chránila je celou zimu, dokud jarní tání neodhalilo jejich kosti, osamělé úseky silnice, na nichž tolik cestovatelů došlo jen do poloviny - najdete je všude. Po celé Evropě a ve velké části této země, dřív než se z komunikací stalo to, co je z nich teď. Výnosný obchod. Ale nešlo jen o obchod. Benderové vydělali peníze, to je pravda, ale ne kvůli nim zabili všechny své oběti tak pečlivě jako židovský řezník. Sawney Bean se ani za mák nestaral o výnosy, prostě si jen potřeboval uložit víc masa na zimu.

A teď pomyslete na možnosti, jaké by měli v takovéhle oáze."

"Takže ti vaši Carkerové byli, jak říkáte, lidožrouti?"

"Carkerovi, lidožrouti - možná to byli Benderové. Bendery nikdo neviděl živé, víte, potom co lidé z města našli ty podivně zrasované mrtvoly. Koluje pověst, že se dostali až sem na Divoký západ. A čas tomu dává za pravdu. V osmdesátých letech tady nebylo jediné město. Jen několik indiánských rodin dožívajících v oáze. Zmizely, když se přistěhovali Carkerové. To zas není až tak překvapující. Bílá rasa, to jsou vlastně jacísi superlidožrouti. Nikdo se o ně nestaral. Ale oni se starali o to, aby se příliš mnoho poutníků nedostalo přes tenhle kousek pouště. Víte, obyčejně se zastavovali u Carkerových a často se jaksi nedostali dál. Jejich vozy se našly asi tak pětadvacet kilometrů někde v poušti. Občas lidé našli i kosti, vysušené a bílé. Vždycky říkali, že ohryzané."

"A to proti těm Carkerům nikdo nikdy nic nepodnikl?"

"Ach, to ano. My jsme neměli krále Jakuba Šestého - i když já si pořád myslím, že to byl První - aby se parádně nesl na velkém bílém koni, dvakrát sem přišly armádní oddíly a všechny vyhubily."

"Dvakrát? Stačilo by jednou, aby zlikvidovali spoustu rodin."

Tallant se usmál.

"No, no. Nebyla to až taková chyba. Vyhubili Carkery dvakrát, protože jednou to nestačilo. Vyhubili je a poutníci mizeli dál a dál se nacházely ohryzané kosti. Tak je vyhubili znovu. Pak to vzdali a lidé se začali oáze vyhýbat. Byla to delší a těžší cesta, ale i tak…"

Tallant se znovu zasmál. "Chcete tím říct, že ti Carkerové byli nesmrtelní?"

"Nevím, jestli nesmrtelní. Jen jaksi dost těžko umírali. Možná, jestli to byli Benderové - a já si myslím, že byli - naučili se něco navíc o tom, co dělali tady v poušti. Možná spojili to, co znali Indiáni a co znali sami, a osvědčilo se to. Možná to, čemu přinášeli oběti, jim rozumělo líp tady než v Kansasu."

"A co se s nimi stalo - kromě toho, že je člověk vídá koutkem oka?"

"Mezi poslední carkerovskou příhodou a novým osídlením oázy uběhlo čtyřicet let. A lidé neradi vyprávějí o tom, co se dozvěděli v těch prvních letech. Jen to, že zůstávají stranou od té staré chatrče. Povídají všelicos… Farář říká, že jednou v horkém sobotním odpoledni seděl ve zpovědnici a zdálo se mu, že slyší, jak dovnitř vešel hříšník. Dlouho čekal a nakonec zvedl záclonku, aby se přesvědčil, zda tam někdo není. Něco tam bylo a mělo to ostré zuby. Ještě teď má na ruce jen tři prsty a vypadá to po čertech směšně, když dává požehnání."

Tallant odstrčil obě lahve k výčepnímu. "Tahle pohádka vám, můj mladý příteli, vydělala ještě na jedno pivo. Tak co, šéfe? Je vždycky tak veselý, anebo si to vymyslel, jen aby mě pobavil?"

Výčepní velmi slavnostně postavil na pult plné lahve.

"Já, já sám bych tohle všechno nevyprávěl, ale on je tu taky cizí a možná to necítí tak, jak to tu cítíme my. Pro něho je to jen obyčejná historka."

"Tak je to příjemnější," řekl vousatý mladík a pevně uchopil pivní lahev.

"Ale když už jste toho slyšel tolik," řekl výčepní, mohl byste také… Bylo to minulou zimu, když přišly ty velké mrazy. Tu zimu se daly slyšet podivné historky. Vlci se chodili k prospektorům do chat ohřívat. Ale obchod moc neběžel. My nemáme licenci na tvrdý alkohol a chlapi moc piva nepijí, když je taková zima. Ale i tak sem chodili, protože tu máme velká naftová kamna.

A tak jich tu jednou večer byla celá kopa - starý Jake, se kterým jste mluvil, a jeho pes Jigger - a mně se zdálo, že slyším, jak přišel ještě někdo. Dveře trochu zavrzaly. Ale nevidím nikoho a poker se hraje dál a rozmlouváme spolu tak, jako spolu mluvíme teď, a najednou zaslechnu takový zvuk jako rup! Támhle z kouta zpoza té gramofonové skříně u kamen.

"Jdu se podívat, co se tam děje, ale ztratilo se to dřív, než jsem si to mohl pořádně prohlédnout. Bylo to malé a tenké a nemělo to šaty. V tom mrazu tomu musela být zatracená zima."

"A co to tak ruplo?" otázal se pochybovačně Tallant.

"To? To byla kost. Jiggera to uškrtilo bez sebemenšího zvuku. Byl to malý pes. Většinu masa z něho to snědlo, a kdyby to nezlomilo kost, aby snědlo i morek, mohlo dojíst i zbytek. Ještě tam můžete vidět skvrny. Krev ještě nevybledla."

Po celou tu historku bylo ticho. Vtom se náhle rozpoutalo úplné peklo. Seržant od letectva ze sebe vyrazil jasný výkřik, začal vzrušeně ukazovat na hrací automat a křičel, že chce platit. Stavební dělník dramaticky zanechal pokeru, odkopl přitom židli a žalostně všem oznámil, že tihle hoši mají svá vlastní pravidla, nevidíte?

Atmosféra hrůzy se rozptýlila. Tallant si pískal, když šel hodit minci do jukeboxu. S nezájmem se podíval na podlahu. Jo, byla tam skvrna, pokud se to tak dá říct.

Vesele se usmál a pocítil ke Carkerům značnou vděčnost. Moc hezky mu pomohou vyřešit jeho problém s vyděračem.

Tu noc se Tallantovi zdálo o moci. Byl to pro něj běžný sen. Byl vládcem nového Amerického korporativního státu, který se chystal vstoupit do války. Řekl támhletomu chlapovi: "Pojď sem!" a on přišel, a támhletomu chlapovi: "Jdi!" a on odešel, a svým sluhům: "Udělejte tohle!" a oni to udělali.

Pak se před ním objevil ten vousatý mladík a jeho špinavý nepromokavý plášť vypadal jako šat starozákonního proroka. A mladík řekl: "Vidíte sám sebe na vysokém koni, že? Nesete se na hřebenu vlny - na vlně budoucnosti, jak vy tomu říkáte. Ale je i hluboký, temný spodní proud, který nevidíte, a to je součást minulosti. A přítomnosti a také budoucnosti. V lidstvu existuje zlo, které je ještě černější než vaše zlo a nekonečně starobylejší."

A ve stínech za mladíkem něco bylo, něco malého a tenkého a hnědého.

Druhý den ráno Tallanta sen nijak neznepokojoval. Ani myšlenky na blížící se rozhovor s Morganem. Usmažil si slaninu s vejci a s chutí ji snědl. Pro změnu utichl vítr a slunce bylo dost teplé na to, aby se mohl svléknout do půli pasu, když urovnával půdu, na které měla stát chata. Mačeta se třpytivě leskla, když se s ní oháněl a zatínal ji do kořenů křovin.

Přišel Morgan, tvář měl zrudlou.

"Támhle ve stínu té chatrče je chládek," nadhodil Tallant. "Bude nám tam příjemněji." A v příjemném stínu chatrče se jen jednou ohnal mačetou a rozťal vedví Morganovu plnou, červenou, zpocenou tvář.

Bylo to velmi jednoduché. Vyžadovalo to menší námahu, než vykořenit trs šalvěje. A bylo to velmi bezpečné. Morgan bydlel v chatce, aby se mohl všude potloukat, a často odcházel na prospektorské toulky. Celé měsíce si nikdo nevšimne, že tu chybí, jestli si toho vůbec někdo všimne. Neexistuje důvod spojovat ho s Tallantem. A nikdo v Oáze ho nebude hledat v chatrči, kde straší Carkerové.

Mrtvola byla těžká a teplá krev kapala Tallantovi na holou kůži. S úlevou hodil to, co bývalo Morganem, v chatrči na zem. Nebyla tam žádná prkna, žádná podlaha. Jen zem. Tvrdá, ale ne tak tvrdá, aby se v ní nedal vykopat hrob. A není pravděpodobné, že se tu někdo bude motat, nikdo si hrobu nevšimne. Když tak proběhne rok, hrob i kosti, které jsou v něm, se přidají ke Carkerům.

Tallanta znovu vyrušilo něco v koutku oka. Schválně si prohlédl vnitřek chatrče.

Prostý nábytek byl hrubý a těžký, bez známek úsilí zahladit stopy po sekyře. Byl pospojovaný dřevěnými klíny anebo napůl shnilými kůžemi. Na ohništi byly věkovité uhlíky a mezi nimi zaprášené střípky hrnce na vaření.

A byl tam také do hloubky vydlabaný kámen, pokrytý skvrnami, které mohly být rzí, kdyby kámen reznul. Za ním byla tenká postava, nešikovně ztvárněná z hlíny a klacků. Bylo to něco jako člověk a něco jako ještěrka a něco jako ty bytosti, které se míhají v koutku oka.

Tallant, už zvědavý, se díval dál. Přešel do kouta, který jen matně osvětlovalo jediné nezasklené okno. A tam začal trochu přidušeně lapat po dechu. Na chvilku strnul hrůzou. Potom se usmál a jen tak tak, že se nerozesmál nahlas.

Tady je odpověď na všechno. Nějaký zvědavý člověk tohle viděl a z jeho vyprávění vyrostla celá legenda. Carkerové se opravdu něco naučili od Indiánů, ale tím tajemstvím bylo umění balzamovat.

Byla to dokonalá mumie. Buď indiánské umění dokázalo zmenšovat mrtvoly, nebo je to mrtvola desetiletého chlapce. Nebylo na ní žádné maso. Jen kůže a kosti a mezi nimi natažené vyschlé pásy šlach. Víčka na očích byla zavřená, jamky pod nimi vypadaly prázdné. Nos byl pokleslý, vlastně prakticky neexistoval. Úzké rty byly křivě odhrnuté z dlouhých a velmi bílých zubů, které o to třpytivěji na pozadí tmavohnědé kůže jako by vystupovaly dopředu.

Tahle mumie, to je zvláštní, podivný poklad. Tallant už spekuloval o možnostech získat slušnou sumu od nějakého zaníceného antropologa - vražda může zplodit takové rozkošně výnosné náhodné vedlejší produkty - když si náhle všiml, že hrud se tomu maličko zdvíhá a klesá.

Tenhle Carker není mrtvý. Spí.

Tallant se neodvážil přestat myslet, co dál. Teď není čas zastavit se a uvažovat, jestli je něco takového ve spořádaném světě možné. Není čas přemýšlet, jak naložit s Morganovou mrtvolou. Je čas popadnout mačetu a zmizet.

Ale ve dveřích se zastavil. Pouští kráčel a mířil k chatrči, nyní ho bylo vidět jasně, ještě jeden - a byla to žena.

Mimovolně udělal nerozhodné gesto. Ostří mačety zvonivě cinklo o stěnu chatrče. Za sebou uslyšel suché šoupání nohou probuzeného spáče.

Otočil se a zdvihl mačetu. Nejdřív se musí zbavit toho, který je blíž, a potom se postavit proti ženě. V jeho myšlenkách nebylo místo pro strach, pouze pro čin.

Štíhlá hnědá bytost se na něho dychtivě vrhla. Snadno uhnul a získal rovnováhu, aby mohl zasáhnout podruhé. Znovu to skočilo dopředu. Se zdviženou mačetou ustoupil o krok a upadl přes Morganovu mrtvolu. Dřív než stačil vstát, tenká bytost už byla na něm. Její ostré zuby mu prohryzly dlaň levé ruky a spojily se.

Mačeta se rychle mihla. Tenké vyschlé tělo odpadlo bez hlavy na zem. Krev z něj netekla.

Ale sevřené zuby nepovolovaly. Bolest se rozběhla Tallantovi levou rukou - ostřejší a prudší bolest, než by člověk čekal od kousnutí. Skoro jakoby jed…

Pustil mačetu a silnou bílou rukou se pokoušel rozevřít, roztrhnout ty hnědé rty. Zuby zůstaly zaťaté, nepovolovaly. Sedl si, zády se opřel o zeď a hlavu sevřel mezi koleny. Zatáhl. Maso se mu roztrhlo. Krev vytvářela na špinavé zemi zaprášené skvrny. Ale zuby držely pevně.

Svět se pro něho zredukoval na tu ruku a na tu hlavu. Na ničem, co je mimo, nezáleží. Musí se osvobodit. Zdvihl rozbolavěnou ruku k tváři a vlastními zuby zatáhl za ten nepovolující svěrák. Suché maso se rozsypalo do prachu pouště, ale zuby zůstávaly pevně sevřené. O jejich bílé ostří si roztrhl ret a v ústech ucítil sladkost krve a ještě něco.

Znovu se potácivě postavil na nohy. Věděl, co musí udělat. Později může použít vypalovací želízko, vyhledat lékaře a porozprávět mu něco o jedovatých ještěrkách - i jejich hlavy hryžou, ne - ale věděl, co musí udělat hned.

Zdvihl mačetu a znovu sekl.

Jeho bílá dlaň ležela na hnědé zemi, bílé zuby hnědé tváře zahryznuté do ní. Opřel se o stěnu chatrče. Chvilku se nemohl ani pohnout. Useknuté zápěstí mu viselo nad vydlabaným kamenem. Před malou postavou z klacků a hlíny z něj vytékala krev a síla a život.

Vtom už se ve dveřích objevila žena a slunce jasně osvítilo její tenkou hnědou postavu. Nehýbala se. Věděl, že čeká, až se dutý kámen naplní.

Charlotte Armstrongová - NEPŘÍTEL

Dlouho seděli u jídelního stolu a pak se přes šeré a chladné místnosti s vysokými stropy přestěhovali do soudcovy knihovny, kde v tichém rozhovoru jako by se starcova minulost a mladíkova budoucnost navzájem přibližovaly a dotýkaly. Ale dvacet minut po třetí v tom horkém, jasném červnovém sobotním odpoledni zadržované napětí vybuchlo. Venku na tiché ulici se ozvaly vzrušené hlasy.

Soudce Kittinger si nasadil cvikr, vstal a kráčel na Staromódní verandu, z níž se mohli podívat přes klenbu stromů na ulicích Greenwood Lane a Hannibal Street. Naproti u schodů rohového domu se bouřlivě zmítalo klubko dětí a jeden muž. Náhle se k tomu rozruchu křížem přes ulici rozběhla z domu nalevo soudcova žena v modrých domácích šatech. Po Hannibal Street prosvištělo policejní auto a zastavilo u obrubníku. Vysoký policista se ponořil do skupiny a objal ochranitelskou rukou ramena ječícího chlapce.

Mike Russell řekl svému hostiteli: "Promiňte, prosím," a rychle přeběhl přes ulici. Středem nepokoje byl chlapec, deseti-, jedenáctiletý kluk s vlasy v barvě koudele, žlutohnědými řasami na modrých očích a rovným, hezkým čelem. Byl úplně bez sebe a zmítal se v policistově náruči. Žena v modrých šatech na něho křičela: "Freddy! Freddy! Freddy!" Její hlas mu ale k uším nedoléhal.

"Ty starej smrade! Ty starej plesnivej smrade! Ty starej vole!" Chlapec do těch přívlastků vložil celé své srdce.

"No tak, poslouchej…!" Policista zatřásl chlapcem, který stále ještě ječel, bezmocný v těch silných rukách. Jeho zuřivost do ruda rozpálila tvář dospělému muži, jemuž byla také určena.

Muž, který stál zády k domu jako obklíčený, byl zavalitý, napůl holohlavý, oči mu zvětšovaly silné brýle. "Napadl mě!" vykřikl vysokým, mečivým hlasem. "Zazvonil a vyloženě se na mne vrhl."

Ze skupiny sedmi osmi malých kluků shromážděných kolem vycházely a mísily se útržky ostrých vět. Jasné bylo jen to, že byly namířené proti tomu muži. Malá žena v imprimé šatech a muž v krátkých kalhotách, jehož nahá hruď byla bílá jako sníh, stáli o kousek dál v nejistotě a zoufalství. Zasklené dveře na verandě domu byly napůl otevřené a žena, která tam seděla v pojízdném křesle, hleděla s úzkostí před sebe.

Asi třicet stop od domu ležel ve stínu na zeleném trávníku mrtvý hnědobílý psík.

Host, který byl u soudce na obědě, to všechno pozoroval. Když soudce přišel blíž, křik už se utišoval. Soudce Kittinger se zeptal: "To je Freddy Titus, ne? Pane Matline? Co se stalo?"

Muž pohodil hlavou. "Já," řekl, "jsem tomu psovi nic neudělal. Proč bych se namáhal ubližovat chlapcovu psu? Já se snažím - a vy to víte, pane soudce - já se snažím žít tu v klidu. Ale tyhle děti, to je hrůza! Udělaly z tohohle bloku pro mě a pro moji rodinu hotové peklo." Muži se zachvěl hlas. "Moje žena je nemocná… Moje nevlastní dcera je chromá…Tyhle děti nejsou o nic lepší než nějací gangsteři z podsvětí. Jsou zlé! Ten kluk zazvonil a napadl mě…! Já ho budu žalovat za přepadení! Já…"

Soudcova tvář byla jako ze staré slonoviny. Byl nad všechno povznesený.

Na verandě se za ženu v křesle protáhlo děvče kráčející kolébavou chůzí.

Mike Russell se nevzrušeně zeptal: "Proč ti hoši tvrdí, že jste ublížil psovi, pane Matline?"

Děti se sborově ozvaly: "Je to starý surovec…"

"Je to blázen…"

"Jen proto, že…"

"…vzal Clivesovi klobouk a…"

"…honí nás…"

"…všechno na nás svádí…"

"…napovídal mámě…"

"…jen proto, že…"

Je to náš nepřítel, říkali tím, je to náš nepřítel.

"Oni…" začal Matlin a hrdlo mu stáhl hněv.

"Počkejte chvilku!" Druhý policista šel tam, kde ležel pes.

"Někdo," řekl tichým hlasem Mike Russell, "musí tomu chlapci pomoci."

Soudce pohlédl na šílící dítě. "Moc mě to mrzí," řekl přívětivě, "ani si to nedokážeš představit, Freddy." Ale jeho stařecké srdce už toho znalo příliš mnoho a pamatoval si příliš mnoho psů, kteří zdechli, a kdyby ho to i mrzelo, jak si je jen možné představit, nemohlo ho to mrzet dost. Chlapcovy oči se stočily, znovu se stočily. Na nepřítele.

Russell popošel blíž k ženě v modrém, která nějak k tomu chlapci patřila. "Matka?"

"Jeho rodina je pryč. Já jsem tu, abych se o něho starala," odsekla, jako by se cítila utýraná situací, kterou sama nepřivolala.

"Dají se jeho rodiče nějak sehnat?"

"Ne," řekla rozhodně.

Mladík položil svou neposlušnou ruku na chlapcova ztuhlá, drobná ramena. Ale i ten ho odmítl. Freddyho oči, lesknoucí se nenávistí, se upíraly na nepřítele. Nenávist nepláče.

"Poslyšte," řekl vysoký policista, "kdybyste s ním mohl chvilku zůstat…"

"Já ne," řekl Russell.

Hubený policista se vrátil. "Vypadá to tak, že ten pes dostal jed. Kdy jste ho našli?"

"Před chvilkou," odpověděly děti.

"Kde? Tady?"

"Nahoře na Hannibal Street. Právě u zadní stavební parcely starého Matlina."

"U mojí stavební parcely!" Matlin znovu zrudl. "Proč neřeknete, že na chodníku? Proč nemluvíte pravdu?"

"Mluvíme! My teda nelžem!"

"Ticho, kluci!" řekl policajt. "Koukejte se zklidnit!"

"Bůh je mi svědkem, že jsem tam nebyl!" zvolal Matlin. "Byl jsem si dneska zahrát golf na devět jamek. Nevrátil jsem se domů dřív než… May?" zavolal dozadu. "Kdy jsem se vrátil?"

Dívka na verandě sešla pomalu dolů. Jednu nohu měla kratší a pohybovala se těžkopádně. Bylo jí přes dvacet, už to nebylo dítě. Ale nebyla to ani žena. Vysypala ze sebe: "Asi ve tři, tati. Ale pes už byl chcíplej."

"Co to má znamenat, slečno?"

"To je má nevlastní dcera."

"Byl chcíplej dřív," řekla dívka, "než táta přišel domů. Viděla jsem ho z poschodí už před třetí. Ležel na chodníku."

"Vy jste přijel od Hannibal Street autem, pane Matline? Pak jste psa musel vidět!"

"Nevím," řekl Matlin nervózně a zamyšleně. "Já jsem byl duševně… Ano, je…"

"Lže!"

"Freddy!"

"Slyšíte ho?" řekla May Matlinová.

"Ona taky lže!"

Policista Freddym zatřásl. Pan Matlin promluvil s bezmocným podrážděním. "Běž a drž matku uvnitř, May!" řekl dívce. Zdvihl paži, jako by chtěl zamávat. "Všechno bude v pořádku, drahá," zavolal na ženu v křesle s falešnou veselostí, která trhala uši.

"Není třeba se ničeho bát."

Freddymu se pohnula čelist a mladému Russellovi zamrkaly pozorné oči.

"To má žena do toho zasáhla," řekl Matlin. "Vždyť na mě byli jako smečka vlků. Teda já… já chápu, že chlapce to zdrtilo. Ale ani tak nesmí… Musí se naučit… Já nechci mít… Mám dost starostí i bez těchhle zlomyslností, bez tohohle nepodloženého nepřátelství, bez tohohle pronásledování."

Freddyho oči se ani nepohnuly.

"Už to musí skončit!" řekl Matlin skoro hystericky.

"Ano," zašeptal Mike Russell, "taky bych myslel."

Bílá hlava soudce Kittingera souhlasně přikývla.

"Dostali jsem hlášení o několika případech otravy psů mimo náš obvod, v Redfernu," řekl hubený policista s profesionální vyrovnaností. "Odsud ani o jednom."

Muž v kraťasech si je povytáhl a zatvářil se zaraženě. "Kdo by udělal takovou věc?"

"Starej Matlin by to udělal," řekl směle jeden z kluků. Brada mu ustupovala dozadu, na hezkém nose měl brýle. "Já jsem Phil Bourchard," oznámil policistovi.

Byl odvážný.

"My to moc dobře víme," řekl druhý. "Já jsem Ernie Allen."

Z jeho hubeného těla vyzařovala družnost. "Starej Matlin na svým majetku nikdy nikoho nestrpí."

"Ano. Na svým majetku nestrpí nikoho. Byl to starej Matlin."

"Byl. Byl," řekl Freddy Titus.

"Freddy," ozvala se paní v modrém, "radši už buď ticho! Řeknu to tvému otci!" Byl to nesmyslný, neobratný pokus o zvládnutí situace. Chlapec to ani neslyšel.

Soudce Kittinger trpělivě zasáhl. "Bez důvodu nemůžeš nikoho obviňovat, Freddy."

"Bones nijak neubližoval jeho mizernému majetku. Bones by neublížil nikomu. Udělal to starej Matlin."

"Ty lžeš, mizero!"

"On lže!" Policista znovu Freddym zatřásl. "Vy jste ho našly, děti, ne?"

"Byli jsme nahoře u Bourcharda a šli jsem k Titusovýmu domu."

"Už byl zdechlej," řekl Freddy.

"Já o tom nic nevím," řekl ledově Matlin. "Vůbec nic."

Policista, stojící mezi nimi, se unaveně zeptal: "Ví někdo z vás, lidi, jak se to stalo?"

"Seděl jsem na zadním dvorku," řekl muž v šortkách. "Jmenuju se Daugherty a bydlím tady v sousedství, na Hannibal Street. Neviděl jsem nic."

"Já jsem Pageová," ozvala se ženuška v imprimé. "Bydlím za rohem, pane inspektore. Myslím, že dnes ráno jsem viděla nějakého neznámého muže, jak šel po cestě k domu pana Matlina."

"Kdy to bylo, paní?"

"Asi v jedenáct. Byl bídně oblečený. Přešel po cestě a kolem garáže."

"Nešel dovnitř?"

"Ne. Byl tam jen chvilku. Myslím, že něco nesl. Byl dost bojácný a velmi bídně oblečený, jako tulák."

Starším se trochu ulevilo. "Ach, tulák," řekl Mike Russell. "Starý, dobrý, spolehlivý tulák. Jste si jistá, paní Pageová? Je to velmi nepravděpodobné."

Jenomže paní Pageová se naježila. "Myslíte si, že lžu?"

Russell pootevřel ústa, ale ucítil na rameni soudcovu ruku. "Tohle je můj host, pan Russell… Freddy." Soudcův hlas byl přívětivý. "Pusťte ho, inspektore! Jsem si jist, že to chápe. Pan Matlin ani nebyl doma, Freddy. Je možné, že ten… no… neznámý… Nebo to možná byla náhoda."

"To nebyl tulák. To nebyla náhoda."

"To ty nemůžeš vědět, chlapče," řekl soudce trochu ostřeji. Freddy mlčel. Když ho policista pustil, chlapec ustoupil a ostatní se shlukli kolem něj. Tady stojí nepřítel, příšera, která zabíjí a lže, a dospělí se svými rozvážnými pochybnostmi té příšeře nadržují. Ale kluci věděli totéž co Freddy. Stáli za ním.

"Někdo," zašeptal soudcův host, "někdo musí tomu chlapci pomoci." A soudce vzdychl.

Policisté s Daughertym odkráčeli po Hannibal Street k Matlinovu zadnímu stavebnímu pozemku. Matlin váhal na rohu ulice, mluvil s paní Pageovou. V předním okně Matlinova domu spadla odhrnutá záclona.

Mike Russell přistoupil k ženě. "Nemá tady ve městě strýce nebo tety? Babičku?"

"Ne," odsekla.

"Bratry nebo sestry, paní…?"

"Somersová. Ne, je tu sám. Nevzali ho s sebou, a to jen proto, že škola tenhle týden končí a on nechtěl vynechat."

Hnědé oči Mika Russella připomínaly měkký samet a byly hluboce znepokojené. Uhnula před jejich tlakem.

"Bude se s tím muset smířit jako každý jiný," řekla paní Somersová. "Takové věci se stávají."

Napjatě naslouchal. "Vám na psech nezáleží?"

"Co je mi po psovi," řekla. Natáhla krk. Chystala se zavolat chlapce.

"Počkejte. Řekněte mi, chodí jeho rodina do kostela? Je tu nějaký pastor nebo kněz, který chlapce zná?"

"Nechodí, pokud vím." Podívala se na něho, jako by byl nějaký výstředník.

"Tak škola. Má učitele. Která třída?"

"Šestá," odpověděla. "Slečna Danová. Ale on se z toho vyspí." Hlas jí zesílil, aby dolehl k chlapci a aby ho upozornil.

"Nedá se jeho rodičům zatelefonovat?" zeptal se zoufale Russell.

"Jsou na cestě. Přijedou někdy zítra. To je všechno, co vím." Znovu zesílila hlas a teď zněl navíc šibalsky a vábivě. "Freddy, pojď se radši umýt! Vím, kde jsou čokoládové zákusky."

Samet z mladíkových očí zmizel. Tvrdé jako ocel chvíli hleděly na ženu. Pak se protáhl kolem ní a odešel. Zamířil tam, kam se přesunuly děti, k malému mrtvému tvorovi na trávníku.

"Freddy?" zeptal se měkce, "měl Bones svého lékaře? Řekni mi, jak se jmenuje!" Chlapci se zaleskly oči. "Musíme se dozvědět, co snědl. Doktor nám to řekne. Myslím, že jeho vlastní lékař by byl nejlepší, co říkáš?"

Chlapec přikývl a zamumlal jméno a adresu. Zaujalo ho, že si Russell zapamatoval jméno a číslo a nechtěl po něm, aby mu to zopakoval. Kromě toho k dobrým vlastnostem toho mladíka patřilo - že uměl poslouchat. "Můžu ho vzít, Freddy? Mám auto. Kdybychom tak měli deku," dodal jemně, "měkkou, čistou deku."

"Já mám, Freddy… Moje máma by mi dovolila…"

"Já ji seženu," řekl Freddy rázně. Chlapci se mu odklidili z cesty v téměř sevřeném útvaru.

Paní Somersová se zamračila. "Musíte jim dovolit, aby si vzali deku," upozornil ji Russell a oči měl chladné.

"Vysvětlím to paní Titusové," dodal rychle soudce.

"To jsou mi ciráty," řekla, pohodila hlavou a přešla šikmo přes ulici.

Russell se rychle a nervózně usmál na soudce. Odešel k vracejícím se policistům. "Budete, myslím, chtít udělat zkoušky, ne? Postačí na to jeho veterinář?"

"Jistě."

"Tak já si toho psa vezmu. Našli jste nějaké stopy?"

"Nic."

"Vysvětlíte chlapci, že v té věci pátráte?"

"No, vždyť víte, jak to s takovými věcmi bývá." Policista zašoupal nohama. "Je to záležitost charitativního příslušníka. Udělá, co bude moci. Možná v pondělí, až zjistíme, co je to zajed, zkontroluje obchod s chemikáliemi. Obvykle, pokud je soused trošku hádavý, podá na psa stížnost. Tenhle Matlin tvrdí, že on ji nepodal. Charitativní příslušník se do toho pustí v pondělí. Dneska není ve městě. Čert aby takovéhle případy vzal, obyčejně se nedá nic dokázat. Můžete mít představu, o koho jde, možná ho vystrašíte. Ale i tak je to jen přestupek. Já sám jsem nikdy neslyšel, že by někdy někoho usvědčili."

"Ale chlapci to vysvětlíte…?" Russell ztichl, zahryzl se do rtu a soudce vzdychl.

"To je moc složité na takového kluka," řekl policista.

Když se soudcův host vrátil, bylo už bezmála pět hodin. Řekl: "Přišel jsem se rozloučit a poděkovat vám za…" Ale jeho mysl se na tu včtu nesoustředila, a tak mu unikla.

Soudcovy oči byly laskavé. "Máte starosti?"

"Pane soudce," řekl mladík, "museli ho krmit oni? Kde je v tomhle elegantním prostředí uznalé ženské srdce? Shromáždil jsem je u té paní Allenové. Ale ona se vymluvila a odehnala je. Nechtěla mít s tragédií nic společného, nechtěla na ni myslet. Nabídla jim zákusky, coca-colu a hračky."

"Ale, chlapče můj drahý…"

"Co, pane soudce, dneska tyhle děti učí? Všechno odmítat? Snězte něco! Napijte se! Zahrajte si! Neplačte nad svými mrtvými! Toho si nevšímejte, myslete na něco jiného!"

"Bojím se, že chlapec je sám," řekl soudce jemně, "ale to jen pro tuhle noc." Hlas měl melodický. "Nemůže se ubránit žalu, když na něho dolehne. Nikdo z nás nemůže."

"Promiňte mi, prosím, ale já chci, aby cítil žal. Aby si vyplakal oči. Aby ze sebe vymyl tu nenávist. Měl bych jít domů. Mě se to netýká. To je ženská povinnost." Natáhl se a zvedl sluchátko telefonu. "Učí ho nějaká učitelka. Nemůžu za to, že mě to zajímá. Smím si zatelefonovat?"

"Samozřejmě, Miku," řekl soudce a složil své křehké kosti do křesla.

Mike Russell si vyžádal číslo od Pedagogické rady. "Slečna Lillian Danová? Jmenuji se Russell. Znáte chlapce jménem Fred Titus?"

"Ano. Je v mé třídě." Hlas byl příjemný.

"Slečno Danová, stala se taková nepříjemnost. Znáte dům soudce Kittingera? Mohla byste sem přijít?"

"Jaká nepříjemnost?"

"Freddyho pes zemřel na otravu. Obávám se, že Freddy je na tom špatně. Není tu nikdo, kdo by mu pomohl. Jeho rodiče jsou pryč. Žena, která se o něho stará," vybuchly Mikovy pečlivě vysvětlovací věty rozhořčením, "má asi tolik soucitné fantazie jako stará šňůra na prádlo." Slyšel, jak zalapala po dechu. "Rád bych mu pomohl, slečno Danová, ale já jsem muž a jsem tu cizí a pan soudce…" Zmlkl.

"… je starý," dokončil soudce v křesle.

"Strašně mě to mrzí," řekl hlas v telefonu. "Freddy je skvělý chlapec."

"Máte ho ráda?"

"Ano. Je to vzájemné."

"Tak byste mohla přijít? Víte, musíme mu vyhnat z hlavy jednu strašnou myšlenku. On si myslí, že chlap z protější strany ulice mu psa otrávil schválně. Slečno Danová, on o tom nepochybuje! A nepláče." Slečna Danová opět zalapala po dechu. "Greenwood Lane," řekl, "a Hannibal Street - jihovýchodní roh."

"Přijedu," řekla. "Mám auto. Přijedu hned, jak budu moci."

Russell se obrátil a přistihl soudce, jak se kouše do rtů. "Dělám z toho zbytečný rozruch, prosím?" zeptal se pokorně.

"Nelíbí se mi to chlapcovo zatvrzelé přesvědčení." Soudcův hlas byl suchý a jasný. "O nic míň než vám. Souhlasím s tím, že je třeba přinutit ho, aby pochopil. Ale…" stařec se pohnul v křesle. "Samozřejmě, ten chlap, Matlin, je blázen, Miku. Je v něm něco vznešeného a hloupého, co ho jasně vystavuje posměchu. Je to nešťastník. Oženil se s vdovou s chromým dítětem, a sotva se vzali, zhroutila se ona. A není ani zámožný. Topí se v dluzích kvůli tomu obrovskému domu."

"A co, prosím, dělá?"

"Je to fotograf. Bojuje, dělá, co může a tak podobně, ale je v takové tísni, Miku. Ta ubohá chromá dívka se tam snaží vést domácnost. Je oddaná své matce. Matlin pracuje těžce, i on je oddaný. A přece výsledkem jsou občas drobné hádky, nervové záchvaty, sváry, rozruch. Ale opravdu není nutné mstít se na dětech."

"Děti na tom mají svůj podíl, to bych se vsadil," přemýšlel Mike. "Jsou tím nadšené - v okolí je obr-lidožrout - a navíc to vytváří příjemný pocit nebezpečí. Ohnisko neklidu. Nepřítel."

"Na tom je dost pravdy." Soudce vzdychl.

"Takže mýtus je hotový. Už je vybudovaný. Za den ho nezboříte."

"Ne," řekl soudce proti své vůli a vstal z křesla.

Mladík se poškrábal ve tmavých vlasech. "Nelíbí se mi to, prosím. Nevíme, jaké ty děti mají představy ani kdo jsou jejich hrdinové. Mají jen partu. Co si myslíte, že tomu napomáhá?"

"A co by tomu mohlo napomáhat?" otázal se soudce ostře. "Tady nejsou žádné brlohy, i když to Matlin říkal." Nervózně přešel k oknu. Hrál si se šňůrou rolety. Náhle řekl: "Z mého letního domku na zadním dvoře můžete tu partu poslouchat. Scházejí se pod tím starým dubem. Běžte tam něco vyslechnout, Miku!"

Mladík zpozorněl. "Ano, prosím."

"Já… myslím si, že bude lepší, když se něco dozvíme," vysvětloval soudce trochu rozpačitě.

Děti seděly pod stromem v travnaté jámě. Freddy byl středem pozornosti. Tvář měl napjatou. Jeho oči ani na chvilku nepřestávaly pozorovat nepřítelův dům. Ostatní zase pozorovali jeho anebo svěsili hlavu anebo se dívali na své hnědé ruce, jak si hrají s trávou.

Nemluvili. Viselo nad nimi těžké, pošmourné ticho, těžké pocitem tragédie, pošmourné pocitem křivdy, a jen sem tam některý hlas pronesl prohlášení, které zapadlo do ticha a učinilo ho ještě ošklivějším.

Soudce vzhlédl od novin. "Slyšel jste…?"

"Slyšel," odpověděl Mike tichým hlasem. "Odsuzují, prosím, zákon. Prohlašují o něm, že je zkorumpovaný. Jsou stoprocentně přesvědčení, že psa zabil Matlin. Každý z nich se cítí jako Robin Hood, jako člen dobrovolného spolku ochránců, bránící slabého, utiskovaného psa. Myslí si, že diskutují o spravedlnosti. Čekají na tmu. Mluví o zbraních, prosím - o jediných, které mají. Až se setmí, použijí malorážku!"

"Pane Bože!"

"Nebojte se! Nic se nestane."

"Co budete dělat?"

"Zabráním jim v tom."

Paní Somersová vařila večeři, když zaklepal na zasklené dveře. "Ach, to jste vy. Co byste rád?"

"Byl bych rád, kdybyste mi pomohla, paní Somersová. V zájmu Freddyho."

"Freddy," přerušila ho hlasitě s nosem vzhůru, "bude jako normálně večeřet a půjde si pak lehnout, a to je všechno, co se jeho týče. No tak, co byste rád?"

"Byl bych rád, kdybyste mi dovolila vzít na noc chlapce k sobě do bytu," řekl.

"To nemůžu dovolit!" Pobouřilo ji to.

"Soudce se zaručí…"

"Podívejte se, pane, jak se jmenujete - Russelle! Tohle není můj dům a Freddy není můj syn. Jsem zodpovědná panu Titusovi a jeho ženě. Vás neznám. Jak to vidím, nemáte se do toho co plést."

"Který pokoj je jeho?" zeptal se Mike ostře.

"Proč to chcete vědět?" Chovala se nepřátelsky a podezřívavě.

"Kde má malorážku?"

Zarazilo ji to, takže odpověděla: "Tam venku, vzadu v kůlně. Proč?"

Řekl jí to.

"Dětské povídačky," vysmála se mu. "Vy toho, mladíku, o dětech moc nevíte, že ne? Freddy půjde spát. První, co uvidí, bude ráno. Tak nějak to je."

"Možná máte pravdu. Doufám, že máte."

Paní Somersová házela brambory na pánev. Ústa se jí třásla hněvem. Cítila se rozčílená, protože jí to otřáslo. Ten neznámý mladík to myslel vážně.

Russell se rozhlédl ulicí a přešel po ní k Matlinovu domu. Na zazvonění mu otevřel sám Matlin. Vzduch v jeho domě byl vydýchaný a držel se v něm zápach starého tuku. Nad vším viselo ovzduší zápasu a beznaděje. Mnoho věcí by potřebovalo opravit a nikdo je neopravil. Nebylo tam dost peněz ani sil.

Paní Matlinová nemohla chodit. Jinak, jak bylo vidět, se snažila a dělala, co mohla. Měla pohled ztracence, jako by jí nějaká, stále přítomná úzkost ubírala devět desetin pozornosti. May Matlinová se dobelhala dovnitř a těžkopádně se posadila do křesla.

"Pane Matline," začal vážně Russell. "Nevím, jak tahle situace mezi vámi a dětmi začala. Zdá se mi, že na tom mají velkou vinu. Umím si představit, že jim to dělá radost."

Usmál se. Chtěl být k tomu muži vlídný.

"To se ví, že jim to dělá radost." Matlin se zatvářil vítězoslavně.

"Mně říkají čarodějnice," řeklo děvče. "Tváří se, že se mě bojí. Ďáblové. Já se bojím jich."

Matlin vrhl nervózní pohled na ženu v pojízdném křesle. "Pravda je, pane Russelle," řekl vysokým, kvílivým hlasem, "že jsou velmi zlomyslní."

"To je moc špatné," řekla jeho žena tichým hlasem. "Myslím, že to může být nebezpečné."

"Mami, tím se nesmíš trápit," řeklo děvče zcela novým tónem. "Nedovolím, aby ti ublížili. Nikdo ti neublíží."

"Buď ticho, May!" řekl Matlin. "Rozrušíš ji. Samozřejmě že jí nikdo neublíží."

"Ano, je to nebezpečné, paní Matlinová," řekl klidně Russell. "Proto jsem k vám přišel."

Matlin vyvalil oči. "Cože? O co jde?"

"Myslíte, že bych vás dokázal přemluvit, abyste strávili noc někde dál odsud - a abyste odešli nenápadně?"

"Ne," řekl Matlin a užasl, jak se jeho já vzbouřilo, "ne, to se vám nepodaří! Za žádných okolností se nedám vyhnat ze svého domu." Hlas mu zesílil. "A navíc, docela určitě bych tu nenechal svou ženu a nevlastní dceru."

"Zvládly bychom to, drahý," řekla ustrašeně paní Matlinová.

Russell jim vyprávěl o rozhovoru pod dubem a o malorážce.

"Ďáblové," řekla May Matlinová, "určitě…"

"Ach, drahý," chvěla se paní Matlinová, "možná by bylo opravdu nejlepší, kdybychom odjeli."

"Tenhle dům je náš majetek," zavrčel zuřivě Matlin. Krk měl rudý. "Platíme daně. Máme svoje práva. Tak ať! Ať se o něco takového pokusí. Potom by musel své říci zákon. To je drzost! Já tomu zvířeti neublížil. Proto se musím postavit…" Zatvářil se vznešeně a hloupě, tváře mu zrudly, oči se koulely sem a tam.

Russell vstal. "Myslel jsem, že bych vás měl varovat," řekl mírně, "protože to by bylo nejbezpečnější. Ale nebojte se, paní Matlinová, protože já…"

"Malorážka může vystřelit oko," řekla napjatě.

"Anebo udělat i horší věci," přisvědčil Mike. "Ale já myslím na…"

"Moment!" zařval Matlin. "Nemůžete sem jen tak přijít a vystrašit mi ženu! Není tak silná. Na to nemáte právo." Vstal, napřáhl tlustou ruku, zavalité čelisti se mu chvěly. "Padejte odsud!" vykřikl. Vypadal směšně.

Jestli se mladík a vyděšená žena v křesle mohli domluvit, není jisté. Russell, Samosebou, odešel. May Matlinová se přišourala ke dveřím, a když jimi procházel, řekla:

"No aspoň jste nás varoval."

Russell opět namáhavě přešel po dlažbě. Ve zlatavém vzduchu kreslilo zapadající slunce dlouhé, kouzelné stíny a všechny staré domy byly jako pozlacené. Kráčel k velikému dubu. Dřepl si. Zlaté sluneční paprsky sahaly hluboko pod jeho kořeny. "Tak jak to jde?" zeptal se.

Freddy Titus vypadal klidný a chladný. "Oukej," řekl Phil Bourchard s hranou lehkostí. Světlo na silných brýlích mu zakrylo oči.

Mike otevřel ústa, ale zaváhal. Nedaleké hodiny odbily čas večeře. Zároveň s jejich údery se ozvalo i volání.

"To je moje máma," řekl Ernie Allen.

"Ahoj!"

"Ahoj, Freddy!"

"Oukej."

"Oukej."

Mezi hlasy matek zaznělo i volání paní Somersové a Freddy se strnule zvedl.

"Oukej?" zeptal se Mike Russell. Tyhle dvě užitečné slabiky, které mají v amerických ústech všemožný význam, se zeptaly: Už se necítíš tak zatrpklý? Už je ti líp?

"Oukej," odpověděl Freddy. Tytéž slabiky Russella zahnaly.

Mike otevřel ústa. Zavřel je. Freddy přešel trávník ke kuchyňským dveřím. Na zadní verandě ležela hnědá hliněná mísa. Jeho tenisky, pevně obepínající kotníky, ji překročily. Mike Russell chvíli hlídal, a pak, s pokrčením ramen, které téměř vypadalo, jako by chtěl zalomit rukama, vyšel po soudcových schodech.

"Tak co?" Soudce otevřel dveře. "Mluvil jste s chlapcem?"

Russell neodpověděl. Posadil se.

Soudce zůstal stát nad ním. "Ten chlapec… Je potřeba mu vysvětlit nesmyslnost celého toho nápadu."

"Já to neumím," řekl Mike. "Otevřu ústa, ale nic z nich nevyjde."

"Možná já bych lépe…"

"Co, prosím, byste mu chtěl říct?"

"No, objasnit mu základní fakta."

"Fakta jsou jasná - pes je mrtvý."

"Neexistují žádné skutečnosti, které by ukazovaly na Matlina."

"Neexistují ani žádné skutečnosti, které by ukazovaly na nějakého tuláka. To je, prosím, velmi nepřesvědčivé."

"Na co narážíte?"

"Pane soudce, chlapcovo podezření je oprávněnější než naše."

"Nesmysl," řekl soudce. "Děvče vidělo mrtvolu psa dřív, než Matlin přijel…"

"Pokud šlo o jed, tak její alibi nemá smysl," řekl Mike smutně.

"Říkáte, že ten chlap je lhář?"

"Lháři," vzdychl Mike. "Pravdy a lži. Jak to ty děti mají chápat, prosím? Pro tu paní Pageovou, pro mnoho takových je pravda jen subjektivním záměrem. ‚Já nelžu', říká ona, říká on. ‚Mým záměrem je mluvit pravdu. Tak mě neurážejte!' Bože, kdy už začneme? Je to asi to, o čem jsme hovořili už při obědě, prosím. Čemu vy a já věříme. Co se lidstvu vtloukalo do hlavy po miliony let trpkých zkušeností? Omyl, říkali jsme si. Omyl je nepřítelem."

Vyskočil z křesla. "Víme, že mluvit pravdu není jen dobrý úmysl. Je to zatraceně těžká věc. Je to umění a je třeba se ho naučit. Je to technika. Je to úsilí. Je k tomu potřeba rozumu. Je k tomu potřeba bdělosti. Vyžaduje to pokoru a sebezpytování. Je to věda a umění. Proč tyhle věci neříkáme dětem? Proč je každý uzavřený v hněvu a křičí na toho druhého, že lže? Proč samy od sebe nevědí, jak lehké je být nikoliv zlomyslný, ale pomýlený. Proč hned ve všem vidět násilí? Protože Freddy si neřekne: ‚Počkej chvíli! Třeba se pletu.' Neexistuje takový zvyk. Místo něho tu jsou hrdinové - hrdinové s velkými svaly, vznešeným srdcem, nosící pušky, zaslepení spravedlností kompletně naaranžovanou autorem. Promiňte, prosím!"

"To všechno je možné," řekl soudce krutě, "a já s vámi souhlasím. Ale policie se v tom vyzná. Ta…"

"Té na tom nezáleží."

"Na čem?"

"Nezáleží jí na tom dost, prosím. Nikomu z nás nezáleží dost - na psovi."

"Aha," řekl soudce. "Ach, ano. Nemáme ani nejmenší představu o tom, co se tomu psovi stalo." Dotkl se cvikru.

Mike se unaveně podrbal na hlavě. "Nevím, co dělat. Leda že bych celou noc seděl pod jeho oknem. Jenže to sotva bude stačit."

"Proč nezjistíte, co se tomu psovi stalo?" zeptal se soudce nezaobaleně.

Mladíkovi se změnila tvář. "Potřebujeme jen tohle, prosím," řekl pomalu. "Naučit Freddyho, jak se toho má dožadovat. Jen dožadovat se toho. Jen to chtít." Stařec a mladík pohlédli jeden na druhého. Minulost a budoucnost se vzájemně přiblížily. "Tak!" řekl Mike. "Teď hned. Dřív než se setmí."

*****

Večeře trvala dětem sotva dvacet minut. Když z otlučeného dvousedadlového auta vystoupila dívka v hnědých šatech s nepokrytou plavovlasou hlavou, parta už byla opět pohromadě v jámě pod dubem. Sestoupila k nim a sedla si na zem.

"Ach, Freddy, byl to Bones? Tvůj milý pejsek, o kterém jsi psal v domácím úkolu?"

"Ano, slečno Danová." Freddyho hlas byl drsný a nepřátelský. Já se nedám ovlivnit! křičelo to na ni z jeho hlasu. Proto už neřekla nic, jen tam seděla na zemi a najednou se rozplakala. To bylo nakažlivé. Ta nejjednodušší věc na světě. Nejdřív začal pofňukávat jeden z těch menších. Poslední se vzdal Freddy Titus. Její ruka se mu svezla na hlavu a on pak ležel a plakal jí do klína.

Russell nahoře v letním domě zavřel oči a velebil boha. Za okamžik přehodil nohy přes zábradlí a sklouzl po svahu. "Dovolíte? Já jsem Mike Russell."

"Lillian Danová." Byla bystrá a inteligentní a pláč nepředstírala.

"Kluci," řekl Mike ostře, "víte, co je třeba udělat, ne? Musíme tenhle případ vyřešit."

Obrátili k němu tváře plné žalu.

"Je to stejné jako vražda," řekl promyšleně. "Je to vražda."

"Ano," řekl Freddy, posadil se rovně a utřel si slzy. "A byl to starej Matlin."

"Tak to musíme dokázat."

Slečna Lillian Danová viděla, jak se chlapcova tvář sevřela. On nemusí nic dokazovat, hlásal pohled. On to ví. Trochu se naklonila a řekla: "Ale nesmíme se dopustit chyby na Bonesův účet. Bones byl hezký pes. To by byl pro něho špatný pomník." Freddyho vyděšené oči se na ni obrátily.

"Je na nás," přívětivě řekl Mike, "abychom šli za skutečnými fakty, abychom se pustili do práce jako detektivové. V Bonesův prospěch."

"Alespoň tohle pro něho můžeme udělat," řekla slečna Danová klidně a rozhodně.

Freddy zvedl hlavu.

"Chyba je," pokračoval rychle Russell, "že lidé špatně chápou některé věci. Někdy si špatně pamatují. Dělají chyby."

"Starej Matlin lže," řekl Freddy.

"Jestli lže," řekl Russell vesele, "tak musíme dokázat, že lže. Vypracoval jsem plán, jestli nám slečna Danová pomůže. Ty, Freddy, vyber pár chlapců! Musíme obejít všechny okolní domy a na všelicos se vyptat. Nejlepší bude, když vybereš ty nejbystřejší. Vypátrat pravdu je velice těžké," dodal na povzbuzení.

"A potom?" ozvala se opět slečna Danová rozechvělým hlasem.

"A potom oni a vy, pokud budete…"

"Já?" Narovnala se. "Já jsem učitelka, pane Russelle. Bude policie…?"

"Ne, dokud se nesetmí."

"Co budete dělat vy?"

"Špinavější práci."

Zahryzla se do rtů. "To znamená strkat nos do věcí cizích lidí. To se tu… ještě nevyskytlo."

"Ne," přisvědčil. "Můžete přijít o zaměstnání."

Byla mladá, ne nehezká. Oči měla pěkné. Čelo vážné, ale na tvářích měla náznak dolíčků. Živě gestikulovala. "No, vždycky se můžu dát na kosmetiku nebo něco podobného. Ale na co je třeba se ptát?" Z kapsičky jí napůl vyčuhoval blok papíru a tužka. Vypadala bystře a čiperně.

Když byla parta sjednocená, narůstal v ní spiklenecký pocit. "Bude to makačka," varoval je Russell. A načrtl několik otázek. "Tak a nedovolte nikomu, aby vás oklamal a dal vám neúplnou odpověď!" uzavřel. "Zeptejte se ho, jak to ví! Získejte opravdové důkazy. Ale k Matlinovi nechoďte - tam půjdu sám!"

"Já se ho nebojím." Freddymu se rozšířily zorničky.

"Myslím, že já mám větší šanci získat odpovědi," chladně řekl Russell. "Nepátráme po odpovědích?"

Freddy polkl. "A jestli se ukáže…?"

"Ukáže se, co se ukáže," řekl Russell a rozcuchal si vlasy. "Vyber si pomocníky! Schopné, nezapomeň!"

"Phil! Ernie!" Děti, které vynechal, fňukaly, když tři chlapci a učitelka, která nebyla o moc větší, vstali ze země.

"Bude to těžké, pane Russelle," řekla příkře slečna Danová. "Ale ať jste kdokoliv, děkuji vám, že jste mě do toho zatáhl."

"Já jsem jen neznámý člověk," řekl jemně a podíval se dolů na její tvář. "Ale vy jste si ho oblíbila a jste učitelka." Jejíma očima se mihla bolest. "Víte, teď budete učit."

Zdvihla bradu. "Dobře, děti. Já budu mít papír a tužku. Freddy, utři si obličej! Zastrč si košili, Phile! Tak, zorganizujeme to…"

Bylo už téměř devět hodin, když se chlapci a učitelka, na první pohled dost vyčerpaní, vrátili do soudcova domu. Russell, jehož tvář byla vážná, se natáhl po papírech, které držela v ruce.

"Moment," řekla slečna Danová. "Pane soudce, máme několik otázek."

Ernie Allen odhalil všechny své zuby a vykročil dopředu. "Viděl jste dneska Bonese?" zeptal se se zručností nabytou opakováním. Soudce přikývl.

"Kolikrát a kdy?"

"Jednou. No - krátce před polednem. Přeběhl přes dvůr a běžel východním směrem."

Chlapci se sklonili nad blok. Nato se ostře ozval Freddy.

"Jak víte, kdy to bylo, pane soudce?"

"No," řekl soudce, "…dovolte, abych si to rozmyslel! Díval jsem se z okna, jestli už jdou hosté, a hned potom tudy proběhl."

"Pět minut před jednou, prosím," řekl Mike.

Freddy blýskl očima. "Co vám dává takovou jistotu?"

"Díval jsem se na hodinky," řekl Russell. "Učili mě, abych přišel vždycky o pět minut dřív, když mne pozvou na oběd." Chlapci přikývli a slečna Danová si udělala poznámku do bloku.

"Tak jsem se zmýlil," řekl soudce zamyšleně. "Bylo to krátce před jednou. Samozřejmě."

Pak se začal vyptávat Phil Bourchard. "Viděl jste někoho, že by vešel na cestu k Matlinovi anebo na zadní stavební pozemek?"

"Ne, neviděl."

"Byl jste venku, nebo jste se tam díval?"

"Ano, já… Kdy jsme vstali od stolu, Miku?"

"V půl třetí, prosím."

"Jak víte tak jistě, kdy to bylo?" zeptal se Freddy Titus.

"Protože jsem byl zvědavý, jestli by bylo správné zůstat o chvíli déle." Russell očima gratuloval slečně Danové. Udělala z nich tým a kromě toho se z Freddyho stalo zvláštní oddělení s posláním: Jak víte tak jistě, že a kdy to bylo?

"Můžete odpřísáhnout," vyptával se Phil soudce dál, "že tehdy v okolí Matlinova stavebního pozemku nikdo nebyl?"

"Pokud jde o mé hledisko," řekl soudce opatrně.

"Nemohl toho moc vidět," řekl pohotově Freddy. "Příliš stromů. Na to se nedá spolehnout."

Podívali se na slečnu Danovou a ona si poznačila do bloku. "Děkuji vám. Máte kuchařku, prosím? Musíme ji samozřejmě vyslechnout."

"Tudy," řekl soudce, vstal a uklonil se.

Russell se za nimi díval a v očích už měl zase samet. Zachytil soudcovo mrknutí. Sedl si a očima rychle přelétl několik listů papíru. Pak je podal svému hostiteli.

Trhl sebou a podíval se před sebe. Ve dveřích stála Lillian Danová a pozorovala jeho obličej.

"Myslíte, Miku…?"

Papír vypadl soudci z ruky.

"Nemůžeme přestat," řekla povzbudivě.

Russell přikývl a obrátil se k soudci. "Možná bychom, prosím, potřebovali nějakou vyšší šarži." Soudce vstal. "A řekněte mi, prosím, kde hraje Matlin golf. A telefonní číslo úklidové čety. Ne, slečno Danová, přestat nemůžeme. Ale zastavíme to, kdyby se to zvrtlo."

"To musíme," řekla.

Bylo už bezmála deset, když začali přicházet sousedé. Soudce je střízlivě vítal. Přišel náčelník policie. Paní Somersová vypadala rozhněvaně a škrobeně v krepových šatech. Pan Matlin, paní Pageová, pan Daugherty a jeho žena, pan Baker s manželkou a Diana Bourchardová, které bylo šestnáct. Zvědavě se dívali na sevřenou skupinku, na chlapce a jejich učitelku.

Nejpozději ze všech přišel mladý Russell, vklouzl dovnitř z tmavé verandy, uposlechl soudcova pokynu a oznámil přítomným, že schůzka začíná.

"Vyšetřujeme záhadnou smrt psa," začal. "Náčelníku Andersone, víme, že vaše oddělení by udělalo totéž, i to, že jste zaneprázdnění, ale někteří z nás…" pohlédl na tmavou okenní tabulku, "…už nemohli čekat. Pomůžete nám?"

"Proto tu jsem, mám dojem," přívětivě odpověděl náčelník. Soudce a jeho postavení poskytovalo shromáždění jistou závažnost. Kdyby ten stařec neseděl mezi nimi tak klidně a pozorně, vypadalo by možná trochu naivní a nesmyslné.

"Děkuji vám. Tak, chceme jen vědět, co se psovi stalo." Russell se rozhlédl. "Za prvé, vylučme toho tuláka!" Paní Pageová se naježila. Russell se na ni usmál. "Paní Pageová viděla nějakého chlapa, jak šel dnes ráno po cestě k Matlinovi. Úklidová četa poslala nákladní auto posbírat hadry a papíry, a to bylo zaparkované v deset čtyřicet dva před domem pana Daughertyho. Chlap, který se zdál bídně oblečený ve svých pracovních šatech, zašel za Matlinovu garáž do kůlny s nářadím, jak dostal příkaz. Vzal balík a vrátil se k náklaďáku. Paní Pageová," zahrál jí Mike mile do zrudlé tváře, "jde o tohohle muže. Jen se prokázalo, že vaše domněnka o něm není lež, ale omyl."

Otočil hlavu. "Tak. Pokusili jsme se vystopovat, co dělal pes celý den. Pozoruhodně dobře se nám to povedlo." Když jim to popisoval, na některé tváře začal usedat alespoň náznak úsměvu při představě, jak psík poskakuje po okolí. "Přesně před jednou hodinou," pokračoval Mike, "Bones přeběhl přes soudcův dvůr na dvůr pana Allena, kde si děti hrály s míčem. Do té doby Bonese nikdo neviděl nad Greenwood Lane ani nahoře na Hannibal Street. Ale slečna Diana Bourchardová, která se zotavovala z bolení krku, dnes nebyla ve škole. Seděla po obědě na verandě přesně proti staveništi pana Matlina. Čekala, až skončí škola, protože vyhlížela své spolužáky, kteří měli jít kolem.

Neviděla Bonese, ale Corkyho, psa patřícího panu Daughertymu, asi ve dvě hodiny, jak si hraje na Matlinově staveništi. Potřebuji znát váš názor. Kdyby tam o půl druhé ležela otrávená návnada, byl by ji Corky našel?"

"Vypadá to tak," řekl Daugherty. "Chválabohu, že ji nenašel." Kousl se do jazyku. "Corky je čistokrevný pes," vypravil ze sebe.

"Ale Bones," řekl Russell jemně, "byl víc než přítel. Proto nás, samozřejmě, tolik zajímá."

"Je to hnus, hanba!" Daugherty se nahněvaně rozhlédl.

"To je," řekla paní Bakerová. "Bones, to byl i můj přítel."

"Pokračujte," zavrčel Daugherty, "Co jste ještě objevili?"

"Pan Matlin odešel v půl dvanácté zahrát si golf. Vidíte, vypadá to tak, jako by za sebou nemohl nechat jed."

"Já jsem ho tam docela jistě nenechal," odsekl Matlin. "To už jsem řekl. Proti takovým narážkám protestuji. Já nelžu. Řekl jste, že tohle je porada."

Jeho a Mikovy oči se střetly. "Jen se pokoušíme vypátrat, co se psovi stalo," řekl Mike. Matlin ztichl.

"Jistě si uvědomujete," zamumlal Mike, "že ať už je lidská přirozenost jakákoliv, jsou v tom, co jsme se dnes odpoledne dozvěděli, možná i jiné omyly. Víme alespoň o jednom."

"Pan Baker a jeho žena," pokračoval, "pracovali dnes odpoledne ve své zahradě. Bones odešel od hry s míčem a navštívil jejich psa Smittyho. Ve tři hodiny se manželé Bakerovi po starostlivém rozhovoru o tom, jestli na to ten den už nebude pozdě, rozhodli Smittyho vykoupat. Když ho chytli, aby ho podrobili tomuto osudu, Bones tam stále ještě byl. Tak vidíte, slečno Matlinová, mýlí se ten, kdo říká, že viděl Bonese, jak leží u chodníku před třetí hodinou."

Matlin sebou cukl. "Svědecká výpověď manželů Bakerových je neobyčejně jasná," řekl Russell ostře. Manželé, kteří si byli navzájem podobní, oba dva snědí, venkovští lidé, horlivě přikývli.

"Čas, kdy se vrátil pan Matlin, jsme zjistili celkem bez problémů. Diana ho viděla. Sousedka, paní Daughertová, se pět minut po třetí rozhodla, že si zdřímne. V půl páté chtěla dát péct maso. Proto si je v určení času tak jistá. Odešla nahoru do ložnice a z horního okna i ona viděla pana Matlina, jak se vrací domů. Oba svědkové tvrdí, že deset minut po třetí zajel s autem do garáže, vyšel ven a obešel budovu zprava - po té zaplevelené straně."

Pan Matlin se potil. Na čele mu vyvstaly krůpěje. Neřekl nic.

Mike přehodil papíry. "Tak už víme, že asi ve čtvrt na tři se děti nahrnuly do kuchyně Phila Bourcharda. A vzápětí Bones, který si uvědomil, že Smitty je v úzkých, a vyhýbal se mýdlu a vodě jako každý zdravý pes, vyběhl přesně ve tři nahoru po Hannibal Street. Možná nějakým psím způsobem vytušil, kde je Freddy. Vidíte Bonese, jak utíká vzhůru po Hannibal Street a běží na Greenwood Lane?"

"Vidíme," řekl Daugherty. Díval se na Matlina. "Vždyť za chvíli nato ho našli na Greenwood Lane."

"Na Matlinově zadním staveništi," řekl pomalu Mike, "nikdo nikoho neviděl, pouze Matlina. Ale téměř vzápětí potom, co tam Matlin byl, psík zemřel."

"Nemohla Diana…?"

"Dianini spolužáci přišli dvanáct minut po třetí. Jejich výpověď není spolehlivá." Diana zčervenala.

"Tohle… to je nesnesitelné!" zachrčel Matlin. "Proč zrovna moje zadní staveniště?"

"V mém domě se jed nepovaloval," řekl Daugherty, "to vám teda garantuju."

"Jak to víte?" zeptal se Matlin prosebně. A Freddyho oči, pod nimiž měl špinavé šmouhy, sledovaly Russellovu tvář. "Proč ne na ulici? Proč by nemohl vypadnout z kolemjedoucího auta?"

"Obávám se," řekl Mike, "že to není příliš pravděpodobné. Pan Otis Carnavon musel zastavit na rohu ulic Hannibal Street a Lee.

Jistě by si všiml, kdyby někdo něco vyhodil z auta na silnici."

"Byl ten jed prudký?" zeptal se Daugherty. "Co dostal pes?"

"Byl prudký. Nemohl dojít daleko, když ho dostal. Byl to kyanid."

Matlin si třesoucí rukou sundal brýle. Byly vlhké.

"Možná je někdo z vás fotograf-amatér," řekl Mike. "Pane Matline, máte ve sklepní komoře kyanid?"

"Ano, ale mám ho schovaný… jsem opatrný…" Matlin začal kašlat.

Když zvuk jeho kašle utichl, řekl Mike: "Jed byl zamíchán do mletého masa, které se podle rozboru skládalo napůl z hovězího a napůl z vepřového a telecího." Matlin se chytil prsty za krk. "Zjišťoval jsem to u čtyř řezníků v okolí a sakra, měl jsem to hned," řekl Mike. Nikdo se neusmál. Jen Freddy na něho pohlédl s vážnými sympatiemi. "Mleté maso dodávali nejméně do pěti zdejších domácností. Ale maso, v němž bylo půl hovězího, čtvrtina vepřového a čtvrtina telecího, dodali dnes ráno v deset do Matlinova domu."

Místností proběhl šum jako hněvivý vítr. Náčelník policie trochu přesunul váhu na druhý bok, takže židle pod ním zavrzala.

"Začíná to vypadat…" zavrčel Daugherty.

"Ale," řekl ostře Russell, "musíme si dát velký pozor. Ještě něco. Maso bylo okořeněné."

"Okořeněné!"

"Osolené. A… okořeněné tymiánem."

"Tymiánem," zachrčel Matlin.

Freddy pohlédl vyplašenýma očima na slečnu Danovou. Objala ho kolem ramen.

"Co týče pohnutek," řekl Mike klidně, "o těch mluvit nemůžu. Pro mě je nepředstavitelné, že by někdo mohl otrávit psa." Nikdo se neozval. "Jenomže kam až jsme se to dostali?" Zdálo se, že Mikův hlas jentaktak zabránil, aby Matlin spadl ze židle. "My ještě nevíme, co se psovi stalo." Mikův hlas zaburácel. "Pane Matline, pomůžete nám najít odpověď?"

"Bude lepší, když ty děti odsud odvedete," řekl Matlin přidušeně.

Slečna Danová se pohnula, ale Mike řekl: "Ne! Velice se namáhaly, aby zjistily pravdu. Vydobyly si ji. A jestli už je na dosah ruky, tak ať se ji dozvědí!"

"Vy ji znáte?" zakňoural Matlin.

"Zavolal jsem do vašeho golfového klubu," pokračoval Mike. "Podíval jsem se do vašeho spalovače odpadků. Ano, znám. Ale chci, abyste nám ji pověděl vy."

"No? No?" řekl Daugherty. A Matlin si zakryl tvář.

"Myslím, že to byl omyl," řekl jemně Mike. "Obávám se, že pan Matlin opravdu otrávil psa. Ale nikdy to neměl v úmyslu, ani nevěděl, že to udělal."

"Promiňte," řekl Matlin. "To je… já nemůžu… Ona chce to nejlepší. Ale je hrozná kuchařka. Někdo jí dal… to koření. Tymián… Tymián do všeho. Připravila mi balíček k obědu. Já… nemohl jsem to sníst. Koupil jsem si oběd v klubu."

Mike přikývl.

Matlin pokračoval, hlas mu praskal. "Já jsem nikdy… Vidíte, já jsem nevěděl, že pes dostal právě to maso. Řekla… řekla mi, že pes už byl zdechlý."

"A samozřejmě," řekl Mike, "ve spravedlivém hněvu jste se nepozastavil a neřekl jste si: Počkej, a co se vlastně tomu psovi stalo?"

"Pane Russelle, já jsem nelhal. Jak jsem mohl vědět, že je v tom tymián? Když jsem přišel domů, musel jsem se zbavit sekané, kterou mi připravila… nechtěl jsem ji urazit. Ona se tak snaží… ona se tak moc snaží…" Náhle se napřímil. "Ale dneska se mě pokusila," řekl a oči mu bezmála vypadly z hlavy, "dneska se mě pokusila otrávit!" Vyvalené oči se mu pohybovaly ze strany na stranu. Zastavily se na Freddym. "Tvůj pes mi zachránil život!" řekl.

"Ano," řekl rychle Mike. "Freddyho pes vám zachránil život. Víte, vaše nevlastní dcera by to zkoušela pořád."

Lidé v místnosti zatajili dech. "Ve vašem spalovači jsou koláče," řekl Mike. "Vytušila, co se stalo psovi, našla koláče a ukryla je. Přišla pozdě, pamatujete si, tenkrát, když se strhl ten rozruch. A lhala."

Náčelník Anderson vstal.

"Její matka…" ozval se zděšeně Matlin, "její matka…"

Mike Russell mu položil ruku na zavalitá ramena. "Její matka se trápila, ničila ji vaše vzájemná nesnášenlivost. Nemyslíte, že její matka sama cítí něco zlého?"

Slečna Lillian Danová sevřela Freddyho do náruče. "Jaký obdivuhodný pes byl tvůj Bones!" překřičela ostatní hlasy. "Ještě když zemřel, zachránil člověku život. Ach Freddy, byl to obdivuhodný pes."

A Freddy, který to ještě všechno pořádně nevnímal, se poddal obyčejnému žalu a tiše plakal na hrudi své přítelkyně.

Když šli pro May Matlinovou, nebyla doma. Našli ji u Titusů v zadní kůlně. Zdálo se, že tam něco hledá.

Nazítří, když se pan Titus s manželkou vrátili domů, viděli, že i když psík zdechl, jejich Freddy se cítí docela dobře. Soudce, Russell a slečna Danová jim všechno pověděli.

Paní Titusová plakala, pan Titus klel. Stiskl Russellovi ruku. "… za to, že jste ukradl malorážku…" zakoktal.

Ale matka plakala. "… za to, že ho vedete, že ho učíte… Ach, slečno Danová, ach má drahá!"

Soudce mával z verandy, když černá hlava s plavovlasou odcházely.

"Myslím, že on se slečně Danové líbí," řekl Ernie Allen.

"A jak to víš tak jistě?" zeptal se Freddy Titus.

H. G. Wells - NEZKUŠENÝ DUCH

Scéna, při níž Clayton vyprávěl svou poslední příhodu, se mi v mysli velmi živě vrací. Většinu času proseděl v koutě své původní pohovky u prostorného krbu a Sanderson seděl u něho a kouřil broseleyskou hliněnku, na níž měl vyryto své jméno. Byl tam i Evans a ten zázrak mezi herci, Wish, jinak skromný člověk. Všichni jsme se o sobotním odpoledni sešli v Klubu mořské panny s výjimkou Claytona, který tam přespal - což mu vlastně poskytlo možnost vyprávět nám svůj příběh. Hráli jsme golf, dokud na něj bylo vidět. Navečeřeli jsme se a byli jsme v přívětivé náladě, v jaké lidé příběhy snesou. Když ho Clayton začal vyprávět, přirozeně jsme si mysleli, že lže. Možná opravdu lhal - čtenář to bude schopný posoudit stejně rychle jako já. Začal, to je pravda, naprosto realisticky, ale my jsme se domnívali, že to je prostě jeho pověstná mazanost.

"Povídám," poznamenal po dlouhém pozorování fontány jisker vylétávajících vzhůru z polena, do něhož Sanderson udeřil, "víte, že jsem tu byl včera večer sám?"

"Kromě personálu," řekl Wish.

"Který spí v druhém křídle," dodal Clayton. "Ano…" Chvilku popotahoval z doutníku, jako by stále váhal, zda mu někdo uvěří. Potom celkem klidně řekl: "Přistihl jsem ducha."

"Přistihl jste ducha, vážně?" zeptal se Sanderson. "Kde je?"

A Evans, který Claytona nesmírně obdivuje a byl čtyři týdny v Americe, zvolal: "Přistihl jste ducha, Claytone? To mám radost! Honem nám to všechno převyprávějte!"

Clayton odpověděl, že za moment, a požádal ho, aby zavřel dveře.

Provinile se na mě podíval. "Samozřejmě nejde o to, že by někdo poslouchal za dveřmi, ale nechci znepokojit zdejší vynikající služebnictvo pověstmi, že po tomhle domě bloudí duchové. Je tu příliš mnoho stínů a dubového obložení stěn, než aby bylo možné si s tím zahrávat. A ten duch, víte, nebývá tu pravidelným hostem. Myslím, že se už nevrátí - nikdy."

"Chcete říct, že jste ho nezadržel?" zeptal se Sanderson.

"Neměl jsem to srdce," řekl Clayton.

A Sanderson zamumlal, že ho to překvapuje.

Rozesmáli jsme se a Clayton se zatvářil, že se ho to dotklo. "Já vím," řekl se zábleskem úsměvu, "ale skutečnost je taková, že to byl opravdu duch, tím jsem si tak jistý jako tím, že se tu teď s vámi bavím. Nežertuji. To, co říkám, myslím vážně."

Sanderson zhluboka potáhl z dýmky, jedno zarudlé oko upřel na Claytona a pak vypustil z úst tenký proužek dýmu, výmluvnější než tisíc slov.

Clayton si té poznámky nevšiml. "Je to taková divná věc, jaká se mi ještě v životě nepřihodila. Víte, že jsem dosud nikdy na duchy nebo něco podobného nevěřil, nikdy, a najednou, víte, tady v koutě na jednoho narazím a všechno pak závisí na mně."

Zauvažoval ještě hlouběji. Vytáhl a začal propichovat druhý doutník zvláštním malým bodcem, na kterém mu velmi záleželo.

"Mluvil jste s ním?" zeptal se Wish.

"Zhruba celou hodinu."

"Byl povídavý?" zeptal jsem se, čímž jsem se přidal ke skupině skeptiků.

"Ten chudák se dostal do potíží," řekl Clayton s velmi jemným náznakem výčitky a sehnul se nad konec doutníku.

"Vzdychal?" zeptal se někdo.

Při této vzpomínce Clayton ze sebe vydal velmi přesvědčivý povzdech. "Bože dobrý," řekl, "ano!" A nato: "Chudák! Ano."

"Kde jste ho přistihl?" zeptal se Evans s nejlepším americkým přízvukem, jaký ovládal.

"Nikdy jsem si neuvědomil," řekl Clayton a ani si ho nevšiml, "jak ubohá bytost může být takový duch." A opět nás chvíli napínal, zatímco hledal v kapse sirky, zapaloval si doutník a věnoval se mu.

"Využil jsem toho," poznamenal nakonec.

Nikdo z nás už na něho nenaléhal. "Povaha," řekl, "zůstane stejná, i když se zbaví těla. To je věc, na kterou často zapomínáme. Lidé s jistou silou anebo cílevědomostí mají ducha s touž silou a cílevědomostí - mnohá strašidla jsou posedlá jedinou myšlenkou jako monomaniaci, jsou tvrdohlaví jako mezci a stále se vracejí a vracejí. To ubohé stvoření takové nebylo." Náhle se po nás dost divně podíval, oči mu těkaly po místnosti. "Říkám to," prohlásil, "se všemi sympatiemi k němu, ale taková je čistá pravda o celém případu. Už na první pohled mi připadal jako slaboch."

Zdůraznil to pomocí doutníku.

"Narazil jsem na něho, víte, v té dlouhé chodbě. Byl ke mně obrácený zády a já ho uviděl dřív než on mne. Hned jsem věděl, že je to duch. Byl průhledný a bělavý, přímo skrze jeho prsa jsem viděl, jak se na konci leskne okno. Ale nejen jeho tělo, i jeho postoj vypadal slabošsky. Víte, jako by vůbec nevěděl, co zamýšlí udělat. Jednu ruku měl na ostění a druhá se mu třaslavě pohybovala k ústům. Asi - takhle!"

"Jakou měl postavu?" zeptal se Sanderson.

"Hubenou. Znáte takovou tu mladickou šíji, po níž až na záda vedou dvě velké rýhy, tady a tady - tak! A malou, ohavnou hlavu s trčícími vlasy a dost nehezkýma ušima. Ramena nic moc, užší než boky, pomačkaný límeček, krátké konfekční sako, pytlovité kalhoty, nad patami trochu roztřepené. Tak mi připadal. Vyšel jsem tiše po schodišti. Nenesl jsem světlo, víte - svíce jsou tam dole na odpočívadle a je tam i lampa - a měl jsem ty soukenné trepky a viděl jsem ho, jen co jsem došel nahoru. Přitom jsem se zastavil - když jsem si ho všiml. Ani trochu jsem se nebál. Myslím, že ve většině takových případů se člověk vůbec tak nevyleká ani nevzruší, jak si lidi představují. Překvapil mě a zaujal. Pomyslel jsem si: Bože dobrý! Konečně je tu duch! A já jsem celých posledních pětadvacet let na duchy nevěřil ani za mák."

"Hm," řekl Wish.

"Myslím, že jsem nebyl na odpočívadle ani minutu, když zjistil, že tam jsem. Prudce se ke mně obrátil a já spatřil tvář nedospělého mladíka, slabý nos, tenký knírek, řídkou bradku. A tak jsme chvilku stáli - on na mne hleděl přes rameno - a dívali se jeden na druhého. Potom jako by si vzpomněl na své vznešené poslání. Otočil se, vytáhl se do výšky, vystrčil tvář, zvedl ramena, rozpažil ruce osvědčeným duchařským způsobem - a přikročil ke mně. Pak mu poklesla spodní čelist a vydal ze sebe slabé, tahavé húú. Ne, nebylo to ani trochu hrozné. Už jsem byl navečeřený. Vypil jsem lahev šampaňského, a protože jsem byl úplně sám, možná ještě dvě tři skleničky whisky, takže jsem byl silný jako skála a vyděšený ne víc, než kdyby na mne zaútočila žába. ‚Húú,' řekl jsem. ‚Nesmysl. Ty nepatříš do tohohle domu. Co tu děláš?'

Viděl jsem, jak se stáhl. ‚Hú-hú,' řekl.

‚Hú - jdi do háje! Jsi členem?' zeptal jsem se, a jen abych ukázal, že mi na něm ani za mák nezáleží, prošel jsem jeho bokem a chystal se zapálit svíčku. ‚Jsi tu členem?' opakoval jsem a podíval se na něho ze strany.

Trochu se pohnul, jako by chtěl, abych se ho nedotýkal, a postavil se tak, jako by se měl každou chvíli rozsypat. ‚Ne,' odpověděl na dotěrnou otázku, ‚nejsem členem - já jsem duch.'

‚To ti ovšem nedává právo, aby ses pohyboval po Klubu mořské panny. Chceš tu někoho navštívit nebo něco podobného?' A když jsem se ho zeptal tak pevně, jak jsem jen dokázal, z obavy, že si mou bezstarostnost z whisky zmýlí s rozechvěním ze strachu, zapálil jsem svíčku. Popadl jsem ji a obrátil se k němu. ‚Co tu děláš?' zeptal jsem se ho.

Svěsil ruce a přestal houkat a stál tam, zaražený a zmatený, duch slabého, hloupého mladíka bez životního cíle.

‚Straším,' řekl.

‚Nemáš proč,' řekl jsem klidně.

‚Já jsem duch,' odpověděl jakoby na obranu.

‚To je možné, ale tady nemáš co strašit. Tohle je seriózní soukromý klub, lidé sem často chodí s dětmi a vychovatelkami, a když ta takhle bezohledně bloumáš sem a tam, nějaký drobeček by na tebe mohl lehko natrefit a vystrašit se tak, že by omdlel. Zdá se mi, že na to jsi nemyslel, co?'

‚Ne, prosím,' řekl. ‚Nemyslel.'

‚To jsi měl. Na tenhle dům nemáš žádný nárok, víš? Nikoho tu nezabili, nic podobného, že ne?'

‚Nic, prosím, ale myslel jsem, když je to starý dům a obložený dubovým dřevem…'

‚To není žádná výmluva.' Pevně jsem se na něho zadíval. ‚Je to omyl, že jsi sem přišel,' řekl jsem tónem přátelské nadřazenosti. Tvářil jsem se, že jsem si jistý svou převahou, a pak jsem na něho přátelsky pohlédl. ‚Kdybych byl tebou, nečekal bych, až zakokrhá kohout - zmizel bych okamžitě.'

Zatvářil se nejistě. ‚Fakt je, prosím…' začal.

‚Zmizel bych,' řekl jsem s důrazem.

‚Skutečnost je taková, prosím, že… jaksi… nemůžu.'

‚Nemůžeš?'

‚Ne, prosím. Na něco jsem zapomněl. Chodím tudy už od včerejška od půlnoci, skrývám se ve skříních a prázdných ložnicích a podobně. Jsem vyplašený. Nikdy předtím jsem strašit nechodil a zdá se, že na to nemám nervy.'

‚Nervy?'

‚Ano, prosím. Už několikrát jsem se pokusil a nedaří se mi to. Něco mi uniklo a nemůžu to znovu získat.'

To mě, víte, dost ohromilo. Podíval se na mne tak zrazeně, že jsem za nic na světě nemohl udržet ten suverénní, vychloubačný tón, na který jsem se naladil. ‚To je divné,' řekl jsem a při těch slovech se mi zdálo, jako bych dole slyšel někoho chodit. ‚Pojď do mého pokoje a řekni mi o tom víc! Tomuhle jsem moc nerozuměl,' řekl jsem a chtěl ho chytit v podpaží. Ale, samozřejmě, to byste zrovna tak mohli chytat štráf kouře! Navíc jsem zapomněl číslo svého pokoje, ale pamatuji si, že jsem bloudil po několika ložnicích - naštěstí v tomhle křídle kromě mne nebyla živá duše - dokud jsem nenarazil na svá zavazadla. ‚Jsme tady,' řekl jsem a sedl si do křesla, ‚sedni si a všechno mi pěkně pověz. Zdá se mi, kamaráde, že ses dostal do pěkné šlamastyky.'

No, řekl mi, že si nesedne, že prý bude radši poletovat sem tam po pokoji, pokud mi to nevadí. A opravdu tak poletoval a za chvíli jsme se ponořili do dlouhého a vážného rozhovoru. A vtom, víte, něco z té whisky a sody se ze mě vypařilo a já si začal trochu uvědomovat, do jak zatraceně háklivé a divné věci jsem se namočil. Byl tam - poloprůhledný, normální, běžný přízrak a nebýt jeho mátožného hlasu, tak také nezvykle tichý - poletoval sem tam po té hezké, čisté, potištěným kašmírem ověšené staré ložnici. Byl skrze něj vidět lesk měděných svícnů, světla na mosazné mřížce před krbem a rohy zarámovaných rytin na zdi. Vyprávěl mi všechno o svém bídném, chatrném životě, který nedávno skončil na zemi. Neměl neobyčejně důvěryhodnou tvář, ale jelikož byl průsvitný, že, nemohl se vykrucovat a nemluvit pravdu."

"Ehm?" zeptal se Wish, když se znenadání napřímil ve svém křesle.

"Co?" otázal se Clayton.

"Jelikož byl průsvitný, nemohl se vykrucovat a nemluvit pravdu - tomu nerozumím," řekl Wish.

"Já tomu nerozumím," řekl Clayton s nenapodobitelnou sebejistotou. "Ale je to tak, o tom vás mohu navzdory tomu ubezpečit. Nevěřím, že by se odchýlil od pravdy, ani co by se za nehet vešlo. Řekl mi, jak ho zabili - vešel do londýnského suterénu se svíčkou podívat se, kde uniká plyn. A popisoval sám sebe jako zasloužilého učitele angličtiny v londýnské soukromé škole, kde se ta porucha vyskytla."

"Chudák ubohá!" řekl jsem.

"Totéž jsem si myslel i já, a čím víc povídal, tím jsem si to myslel víc. To byl on, bez cíle v životě a bez cíle mimo život. Vyprávěl zejména o svém otci, o matce a o svém učiteli a o všech, kteří tehdy pro něho na světě něco znamenali. Byl velmi citlivý, velmi nervózní, nikdo z nich, jak řekl, ho nikdy nehodnotil podle zásluh, ani ho nechápal. Nikdy, myslím, neměl na světě opravdového přítele, nikdy žádný úspěch. Před sportem utíkal a při zkouškách propadal. ‚S některými lidmi je to prostě tak,' řekl. ‚Kdykoliv jsem vešel do zkušební místnosti nebo někam jinam, jako by bylo rázem po všem.' Byl zasnoubený a byl by se oženil, samozřejmě - s podobnou přecitlivělou osobou, předpokládám - kdyby ta nerozvážnost s plynem neukončila jeho starosti. ‚Ale kde jsi teď?' zeptal jsem se. ‚Ne v…?'

V tomto bodě se nevyjádřil vůbec jasně. Působil na mě dojmem, že se nachází v jakémsi vágním, přechodném stavu, speciálně vyhrazeném duším, pro něž příliš neexistuje něco tak absolutního jako hřích nebo ctnost. Nevím. Byl natolik soustředěný sám na sebe a nevšímavý, že mi neposkytl žádnou jasnou představu o tom, jak to vypadá, jaké to je tam na Onom světě. Ať už byl kdekoliv, zdá se, že zapadl do společnosti spřízněných duchovních bytostí - do společnosti duchů slabých mladých cockneyů, jejichž jedinou oporou bylo pouze křestní jméno. A mezi nimi se určitě hodně hovořilo o tom, jak "chodí strašit", a o podobných věcech. Ano - chodili strašit! Zdá se, že "strašit" pokládali za úchvatné dobrodružství, a hodně z nich se toho neustále děsilo. A takhle připravený, víte, přišel."

"Ale jistě!" řekl Wish do ohně.

"Jsou to beztak jen dojmy, jakými na mne působil," skromně řekl Clayton. "Možná jsem, pravda, byl v dost nekritickém stavu. Ale on mi vyprávěl o své minulosti. Poletoval sem tam dál a pořád z něj vycházel tenký hlas - vyprávěl a vyprávěl o své ubohé bytosti a od začátku do konce ani slovo jasného, pevného prohlášení. Byl hubenější, hloupější a nesmyslnější, než kdyby byl skutečný a živý. Jenomže to by, víte, nebyl v mé ložnici - kdyby byl živý. To bych ho vykopl."

"Přirozeně," řekl Evans, "takoví ubozí smrtelníci existují."

"A stejně tak existuje možnost, že mají v sobě ducha jako my ostatní," připustil jsem já.

"Co mu, víte, poskytlo jakýs takýs cíl, to bylo v mezích jeho možností zdání, že našel sebe sama. Zmatek, který udělal ze strašení, u něho vyvolal hrozné deprese. Řekli mu, že to bude ‚prča' a on přišel, doufaje, že z toho bude ‚prča', a takhle to dopadlo, nebylo to nic, jen další neúspěch, který si připsal na své konto! Sám sebe prohlásil za krajní, výjimečný neúspěch. Řekl, a já tomu celkem věřím, že se za celý svůj život nikdy nepokusil o nic, z čeho by neudělal akorát zmatek - a za celé rozlehlé prostory věčnosti už nikdy nic jiného neudělá. Kdyby měl něčí sympatie, možná… Při těch slovech ztichl, stál a díval se na mne. Poznamenal, že ačkoliv se to zdá divné, nikdo, žádný člověk mu nikdy nevěnoval tolik sympatií jako já. Viděl jsem, co si v té chvíli přeje, a rozhodl jsem se okamžitě ho odklidit. Možná jsem surovec, víte, ale být jediným pravým přítelem, příjemcem důvěrností jednoho z těch na sebe obrácených slabochů ducha či těla, to překonává mé fyzické schopnosti. Prudce jsem vstal. ‚Nad těmihle věcmi moc nepřemýšlej!' řekl jsem. ‚Co nejrychleji by ses z toho měl dostat! Vzpamatuj se a pokus se o to!' ‚Nemůžu,' řekl. ‚Zkus to!' řekl jsem a on to opravdu zkusil."

"Zkusil!" řekl Sanderson. "A jak?"

"Magická gesta," řekl Clayton.

"Magická gesta?"

"Rukama prováděl spoustu komplikovaných gest a pohybů. Tak se dostal dovnitř a tak se musel dostat i ven. Bože, to jsem tedy chytl kšeft!"

"Ale jak mohlo sebevětší množství gest…" začal jsem.

"Můj drahý človíčku," řekl Clayton, obrátil se ke mně a na některá slova kladl velký důraz, "vy chcete mít všechno jasné. Já nevím jak. Vím tolik jako vy - že to nakonec udělal. Po strašné době, víte, udělal ta svá magická gesta správně a najednou zmizel."

"Pozoroval jste ty," otázal se pomalu Sanderson, "ty pohyby?"

"Ano," odpověděl Clayton a zdálo se, že se zamyslel. "Bylo to nekonečně zvláštní," řekl. "Byli jsme tam, já a ten hubený mlhavý duch, v tom tichém pokoji, v tomhle tichém, prázdném klubu, v tomhle tichém nočním pátečním městečku. Nikde žádný zvuk kromě našeho hlasu a slabého šumotu, které duch vydával, když poletoval sem a tam. Hořela tam velká svíčka a druhá, menší, stála na toaletním stolku, to bylo všechno - čas od času zazářila jedna nebo druhá, vysokým, tenkým, vyděšeným plamenem. A děly se divné věci. ‚Nemůžu,' řekl, ‚já nikdy nebudu…!' A náhle si sedl na nízkou stoličku v nohách postele a začal vzlykat. Bože, jak utrápená, ufňukaná bytost to byla!

‚Vzpamatuj se!' řekl jsem a chtěl jsem ho poplácat po zádech a ruka mi, zmatenému, prošla skrze něho! V té chvíli, víte, nebyl jsem už takový… tvrďas, jaký jsem byl na odpočívadle. Plně jsem si uvědomil podivnost toho všeho. Pamatuji si, jak jsem z něho vytrhl ruku, dalo by se to tak říct, a jak mnou trochu projelo zamrazení. Přešel jsem k toaletnímu stolku. ‚Vzpamatuj se,' řekl jsem mu, ‚a zkus to!' A abych ho povzbudil a pomohl mu, sám jsem to začal zkoušet."

"A co?" zeptal se Sanderson. "Magická gesta?"

"Ano, magická gesta."

"Ale…" řekl jsem, puzen myšlenkou, která mne na chvilku zaujala.

"Tohle je zajímavé," řekl Sanderson, prst v hlavičce dýmky. "Chcete říct, že ten váš duch tak získal způsob…"

"Že se tím zlepšila jeho schopnost překonat tu zatracenou bariéru? Ano."

"Neudělal to," řekl Wish, "nemohl. Protože jinak byste tam odešel i vy."

"To je přesně ono," řekl jsem, když jsem poznal, že už jsem si zformoval tu svůdnou myšlenku do slov.

"To je přesně ono," řekl Clayton, zamyšlené oči upřené do ohně.

Ticho trvalo jen chvilku.

"A nakonec to udělal?" zeptal se Sanderson.

"Nakonec to udělal. Musel jsem ho k tomu dost surově přinutit, ale nakonec to udělal - dost náhle. Zoufal si, měli jsme výstup a pak najednou vstal a požádal mě, abych celé to představení předvedl, pomalu, tak aby viděl. ‚Věřím,' řekl, ‚že kdybych to viděl, hned bych zjistil, kde se stala chyba.' A zjistil to. ‚Já vím,' řekl. ‚Co víš?' zeptal jsem se. ‚Já vím,' opakoval. Potom řekl nevrle: ‚Nemůžu to udělat, když se na mne díváte - opravdu nemůžu. Částečně to tak bylo celou tu dobu. Jsem tak nervózní člověk, že mě přivádíte do rozpaků.' No, trochu jsme se pohádali. Přirozeně, chtěl jsem to vidět, ale on byl tvrdohlavý jako mezek a já se najednou cítil utahaný jako pes - tak mě unavil. ‚Dobře,' řekl jsem mu. ‚Nebudu se na tebe dívat.' A obrátil jsem se k zrcadlu na skříni vedle postele.

Pustil se do toho velice rychle. Snažil jsem se ho sledovat, díval jsem se upřeně do zrcadla, jen abych viděl, oč vlastně jde. Trhal rameny a rukama, takhle, takhle a takhle a nakonec rychle přikročil k poslednímu gestu - člověk stojí vzpřímeně a otevře náruč - a on tak, víte, stál. A pak už nestál! Nestál! Už tam nebyl! Otočil jsem se od zrcadla. Nebylo tam nic! Byl jsem sám s hořícími svíčkami a rozrušenou myslí. Co se stalo? Stalo se vůbec něco? Zdálo se mi to?… A potom s absurdním zvukem konečnosti toho všeho ukázaly hodiny na odpočívadle, že už je chvíle zralá na to, aby odbily jednu. Tak! - Bim! A já byl tak vážný a střízlivý jako soudce, všechno mé šampaňské a whisky ze mne dočista vyprchaly. Cítil jsem se divně, víte, zatraceně divně.

Divně! Pane Bože!" Na chvíli se zadíval na popel doutníku. "To je všechno, co se stalo," řekl.

"A pak jste šel spát?" otázal se Evans.

"Co jiného jsem měl dělat?"

Podíval jsem se kradmo na Wishe. Měli jsme chuť se hádat, ale bylo tam něco, něco možná v Claytonově hlase a způsobech, co naši touhu umlčelo.

"A co ta magická gesta?" zeptal se Sanderson.

"Myslím, že bych je dokázal předvést."

"Ach!" řekl Sanderson, vytáhl kapesní nožík a začal z hlavičky vyškrabávat vyhořelý tabák.

"Proč je nepředvedete teď?" zeptal se.

"Právě se chystám," řekl Clayton.

"Nebude to účinkovat," řekl Evans.

"Jestli bude…" připomněl jsem.

"Víte, byl bych radši, kdybyste je nepředváděl?" řekl Wish a natáhl si nohy.

"Proč?" zeptal se Evans.

"Byl bych radši, kdyby to nedělal."

"Ale vždyť se je nenaučil správně," řekl Sanderson a nacpal si do dýmky příliš mnoho tabáku.

"I tak bych byl radši, kdyby to nedělal," řekl Wish.

Hádali jsme se s Wishem. Říkal, že kdyby se Clayton pustil do těch pohybů, bylo by to, jako by se vysmíval vážným věcem. "Ale vždyť vy nevěříte…?" řekl jsem. Wish se podíval na Claytona, který hleděl do ohně a něco v duchu zvažoval. "Věřím - víc než z poloviny, ale tak jako tak věřím," řekl Wish.

"Claytone," řekl jsem, "lžete skvostně. Většinou to bylo v pořádku. Ale to zmizení… to udělalo přesvědčivým. Řekněte nám, že jste si to vymyslel."

Vstal, nevšímal si mě a postavil se doprostřed koberce, tváří ke mně. Chvíli se zamyšleně díval na své nohy a pak celou zbývající dobu upíral oči na protější zeď a měl v nich napjatý výraz. Pomalu zvedl obě ruce do úrovně očí a tak začal…

Tedy, Sanderson je svobodný zednář, člen Lóže čtyř králů, která se velmi úspěšně věnuje studiu a objasňování všech záhad svobodného zednářství v minulosti i přítomnosti, a mezi jejími členy není rozhodně ani zdaleka ten nejnevýznamnější. Sledoval Claytonovy pohyby s jedinečným zájmem v zarudlých očích. "To není špatné," řekl, když už bylo po všem. "Opravdu, Claytone, skládáte věci dohromady velmi překvapujícím způsobem, víte? Ale chybí vám jeden detail."

"Vím," řekl Clayton. "Myslím, že bych vám dokázal říci který."

"Ano?"

"Tenhle," řekl Clayton a začal podivně drobně kroutit, svíjet a škubat rukama.

"Ano."

"Tohle, víte, on neovládal správně," řekl Clayton. "Ale jak vy…?"

"Většinu z těchto věcí a zejména to, jak jste na ně přišel vy, já nechápu vůbec," řekl Sanderson, "ale právě tuhle fázi - tu chápu." Zamyslel se. "To je náhodou několik úkonů - souvisejících s určitým odvětvím ezoterického svobodného zednářství… Možná to víte. Protože jinak… jak?" Zamyslel se ještě víc. "Nevidím, že bych vám nějak ublížil, kdybych vám řekl, jak správně pohybovat rukama. Konečně, jestli víte, tak víte, a jestli nevíte, tak nevíte."

"Nevím nic," řekl Clayton, "jen to, co ten chudák předváděl včera v noci."

"No, ať je to, jak chce," řekl Sanderson a opatrně položil svou hliněnku na poličku nad krbem. Pak velmi rychle zagestikuloval rukama.

"Tak?" zeptal se Clayton a opakoval to po něm.

"Tak," řekl Sanderson a opět vzal do ruky dýmku.

"A teď," řekl Clayton, "to už umím udělat celé - správně."

Postavil se před hasnoucí oheň a usmál se na nás. Ale myslím, že v tom úsměvu bylo slabé zaváhání. "Jestli začnu…" řekl.

"Já bych nezačínal," řekl Wish.

"To je v pořádku," řekl Evans. "Hmota je nezničitelná. Nemyslíte snad, že by nějaké takovéhle šulky mulky mohly Claytona poslat do světa stínů? To ne! Co se mě týče, můžete to zkoušet, Claytone, až vám ruce upadnou."

"Já tomu nevěřím," řekl Wish, vstal a chytil Claytona kolem ramen. "Dosáhl jste toho, že jsem té historce napůl uvěřil, ale nechci, aby se to tu předvádělo."

"Bože," řekl jsem, "Wish se toho bojí!"

"Bojím se," řekl Wish s pravou anebo obdivuhodně předstíranou prudkostí. "Já věřím, že když správně udělá všechny ty pohyby, bude po něm."

"Nic takového se nestane," zvolal jsem. "Pro lidi existuje pouze jedna cesta z tohoto světa a Clayton k ní má ještě takových třicet let. A kromě toho… Nějaký duch! Myslíte, že…"

Wish mě přerušil. Pohnul se, vyšel zpoza křesel, zastavil se u stolu a zůstal tam stát. "Claytone," řekl, "vy jste se zbláznil."

Clayton se na něho usmál s veselým světlem v očích.

"Wish," řekl, "má pravdu a vy ostatní se mýlíte. Bude po mně. Skončím všechna tahle magická gesta, a až vzduch naposled protne kouzelná hůlka, abrakadabra! - tenhle koberec bude prázdný, místnost plná úžasu a slušně oblečený pán vážící devadesát kilo se ponoří do světa stínů. Tím jsem si jistý. I vy budete. Už se mi nechce vás přesvědčovat. Je třeba to zkusit."

"Ne," řekl Wish, udělal krok a zastavil se. A Clayton zvedl ruce, aby zopakoval duchův odchod.

Tehdy, víte, jsme byli napjatí - zejména proto, že se Wish choval tak divně. Všichni jsme viseli očima na Claytonovi - já aspoň s jakýmsi napjatým, tísnivým pocitem v sobě, jako by se mi od týla až doprostřed lýtek tělo změnilo v ocel. A tam s poklidnou vážností se Clayton před námi shýbal a trhal a kýval rukama a rameny. Když se blížil ke konci, jednu paži natáhl a druhou napnul přímo podle ní. Posledním gestem, jak jsem řekl, bylo rozhodit ruce doširoka a tvář obrátit vzhůru. A když se konečně k tomuto závěrečnému pohybu vypjal, i já jsem přestal dýchat. Bylo to, to se ví, směšné, ale znáte vyprávění o duchách. Bylo to po večeři v podivném, starém domě plném stínů. Udělá to, konečně…?

Stál tam ohromující chvíli s rukama roztaženýma a tváří obrácenou vzhůru, jasný a zřetelný ve světle visící lampy. Znehybněli jsme v té chvíli, jako by to byla celá věčnost, a pak z nás vyšlo cosi, co bylo napůl vzdychem nekonečné úlevy a napůl ubezpečujícím "ne!" Protože viditelně - ještě po něm nebylo. Byl to všechno nesmysl. Vyprávěl jalovou historku a dospěl v ní téměř k přesvědčivosti, to je všechno!… A tehdy, v té chvíli se Claytonova tvář změnila.

Změnila se. Změnila se jako rozsvícený dům, když v něm naráz zhasnou světla. Oči mu náhle strnuly, úsměv mu zmrzl na rtech a on tam stále nehybně stál. Stál tam a velmi jemně se kýval ze strany na stranu.

I tahle chvíle byla jako věčnost. A potom, víte, vrzala křesla, padaly předměty, všichni jsme se hýbali. Kolena jako by se mu podlomila, padl dopředu a Evans vstal a chytil ho do náruče…

Všechny nás to ohromilo. Myslím, že chvíli nikdo neřekl nic souvislého. Uvěřili jsme tomu, ale nemohli jsme uvěřit… Já jsem se probral ze zmateného ohromení a viděl jsem se, jak u něho klečím, vestu a košili mu jedním trhnutím rozepnuli a Sanderson mu položil dlaň na srdce…

Nemuseli jsme pospíchat, abychom celou věc pochopili. Vždyť jednoduchá skutečnost ležela před námi. Ležela tam hodinu, leží mi stále v paměti, černá a ohromující až do dneška. Clayton opravdu přešel do světa, který leží tak blízko a tak daleko od našeho. A odešel po jediné cestě, kterou se může vydat smrtelný člověk. Ale jestli opravdu odešel pomocí zaklínadel toho ubohého ducha, nebo ho náhle uprostřed jalové historky stihla mozková mrtvice - jak nás chtěla přesvědčit koronerova porota - to není věc, kterou bych já mohl rozsoudit. Je to jedna z těch nevysvětlitelných záhad, které musí zůstat nevyřešené, dokud nenastane konečné řešení všech věcí. Bezpečně vím jen to, že v té chvíli, v tom okamžiku, kdy zakončoval svá magická gesta, se změnil, zapotácel se a padl před námi - mrtvý!

Thomas Walsh - ROZSUDEK SMRTI

Položkou číslo jedna, tou nejděsivější a nejvýznamnější položkou, byla mrtvola váženého lékárníka středního věku, který se jmenoval Carl Sawyer. Položkou číslo dvě, obvyklou citovou položkou, byla přitažlivá blondýna, zřejmě jeho vdova, která nad ním hystericky vzlykala, když Cochran a McReynolds dorazili z policejní stanice. Položkou číslo tři - která Cochranovi a McReynoldsovi všechno vysvětlila na první pohled - byla vyloupená automatická pokladna. Položkou číslo čtyři, známou nepříjemností téhle profese, byla lékárna přeplněná vzrušenými a mnohomluvnými sousedy.

Nejdřív se ukázalo, že každý z těch lidí je ochotný poskytnout Cochranovi podrobné a významné informace, později, když přistoupil k potřebné eliminaci, se ukázalo, že pouze čtyři z nich něco opravdu viděli. Paní Sawyerová a náhodná zákaznice, která se jmenovala Ellen Morisonová, byly svědkyněmi střelby, dva ostatní - manžel a manželka - si všimli muže, který vzápětí nato vyběhl z lékárny a odjel v autě, které měl zaparkované v hlubokém stínu asi deset metrů odtud. Manželský pár se sice shodoval v jednom či dvou výjimečných faktech týkajících se auta, ale Ellen Morisonová, štíhlá a bystrá dívka s hnědými vlasy, inteligentníma tmavýma očima a citlivým, i když vzrušeným hlasem, toho muže popsala.

Informovala Cochrana, že před patnácti dvaceti minutami, když vešla do lékárny, stál ten muž před panem Sawyerem. Byli blízko sebe, trochu nalevo od automatické pokladny, a proto ho zpočátku pokládala za přítele pana Sawyera a domnívala se, že pan Sawyer s ním hovoří. Pak se ten chlap otočil, zřejmě ve strachu, rychle na ni pohlédl, dvakrát na pana Sawyera vystřelil a levou rukou přejel nahoru a dolů po automatické pokladně. Podle jejího mínění bylo tomu muži asi osmadvacet, možná víc, měl plavé vlasy, štíhlou postavu a úzkou, ostře řezanou spodní čelist. Ellen Morisonová v tu chvíli málem přestala dýchat a byla neobyčejně rozrušená, ale protože si na tom muži pamatovala správné věci - ne mnohé, ale nápadné a jasné podrobnosti - Cochran byl ochotný uznat ji zřejmě za nejspolehlivější svědkyni.

Manželský pár, který toho muže pozoroval ze strany a v pohybu, byl jediný, kdo viděl auto. Popsali ho Cochranovi buď jako černý nebo tmavomodrý sedan s nabouraným blatníkem - pravým zadním blatníkem. Jeden z nich si myslel, že ten muž měl hnědé šaty a hnědé boty, druhý, že měl oblečené pracovní kalhoty a šedou sportovní vestu. Oba dva prohlásili, tak jako Ellen Morisonová, že neměl nic na hlavě, a pamatovali si jeho plavé vlasy.

McReynolds se zatím pokoušel utišit paní Sawyerovou a potom ji vyslechnout. Oba pokusy selhaly. Zdálo se, že nechápe, kdo je to McReynolds ani co chce, jen tupě a slabě kroutila hlavou, jako by stále byla v prudkém šoku. McReynolds ji nechal být. Byl přesvědčený, že musí najít muže určitého věku, postavy a tváře, takového, který vlastní anebo měl možnost použít laciný sedan s nabouraným blatníkem, který má pistoli a se vší pravděpodobnosti i záznam v policejním trestním registru.

Pokusili se toho muže vypátrat. Zkontrolovali v ústředí fotografie a záznamy, sjednotili se na několika možných podezřelých, čtyři z nich vyhledali a zadrželi a potom, za dva dny, si paní Sawyerová z těch čtyř, postavených v řadě, rychle a hystericky jednoho vybrala.

Manželský pár identifikaci paní Sawyerové podpořil, i když podle Cochranova mínění si ani zpoloviny nemohli být tak jistí, jak tvrdili. Ellen Morisonová to potvrdit nechtěla. Byla to jediná svědkyně, která na Cochrana do jisté míry zapůsobila, a potom připustila, že muž, kterého jí ukazují, vypadá trochu, ale ne příliš, jako ten, co zastřelil lékárníka. Nebyla ochotná odpřísáhnout, že je to on - ani že není. S nechutí řekla Cochranovi, že si na toho druhého muže vzpomíná jako na staršího a vyššího. Tenhle…

Zavrtěla hlavou. McReynolds přitom propadl netrpělivosti, Cochran, který měl podezření, že truchlící ženy jako paní Sawyerová, když už ovdovějí a protože ovdovějí, střílejí často na první vhodný a pravděpodobný terč, se zdržel úsudku o identifikaci a odešel, aby se pustil do nějakého osvědčeného pátrání.

Objevil tyto skutečnosti: Muž, kterého identifikovala paní Sawyerová - silný a mrzutý mladý závozník, jménem Johnny Palica, který měl na svém kontě už několik menších zatčení - bydlí u svého Švagra a ten má laciný černý sedan. V onen den, minulý čtvrtek, s jeho dovolením Johnny Palica sedan použil - měl několik hlubokých škrábanců na zadním blatníku - a jezdil s ním od podvečera až do půlnoci. Jezdil jen tak, jak neochotně připustil Cochranovi, měl s sebou své děvče. Co dělá člověk, když má s sebou děvče? Stará se o sebe, ne? No tak tedy…

Děvče jeho výpověď potvrdilo - jen děvče. Nebyla to působivá ani nezaujatá svědkyně. Existovali ještě tři lidé, kteří identifikovali Johnnyho Palicu - a byli si tím nyní skutečně jistější než předtím - a dva z těch lidí identifikovali i auto jeho švagra. Existovala ještě jedna svědkyně, Ellen Morisonová, která, jak se zdálo, se nemohla definitivně rozhodnout ve věci jeho osoby. Byla to nejistá obhajoba, velmi špatně zvládnutá, a porota ho uznala vinným. Po jejím výroku, který znamenal rozsudek smrti, se Cochran začal z jakéhosi důvodu McReynoldsovi vyhýbat a potom jednou odpoledne objevil, a to mu způsobilo nepříjemnou fyzickou nevolnost, že i McReynolds se začíná vyhýbat jemu.

Oba věděli, že identifikace, provedená za velmi vzrušujících a napjatých okolností, není vždycky spolehlivá. A zřejmě oba dva v důsledku velice vyvinutého instinktu v těchto věcech tuto identifikaci odmítali. Spolu o ní nediskutovali - to nebyla jejich záležitost - ale ani na ni nezapomínali. Potom přišel březen a pátého března v půl třetí volali Cochrana telefonem, což už nějaký čas nepříjemným a nelogickým způsobem předvídal.

"Vzpomínáte na tu Morisonovou?" zeptal se ho McReynolds dost klidně na takovou věc - možná až příliš klidně. "Na tu, která se nemohla rozhodnout v případě Johnnyho Palici?"

"Na koho?" zeptal se Cochran. Ale, samozřejmě, vzpomněl si na ni hned, předstíral, že si nevzpomíná, protože nechtěl, aby si McReynolds o něm bůhvíco myslel. "Ne. Zdá se mi, že ne… Moment! Na tu?" Obezřetně se poškrábal na tváři. "O co že jde? Co se stalo?"

"Velká novina," řekl McReynolds lhostejně. "Právě mi řekla, že Palica to není. Tvrdí, že si je jistá. Bylo by dobré, kdybyste sem přijel, Rayi. Myslím, že jsme v kaši."

A tak si Cochran sehnal taxík. Našel McReynoldse a Ellen Morisonovou na policejní stanici, v místnosti v prvním poschodí, s čilým a netrpělivým mladíkem, který se jmenoval Wilson a byl bezvýznamným členem týmu okresního státního zástupce, a tam od něj dostal informaci, že slečna Morisonová viděla včera večer před hostincem na Třetí avenue - anebo si myslí, že viděla - muže, který ve skutečnosti zavraždil Carla Sawyera. Je si tím jistá, suše dodal Wilson, protože otočil hlavu a podíval se na ni přesně tak, jako na ni pohlédl v ten večer v lékárně. Myslí si, že ji nepoznal. Když se za pět deset minut vrátila s policistou, už tam nebyl. Výčepní v hostinci si na něho pamatoval. Jenže naneštěstí o něm nedokázal poskytnout žádné užitečné informace. Zdá se, že takhle to vypadá, řekl Wilson.

Následovalo dlouhé ticho.

Cochran čekal na McReynoldse, až Wilsona přeruší, ale McReynolds, který to odpoledne vypadal trochu bledý a pohublý, zase zřejmě čekal na Cochrana.

"Takže," řekl nakonec Cochran nejistě a sedl si na roh stolu, klobouk postrčený do týla, rty ohrnuté a dlaně na kolenou.

"Správně," řekl zaměstnanec úřadu státního zástupce, jako by Cochran vyslovil velmi rafinovanou a pronikavou poznámku. "Celá věc je téměř dětinsky jednoduchá. Včera večer slečna Morisonová náhodou uviděla někoho, kdo se naoko podobal našemu příteli Palicovi. A hned na to…"

"Pistoli jsme nikdy nenašli," řekl Cochran.

"Já vím že ne. I já jsem si přál, abychom ji našli. Ale když jsme byli schopni přesvědčit porotu i bez ní, nevidím…"

McReynolds řekl náhle rozhněvaně a bojovně, jako by v něm slova vybuchla: "Tak moment! Já a Cochran jsme za to odpovědní, ne vy, pane. A já nad tím nedávno potil krev, jestli vám to něco říká. Mně se ta věc nelíbí. Nikdy se mi nelíbila."

Až tak daleko zašel. Cochran - už si vzájemně nahrávali - zvedl pravou dlaň z kolenou, obrátil ji vzhůru, prohlédl si ji a rozhodl se zajít ještě o kousek dál.

"Už jsem viděl," řekl, "nervózní a hysterické ženy jako paní Sawyerová, jak identifikovaly policisty, které postavili do řady, jen aby ji doplnili. Ano, ten manželský pár s ní souhlasil. Takoví svědci se vždy shodnou s první osobou, která se rozhodne. Já souhlasím tady s Macem. Promluvme si o tom!"

Ellen Morisonová, která se zdála být nervózní, ale rozhodnutá, pohlédla na něho a klidně řekla: "Děkuji vám. Začínám se cítit lépe. U soudu jsem svědčila, že muž, který zastřelil pana Sawyera - muž, o němž vám říkám, že jsem ho včera viděla před hostincem - vypadal starší, hubenější a mnohem vyšší než ten, kterého jste zatkli. Nebyla jsem si jistá, anebo jsem si namlouvala, že si nejsem jistá. Ale teď jsem. A chci, aby se s tím něco udělalo."

Zaměstnanec úřadu státního zástupce se přestal tvářit znechuceně a rozhněvaně a začal se tvářit zaujatě a ustaraně. Diskuse ještě pokračovala a pak se rozhodli, že jestli má mít porovnávání osob nějakou cenu, je nejdřív nutné umožnit Ellen Morisonové, aby se ještě jednou a déle podívala na Johnnyho Palicu. Zavolali dovnitř poručíka, který byl velmi opatrný a od tohoto rozhovoru se naprosto distancoval. Zavolal ale do ústředí a tam se na celé věci dohodli s kapitánem Mooneym.

Nazítří ráno v půl deváté Cochran a děvče zašli do - na to místo, jak tomu Cochran začal v duchu stísněně říkat - a Mooney už na ně čekal. Podali si ruce a krátce se poradili, potom se Mooney s dost bezvýraznou tváří podíval stranou na Ellen Morisonovou a vyvedl je z místnosti pro návštěvy na chodbu, kde byla vysoká zamřížovaná okna.

Přešli kolem dvou mužů oblečených v uniformě vězeňské stráže a zastavili před ocelovými dveřmi, které jim odemkli zevnitř, a i když měli s sebou Mooneyho, museli chvíli čekat před dalšími dveřmi, hned za těmi prvními a stejně masivního vzhledu, dokud ty, jimiž je vpustili, nezavřeli a nezamkli.

Pak bylo ještě víc dveří, víc vězeňských strážců, víc chodeb a nakonec dvůr a ještě jedna poněkud izolovaná budova. Když do ní vešli, Cochran, jemuž nebylo třeba říkat, oč jde, si jazykem nervózně olízl rty. Na Ellen Morisonovou se nepodíval. Vůbec se nepokoušel s ní promluvit.

Pak zastavili před nějakou místností. Vypadala takhle: Měla zdi obložené žlutým umakartem a hnědé podlahové lišty. Byl v ní laciný dubový stůl, na něm špinavá kniha hlášení a čistý popelník, dále dvě židle, jedno okno a na stropě silné osvětlovací těleso. V té místnosti bylo cosi podivného, cosi, co patrně čekalo na Cochrana. Věděl proč, zejména on a McReynolds za to byli zodpovědní. Ellen Morisonová, která s Johnnym Palicou neměla mluvit, pouze ho pozorovat mřížkou skrytou ve vnějších dveřích v úrovni očí, zůstala na chodbě, ale kapitán Mooney vešel s Cochranem dovnitř, podíval se na něho a zase vyšel jiným východem. Jakmile Cochran zůstal sám, ostré světlo v místnosti a náhlé ticho v něm okamžitě vzbudily neklid a pocit nepohodlí. Uběhlo několik minut, Cochranovi se zdálo, že plynou nesmírně pomalu. Pak se z vnitřní chodby ozvaly kroky a Cochran si vrazil ruce do kapes, obrátil se a vzmužil, alespoň tělesně.

Dovnitř vešel Mooney. "Tak to je v pořádku," řekl co nejprostším a nejvěcnějším tónem. "Sem, Johnny. Pamatujete si na Raye Cochrana, ne?"

Cochran vyřkl první slova, která mu přišla na jazyk. "To se ví," řekl a na rtech ucítil něco jako vlhkou mouku. "To se ví, že si pamatuje… Jen pojďte dál a sedněte si, člověče! Jak jste se měl?"

Zamýšlel mu podat ruku, ale když už chtěl to gesto udělat, zaváhal, protože, jak se zdálo, Johnny Palica ho nepoznal. V důsledku toho a toho, co to znamenalo, tón, který se Cochran rozhodl použít - úřední, vrchnostenský, ale ne nepřátelský - se po prvních chvílích změnil v otřepanou a směšnou přetvářku. Nebylo to nutné. Johnny Palica byl bledší, tišší a mnohem nervóznější, než jakého si Cochran pamatoval, a sotva Cochrana poznal, podnikl zoufalý a dojemný pokus, aby mu zalichotil.

Už v něm nebyla vzpurnost ani nenávist. Byl už pěkně zlomený. Nezlomil ho Meoney ani několik měsíců vězení, ale určitá myšlenka, určité datum, které pro něho Cochran a McReynolds připravili. Úzkostlivě se usmál, a když už se zdálo, že Cochran nebude na úsměv reagovat, pomalu, neohrabaně a s velkým úsilím ho rozšířil.

"Výborně," řekl. "Mám se dobře, pane Cochrane. Mám se… Je něco nového?"

Takovým titulem oslovil Cochrana poprvé - byla to maličkost a bylo to nesnesitelné. Cochran se začal potit, protože Mooney ho varoval, aby Johnnyho Palicu zbytečně nerozrušoval a neříkal mu nic o děvčeti, dokud nebudou mít v ruce pár bezpečných faktů, aby mohli postupovat dál. Zamumlal, že jak se zdá, v té věci nic nového není, ještě ne. Hlavní velitelství, dodal, je jen toho názoru, že Johnny Palica by snad chtěl ještě jednou opakovat výpověď o té večerní události. Kdyby ji zopakoval…

Zopakoval. Prudce přikývl. A tak mu Cochran položil několik otázek. Odpovědi na ně si on a Reynolds, nakolik to bylo v lidských silách, ověřili už několik měsíců předtím. Cochran se pak tvářil, že napjatě poslouchá, co mu Johnny Palica vypráví, a podrobnost za podrobností si kontroloval v kapesním zápisníku. "Ano, ano," huhlal Cochran, i když slova neměla žádnou zvláštní souvislost s tím, co jim předcházelo. To je jiná věc, dodal chraptivě, kterou si on a McReynolds okamžitě zkontrolují. Popovídají si, samozřejmě, i s děvčetem Johnnyho Palici. A pozorně proberou celý případ od samého počátku. Budou…

Byl by řekl všechno, udělal všechno, slíbil všechno, jen aby se rychle dostal z té místnosti, aby unikl tomu, jak ho Johnny Palica nepřetržitě pozoruje. Jako by vyžadoval pomoc a ubezpečení, pomyslel si Cochran vztekle, ne jako by je očekával, ale jako by je pouze vyžadoval. A když Mooney rozhovor zakončil, když si Cochran vzal sako a zamumlal něco srdečného a veselého a vyšel odtamtud, bylo to ještě horší než předtím. Na chodbě na něho čekala Ellen Morisonová.

Byla úplně bledá, v očích měla záhadný výraz a zřejmě se jí nechtělo mluvit s Cochranem víc než jemu s ní. Udělala jen to, že podivně zavrtěla hlavou. Samozřejmě, pomyslel si Cochran, ona si myslí, že sem s McReynoldsem dostali toho nepravého. Že… Otočil se od ní. Neptal se v duchu, jestli měla s Iohnnym Palicou pravdu, ale stalo se mu něco mnohem horšího. Pocítil to.

Později toho odpoledne to pocítil i McReynolds. S Cochranem o té věci nijak nediskutoval, jen několikrát přikývl, jednou polkl, vzal si klobouk a odjel s Cochranem promluvit si s paní Sawyerovou.

Objevili, že něco se zřejmě stalo i jí, protože už to nebyla ta růžovoučká a sladká panička se stydlivýma modrýma očima a vlnitými zlatými vlasy. Pozoruhodně zestárla, a jak se s ní Cochran domlouval, postupně opět upadla do nesmělosti, trpkosti, nervozity a nakonec hysterie.

Stále si byla jistá tím, že jejího muže zavraždil Johnny Palica. Teď už, uvědomoval si trpce Cochran, na ní nenávist a samota vykonaly své obvyklé dílo. A tak se on a McReynolds ani nezabývali žádným z obou dalších svědků, bylo to zbytečné, pokud nejprve nedokážou otřást svědectvím paní Sawyerové. Večer začal McReynolds znovu revidovat záznamy, aby získal jiný obraz a jiný popis, který by se blížil popisu Johnnyho Palici, a téměř ve stejnou chvíli začali Cochran a Ellen Morisonová hlídkovat na Třetí avenue před Shamrockovým hostincem.

Parkovali tam s Cochranovým kupátkem pět šest hodin každý večer - pozdě večer - a sedm dnů týdně. Stáli tam do půl druhé každého rána, nad hlavou jim monotónně rachotily vlaky nadzemky, šlehal je březnový vítr, a pak Cochran vždycky zavezl dívku domů a sám zašel někam na hrnek kafe a vrátil se domů. A vůbec nespával dobře - možná to měla na svědomí ta káva, ale možná něco úplně jiného. Chvíli zůstával neklidný, pak chvíli dřímal a vzápětí se rychle vzbouzel s přesvědčením, že právě teď někdo v nekonečné vzdálenosti, ale jasně, vykřikl jeho jméno. Nikdy se mu nepodařilo zaslechnout hlas - jako zvuk - ale zároveň ho poznával a nakonec pro něj hlas získal jakousi vlastní existenci.

Věděl, co ten hlas chce od pana Cochrana. Věděl to už, když se mu to stalo poprvé, a potom pokaždé, ale nemohl udělat nic užitečného, protože jestli má být nějaké odvolání založené na základě nového důkazního materiálu, on a McReynolds musí najít toho druhého muže. A najít ho nemohou. Ani si nedokážou představit, jak ho najít. Zpočátku na to měli dvanáct týdnů a potom deset a potom osm a potom šest. Ale nic se nevyskytlo ani na hlavním velitelství, ani před Shamrockovým hostincem.

Příležitostně, když McReynolds pokládal své úsilí za marné, strávil s nimi několik nepříjemných hodin, ale zbytek času neměli Cochran a dívka jinou společnost než sami sebe. Tou dobou by ji Cochran dokázal popsat dobře, alespoň částečně, ačkoliv na něj samotného, jak se zdálo, žádný zvláštní dojem nedělala. Měla tmavé vlasy, na které si jaksi mlhavě vzpomínal, a kolem úst měkkost a jemnost, která pro něho u jiných dívek nikdy nebyla zvlášť přitažlivá. Docela se mu líbila, ale nemyslel na ni tak, jak myslel na jednu nebo dvě jiné dívky. Nebyla příležitost. Za těch nekonečných a monotónních večerů si nakonec delší dobu povídali jen zřídka, protože děsivý smysl jejich hlídky téměř znemožňoval pořádný rozhovor. Přesto však navzdory tomu dospěli k jakési důvěrnosti, která by se Cochranovi zdála velmi nová a neobvyklá, kdyby byl náchylný o ní uvažovat.

Často namísto toho, aby tam jen seděla a čekala, až se ukáže ten pravý, ho unavovala pokusy vyvolat podobnost mezi osobou, kterou potřebovali, a nějakým bezvýznamným návštěvníkem Shamrockova hostince. A tak jí jednou, to už bylo v šestém týdnu, neosobně vysvětlil, že je dost hloupé vzrušovat se nad tím, protože jediná věc, kterou tu mohou použít, je trpělivost a zase trpělivost. Tyhle věci se nedají uspěchat, řekl Cochran. Člověk si je vynutí čekáním. V dlouhodobé perspektivě obvykle dospějí k nějakému závěru.

Ale ona si okamžitě všimla, že Cochran se čas od času věnuje také jiným věcem než závěru, k němuž se snažili dospět před Shamrockovým hostincem. Podívala se na něho z kouta sedadla.

"Předpokládám," řekla, "že dospějí. Jenže tentokrát…" sevřela na chvilku rty "… se prostě musejí vyřešit správným způsobem. Ne že bych byla něčím znechucená. Ani na chvíli se nedokážu přinutit k myšlence, že takováhle chyba, strašná a zlověstná chyba, jde… no, odpustit. Najdeme ho. Čekejte a uvidíte!"

"Doufám, že ho najdeme," řekl Cochran. Ale když se podíval ven na Třetí avenue - otlučenou, smáčenou deštěm, opuštěnou, na rozplizlé žluté světlo rozlévající se po temné vozovce před hostincem - pocítil tíživou tíseň. "Vždyť k tomu máme příležitost."

"Ach, máme víc než to… mnohem víc," řekla s důvěrou, která Cochrana překvapila. "Takhle se věci nedějí. Kdyby se tak děly, celý ten chaos by neměl vůbec žádný smysl."

"Možná nemá," řekl Cochran.

"Samozřejmě, je to hloupé," řekla Ellen Morisonová. Byla přitom velmi klidná. "A skrz naskrz špatné. My jen musíme věřit, že jisté věci jsou pravdivé a důležité. Pokud nebudeme…"

"Jaké věci?" zeptal se Cochran. Byla to první diskuse, která ho trochu zaujala. "Vyjmenujte mi jich několik! Rád bych se o nich něco dozvěděl."

A tak se stalo, že ze všech možných námětů začali diskutovat o tom nejhlubším a nejznevažitelnějším. Diskutovali o něm z úplně protichůdných pozic - ne s technickou zručností a propracovaností filozofů, ale z hlediska svého vlastního nahromadění úsudků, zkušeností a intuice. Kdyby ona věděla polovinu věcí, co ví on, říkal Cochran, anebo kdyby chápala polovinu faktů o odpornější stránce lidské přirozenosti, nenapovídala by toho tolik o tomhle a o onom, že se to smí, a ještě o jiném, že se to nesmí. Věci se dějí, to je všechno, co se o nich dá říci.

Zpočátku byla vážná a potom podrážděná a potom odmítavá, ale, přirozeně, nikdy Cochrana nepřesvědčila. Co připustil - proti své vůli a ne v její prospěch - bylo, že by mohlo být velmi utěšující vidět to tak, jak to vidí Ellen Morisonová, uvěřit ve smysl věcí, být si jistý, že někdo někde se velice snaží prospět Johnnymu Palicovi nebo Rayovi Cochranovi.

Taková myšlenka by mu poskytla užitečný nadhled. Tolik si opět pouze pro sebe připustil a potom, krůček po krůčku a velmi neochotně, trochu oslabil své argumenty a jejím věnoval větší pozornost. V pátek večer asi o půl jedenácté jednoduše prohlásil, že lidé možná dosáhnou šťastnějšího a prospěšnějšího života, když se ztotožní s přesvědčením Ellen Morisonové, a ne s jeho, ale, jak to vidí on, stejně to nic nedokazuje. Pravda je pravda. A jestliže…

Před nimi zaparkoval muž, který se vůbec nepodobal Johnnymu Palicovi, a vešel do Shamrockova hostince. Cochran si ho prohlédl a pustil ze zřetele, ale Ellen Morisonová ztuhla, vydala ze sebe jakýsi neartikulovaný zvuk a popadla Cochrana za rukáv.

Pomalu vystoupil z auta, srdce mu bušilo. "Dobře," řekl. "Vy zůstaňte tady! Není nutné, aby o vás věděl. Vrátím se, jen co se na něho líp podívám." Pak přešel před své dvousedadlové auto a zamířil k hostinci. Vešel… a zděsil se.

Muž, kterého Ellen Morisonová právě identifikovala, byl nejméně o deset centimetrů vyšší než Johnny Palica, evidentně starší, evidentně silnější a kromě plavých vlasů mezi nimi neexistovala sebemenší podobnost. Co to má znamenat? zeptal se Cochran v duchu sám sebe klidně. Něco se v něm zlomilo. Kráčel nazpět k autu, k té dívce, ale v té chvíli k ní cítil jen směs chladného hněvu a prudkého opovržení.

Chápe ona vůbec, ptal se zlověstně Cochran, co se s ním a s McReynoldsem děje posledních šest týdnů? Ví vůbec, že je natáhla na skřipec a že je tam drží a utahuje šrouby noc co noc, až každý z nich málem přišel o rozum?

Vypadala velmi bledá a vzrušená, ale ne že by zrovna chápala, co jí říká.

"Co se stalo?" zeptala se. Lapala po dechu. "Proč jste ne…? Je to ten muž, Cochrane! Vím to! Myslíte si, že bych mohla…?"

"Tak kde je tedy chyba?" Cochran na ni téměř vykřikl. Začal jakoby nekonečnou a zadržovanou silou bouchat pěstí do střechy auta. "Jak tohohle chlapa mohl někdo pokládat za Johnnyho Palicu? Pořád jste nám vykládala, že vypadají jeden jako druhý. A zatím to bylo tak, že jsme mohli sbalit kohokoliv. Bylo to všechno, co jsme měli."

"Ale on tak vypadá!" Ve strachu k němu přiblížila hlavu. "Jasně, ty kníry si nechal narůst. Proto vy…"

Rozzlobený Cochran se od ní odtrhl, naslepo nasedl do auta, zavřel za sebou dvířka, položil ruce na volant a opřel se o ně pravou tváří. Takhle nemusel dělat nic jiného, jen se na ni dívat. "A taky vyrostl," řekl. Jeho hlas ji nenáviděl. "Vyrostl o deset centimetrů. Já a McReynolds jsme byli trdla. Celému úřadu státního zástupce jste ukázala, co jste vlastně zač. Představovali jsme si, že víte, o čem mluvíte. Byli jsme tak hloupí, že bychom šli i do pekla, protože někdo jako vy…"

Zmateně ze sebe vydala několik popletených vět. Proč takhle mluví? Nečekají snad spolu na tohohle chlapa celé týdny? A není už teď v jejich rukách?

Cochran jí neodpověděl. Měl jedinou jasnou myšlenku, že kdyby ten muž vypadal jako Johnny Palica, možná by donutili svědky, aby připustili pochybení a možná i omyl. Ale takovýmhle způsobem si ho nikdo - ani paní Sawyerová, ani ten manželský pár, ani úřad státního zástupce - ani nevšimne. Takže…

Dívka jím opět zatřásla. Potom žalostně zašeptala: "Poslouchejte, Cochrane! Prosím vás, prosím. Jste ochotný mě vyslechnout? Řeknu vám…"

Muž vyšel ze Shamrockova hostince, trochu se potrápil při startování auta - Cochran by si ho jinak sotva všiml - a rozjel se po Třetí avenue. Po chvíli Cochran jako dobrý policista nastartoval a pustil se za ním. Jeli na sever. Nyní ho, pochopitelně, Cochran sledoval spíš ze cviku a zarytého instinktu než proto, že by v něm ještě zůstala nějaká naděje. Dívku stále nenáviděl, stále cítil, že se s ním zpočátku hádala a potom ho přesvědčila a potom - to bylo ze všeho nejhanebnější - téměř přinutila, aby uvěřil, že je něčím mnohem významnějším než obyčejným obvodním detektivem, který dostal instrukce něco udělat a který se roztrhal na kousky, protože to nemohl splnit.

Vždy veselý a dobře naladěný Cochran si vztekle pomyslel, že ho za to propustí.

Dvakrát se pokusila s ním promluvit, dvakrát ji Cochran odmítl poslouchat. Potom sedan před nimi odbočil do postranní ulice, která se mu zdála mlhavě povědomá. Sledoval ho. V půli cesty tou ulicí spatřil činžák, který mu také připadal známý, a když pak před ním sedan zaparkoval, poznal tu budovou v naprostém, ohromujícím šoku.

Cosi zašeptal. Projel kolem sedanu, kolem muže, který zvonil na zvonek ve vestibulu, a zaparkoval o několik bloků dál. Všiml si bez nenávisti a s úplnou lhostejností, že Ellen Morisonová vypadá vyděšeně a zoufale. Co teď s ní? zeptal se Cochran sám sebe. Co ona…?

Vytáhl ji z auta. Řekl jí, odkud má zatelefonovat McReynoldsovi a co mu má říct. Pak se opatrně vydal nazpět k sedanu, který sem sledoval od hostince. Do myšlenek mu vstoupila rychlost, ráznost a rozhodnost. Srdce opět začalo bušit. Staré auto s novým nátěrem, konstatoval, žádné stopy na něm. Jistě. Na zadním blatníku ani škrábanec. Ale oni s McReynoldsem najdou dílnu, kde nastříkali ten nátěr a kde vyklepali pravý zadní blatník. A pak, řekl si Cochran chmurně, donutí ten manželský pár, aby identifikoval tenhle sedan, i kdyby jim musel o sebe omlátit hlavy.

Odešel od sedanu a ukryl se kousek od něho v tmavé chodbě. Dívka se vrátila a Cochran na ni rozkazovačně zakýval, aby k němu přišla, ale netrápil se vysvětlováním, protože v tuhle chvíli jí nemohl věnovat čas ani pozornost. Vytáhl dvě cigarety a vykouřil je neobvykle dlouhými tahy. Pak přijel v policejním autě McReynolds a s ním několik mužů ze stanice. Cochran dvakrát zapískal a Reynolds zastavil.

Chvilku o celé věci rozmlouvali, Cochran vysvětloval, proč je tam, McReynolds to pochopil téměř okamžitě. Pak policisté ze stanice odešli k zadnímu vchodu a k nouzovým východům a Cochran s McReynoldsem vešli do činžáku, když předtím zazvonili na nejvyšší poschodí - a nebylo to poschodí, které hledali. Rychle vyšli po dvou úsecích schodiště. Oba zhluboka dýchali. Potom Cochran zazvonil a po chvíli čekání se dveře otevřely asi na sedm centimetrů. Cochran se o ně opřel dlaní, odtlačil je a vešel dovnitř.

Plavovlasý muž s pěkným knírkem byl uvnitř. Cochran k němu došel, usmál se na něho velice nepřátelsky a pak ho praštil. Praštil ho pořádně a bez nějakého zřejmého důvodu. Jen se tak cítil. Cítil se dobře. V téže chvíli udělal McReynolds to, co se od něho očekávalo. McReynolds se postaral o paní Sawyerovou.

Po té události už bylo všechno jasné. Cochran si pak říkal, že měli s McReynoldsem věnovat víc pozornosti tomu, co jim vyprávěla Ellen Morisonová. Neříkala, že když vešla do lékárny, pan Sawyer a ten zadržený muž stáli a rozmlouvali jako staří přátelé? A nebyla paní Sawyerová úplně hysterická, když se vrátili, aby zjistili, nakolik si je jistá identifikací Johnnyho Palici? Mělo jim to tehdy aspoň naznačit, že se možná pokouší krýt skutečného vraha a že v důsledku toho je možná i ona do té vraždy zapletená. Bylo jasné i to, že Ellen Morisonová vešla dovnitř v nevhodnou chvíli. Paní Sawyerová a její přítel vymysleli dokonale jednoduchou a účinnou metodu, jak se zbavit manžela, který už léta překážel a který byl vlastníkem výnosného obchodu. Pokusili se to zaranžovat tak, aby paní Sawyerová, která, podle předpokladů, měla být jedinou očitou svědkyní, popsala policii muže, který by se v žádném ohledu nepodobal jejímu příteli. A vtom přišla Ellen Morisonová, právě když se přítel už odhodlal k činu a zpanikařil tak, že to nedokázal odložit.

A tak toho večera paní Sawyerová předstírala žal a hrůzu a odmítala rozumět McReynoldsovým otázkám, protože bylo potřeba, aby se co nejrychleji dozvěděla, co si Ellen Morisonová o tom muži pamatuje. Kdyby se příliš odlišovala od dívčina popisu, který byl velmi přesný, mohla by zavinit, že by Cochran a McReynolds začali něco větřit, a tak s ním souhlasila a identifikovala Johnnyho Palicu.

Udělala to zřejmě proto, aby kryla sebe a odvedla pozornost policie jinam. A potom manželský pár podpořil její identifikaci a Johnny Palica nebyl schopen prokázat své alibi a všechno se začalo vyvíjet pěkně ve prospěch paní Sawyerové a jejího přítele. Dokud se nedopustil jedné věci, které se nikdy dopustit neměl - dokud ji nenavštívil doma velmi pozdě v noci v témže činžáku, kde ji Cochran s McReynoldsem před několika týdny vyslýchali.

A jakmile Cochran ten činžák poznal, položil si v duchu přirozenou otázku: Jaká je souvislost mezi tím mužem a přitažlivou paničkou, jakou je paní Sawyerová? Pouze jedna odpověď přicházela v úvahu. Okamžitě vysvětlila, proč paní Sawyerová identifikovala Johnnyho Palicu a proč ho odmítla identifikovat Ellen Morisonová. Cochran nedokázal pochopit, proč nad touto stránkou věci neuvažoval nikdy předtím. A i když naložili paní Sawyerovou a jejího přítele - ječící na sebe a vzájemně se obviňující - do policejního auta a odjeli s nimi do města, celá věc Cochrana nepřetržitě dráždila jako důkaz jeho kolosální hlouposti.

"Vždyť při něčem podobném vždycky vyšetřujeme manželku nebo manžela," tvrdil Ellen Morisonové, která stále ještě čekala v přízemí. "Vždycky! Byli bychom to udělali i tentokrát, kdybyste nebyla u toho a nepodpořila její výpověď. Ale když jste viděla, jak se celá věc odehrála přímo před vámi… Jak jsme to tedy měli vyšetřovat? Proč? Nedávalo to smysl."

"Ale tohle má, myslím," řekla Ellen Morisonová. Vypadala velmi unaveně a smutně. "Teď už je to všechno v pořádku. Jestli ti dva ve vás vzbuzují pocit hanby za celé lidské pokolení, na tom nezáleží. To je jen…" Ústa se jí zkřivila. "Odvezte mě odtud, Cochrane, prosím vás! Bojím se. Už o tom nechci nic slyšet. Všechno, co já…"

Začala se chvět. Cochran ji chlácholil. To je pohled, k němuž v takovýchhle případech člověk obvykle dospěje, řekl jí. Jediná důležitá věc na tom je, že jste nedovolila, aby vás taková událost vyvedla z rovnováhy, abyste se stala cynickou, aby… Tam přestal.

Náhle si vzpomněl, že nedávno s ní debatoval o podobné otázce z jiné pozice. Ach, zapomeň na to! pomyslel si rozhněvaně. Kdo pochopí, proč se takové věci dějí tak, jak se dějí? Kdo to chce pochopit? S Ellen Morisonovou se dostal až tak daleko, že občas dopadnou dobře. I tahle dopadla dobře, ne?

Nenapadlo ho okamžitě, že s ní zašel o mnoho dál než s kýmkoliv dosud. Když mu to došlo, řekl si, že to možná něco znamená. Vzal ji do auta a pokušitelsky jí hladil ruku a šeptal jí. Za jiných večerů, řekl si, a v jiných podmínkách se mohou hádat o základních pravdách. Ale teď k ní musí být citlivý a ohleduplný.

Byl. Nastartoval auto a odvezl ji odtud. Zpočátku jeli bez cíle, Cochran byl klidný a konejšil ji, potom ji zavezl domů a sám jel domů také. Spal čtrnáct hodin, nic ho nevyrušilo, ani popelářská auta, ani ranní doprava, a když se nakonec probudil, zjistil, že se cítí dobře a příjemně a že myslí na Ellen Morisonovou. Poslouchej, pomyslel si Cochran pomalu, co tohle znamená? Ale už to věděl. Věděl to v témže okamžiku, kdy se ta otázka vynořila.

Dorothy Salisbury Davisová - JARNÍ HOREČKA

Sarah Shepherdová se dívala na svého manžela, jak schází po schodech. Kufřík postavil k hlavním dveřím, hodinky porovnal s hodinami v hale a v zrcadle si prohlédl podbradek. Měl tam místečko, které si vždycky zapomněl oholit. Ustoupil dozadu a přehlédl se v celé své výšce. Trochu se zamračil. Začínal břichatět a to se mu nelíbilo. Když je tak kritický k sobě, oč kritičtější je asi k ní? Ale neřekl ani nic kritického, ani lichotivého, a ona si s nechutí vzpomněla, jak se dělají všechny ty triky, které by upoutaly jeho zrak: stydlivost - svědčící spíš děvčeti než pětapadesátileté ženě. Necítila se starší o těch dvanáct let než Gerald… tedy většinou ne. Sotva si ten pohyb uvědomila, ale bříšky prstů přejela tvar svého břicha.

Gerald zanesl kufr se vzorky koření do obýváku a otevřel ho. Aroma bude chvíli viset ve vzduchu, až odejde. "Dřeva je dost, drahá, pokud bude dnes večer zima," řekl. "A prosím tě, abys z vesnice nic nevláčela. Na to jsou dodávky…" Vypočítal své starosti s toutéž nezaujatou pozorností, s jakou odpočítával lahve ve svém kufru.

Když vzal kufr ze stolu, zvedla se a přešla s ním ke dveřím. Na verandě chvíli zaváhal, pokrčil rameny a zhluboka vdechl. "V takovéhle ráno si téměř přeju řídit auto."

"Mohl by ses to naučit, Geralde. Obchody bys vyřídil za poloviční dobu a…"

"Ne, drahá. Jsem úplně spokojený se svými novinami v autobuse, a ve městě je auto jen na překážku." Sklonil se a otřel se rty o její tvář. "Tak na shledanou!" zavolal, když se napřímil.

Její oči sledovaly směr, kterým to zavolal. Jejich jediný blízký soused, pěstitel zeleniny a květů, kráčel za pluhem a koněm, hlavu měl tak vysoko jako kůň nízko, ranní vítr se mu opíral do kštice šedivých vlasů a zahrocoval ji jako pšenici postavenou do panáku.

"Ten starý má život," řekl Gerald. "Až já budu v jeho letech, to bude pro mě…"

"Není tak starý," řekla.

"Ne. Myslím, že až tak zas ne," řekl. "No, drahá, musím jít. Na shledanou zítra večer a dávej na sebe pozor!"

Vykračoval si po cestě téměř švihácky. Zvláštní, že se nedokáže skamarádit s automobilem. Ale nemít ho se dost shoduje s jeho způsoby. Auto by bylo hmatatelným poutem mezi jeho životem doma a mimo domov. Kdyby do něho takhle zvečera nastoupila, cítila by jeho cesty. Prach by se o ni snadno otřel. Takhle z něho má jen to, že po jeho odchodu visí ve vzduchu štiplavý zápach kufru se vzorky koření.

Když zmizel z dohledu, pustila se do domácích prací - do nádobí po snídani, do postelí, do utíraní prachu. Přinesla si z města příliš mnoho věcí. Její matka zanechala ve starém domě výsledky své sedmdesátileté sběratelké činnosti a teď už nebylo možné položit na stůl knihu, dokud se dřív neodstranila soška, váza, kus holandské majoliky. Dům je opravdu kupou haraburdí. Takže jaký div, že se Geraldovo chování k ní změnilo. Manželství ho nezměnilo - změnil ho tenhle dům a ona, která se v něm usadila jako starý Buddha s pánvičkou kadidla v klíně.

Divné, že právě tohle jí přichází na mysl zrovna teď, pomyslela si. Ale Gerald nebyl vždy tak uzavřený. Když si vybrala vzpomínku na zvláštní chvíli z bývalých časů, zachytila, jak očima hledá její oči - nepočítal její léta, jak by to podle ní udělal teď, ale odhadoval vlastní hodnotu v jejím oceňování.

Postavila do řady několik drobností, které by bylo možné vyřadit anebo radši prodat starožitníkovi. Ale pak z řady vytahovala kousky, na nichž se časem naučila neobyčejně lpět. Staly se pro ni dětmi, jako si Gerald udělal děti z knih, při nichž trávil večery doma. Udělala ze zástěry jakýsi košík a smetla do něho plný stůl nicotností.

Ani se na ně nepodívala a rychle je vysypala na zadním dvoře do popelnice. Když se jich zbavila, cítila se mnohem lehčí a s májovým větrem ve tváři a s laskavým sluncem jako s něčí paží okolo jejích ramen jí bylo bezmála do tance. Za plotem kvetly narcisy a tulipány a kývaly na ni jako tlustí malí chlapečkové. Pan Joyce vypřahal koně. Pak ji zpozoroval.

"Máme hezký ráno, co?" zvolal. Plácl koně po zadku, vyhnal ho tak na pastvu a sám přešel k plotu.

"Nádherné květiny," řekla.

"Maj mizernej rok. Zpozdily se čtrnáct dní."

"Opravdu?" Jasně, že opravdu, pomyslela si. Hloupá poznámka a po ní ještě jedna: "Stejně jsem nikdy neviděla hezčí. Co bude kvést po nich?"

"Letos, myslím, hledíky. Pak růže. Kosatce moc nejdou na odbyt, a tak je nechávám, ať si rostou a zpožďují se, jak chtějí."

"Tohle by je mělo vytáhnout ze země."

"No a není to tak? Můžete se s nimi celej rok mazlit nebo je šimrat a nemáte z toho jedinej květ, ani na ukázku ne. Jo, ale otočte se k nim zády a zarostou vás."

Jako láska, pomyslela si, a kousla se do jazyku. Ale do tváří jí to vehnalo červeň.

"Poslouchejte, paní Shepherdová, nezlobte se na mě, že to říkám, ale vypadáte náramně."

"Díky. Jde na mě jaro, zdá se."

"Nevaří vám to krev? Co byste tak řekla na náruč těchhle kytek?"

"Byla bych moc ráda, pane Joyce. Ale zaplatím vám za ně."

"To opravdu ne. Neprodám ani polovičku - půjdou na hnůj."

Dívala se, jak jeho obratná ruka ulamuje květiny. Byl už opálený a hezky, půvabně se ohýbal a napřimoval. Za všechna ta léta, co bydlel vedle nich, nebyl nikdy v jejich domě, ani oni v jeho, pouze toho dne, kdy jeho žena měla pohřeb. Moc netruchlil, řekla v té době Geraldovi. A nebylo divu. Manželka byla sklíčená, plačtivá žena a nebylo slunečného dne, v němž by neočekávala, že na jeho sklonku začne mrholit. Když na to teď Sarah myslela, Joyce vypadal mladší než tehdy, když jeho paní byla ještě naživu.

"Tak! Proboha, pane Joyce, to je moc!"

"Dneska ráno bych vám jich dal celý pole," řekl a navršil jí květiny do náruče.

"Půl pole jste mi dal."

"A jak krásně s nimi vypadáte!"

"No, musím je dát rychle do vody," řekla. "Děkuju vám."

Pospíchala k domu, letěla jako mladá koketa ze svého prvního výboje a cítila, že ji sleduje potěšené oko. Celé ráno zářilo, když už jí květy dělaly společnost. Vypnula rádio. Dnes nebude plakat pro slečnu Julii. V poledne slyšela na dvoře hrkotat žebřiňák pana Joyce, když vyjížděl na pole u hlavní silnice. Vyhlédla z okna. Pohlédl na ni a zvedl klobouk.

Chvílemi na něho přes den myslela. Umožnil jí, aby si na chvíli příjemně uvědomila sebe samu, a byla mu za to vděčná.

Začala si přát, aby se Gerald večer vrátil. Vyčkej, Sarah, řekla si. Neodhazuj staré zvyky a roky jako haraburdí! Změkla, o tom se nedá pochybovat. Možná není tlustá, ale kulatá. Kulatá. Zopakovala si to slovo nahlas. Znělo, jako když brambor padá do putny s vodou.

Ale odpolední slunce bylo teplé a v ní zvítězila stará lenost. Jen když pan Joyce přijel domů s melodií písně před sebou, trochu sebou hodila. Popadla z chladničky kuře a pak zavolala z verandy.

"Pane Joyce, nechtěl byste přijít na večeři? Gerald nebude doma a já nerada vařím jen pro sebe."

"Jejda, to by bylo něco! Nemám doma nic, jen kousek šunky, po který by ani pes neštěk. Co mám přinést?"

"Jen přijďte, až budete hotov!"

Sarah, řekla si, když prostírala stůl, jsi starý netopýr a zkoušíš křídla za denního světla. Za půl hodiny vyhlédla z okna, aby právě zahlédla, jak pan Joyce přeskočil plot jako hříbě. Oblékl si nedělní šaty, a když přeskočil drátěný plot, zamával na ni lahví. Sarah přepadly pochybnosti. I když to všechno vymyslela jako drobnou zábavu pro sebe, nebyla ochotná běhat po domě se starým donchuanem v patách.

Jenomže pan Joyce byl dobře vychovaný host. V lahvi bylo hlohové víno. Pil mírně a nad večeří se rozplýval chválou.

"Neumíte si představit, paní Shepherdová, jak vám, lidem jako jste vy, závidím. Hlavně vašemu muži. Jak to vydrží, být takovou dobu pryč?"

Vydrží to náramně dobře, pomyslela si. "Je to jeho práce. Je obchodník. Prodává koření."

Pan Joyce se usmál a ukázal hezký chrup - vlastní chrup, podivila se, a zatímco povídal, jezdila koncem jazyka po můstku. "Má teda cukr i koření a všechno, jak má bejt, jak se říká."

Jaký ten musel být s děvčaty, pomyslela si, a oženil se s takovým motovidlem. Stalo se to bezpochyby ve spěchu a možná je do toho nahnali.

"Určitě je vám teskno od té doby, co vám odešla paní Joyceová," řekla truchlivěji, než zamýšlela. Koneckonců, ta žena byla mrtvá už tři roky.

"Ne víc, než když byla se mnou." Jeho hlas se vážností vyrovnal jejímu. "Je to kruté, takhle mluvit o mrtvém, ale jestli se od té doby její povaha nezměnila, čeká nás vlhká věčnost." Nacpal si dýmku. "Můžu si zakouřit?"

"Jistě, mám ráda vůni tabáku v domě."

"Váš muž kouří?"

"Ano," řekla a otázka ji trochu překvapila.

"Nevypadá, že by se věnoval dýmce," řekl a hlasitě potáhl z té své. "Ne, drahá paní," dodal, když vyfoukl dým, "máte kliku, že nevíte, co je to hrůza tichého domu."

Náhle ji napadlo, že Joyce zkoumá situaci. Ona ho uspokojí. "Ano. To počítám mezi své výhody."

V očích mu zasvítila jakási radost. Ty jsi stejně osamělá jako já, dušinko, jako by říkaly, a jejich upřímnost ji zlákala, aby dodala: "Ale byla bych opravdu ráda, kdyby byl Gerald víc doma."

"No, on je v takovejch letech, kdy chlapi koukají, jak si ještě naposledy zapytlačit," řekl a mrkl na ni přes obláčky kouře.

"Geraldovi je teprve třiačtyřicet," řekla. "Jsou takoví, co pytlačí ve čtyřicítce, a zase jiní, co si málem odskočí ještě z rakve."

Rozhovor se začal ubírat směrem, jaký určitě nezamýšlela, a přistihla se, že se mu jen namáhavě vyhýbá. Je to jako hasit oheň péřovou prachovkou. "Svítí měsíc," řekla a rozběhla se k oknu, jako by chtěla zamávat starému příteli.

"No jo," řekl, "svítí. Chystáte se na něj vylézt?"

"Co jste říkal, pane Joyce?"

"Radši bych měl říct, na co jsem prve myslel. Když zapřáhnu Mickeyho do staré bryčky, šla byste se se mnou projet po cestě k mlýnské nádrži?"

V okně viděla jeho odraz, sebejistý, odvážný úšklebek na jeho tváři. Za šestnáct let usedlého života už zapomněla, jak je potřeba manipulovat s muži. I když něco takového člověk ve skutečnosti nikdy nezapomene úplně. Je to jako jezdit na kole, po pár zatáčkách to znovu pochytí. "Proč ne," řekla.

Kůň před bryčkou byl úplně jiný tvor než ten, který byl ráno zapřažený v pluhu. Jakmile ho pan Joyce pleskl opratěmi přes zadek, vyrazil tak, že málem převrhl Sarah do skleníku. Ale pan Joyce vyskočil na sedadlo, stáhl Mickeyho zpět na nohy jednou rukou, druhou Sarah na polštáře a už letěli měsíci v patách…

Když se Sarah ráno probudila, slunce jí naplno svítilo do tváře. Jako obyčejně se podívala, jestli Gerald není ve své posteli. Aby se aklimatizovala na den a jeho řád. Při prvním pohybu těla si uvědomila, že cval na bryčce s rezavými pery není nejlepší způsob, jak se přesvědčit o svém mládí. Chvíli ležela a myslela na to a pak vstala do bolavého pocitu bláznovství. Zůstal v ní po celý den, chvílemi ustupoval nostalgii za vyhozeným haraburdím. Nikdy si neuvědomila, kolik času ze svého života strávila tím, že se o něj starala.

Když Gerald dorazil domů, byla už téměř tou osobou, kterou tam zanechal předcházejícího dne. Obývák místo nicůtek zdobily květiny. Když bylo po večeři a Gerald se usadil ke knize, ozval se.

"Sarah, a co se stalo s tím starým čínským filozofem?"

"Vyhodila jsem ho. Ty sis toho všiml? Vyházela jsem odtud všechny staré cetky."

Nepřítomně se kolem sebe rozhlédl, jako by se snažil na některé vzpomenout. "Tak jsi to vyhodila. Ten starý kamarád mi bude chybět. Poskytoval mi něco k přemýšlení."

"Co?"

"Ach, nevím… Konfucius říká… něco takového."

"To vůbec nebyl filozof," řekla, i když neměla sebemenší představu, kdo to byl. "Byl to rolník."

"Opravdu? No, přesně tak to nebylo." Otevřel knihu.

"Nejsou ty květiny krásné, Geralde?"

"Krásné."

"Dal mi je pan Joyce, čerstvé ze zahrady."

"To je od něho hezké."

"Musíš každý večer číst, Geralde? Jsem tu celý den sama, nemám si s kým promluvit, a když přijdeš večer domů, strčíš nos do knížky…" Když už ta slova byla napůl venku, zalitovala toho. "Neřekla jsem ti to, Geralde. Včera tu byl na večeři pan Joyce."

"To bylo od tebe velice slušné, drahá. Tomu starému pánovi je jistě smutno."

"Nemyslím. Byla to pro něj úleva, když mu zemřela žena."

Gerald se na ni podíval. "Řekl ti to?"

"Ne těmihle slovy, ale v podstatě se tak vyjádřil."

"To je teda zvláštní člověk. Na co umřela?"

"Už si nepamatuju. Myslím, že na srdce."

"Zajímavé." Vrátil se ke své knize.

"Po večeři mě vzal na výlet s koněm a bryčkou. Jeli jsme až ke Cos Corner a zpátky."

"Ha!" To byla jeho jediná poznámka.

"Geralde, ty tloustneš."

Podíval se na ni. "Nemyslím. Pořád mám svou normální váhu. Možná nějaké to kilo navíc."

"Tak je ale nosíš v břiše. Všimla jsem si, že sis ze spodků ustřihl gumu."

"Tyhle nové umělé hmoty!" řekl podrážděně.

"Kdepak hmoty," řekla. "To je to tvoje břicho. A nevšiml sis, jak si nepřetržitě popotahuješ límec?"

"Chtěl jsem ti to připomenout, Sarah. Příliš je škrobíš."

"Škrob mi došel už minulý týden a zapomněla jsem ho objednat. Už si můžeš kupovat číslo patnáct a půl."

"Proboha, Sarah, za chvíli mi povíš, abych nosil chomout." Zavřel knihu a spustil ji mezi stehna. "Domů chodím jen na tři čtyři večery v týdnu. Jsem unavený. Byl bych rád, drahá, kdybys mne neobtěžovala."

Popošla k jeho křeslu a sedla si na boční opěradlo. "Víš, že už jsem začala být zvědavá, jestli by ses ozval, kdybych tě píchla jehlicí z klobouku?"

Pohlédl přímo na ni, jakoby poprvé za mnoho let. Pak uhnul očima. "Měl jsem velice moc práce, drahá."

"Na tom mi nezáleží, Geralde, kolik práce jsi měl. Jen mám radost, když vidím, že jsi stále ještě člověk."

Objal ji kolem ramen a stiskl.

"Nejsou ty jarní květy hezké?" zeptala se ho.

"Ano," řekl, "a jaro taky."

Naklonila se přes něj a vyjmula z vázy jednu květinu. Chvíli tak zůstala. Dotkl se její ruky. "I ty jsi hezká."

Tohle je jednoduché, pomyslela si a znovu se napřímila. Kdyby králík zůstal sedět na bodláku, nevyhrál by závody.

"Tři nejkrásnější věci na světě jsou," řekl zamyšleně Gerald, "letící bílý pták, pšeničné pole a ženské tělo."

"Na tos přišel sám, Geralde?"

"Nevím. Myslím, že ano."

"Už je to tak dávno, cos psával básně. Bývaly doby, kdys dělal hezké věci."

"Tím jsem tě získal," řekl klidně.

"A já tě dostala na tenhle starý dům. Pamatuji se na den, kdy sepsali matčinu závěť. Řekni mi pravdu, Geralde - nerozhodl ses právě tehdy?"

Chvíli neříkal nic, a pak to bylo jako pokračování jakési jeho myšlenky, jemný řetízek asociací. "Pamatuješ na báseň, kterou jsem o domě napsal?"

"Nedávno jsem ji četla. Často je znovu čtu."

"Opravdu, Sarah? A nikdy se o tom nezmíníš."

Bylo to téměř vše, co ještě četla. Jeho oddanost knihám ji od knih odvrátila. "Pamatuješ, Geralde, jak jsi mi je dával, abych ti je četla? Myslela jsem si, že jsem jediná kromě tebe, kdo je dokáže ocenit."

"Pamatuji se."

"Nebos mi jen tak lichotil?"

Usmál se. "To jsem se ti tak dvořil, obávám se. Nikdo si nikdy nemyslí, že jeho básně může ocenit někdo jiný. Ale Sarah, víš - dnes večer bych byl rád, kdybys mi některé z nich přečetla. Jen tak kvůli starým časům."

Kvůli starým časům, pomyslela si, vytáhla ze skříně desky a sedla si naproti němu. Zvadle seděl v křesle, potahoval z dýmky a oči měl napůl přivřené. Kdysi dávno tato jeho hloubavost zmírnila první otřes z jejich věkového rozdílu.

"Mně se vždycky nejvíc líbila tahle - Ráno mých dnů."

"Můžeš," zamumlal. "Tu jsem napsal pro tebe."

Četla báseň za básní, občas by byla ráda věděla, jaké obrazy si vytvářel ve chvíli, kdy je psal. Sem tam pocumlal dýmku. Znělo to, jako když dítě cucá z prázdné lahve. Čtu je dobře, pomyslela si, vkládám do nich měkké záchvěvy a něžnost staré lásky. Určitě přijde okamžik, kdy vstane z křesla a přistoupí k ní. Stále seděl, oči téměř zavřené, už s dýmkou v ruce na bočním opěradle. Do hlasu se jí vkradla ochraptělost, už si odvykla číst tak dlouho nahlas. Pomysela na zpěv slavíka a na trn namířený na jeho srdce. Bolest zadrhnutá v hrdle ji nutila k většímu úsilí, protože už bylo téměř po básních.

Náhle zticha a nedokončila větu, přerušil ji nějaký šramot v místnosti. Na podlaze zahrkotala dýmka - Geraldova dlaň stále ještě kopírovala její tvar, ale brada už mu visela na prsou. Odložila desky, přešla k němu a zdvihla dýmku s poněkud prázdnou lítostí, jako by zvedla ptáka, který jí padl k nohám mrtvý.

Geraldův ranní odchod byl v tradici všech jejich dnů, i polibek na tvář, i slova: "Na shledanou zítra večer, drahá, dávej na sebe pozor!"

Dávej na sebe pozor, pomyslela si, když vešla dovnitř. Dávat pozor na co? Proč? Ohřát kotel vody, aby se uvařilo jedno vejce? Pospíšila si se svými každodenními povinnostmi a oblékla se. Když viděla, jak pan Joyce zapřahá do žebřiňáku plného květin, zamkla dveře a směle na něho čekala u cesty.

"Můžete mě svézt na hlavní?" zavolala, když u ní přitáhl opratě.

"Můžete se svézt třeba na konec světa, paní Shepherdová. Podejte mi ruku!" Popustil koni uzdu, až když už seděla vedle něho. "Vidím, že váš starej už zase odkráčel. Určitě se řehtal nad tou naší jízdou v měsíčním světle."

"Bylo to úchvatné," řekla.

"Líbilo se vám to?"

"Líbilo. Ale pak jsem si to odskákala." Ukázala si rukou na záda.

"Já sám sem tam zaskučím, když se ohnu. Ale vyšlo to lacino, ta legrace, co jsme si užili. Svezu vás do vsi. Stejně tam musím koupit dlouhou hadici. Nebo si myslíte, že vás na tomhle žebřiňáku vezmu na nějakou bláznivou cestu?"

"Nebylo by to poprvé," řekla. "Můj život je samé bláznovství."

"Moudrej blázen, kterej se směje vlastnímu bláznovství. To máme společný, tohle, vy a já. Kde budem večeřet dnes?"

Byl ostrý jako břitva.

"Budete vítán, když přijdete," řekla.

Přikývl. "Donesu maso a pak zas dáme Mickeymu co proto."

Sarah sestoupila u pošty a zůstala uvnitř, dokud Joyce nezmizel z dohledu - Joyce a povaleči, kteří se tam zastavili, aby se podívali, jak vystoupí ze žebřiňáku. Nastoupit je jedna věc, vystoupit druhá. Čmeláka přitahuje kopretina. Už bylo na čase podniknout tenhle výlet. Kráčela k ordinaci a čekala mezi vesničany, až na ni přijde řada.

"Myslela jsem si, že bych měla přijít na kontrolu, doktore Philipsi," řekla mu. "A možná byste mi mohl předepsat dietu."

"Dietu?" Sundal si brýle a změřil si ji od hlavy k patě.

"Trochu tloustnu," řekla. "Říká se, že v mém věku už to namáhá srdce."

"Vaše srdce by stačilo i dvacetileté ženě," řekl, "ale poslechneme si ho."

"Nebojím se o své srdce, pane doktore, chápejte. Já jen cítím, že bych měla shodit pár kil."

"No, no," řekl. "Rozepněte si šaty!" Vzal si stetoskop.

Dieta byla zřejmě v jeho předpisech to nejzřídkavější. Dával ji jako poslední útočiště. Na to by si měla zajet do města, ne k venkovskému lékaři, který odhaduje ženu podle toho, kolik porodila dětí. "Sousedka na srdce umřela," řekla, jako by to mělo vysvětlit její návštěvu.

"Kdo to byl?" zeptal se, když odkládal přístroj.

"Paní Joyceová. Před několika roky."

"Ta se ovšem o své srdce bát musela. Léta žila na práškách. Vy ho máte jako zvon. Podejte mi ruku!"

Vysoukala si rukáv, zatímco si připravoval přístroj na měření krevního tlaku. To, cítila, se vymyká všem měřítkům. Styděla se před tím chlapem a zlobila se proto na sebe i na něho, třebaže neměla žádný důvod, jen to, že k ní byl trpělivý. "Chci se dát pojistit," lhala. "Chtěla jsem nejdřív znát názor našeho lékaře."

"Dostanete ho, s tím potíže mít nebudete, paní Shepherdová.

A dieta není potřeba." Usmál se a odložil přístroj. "Míň brambor, chleba a sladkostí. Svého muže přežijete o dvacet let. A mimochodem, jak se má on?"

"Dobře. Docela dobře, pane doktore, děkuji."

Ty v těchhle dnech pěkně vyvádíš, Sarah, pomyslela si, když už byla venku.

Toho večera dostal Mickey pěkně do těla. Měl den odpočinku, a když se setmělo, svíraly mu kopyta nové podkovy. Joyceovo škubání ho týralo při každém pohybu postroje. Chichotání z bryčky ho píchalo ještě víc. Po žebřiňáku pro něho bryčka nebyla víc než moucha na ocase. Opřel se naplno do opratí, když ho popleskaly po bocích, a uháněl před smíchem, který byl za ním. Rostl a měnil se v křik, čím cválal rychleji, a šimral ho v uších jako něco živého, co se mu z nich táhlo dolů po šíji, po břichu a na slabiny. Řítil se rychleji a rychleji, zpod kopyt se mu sypaly jiskry jako mořská tříšť. Zápasil s tahem uzdy, nedbal na udidlo v hubě. Zatáčel podle vlastních představ, a teprve až když viděl vlastní dvůr, ustal v tom boji a dusil se pěnou, která mu oblévala jazyk.

"Do hajzlu, v ten večer, kdy nade mnou vyhraje kůň, si lehnu do hrobu," vykřikl Joyce. "Tak do toho, sokolíku! Neodbočíš, dokud nepřejedeš na hlavní a zpátky. Cítíš se dobře, Sarah?"

Cítím se dobře? pomyslela si Sarah. Zažila někdy takovou extázi od té doby, co byla v letech? Od prvního skoku koně zlomila okovy strachu a hanby. Kdyby jim odletěla kola, klidně by se svalila do příkopu.

"Nikdy jsem se necítila líp," řekla.

Naklonil se k ní, aby na ni viděl, protože právě vyšel měsíc. Vítr jí nahnal slzy do očí, ale smály se. "Do háje zelenýho," řekl, "s tebou to zamávalo!" Nakonec nechal koně, ať si sám najde cestu domů. Seskočil z bryčky a podal jí ruku. "To musela bejt nádhera bejt celá ta léta zastrčená někde vzadu v komoře!"

"Jestli je to poklona," řekla, "tak nepříjemně kouše."

"Ach. To je můj způsob, jak ti říct, že jsi krásná ženská."

"Zajdete na šálek kávy?"

"Ano. Uvážu koně a hned jsem tam."

Voda právě začala vřít, když vešel.

"Možná byste si radši dal čaj, pane Joyce?"

"Kafe nebo čaj, jen aby to nebyla voda. A byl bych radši, kdybys mi říkala Frank a kdybys mi tykala. Pokřtili mě Francis, ale toho už jsem se dávno zbavil."

"A ty mé jméno znáš, jak jsem si všimla," řekla.

"Uklouzlo ti v tom vytržení. Neznám ženu, která by se při takový jízdě nerozsypala na kousky."

"Bylo to úžasné." Nalila vodu do konvice na kávu.

"Nic není takové, jako jet za koněm," řekl, "teda pokud mu člověk zrovna nesedí na zádech. Mickeyho bych nevyměnil ani za Mackovo nákladní auto."

"Jezdívala jsem, když jsem byla mladší," řekla.

"Jak to, že sis tedy vybrala takovýho muže, jestli se nenaštveš?"

A ty tu svoji starou bábu, pomyslela si, kdes ji sehnal?

"Pracovala jsem v nakladatelství a on donesl pár básní."

"Jo tak je to." Přikývl. "A myslel si, že na takovém místě to může vylejt jako vodu z kýble."

"Gerald a já jsme se milovali," řekla podrážděná, že tak surově vyslovuje její vlastní myšlenky v té věci.

"Myslíš, že si to nepamatuju? V tý době jste nezatahovali záclony. Obyčejně mě to pěkně vyšprajcovalo."

"Dáš si smetanu? Zapomněla jsem."

"Jo, děkuju, a plno cukru."

"O moc jsi nepřišel," řekla.

"Jsou věci, který člověk vidí přes okno, a přijde o ně, když sedí v obýváku. Vsadím se, že ses divila tý starý osobě a mně, ne?"

"Trochu. Nebyla zas tak stará, že ne, pane Joyce?" Franku, pomyslela si.

"Ta byla stará už v kolíbce. Ale přinesla věnem skleník. Pracoval jsem u jejího otce."

Sarah nalila kávu. "Ty jsi chladnokrevný starý lotr," řekla.

Usmál se. "Ne. Mám chladnou hlavu a horoucí krev. Když jsem byl mladej, taky jsem dělal takový věci, co byly jako básně. Ta zpívala jak ptáček na klášterní zdi. Ale když jsem ji zavřel do klece, stala se z ní stará vrána."

"Povídáte hrozné věci, pane Joyce."

Humor mu na chvíli zmizel z obličeje. "Hroznější je žít společně. To by chlapa připravilo o rozum. Nemáš v domě kousek koláče, Sarah?"

"A co takhle vdolky s džemem?"

"Ty budou dobré." Opět se usmál. "Kde tvůj starej tráví noci při těch svejch cestách?"

"V hotelu."

"Pro ženatého člověka je to otupující život," řekl.

Přitáhla si židli ke kredenci a stoupla si na ni, aby sundala sklenici se zavařeninou. Ani se nepohnul, aby jí pomohl, ačkoliv stále nemohla na sklenici dosáhnout. Pohlédla na něho dolů. "Mohl bys mi podat ruku."

"Zkus to ještě jednou! Předtím už jsi na ni málem dosáhla." Usmál se, téměř zářil nad jejím úsilím.

Jedním skokem byla dole. "Dosáhni si tam sám, když chceš džem. Já se spokojím s šálkem kávy."

Bouchl pěstí do stolu a vstal. "Máš pravdu, Sarah. Nikdy nenos chlapovi nic, co by si nemoh donýst sám! Kterou lahev?"

"Ten jahodový."

Skočil nahoru a dolů, čiperně jako kamzík. "Ale to asi necestuje sám, co?"

"Cože?"

"Jen tak jsem nadhodil, že tvůj muž asi někomu leze do zelí. Obchodníci, jak víš, jsou pořád v pokušení."

"To je dost bezohledné, pane Joyce."

"Máš pravdu, Sarah, je. Držel jsem jazyk za zubama už tak dlouho, že se ve společnosti nedokáže udržet. Káva je výborná."

Beze slova upila té své. Už je načase, aby se té otázce postavila, pomyslela si. Dlouho kolem ní obchází a včerejší večer s Geraldem ji znovu učinil aktuální. "A jestli opravdu někomu leze do zelí," řekla a zvedla bradu, "co na tom?"

"Ach, Sarah, ty jsi moudrá ženská, a vyplatí se čekat, aby se s tebou člověk seznámil. Teď se ti trochu líbím, ne?"

"Trochu."

"No," řekl a vstal, "to si vezmu s sebou, abych měl v noci něco na zahřátí."

A co já jsem dostala na zahřátí? pomyslela si. "Děkuju ti za výlet, Franku. Bylo to kouzelné."

"Fakt?" zeptal se a přikročil k ní. Ukazováčkem jí nadzdvihl bradu. "Sarah, máme před sebou spoustu takovejch večerů, stačí, když řekneš." A když mu opřela bradu o prsty, sehnul se a políbil ji. Pak zamířil ke dveřím. Tam se zastavil a ohlédl se na ni. "Mám jít, nebo zůstat?"

"Bude lepší, když půjdeš," vypravila ze sebe přidušeně. Chtěla se zlobit, ale vůbec žádný hněv v sobě nenacházela.

Po celý následující den se Sarah pokoušela zabránit fantazii v rozletu. Vůbec nic k tomu chlapovi necítí, řekla si. Ale je milé, co všechno dokáže způsobit polibek od neznámého člověka. To ti ta jízda popletla hlavu, řekla si nahlas Myslela na Geralda. Myslela… Bůhví na co. Pracovala v patře, dokud neslyšela, že kolem jede žebřiňák. Najde nějaké východisko, až se Gerald vrátí domů. Zdálo se jí, jako by odešel už dávno.

Den byl dusný a vlhký, mouchy se lepily na okenní tabulky. V ovzduší viselo tupé ticho. Na sklonku odpoledne se přivalily těžké mraky a mísily se jeden s druhým jako těsto v míse. Když loupala brambory k večeři, Frank přijel domů. Vypřáhl koně, ale nechal na něm postroj a hned začal přiklápět skleníková okna na květinové řádky. Čekal bouřku. Podívala se na hodiny. Gerald by už měl každou chvilku přijít.

Vyšla na přední verandu a vyhlížela autobus. V proláklině mezi ní a hlavní silnicí byla mlha a zdálo se, že doprava v ní plyne pomalu a hustě. Autobus se šoural ke křižovatce, projel kolem a nezastavil. Pocítila náhlý hněv. Celý den směřoval k tomuhle vrcholu. Protože nezatelefonoval, znamená to jen, že zmeškal autobus. Další přijede za dvě hodiny. Přešla přes dvůr k plotu. Zase začínáš, Sarah, varovala sama sebe, ale ani si toho nevšimla.

Frank zvedl oči od práce. "Bylo by lepší, kdybys v domě všechno pozavírala," řekl. "Blíží se pěkná bouřka."

"Franku, když si pospíšíš, dám ti něco k jídlu."

"To by bylo od tebe moc hezký. Budu se možná muset tryskem vrátit na pole."

Stál u kuchyňského stolu a cpal do sebe beze slova jídlo, když se tmavá obloha rozsvítila. Přešel k oknu. "Sakra, to bude rána!" Podíval se na ni. "Tvůj starej zmeškal autobus, co?"

"Určitě."

Frank se opět podíval ven. "Mám rád pořádnou blýskanici. I kdyby mě přivedla na mizinu, není nic lepšího než bouřka."

Na cestě se ozval klakson. Sarah si vzpomněla, že Geralda z města občas svezli. Auto projelo, ale když se dívala na prach za ním, zůstal v ní pocit potlačené naléhavosti. Joyce už mluvil. Naklonil se se židlí dozadu a poprvé, co ho blíž poznala, mlel o počasí, zelenině a ceně vajec. Cítila, že ji to vzrušuje víc než jeho výbuchy intimních poznámek, houpala se od větě k větě a čekala na její konec. Pak zezadu přistoupila k jeho židli a prsty se mu lehce dotkla šíje.

"Měl by ses dát ostříhat, Franku."

Napřímil se. "To mi ani nenapadne, dokud se nezačnu škrabat. Můžu si nalejt ještě trochu kafe?"

Nalila mu do hrnku a cítila na sobě jeho oči. "Na to, co bylo včera večer, nikdy nezapomenu - na tu jízdu," řekla.

"A ještě něco bylo včera večer, pamatuješ?"

"Ano."

"Dala bys mi teď ještě jednu, aby to bylo do páru, když tě požádám?"

"Ne."

"A co kdybych si ji vzal bez ptaní?"

"Myslím, že bych nebyla ráda, Franku."

Odstrčil se od stolu, až trochu kávy vyšplíchlo na talířek. "Tak proč mě svádíš?"

"Ty máš směšné představy o svádění," vybuchla hněvem, i když věděla, že se hněvá sama na sebe.

Joyce roztáhl na stole své ušpiněné prsty. "Sarah, víš, co ty potřebuješ?"

Slzy se sbíhaly. Namáhavě je zadržovala. "Ano, vím, co potřebuju!" vykřikla.

Joyce zavrtěl hlavou. "On tě chytil za srdce, že Sarah?"

"Moje srdce je jen moje!" Hlavu zvedla vzhůru.

Joyce plácl dlaní o stůl. "Hej! Koukni se, jaká je v tý ženský jiskra! To by chlapa spálilo, kdyby v něm byla tříska, aby bylo čím zatopit." Olízl si rty a Sarah proti své vůli o krok ustoupila. "Nebudu tě honit, Sarah. Toho se nikdy neboj! Ty časy, kdy jsem někoho naháněl, jsou už pryč. Nebudu ti nadbíhat ani před tebou běhat, ale budu trvat na svém, ať se děje, co se děje." Pohodil hlavou k oknu. "To se jen trochu utišil vítr. Teď přijde určitě pekelná bouřka."

Dívala se, jak se na skle rozpleskly první dešťové kapky. "Gerald v tom zmokne."

"Možná ho to rozmočí," řekl Joyce a usmál se od dveří. "Děkuju za večeři."

Ať přijde krupobití, hrom a blesky! Ať to odnese střechu a porazí komín. Potom bych z toho domu odešla a nikdy se už nevrátila. Když se stařec může smát, jak se pokoušíš podvádět manžela, a manžel si o to říká, prosí o to, hanba ti! Prošla domem a pozavírala závory na oknech. Líbilo by se jí víc, kdyby je vytloukla koštětem.

Do bouřky se vmísila předčasná tma a záclony deště zahalily světla na hlavní silnici. Voda měla odporný žlutý odstín od prachu, který do ní nahnal vítr. Teď se dral dolů komínem a po podlaze v obýváku rozmetával kousíčky sazí. Prostřela noviny, aby je zachytila. Náhlý úder, brzy to přejde. Odešla do haly k hodinám. Autobus přijede za deset minut. Co na tom záleží? Rychlá večeře, dobrá kniha a dlouhý spánek. Ten lstivý starý čert má pravdu! Prorok, který by se měl dát ostříhat.

Světla na chvilku zablikala a pak se opět naplno rozsvítila. Zhasni je, Sarah! To, co ti zůstalo, uvidíš i při svíčce. Zašla do sklepa a přinesla petrolejovou lampu a pak vytáhla z kredence baterku. Když se vrátila do obýváku, čerstvý závan větru vyhnal z krbu noviny - plachtily jako větroň. Světla znovu zablikala. Nějaký zvuk ji přilákal do haly. Myslela si, že to vítr dusí zvonek telefonu. Když tam přišla, hodiny právě bily. Už teď má autobus dvacet minut zpoždění. Ve vzhledu telefonu bylo něco, co ji přesvědčilo, že linka je hluchá. Zbavilo ji sil, když se přesvědčila, že je všechno v pořádku. Fantazie, zašeptala. Všechno jde navzdory jejímu očekávání. A pak se, nahněvaná na sebe, znovu rozzlobila na Geralda.

To je urážka. Urážka na důkaz lhostejnosti.

Uslyšela úder v patře a šla za zvukem. Bylo to mimo dům. Zhasla a přitiskla tvář k oknu. Obrovský javor se kýval a zmítal a jedna větev tloukla do domu. Na hlavní silnici už nebyl vidět jediný záblesk světla. Zatemnění. Jak se tam dívala, vytvořil se před ní světelný bod. Zvětšoval se a trochu se kymácel. Baterka, pomyslela si, a byla by ráda věděla, jestli má Gerald baterku. Pak pohyb poznala: lucerna na žebřiňáku. Frank se vracel.

Když se dotkla vypínače, nerozsvítilo se. Prošátrala si cestu do haly a viděla, že všechna světla zhasla. Krok za krokem sestoupila do přízemí. Déšť vymyl z komína plíseň, páchnoucí a odpornou. Zapálila lampu a zanesla ji do kuchyně. Z okna viděla, jak se lucerna kývá, když vedl koně do stodoly. Muže ani koně neviděla, jen jak se světlo ztrácí, dokud nezmizelo uvnitř. Když se znovu objevilo, zvedla petrolejovou lampu, aby ho pozdravila. Tentokrát plot obešel. Přidržela dveře proti větru.

"Teď nemám čas, Sarah, musím pracovat." zakřičel. "Nepřišel, že ne?"

"Ne!"

"Telefon funguje?"

Přikývla, že ano, a zamávala na něho, aby přišel blíž. "Už jel autobus?"

"Přijel a odejel. Zavři si dveře, nebo se ti dům rozpadne na kusy!" Zamával lucernou a odešel.

Kastrol s pečení, kterou připravila Geraldovi, odložila do ledničky a věci podléhající zkáze narovnala na mrazák. Natáhla hodiny a uklidila nádobí. Cokoli, jen aby měl člověk co dělat. Umyla podlahu v kuchyni, kterou myla pouhý den předtím. Lucerna za cestou se houpala na háčku u stodoly, občas se ale pohnula k zemi a zpátky, jak Joyce kontroloval, zda jsou okna skleníků a pařníků upevněná.

Nakonec se vrátila do obýváku. Seděla dlouho v Geraldově křesle a dívala se na proužky dýmu v cylindru lampy. Nebyl tu ani pes, ani kočka, kteří by jí dělali společnost. Ani usmívající se kousek holandské majoliky, která by se na ni dívala z krbové římsy, jen chladnoocí předkové, které si už nemohla pamatovat, na ni hleděli z pozlacených rámů, upírali na ni oči, na poslední a nejmenší z nich, která po sobě nezanechá nic.

To se nedalo vydržet. Vyskočila z křesla. V hale vyšla na první odpočívadlo, odkud bylo vidět na Joyceův dvůr. S prací už byl hotový, lucerna visela na verandě, i když v domě se nesvítilo. Tohle bylo jediné světlo v širém okolí a zmítalo se ve větru jako bludička.

Seběhla dolů po schodech a vzala si plášť do deště. Popadla baterku a vyšla do bouřky. Přešla kolem plotu, chvílemi se nakláněla po větru, chvíli se mu vzpírala. Joyce ji potkal na cestě. Čekal, pomyslela si, zkouší její nervy, očekává ji. Beze slova ji chytil za ruku a zavedl k zadním schodům a do domu. "Mám petrolejovou lampu," řekl potom. "Posviť mi, než ji připravím."

V polosvětle se dívala na jeho mokrou tvář. Ústa mu zformoval zlomyslný humor a oči, když zamrkal na první plamínek knotu, měl divoké, tak divoké jako bouřka, a velmi divné. Když se světlo rozzářilo, dívala se, jak dopadá na špinavou zeď, na vybledlý kalendář, na otevřenou kredenc, na elektrický drát, který se od holé žárovky táhl nad vodovodem k zadním dveřím. Nádobí bylo poházené po stole, bezpochyby tam trávilo čas mezi dvěma jídly. Záclony byl ztuhlé špínou nejmíň tříletou. Teprve tehdy se jí v plném světle ukázalo šílenství, které ji sem dohnalo.

"Přiběhla jsem jen na chvilku, Franku…"

"Na chvilku nebo na noc, sedni si, Sarah, a nech mě, ať se svlíknu z těch hadrů!"

Sedla si na židli, na kterou jí ukázal, a dívala se, jak odhazuje kabát do kouta. Nemohla od něho odtrhnout oči, když si sedl a sundával bagančata a ponožky. Každý pohyb ji uchvacoval zvlášť, uchvacoval a pobuřoval. Ponožkami se utřel mezi prsty. Bosý přešel k přední straně domu. Ve dveřích se zastavil a v osudovém světle se změnil v obra.

"Postav na kávu, drahá! Všechno je na sporáku."

"Musím jít domů, Gerald…!"

"K čertu s Geraldem!" přerušil ji. "Ten se v týhle noci bude cejtit dobře, ať je, kde je. Možná se ti už vůbec nevrátí. To už se stalo, víš, že se chlapi ztratili ženám, o kterejch nevěděli, jakou mají cenu."

Seděla u stolu strnule a vzpřímeně. On jen mluvil, otravoval její mysl proti Geraldovi. Jak by se odsud mohla dostat? Utéct jako vyplašená srna a už mu nikdy nepřijít na oči? Ne, Sarah! Počkej si na tu trpkou kávu! Už ze sebe jednou vyžeň tu věčnou nerozhodnost! Ale když její rozhodnutí vrcholilo, ozvala se v ní touha, aby se ve dveřích objevil Gerald a vzal ji domů. Drahý, jemný Gerald!

Vstala a zašla k vodovodu, aby natočila vodu na kávu. Na parapetu stála řada lahviček od léků, zavátá prachem. Domácí lékárna. Naklonila se a prohlédla si vybledlou nálepku: "Paní Joyceová… Užít okamžitě v případě potřeby."

Odvrátila se od okna. V koutě stálo houpací křeslo. Za starých časů v něm na zadní verandě sedávala nemocná žena, houpala se a rozmlouvala s nikým. Dům je stále ještě prosáklý její chorobou, pomyslela si Sarah. Co ona ví o takových lidech?

Hřmotil nahoře v patře jako zavřený býk. Zablácená bagančata stála tam, kde si je zul, a kolem nich se tvořila louže. Opět pohlédla na okenní parapet. Není tu hlohové víno. Náhle si vzpomněla na slova doktora Philipse: "Léta žila na práškách." Téměř viděla tu zapšklou ženu, i to, jak lapá po dechu… "Užít okamžitě!"

Připrav kávu, Sarah! Jaké je tohle dráždění? Dráždit mrtvou v hrobě. Dráždit. Něco v té myšlence ji vzrušovalo dál… asociace: Joyce ji včera večer pozoroval, jak se natahuje po zavařeninách, usmíval se na ni. Zkus to ještě jednou, Sarah! Předtím už jsi na ni málem dosáhla. A stále ho slyšela, jak se ptá: Kterou lahev? Ne kterou sklenici, ale kterou lahev.

Vzala kotlík a naplnila ho. Přestaň, Sarah! To ta bouřka a čekání, příliš dlouhé čekání… na čas, který v životě ještě má. Před jeho příchodem se opět stáhla do sebe. Slyšela jeho rychlé kroky na schodech.

"Podala bys mi trochu jódu tam z okna, Sarah? Poškrábal jsem se o ty blbý rámy."

Očima pečlivě vyhledala lahev, aby ji neprozradila třesoucí se ruka.

"Nakapej mi to sem!" řekl a odhrnul si ze zápěstí bílou manžetu košile.

Dlaň měl mokrou, a když se nad ní sklonila, ucítila z ní pach země a koně. Známé. Všechno na něm bylo známé, příliš známé. Na šíji cítila jeho dech a jeho oddechování bylo jediným zvukem v místnosti. Natřela mu ránu jódem a odtáhla se. Při úsměvu se mu rty napnuly přes zuby.

"Pusa by tý bolesti ulevila," řekl.

Sarah odložila jód a popadla baterku. "Jdu domů."

Spodní čelist mu klesla, když se na ni zadíval. "Tak na co jsi sem teda chodila?"

"Protože mi bylo smutno. Asi jsem se zbláznila…" Strach jí zdusil hlas. Z koutku úst mu vytékalo přadénko slin.

"Ne! Přišla jsi mě mučit!"

Silou vůle posunula nohu ke dveřím a druhou za ní. Jeho hlas zesílil ve smích, když se od něho vypotácela. "Panebože, Sarah. Kde je ta skvělá ženská, která se mnou včera večer letěla s větrem o závod?"

Při ústupu se dotkla elektrického drátu a zašpinila si od něho tvář. Joyce ho popadl a vytrhl ze zdi, roztřepený konec se vlnil na podlaze jako bič. "A já si myslel, že by pro tebe bylo nejlepší, kdyby se už nikdy nevrátil domů!"

Klika dveří se jí smekla ve zpocené dlani. Nervózně si ji utřela. Je to šílenec, pomyslela si. Blázen, šílenec.

"Ty jsi jak hadr, Sarah!" vykřikl. "A pan Joyce je lhář. Lhář a sprosťák. Vždycky byl a bude, dokud ho nepověsí!"

Dveře povolily a ona seběhla po schodech na dvůr. V divokém běhu se uhodila o bryčku a odstrkovala ji, jako by to byla živá bytost. Zhluboka se nadechla, aby zadržela křik. Když utíkala podle plotu, roztrhla si o něj kabát, na drátě z něho zůstal vlající cár. Dýchej zhluboka! říkala si, když klopýtala po schodech nahoru. Neomdlívej! Nepadej! Dveře jí vyletěly z ruky, vítr rachotil po domě. Násilím je zavřela, skleněná tabulka zadrnčela, a zasunula závoru. Hodila na stůl baterku a chytla telefon. Divoce tloukla do vidlice.

Nakonec se ozval telefonista. "Mám pro vás hovor od pana Geralda Shepherda. Zůstaňte, prosím, u aparátu."

V prohlubni mikrofonu slyšela Sarah pouze svůj vzlykající dech. Snažila se uklidnit tím, že upírala oči na schodiště. Ale tyčky zábradlí se mihotavě chvěly v dosahu světla jako potrhané struny na harfě. Pak se ozvaly kroky a Joyceovy pěsti na dveřích. Slabým hlasem dala znamení telefonistovi. A kdesi v zátočinách mysli se zachytila myšlenky, že když odemkne dveře, Joyce vejde do domu a sedne si. Možná rozdělá oheň. Ve sklepě je spousta dříví. Ale nemohla promluvit. Už bylo stejně pozdě.

Joyceova pěst prorazila sklo a odsunula závoru. Když se dveře otevřely, vítr jí přehodil kabát přes hlavu, a když se zase zavřely, zůstal tam splaskle viset.

"Promiňte," ozval se telefonistův hlas, "hovor byl před deseti minutami zrušen."

Nechala sluchátko dopadnout na stůl a čekala, zády stále obrácená ke dveřím. Deset minut není tak dávno, zauvažovala v náhle pokojné otupělosti. Počítala každý Joyceův krok blížící se k ní a věděla, že odměřují všechen čas, který jí ještě zbývá. A cítila, že ho už bude velmi málo.

Protože jen na chvilku spatřila smyčku, kterou vyrobil z elektrického drátu, a bílé manžety nad silnýma, kloubovitýma rukama. Zavřela oči a vysoko zvedla hlavu v naději, že konec takhle přijde rychleji…

Matthew Gant - BEDNA NA PŘEDSUNUTÉ HLÍDCE 1

Vítr hvízdal údolím a jehlan stanu, který vyznačoval předsunutou hlídku 1, se chvěl pod jeho nárazy. Tak jako vždy zaclonil strážný Rudd rukou petrolejovou lampu, která slabě osvětlovala vnitřek stanu, aby chránil žlutý plamen před bludnými závany deroucími se sem potrhaným plátnem. A jako vždycky vrhl rychlý, téměř provinilý pohled na strážného Dennisona, který ležel oblečený vzadu na polním lůžku.

"Tomu nepomůžeš," řekl Dennison. Ležel na zádech, ruce složené za hlavou, a hleděl na zkosený strop. Občas zahýbal prsty a vesele sledoval hru stínů na plátně nad svou hlavou.

"Já vím," řekl Rudd, kousl se do rtů a ohlédl se.

"Tak proč to děláš?" zeptal se Dennison.

"Nevím," řekl Rudd a rozhodil ruce.

Vítr venku na chvíli utichl a z dálky se ozval štěkot psů. Rudd se zachvěl a přitáhl si roztřepený límec kožichu. Potají znovu pohlédl na Dennisona a pak mu oči přeběhly do kouta stanu vlevo od vchodového závěsu.

Bedna tam stále ještě byla.

"Čeho se bojíš?" otázal se Dennison. "Ta se z místa nepohne."

"Nevím," řekl Rudd a pak na okamžik vybuchl. "Je to naše povinnost. Musíme bednu vidět."

Nahněvaně vstal a přešel k ní. Trčela na jednom boku, čtyři stopy vysoká, čtyři stopy dlouhá, čtyři stopy široká. Byla ze dřeva, víko přibité hřeby.

Rudd si vzpomněl na poslední podrobnost té chvíle, kdy do ní zatloukali hřebíky. Přišli dovnitř za teplého počasí a rezavějící hřebíky vytahali rukama. Jeden z nich zařval, když se mu hřebík smekl a vjel mu do dlaně. Ten, co zatloukal, byl největší chlap, kterého kdy Rudd viděl. Nové, lesklé hřebíky zatloukal pažbou a bedna byla brzy jako nová.

A když hřebíky vyměňovali, dohlížel na tu podrobnost poručík s puškou, která se matně leskla v blikající záři stanu.

Rudd už viděl nejeden začátek a konec tohohle hřebíkového obřadu. Ta myšlenka ho naplnila hrdostí. Od té doby, co přistáli na ostrově, měli on a Dennison na téhle předsunuté hlídce za úkol vidět bednu.

"Ty ji vidíš z postele," řekl Dennison a vyrušil ho z myšlenek. "Rozkaz nezní, že ji máš vidět z postele."

"Na tom nezáleží," řekl Rudd. "Odtud je líp vidět."

"Aaach," řekl Dennison a zvuk se změnil v zívnutí. "Vzbuď mě, až přijde poručík."

Rudd zaváhal. Chtěl Dennisonovi říct, že na stráži se nemá spát. Od Rudda se neočekávalo, aby na bednu viděl sám. Když jim poručík vydal rozkaz, zdůraznil tohle:

"Ať tu bednu nikdy nevidí jen jeden z vás! Vždycky si zajistěte, abyste ji oba dva viděli zároveň! Jednomu samotnému nelze důvěřovat."

A oba, Dennison i Rudd, vážně přikývli.

Ale vždycky to bylo stejné. Dennison spal, dokud poručík nepřišel k závěsu, dokud nezaklel a nepokusil se najít stanové olivky. A Dennison už byl na nohou, když poručík nakonec vkročil do středu stanu a prohlédl si strážné.

Jednou neměl Dennison štěstí. Poručík našel olivky rychle, měkké bláto venku ztlumilo jeho kroky a byl uvnitř dřív, než se Dennison vzbudil. Pak musel Dennison velmi dlouho stát.

A poručík mu udělal přednášku o bedně.

"Víte, proč jste tady, vojáku?" zeptal se poručík Dennisona.

"Ano," řekl Dennison. "Abych viděl bednu."

"A proč máte vidět bednu?" naléhal poručík.

"Aby ji nikdo nevzal," odpověděl Dennison a tvář mu zčervenala pod mírně vyslovenými otázkami.

"A proč ji nikdo nesmí vzít?" zkoušel to poručík.

Dennison se tehdy zakoktal a Rudd mu chtěl pomoci, ale ani on nechtěl velmi dlouho stát. Kromě toho neznal odpověď.

"Protože," vyštěkl poručík. "Neboť, vy blázne."

A Dennison opakoval: "Protože." A poručík odešel.

Později té noci Rudd pošeptal Dennisonovi, který tam stál, pušku pevně sevřenou v rukách: "Spíš?"

"Ne," řekl tehdy Dennison.

"Byl jsem zvědavý," řekl Rudd. "Byl jsem na něco zvědavý."

"Ty jsi vždycky na něco zvědavý," řekl Dennison. "Na co teď?"

"Byl jsem zvědavý na to protože neboť," řekl. Hlas se šeptem nesl stanem černým jako smůla.

"Protože neboť co?" zeptal se drsně Dennison. "Protože neboť co, ty blázne?"

"Nic," řekl Rudd a obrátil se, aby viděl bednu, třebaže byla taková tma, že ji nemohl zahlédnout.

Ale pomalu sbíral odvahu, aby se zeptal, a Dennison, který sloužil mnohem déle než on a sám byl kdysi poručíkem, mu to nakonec řekl.

"Protože tu bednu vlastnil kdysi nepřítel, velice, velice dávno," řekl a navzdory tomu, že spal, když měl vidět bednu, přejel očima po závěsu, jako by byl nablízku poručík anebo ještě hůř, kapitán.

"Nepřítel," řekl Rudd proti své vůli. Oči měl vylekané.

"Mlč, blázne!" zasyčel Dennison.

A přešlo mnoho, mnoho ročních období od teplých po chladná, dřív než se Rudd zeptal ještě na něco a dozvěděl se tak víc o tom, proč je potřeba vidět tu bednu.

Dennison celý příběh neznal, neboť ho nezná nikdo, jak řekl.

Ale skutečnosti byly takovéhle: Bedna obsahovala nepřátelskou zbraň, starou a velmi mocnou zbraň, která nepříteli nikdy nesmí znovu padnout do rukou. A za zlých časů, takových jako teď, když psi venku štěkají při slídění po nepřátelském pachu, je třeba bednu vidět po celou dobu, aby ji nikdo nevzal.

Bylo to takhle jednoduché.

Od té doby cítil Rudd hrdost na svou povinnost a byl ještě zvědavější, jak může Dennison spát, když má vidět.

Zejména ve zlých časech, když štěkají psi.

Rudd je nikdy neslyšel štěkat tolik jako v uplynulých nocích. Občas si přál, aby byl vzadu s ostatními, a ne na předsunuté hlídce 1. Jednou, za posledních teplých dní, onemocněl a navštívil ho lékař, podporučík. Dřív než odešel, vyprávěl mu o ostatních.

"Ti jsou nemocní strachem," řekl. "Říkají, že nepřítel je blíž."

A třebaže i Rudd byl na chvíli nemocný strachy, na lékaře se usmál. Doktoři toho vědí tak málo, a zejména o pohybu vojsk.

Ale když o tom řekl Dennisonovi, ten se nesmál. Posadil se, hleděl rozevřeným závěsem na slunce zapadající za kopci.

A psi teď štěkají jako dosud nikdy. A poručík přišel této noci dvakrát, ne jednou, a i když už spálili příděl petroleje, přinesl další. "Bednu musíte vidět!" řekl stručně, když odcházel.

A Rudd bednu viděl a i Dennison ležel na posteli s očima doširoka rozevřenýma.

Nevystřídali je, dokud nazítří slunce nestálo vysoko na obloze.

Té noci, když se vrátili do stanu, dal poručík každému jeden náboj. To bylo poprvé, co měli oba dva nabité pušky.

"Bednu musíte vidět," řekl poručík ostře, dříve než odešel, "bednu musíte vidět." A Rudd si všiml tmavých kruhů pod jeho očima.

"Tohle jsou špatné časy," řekl Rudd Dennisonovi a vystrašeně se na něho zadíval.

"Špatné," opakoval Dennison.

"Myslíš…?" začal Rudd.

"Co jestli myslím, ty blázne?" zeptal se Dennison. Ale hlas neměl vůbec příkrý.

"Myslíš, že přichází nepřítel?"

Venku opět zavyl vítr, vyl hlasitě, ale i přes jeho vytí byl slyšet štěkot psů.

"Nevím," řekl nakonec Dennison.

Rudd rychle dlaní zaclonil petrolejovou lampu, aby ji chránil před větrem, ale tentokrát Dennison neřekl nic. Časy jsou zlé, to Rudd věděl.

Stál vzpřímeně a říkal si: Splním svou povinnost. Přešel k bedně a opřel se o ni.

"Nedotýkej se jí, ty blázne!" řekl Dennison.

"Ale proč?" zeptal se překvapený Rudd. Dotkl se jí už mnohokrát předtím, ohmatal vrzající dřevo a občas si z bedny odtrhl třísku a použil ji na kreslení obrázků do bláta venku.

"Aaaach!" odpověděl Dennison. "Jen se jí nedotýkej!"

A zahanbený Rudd odešel.

Náhle se vzduch venku rozechvěl hlukem. Psi už byli blízko a musely jich být tucty, štěkali a vyli, a Dennison řekl: "Poslouchej!"

"Štěkají hlasitě," řekl Rudd.

"Ne, o štěkot nejde. Slyším, jak skřípou zuby."

Rudd poslouchal a uslyšel to také a zděsil se. "Nepřítel se k nám nikdy nedostane, ne, dokud máme ty psy," chvástal se.

A přes ten zvuk se ozval dupot těžkých chlapských bagančat běžících blátem.

"Nepřítel!" řekl Rudd, ruce se mu sevřely kolem pažby, prsty se natáhly k závěru.

Ale nebyl to nepřítel. Byl to podporučík, spojka od ostatních.

Stál, kýval se uprostřed stanu, obrovský muž s černým knírem, oči měl podlité krví a lemované stejnými černými čarami, jaké měl poručík, i když hlubšími.

"Tohle je ono?" řekl zadýchaně a ukázal na bednu. Přešlo už mnoho ročních období, co Rudd kurýra naposledy viděl, vypadal mnohem starší a Rudd pocítil lítost, že kurýr se už ani na bednu nepamatuje.

"Ano," řekl. "Tohle je ono."

Kurýr tam stál a stan byl tichý. Jednou se shýbl a trochu pohnul rukou směrem k bedně a pak ji zase rychle stáhl zpátky. Otočil se ve svých těžkých bagančatech a podíval se na strážné.

"Musíte utéct," řekl. "Prohráváme."

"Prohráváme?" zeptal se Rudd. "Tomu nevěřím."

Dennison se podíval na spojku a pak se posadil na lůžku a začal si nazouvat bagančata. "Dělej," řekl Ruddovi, "nemáme na to celou noc."

"Ale…"

"Prohráváme," naléhal kurýr.

"A bedna?" zeptal se Rudd. "Bedna?"

"Zničte ji!" řekl kurýr. "Rychle! Nemáte už čas. Musíte odejít do hor, až skončíte. Máte dost petroleje?"

Rudd se podíval na lampu, hořela silně a jasně.

"Ne, ty blázne," řekl Dennison, "ne do lampy! Na bednu! Nepřítel nesmí dostat bednu!"

Kurýr podal Ruddovi plechovku s petrolejem a otevřel ji bodákem. Dlouho stál u závěsu a pak zvedl ruku k očím. "Sbohem," řekl, "a pospěšte si!"

Rudd hleděl na otevřenou plechovku petroleje a potom ho začal vylévat na prkna. Štěkot už byl zuřivý, zdálo se, že zní jen několik kroků odtud.

Dennison mu vytrhl plechovku z rukou. "Ne," řekl prudce. "V tom dřevěném obalu je určitě něco, co se nedá takhle zničit, mokrá výplň, kov nebo něco podobného. Musíme odstranit víko." Natáhl se a začal odtrhávat prkna.

"Ne!" řekl Rudd. "To nesmíme. Musíme vidět bednu, ne její vnitřek."

Ale Dennison se nedal zastavit a Rudd se díval, jak prkna praskají a s mlasknutím odskakují. Některá se Dennisonovi zlomila v rukách, jak je rval, náhle však poslední dvě odskočila a víko bylo otevřené.

Odstoupili o krok a podívali se dolů. Na obsahu bedny ležel lístek zažloutlého papíru, na něm pět černých znaků, a Dennison se natáhl a odtrhl ho a oba se naklonili, aby se podívali.

Pohlédli jeden na druhého a zamračili se. V bedně byly věci podobné krabičkám, většina z nich dlouhá jako mužská dlaň, možná o něco delší, široká ani tolik a na dva tři prsty hluboká. Každá z nich byla pokrytá plátnem.

Vtom se zvenku ozvaly kroky a psi už nebyli blízko, jejich štěkot se ozýval daleko dole v údolí.

Dennison hněvivě zařval a se zuřivostí polil věci podobné krabičkám petrolejem. Petrolej nalil i na zažloutlý papír s pěti černými znaky a podržel ho u hořící lampy, dokud růžek papíru nechytl.

Pak hodil hořící papír na bednu a oba utekli ze stanu do hor.

A jak Rudd běžel, byl nemocný strachem, a ještě mnoho ročních období potom, když se skrýval v horách, si stále s neodbytnou úzkostí vzpomínal na bednu a pokaždé, když se přistihl, že kreslí do bláta, bylo to vždycky těch pět znaků, které byly na zažloutlém papíru pokrývajícím věci v bedně - KNIHY.

Guy Cullingford - MÁ NEFÉR DÁMA

Seděl jsem v lesním zákoutí a četl detektivku, když to děvčátko rozhrnulo listí a podívalo se na mne. Na první pohled se nezdála lepší ani horší než běžný průměr malých ženských bytostí, soustava neurčitých rysů orámovaných koudelovitými vrkočemi, které potřebovaly ještě trochu dorůst, aby jí dosáhly k ramenům. Byla oblečená v hezkých čistých šatech, na bosých nohách měla sandály.

"Promiňte, pane," řekla.

"Nic se nestalo," řekl jsem přívětivě. "Les je dost velký pro nás oba, ale řekl bych, že líp bychom se snášeli na dálku."

Četl jsem dál. A třebaže jsem měl zrak přilepený na potištěném papíru, cítil jsem, že se její oči do mne zavrtávají jako dva nebozízky.

"Co takhle, kdybys mne nechala na pokoji?" zeptal jsem se. "Buď hodná holčička!"

Ani se nepohnula. Sledovala vlastní myšlenkový pochod, ne můj. Po chvíli řekla: "Tam je pán, tam pod tím stromem, a je zlý na nějakou paní," a trochu se obrátila a ukázala.

Pod límcem jsem ucítil horkost a řekl jsem: "To není moje věc, ani tvoje. Běž domů, ty malá, odporná čmuchalko! Nechci s tebou mít nic společného."

Zarazila se, ale nepohnula se ani o píď. Celou minutu zůstala potichu, jeden kotník zaháknutý za druhým.

Pak řekla: "Jak by se vám líbilo, kdyby do vás někdo zabodl nůž?"

"Co?" Vyskočil jsem a zaklapl knihu. "Proč jsi to neřekla hned? Kdo je to? Který - který strom jsi myslela?"

Rozběhla se jako střela a já za ní. Běželi jsme asi dvacet stop po svahu a pak cíp dívčích šatečků zmizel v houští porostu. Já se dral za ní. Ale když jsme došli k tomu stromu, zarazil jsem se a mlčky se díval.

Na loňském listí ležela žena, hlavu položenou na bukovém kmeni. Nůž dozajista pronikl do srdce, protože už byla mrtvá jako to listí, i když tam neležela tak dlouho. Na náhlé smrti je vždycky něco zarážejícího a jí navíc nebylo ani dvacet. A určitě byla hezká. Najednou se mi udělalo špatně od žaludku. Odvrátil jsem se, abych se mohl vyzvracet, a s leknutím jsem si uvědomil, že dítě, co mě sem dovedlo, už zmizelo - určitě se vypařilo, když jsem se zaobíral zjišťováním situace. Neměl jsem čas na to, aby mi bylo zle. Rázem mi došlo, že jsem v dost velkém průšvihu. Ta ďábelská holka měla pro mě takovou hodnotu, jako kdybych měl tolik diamantů, co vážila - byla skrz naskrz mým jediným alibi, že jsem se na místo zločinu pouze dostavil a nic jiného. Takže ji musím znovu najít, a to tak rychle, jak to bude možné.

Cválal jsem dolů po svahu k úpatí, kde bylo něco jako brouzdaliště, přecpané dětmi. Ale třebaže jsem běhal sem i tam a třebaže tam bylo malých holčiček na tucty, po té, kterou jsem hledal, ani stopy. Říkám vám, stál jsem tam nehybně a po tváři mi stékal pot. Uplynulo deset minut, myslím, než jsem se vzdal hledání. Pak jsem si musel položit otázku. Co udělat teď? Byl jsem docela pro zmizet tak rychle, jak mě nohy dokážou nést. Kdybych měl klobouk, abych si ho mohl stáhnout do očí, neváhal bych to udělat. Ale já měl hlavu holou a ve světle posledních událostí jsem si počínal tak, že by to každý zaujatý divák pokládal za podivné. Bylo tam několik matek, které si našly chvilku při hlídání potomka a nedbaly na to, že si zamáčí kalhotky, jen aby utrousily poznámku o mém zájmu o holčičky. A možná byly ochotné si i o tom popovídat s policajtem. A proboha, i policajt tam byl k jejich službám, stál ve stínu stromů, nepochybně dohlížel na lumpárničky drobotiny a byl připravený zabránit každé nehodě těch brodivých ptáků.

Měl jsem strašnou vizi, viděl jsem se, jak utíkám - člověk, kterého chce policie vyslechnout v souvislosti se zavražděným děvčetem. Tedy, při volbě mezi tím či oním zlem je mým heslem vybrat si to menší. Tak jsem se vydal k policistovi, jako by v jeho statné postavě spočívala má jediná záchrana.

"Strážníku," řekl jsem hlasem, který se lámal nejistotou, "strážníku, chci vám oznámit zločin."

To jím otřáslo. Byl to mladší člověk a vypadal, jako by mu náhle všechna krev vytekla do bot. Ale vzpamatoval se a dal mi několik otázek, a už jsme spolu kráčeli nahoru do svahu a srdce mi bušilo mnohem víc, než si ten svah vyžadoval.

Samozřejmě, později mě předvolali na vyšetřování k vyšší instanci, nejdříve k detektivu seržantovi a potom k inspektorovi, pak k oběma dohromady. Držel jsem se svého vylíčení a zdálo se mi, že jsou to slušní lidé. Málem mně uvěřili.

Ve skutečnosti je znepokojovala jedna z těch fantastických náhod, jaké by v románě byly naprosto nepřípustné. Když mě policista na začátku odvedl na policejní stanici, stále jsem křečovitě držel tu proklatou detektivku, a když mi ji odebrali, na obálce dobře viděli blondýnku s dýkou v srdci.

Ani jsem si obsahu ponuře laděné obálky nevšiml, dokud jsem nezavinil, že mě na ni upozornili. Při nedostatku podstatnějších stop, krve anebo vláken, vlasů či otisků prstů z toho museli vytěžit co nejvíc. Při obhajobě jsem se přidržel malého děvčete, které mě vtáhlo do té zlé situace - byla vším, co jsem měl.

"Škoda, že neznáte její jméno," poznamenal inspektor, zdálo se mi, že trošku suše.

"Nechodím se vyptávat na jména neznámých malých děvčat," řekl jsem. "Nemám je zas až tak rád."

Inspektor přikývl. "Uvědomte si," řekl, "že pokud je pravda, co nám tu říkáte, nemáte se proč plašit. Jestli je to dítě na světě, my ji najdeme, nebojte se!"

"Tak se bát nebudu," řekl jsem.

"Štěstí, že ve školách je ještě vyučování," řekl seržant. "Prozkoumáme je podrobně, dokud ji nenajdeme, totiž…"

Významně ztichl a poškrábal se na nose. Viděl jsem, že o tom není přesvědčený.

Za dalších čtyřiadvacet hodin jsem se musel celkem dobře seznámit se seržantem - i s místními školami. Pokud se týkalo dětí, byl náš příchod vítaným vyrušením, ale učitelé už tím byli nadšeni míň. Nakonec jsme v dívčí škole na Omega Road trefili do černého.

Po krátkém rozhovoru s ředitelkou nás zavedli do třídy příslušné věkové skupiny. Bylo tam asi čtyřiadvacet malých pokladů a ten, za nímž jsme se vydali, byl od ostatních prakticky nerozeznatelný - jenom pro mne ne. Seděla v lavici v druhé řadě odpředu. Upozornili nás, abychom ty malé klenoty nerozrušili, takže seržant se jich sladkým, medovým hlasem zeptal, zda některá z nich někde někdy viděla tohoto pána (ukázal na mne). Nahoru vyletěl les rukou. Jen jedna v druhé řadě zůstala na lavici. Asi tušíte která.

"Kde?" zeptal se seržant.

"Prosím, prosím," skandovaly jednohlasně a jedna z nich, kterou ředitelka vybrala, aby hovořila sama, řekla: "Prosím, paní ředitelko, všechny jsme ho viděly na koupališti v Hammer Woodu to odpoledne, co tam zabili tu mladou ženu."

Ředitelka vystřelila mrazivý pohled, jako by mě pokládala za odpovědného za každou psychickou škodu spáchanou na těch neviňátkách. Hned jsem požádal seržanta o půlminutový soukromý rozhovor. Skrčili jsme se za tabuli a já mu do ucha zašeptal, že hledáme tu, co nezdvihla ruku. Vynořil se, přetřel si knír nejprve na jedné a pak na druhé straně a řekl:

"Rád bych se zeptal děvčátka v druhé řadě, které nezvedlo ruku, jestli někdy viděla tohoto pána."

"Mluv, Ruby Gantová!" řekla ředitelka a zašišlala na to malé nebožátko. "Nikdo ti neublíží, drahá."

Nerozhodné črty na tváři dítěte se nezformovaly do žádného výrazu. Dalo si načas, prohlíželo si mě s jakousi nepřítomnou vážností.

"Nikdy v životě jsem ho neviděla, slečno Birchová," řekla nakonec. "Já toho pána vůbec neznám a…" Vtom se její rty rozdělily do úsměvu a odhalily drobné pravidelné zuby: "…ani nevím, jestli mě zajímá."

Třídou se rozběhl chichot a slečna Birchová neudělala nic, aby ho utišila. Místo toho řekla mírně: "Tak tys tehdy nebyla s ostatními na koupališti?"

"Ne, slečno Birchová, Ruby s námi nebyla," řeklo dítě, které sedělo za Ruby Gantovou. "Povídala, že musí rovnou domů."

"Je to pravda, Ruby?"

"Ano, slečno Birchová. Musela jsem hlídat malého bratříčka, aby si mamka mohla odpočinout."

Nad tou koudelovou korunou byla téměř vidět svatozář.

"Vždy jsem pokládala Ruby za velmi spolehlivé děvčátko," poznamenala slečna Birchová tiše k seržantovi.

Tak to bylo. Ptám se vás, jak jsem si v takové situaci mohl pomoct.

*****

Nakonec mě museli propustit, vždyť neměli sebemenší skutečný důkaz, který by mě usvědčil. Nemohli vypátrat žádný vztah mezi mnou a zavražděným děvčetem a nemělo smysl připravovat obžalobu na základě pochmurné obálky na knize. Přesto jsem se dozvěděl, že na tucty žen je ochotných podat informace o mé osobní přítomnosti u koupaliště to odpoledne. Znáte to, ty běžné věci, divoké a upřené oči, maniakální šílenství a tak dále a tak dále. Nikdy jsem nic na své výpovědi neměnil, třebaže se mi naskýtalo mnoho příležitostí, nebylo o mně známo nic špatného a měl jsem stálé zaměstnání.

Jak jsem se na to díval, tihle nikdy nikomu jinému tu vraždu nepřišijí. Jako o většině těch dívek, které najdou zavražděné, i o téhle nebylo známo, že by měla nějaké přátele. Patřila zřejmě k typu klidných, rezervovaných a vážných lidí. Ale i tak byla hodna politování. Nůž byl obyčejný, jaký se dá najít v majetku každého skauta. I když měl ostří jemně vybroušené, nebyly na něm žádné otisky. Co se týče napadaného listí, není možné ho přirovnat ke květinovému záhonu, v němž by se uchoval zřetelný otisk podpatku. Kdybych se sám dopustil vraždy, nemohl bych vykonat čistší práci.

Nakonec muselo kriminální oddělení přiznat porážku a já jsem odešel z policejní stanice bez poskvrny na svém charakteru. Ha! Přišel jsem o zaměstnání, o byt, přišel jsem o přátele. A navíc ani jedno děvče v tomhle okrese nikdo se mnou neviděl samotné. Třebaže celé týdny potom, kdyby mi děvčata dovolila, abych je vyprovázel, by byla v nejbezpečnějších rukou na světě. Neudělal jsem krok bez policejního dozoru, velmi, velmi nenápadného. Nejmenší výkřik by ke mně nahnal chlapa, který mi byl v patách.

Ale navzdory tomu jsem se ze zdejší oblasti neodstěhoval, ne hned. Našel jsem si nový byt u hluchoněmé domácí, novou práci za poloviční plat, a tam jsem trčel a čekal na to, že přejde čas, který, jak známo, všechno vyléčí.

Ale já jsem čekal úmyslně. Když uběhly tři měsíce, byl jsem znovu sám - totiž bez policejního dozoru. Tehdy jsem si pomyslel, že už je bezpečné dát se do práce. Říká se, že dětská paměť je krátká, ale já jsem to nechtěl nechat být příliš dlouho. Začal jsem obcházet kolem dívčí školy na Omega Road ve čtyři, kdy z ní odcházely děti. Všiml jsem si své kořisti, za tři měsíce se změnila jen málo, a já jsem ji snadno oddělil od zbytku stádečka. Ve skutečnosti to šlo jako po másle, protože se rozloučila s ostatními na křižovatce a pustila se svou cestou. Myslím, že to tak bylo i v ten den u koupaliště - byla to přísná individualistka. Rozhodl jsem se použít malý trik a vláčel jsem s sebou několik dní plný pytlík bonbonů.

"Hej, Ruby!" řekl jsem, když jsem ji dohonil a nabídl jí pytlík. "Dej si bonbon."

Hned mě poznala. Nevypadala vůbec vystrašená, ale zavrtěla hlavou a řekla: "Máma říká, abych nikdy nebrala bonbony od cizích lidí."

"Já nejsem cizí. Já jsem ten, kteréhos bezmála dostala na celý život za mříže, nepamatuješ se?"

"To by se vám hodilo. Neměl jste se mnou tak škaredě mluvit."

Potom ukázala zuby v tom svém slavném úsměvu. Bylo vidět, že ke mně necítí ani špetku nenávisti.

"Kromě toho…" řekla.

"Kromě čeho?"

"Nechtěla jsem se dostat do nepříjemností. Nechtěla jsem, víte, obrátit na sebe pozornost."

Panebože, tohle všechno měla ve své mozkové schránce ve věku nějakých osmi let. Nestarala se ani za mák, co se stane se mnou, umínila si chránit jen svou kůži.

Ona bezpochyby ví, kdo to děvče zabil.

Snažil jsem se nedat najevo žádné vzrušení, přizpůsobil jsem své kroky její chůzi a řekl jen tak bez zájmu, jak jsem nejlépe svedl: "Tak tys viděla toho chlapa, co to udělal. Myslel jsem si, že kromě jiného lžeš i v tomhle!"

"Nebuďte drzý! Jasně, viděla jsem ho. Přinejmenším jsem mu viděla záda. Byl sehnutý."

"Chceš říct, že jsi mu neviděla do tváře? No, to není moc dobré, to bys ho nepoznala."

"Pchá, poznala bych ho, kdybych chtěla. Nosí modré šaty."

"To nosí i můj strejda Bert. Do háje! Proč každý…"

"Neměl byste klít. Moje máma říká, že to není pěkné."

"Ty a tvá máma! Já ti povím, co je tvá máma. Ta lže stejně jako ty, když říká, že jsi byla doma a dohlížela na dítě, zatímco jsi slídila po lese."

"Nemůže se celou dobu dívat na hodiny, ne? Zejména u mého malého bratra nemůže. A já jsem neslídila, pane Moudrý, já jsem si tam pod stromy hrála."

"A říkáš, že toho chlapa znáš?"

"Neřekla jsem, že ho znám. Řekla jsem, že bych na něho mohla ukázat prstem, kdybych chtěla."

"Tak proč neukážeš?"

"Mě se to netýká." Vyslovila to se špatně utajovaným náznakem triumfu.

Ale mě se to pořádně týkalo a teď záleželo hlavně na tom, abych z ní vylákal odpověď, jakou jsem potřeboval. Často jsem poslouchal, jak holky takhle šprajcují jedna druhou, a devětkrát z deseti případů se to osvědčí.

A tak jsem použil jejich triku, vložil jsem do hlasu všechno své opovržení a řekl: "Pche! Ruby Gantová, ty nevíš vůbec nic!"

"Vím."

"Ty se jen tak vytahuješ."

"Ne."

"Ano, ano. Tys toho chlapa vůbec neviděla, a i když ano, nerozeznala bys ho od Adama."

"Řekla jsem vám, že měl modré šaty."

"No a kde teda bydlí?"

"Nevím, kde bydlí, ale vím, kde je zrovna teď."

"Ty tedy umíš plácat."

"Ne, neplácám."

"Ale plácáš."

Byl jsem už skoro u konce s dechem, když náhle kapitulovala.

"Když vás vezmu tam, kde je, pak mi uvěříte?"

"To jsou jen řeči," namítl jsem. "Ukaž mi ho, a já ti uvěřím."

Tvrdě na mne pohlédla tím napjatým, ale podivně prázdným pohledem, který pro ni byl tak typický.

"A když vás tam vezmu, odpřísáhnete, že to nikomu nepovíte?"

"Samozřejmě, odpřisáhnu!"

"Tak opakujte po mně."

"Oč jde? Co mám říkat?"

Olízla si špinavý ukazováček a zdvihla ho do vzduchu.

"Podívejte se, můj prst je mokrý… udělejte to taky tak a říkejte po mně!"

Olízl jsem si prst a poslouchal její pokyny.

"Ať mi uschnou prsty!"

"Ať mi uschnou prsty!"

"Podřežte mi hrdlo, jestli budu lhát!" Zlověstně si přejela prstem po vyhublém krčku.

Opakoval jsem dětskou přísahu. Neměl jsem nejmenší úmysl ji dodržet. Byl bych vyslovený hlupák, kdybych si myslel, že mě k tomu dítěti poutá nějaký závazek.

Ale to, že jsem přísahal, jako by ji uklidnilo. "Tak teda pojďte!" řekla.

Poskakovala dál a já šel za ní jako už jednou předtím. Jediný rozdíl byl v tom, že měla oblečený plátěný kabátek a šli jsme po dlažbě, ne po lesní pěšině.

Vedla mě z postranní ulice do jiné a ještě do jiné, až jsme nakonec vyšli na High Street. Tam nakupovalo mnoho lidí, ale ona nezmírnila rychlost, jen mezi nimi proklouzávala jako úhoř, zatímco já klopýtal za ní. Určitě jsem vypadal divně, jak jsem se tak hnal za takovým skrčkem, jako by na tom závisel můj život. Ale neměl jsem pocit, že ze sebe dělám blázna, srdce mi divoce bušilo, protože jsem najisto cítil, že jdeme za něčím významným.

Nakonec jsme přišli na křižovatku, kde se High Street setkává s hlavní třídou vedoucí z města.

Ruby Gantová náhle zastavila, což mi umožnilo dostat se jí za paty.

Ustoupila, podívala se na mne a trochu škubla palcem.

"Tak támhle je. Co jsem vám říkala?"

Byl tam, obrácený k nám zády, modré šaty, bílé rukavice a všechny ostatní náležitosti a řídil proud aut jedoucích do města a z města. Ten mladý policista, jemuž jsem se vydal do rukou v onen den v lese u koupaliště.

Stál jsem a hloupě se na něj díval, mysl mi takových deset vteřin vířila v jednom kole. Pak jsem se obrátil k Ruby. A víte co? Ten malý ďáblík už tam nebyl. Zahrála si se mnou stejně jako předtím. Určitě se pohybovala jako namydlený blesk.

Bylo beznadějné hledat ji v tom davu. Takové malé dítě, jako byla ona, se mohlo schovat kdekoliv. Možná rychle zmizela v nejbližším obchodním domě anebo už možná byla na půl cesty domů.

A byl jsem v háji. Obrátil jsem se a začal se pomalu vracet po High Street, mechanicky jsem uskakoval před zaneprázdněnými nakupujícími, zatímco jsem v duchu uvažoval, co se stalo. Utahuje si ze mě slečna Ruby Gantová tím svým nenapodobitelným způsobem? A je tahle poslední drzost - čistý a impulzivní výmysl - definitivním dlouhým nosem za to, že jsem se odvážil kritizovat ji za její minulé chování?

Donutila ji její nenávistná vynalézavost, aby si vybrala policistu jako vrcholný případ nepravděpodobnosti? Hihňá se teď někde tomuhle nápadu?

Opravdu ví, kdo zabil to děvče v lese? Jsou ty modré šaty jen výplodem její bujné fantazie, nebo mají opravdu reálný podklad?

Nedalo se pochybovat o tom, že policista tehdy byl na místě činu anebo tak blízko, že na rozdílu nezáleželo. Nebylo by mu trvalo ani minutku seběhnout dolů po stráni od osudného stromu a proměnit se ve strážníka hlídajícího koupaliště. To, že žádná pohnutka k vraždě té dívky nevyšla najevo, neznamenalo, že žádná neexistuje.

Když jsem byl chlapec, nikdy jsem příliš netoužil dostat se do konfliktu se silami zákona a pořádku, a pro to jsem si dokázal představit, jaký účinek na děvče v Rubyině věku a pocházející z takového prostředí by mělo pomyšlení, že by se zapletla s policajtem. Všimněte si, že nemluvím o útlém věku. Nicméně se nedalo vyloučit, že mohla mít nějaký jiný důvod pro to, co mi provedla, než pouhé uspokojení pramenící z dětské zášti.

Když jsem se nad celou záležitostí znovu zamyslel, měl jsem před očima živý obraz, jak policistovi zmizela z tváří všechna krev, když jsem mu ohlásil zločin. Existuje policista tak přecitlivělý, i když je nezkušený?

Ale i kdyby mi Ruby dala vraha darem, k čemu by mi to bylo? Nechtěl bych viděl seržantův výraz, kdybych byl takový blázen a vydal se s touhle teorií na policejní stanici.

A náhle jsem celou věc spatřil z pohledu policie a pochopil jsem, že to, v čem je Ruby mistr, je kupa lží anebo lépe směs pravdy a výmyslů.

No, co se stalo, nedá se odestát, pomyslel jsem si. Díky Ruby už navždy budu člověkem s minulostí… ale není třeba nechat ji, aby mi komplikovala budoucnost.

Cítil jsem, že se musím něčeho napít, abych posílil své pevné odhodlání, i kdyby to měla být jen silná černá káva, a protože mě ten pocit náhodou přepadl právě, když jsem míjel jeden z místních mléčných barů, strčil jsem do dveří a vešel dovnitř.

Byl to jeden z těch úzkých podniků, podobných tramvajovému vozu, se stoly vpředu a obsluhou vzadu. Byl jsem bezmála u pultu, když jsem spatřil něco, co mně vyrazilo dech.

Tam, vysoko na stoličce, zády obrácené ke mně bylo to ďábelské dítě. Kostnaté lokty mělo opřené o pult a opičí packy držely pohár s jakýmsi nápojem.

Ale nepila. Jako by byla v jakési extázi, zírala zbožně přímo do tváře Adonisovi trůnícímu za pultem. Byl to snědý a ulízaný chlap, stejně pohledný jako chřestýš. Znáte ten typ.

V uších mi hlasitě zahučelo. Stál jsem úplně tiše a hluboko uvnitř mne se náhle zrodilo ohavné pomyšlení na pravdu bez důkazu, jak se to někdy člověku stává.

Podíval jsem se stejným směrem jako Ruby.

Ten chlap určitě právě přestal potírat máslem několik kousků chleba připraveného na sendviče, protože stále ještě volně držel v pravé ruce nůž, zatímco ukazovákem levé bezmyšlenkovitě zkoumal, je-li čepel dost ostrá.

O nikoho z nás se nezajímal.

Celou svou pozornost soustředil na dvě mladé dívky, které seděly za stolem hned u pultu a rozmlouvaly oduševnělým způsobem, jakým si povídají dívky, když se octnou na deset kroků od pohledného chlapa. Přivřené oči se na nich pásly jako na nějaké přitažlivé scenérii.

Potom jakoby přitahovaný magnetem pustil nůž a přešel dopředu, protáhl se kolem fascinované Ruby a posbíral jejich prázdné šálky.

Když se nad ně sklonil ve své předepsané krátké bílé vestě a zašeptal bůhvíjaké sladké lichotky, odhalil mi zadní stranu kalhot zvláště pobuřujícího odstínu. Rozhodl jsem se, že si to občerstvení odpustím.

Udělal jsem čelem vzad a byl jsem venku, než bys řekl "modrá vražda".

Ach ano, souhlasím, úplně všechno to nesedí. Je několik věcí, které bych sám rád věděl.

Například, jak na něho slečinka Ruby přišla?

Vystopovala ho systematicky podle barvy jeho obleku? Znala ho už předtím? Anebo je to jedna z těch podivných náhod, štěstí začátečnice, jak by se dalo říct?

Jak dlouho bude ochotný krmit ji zadarmo zmrzlinou, horkou čokoládou a všeličím jiným, aby stála při něm?

A co se stane, až nebude ochoten?

Nebo kdy… ale, co je mi po tom!

Pokud se týče mne, tyhle nebo podobné otázky zůstanou nezodpovězené.

Kde se dají dohromady dva tygři, tam pro mě není místo.

Carter Dickson - NOVÉ VRAŽDY ZA STAROU

Hargreaves mlčel, dokud nerozsvítil dvě lampy. Ale ani pak si nesvlékl kabát. Vzduch v pokoji, ačkoliv tam bylo chladno, byl nevětraný a nepatrně nasáklý nasládlým pachem. Za přivřenými okenicemi se kolem pouličních světel míhaly sněhové vločky. Hargreaves poprvé zaváhal.

"Ehm - ten předmět byl tamhle," vysvětloval a ukázal na postel. "Vešel tady těmi dveřmi. Teď už to snad chápete trochu líp?"

Hargreavesův společník přikývl.

"Ne," řekl Hargreaves a usmál se, "nechci vzbuzovat klamné iluze. Naopak, chci je rozptýlit. A teď pojďme dolů."

Byl to vysoký, pochmurný dům, kde netikaly žádné hodiny. Ale zato schody vrzaly a ostře praskaly i pod tlustým kobercem. Vzadu v jakési malé pracovně hořel plynový oheň. Bylo zdaleka slyšet, jak syčí, zářil vydatnými modrými plameny za bílými mřížkami krbu, ale nedařilo se mu zahnat zimu v místnosti. Hargreaves kývl společníkovi, aby si sedl z druhé strany ohně.

"Všechno vám povím," pokračoval. "Nemyslete si, že se chci tvářit," ruka zaváhala nad výrazem jako nad šachovou figurkou, "intelektuálsky. Nemyslete si, že jsem intelektuálsky povýšený, když vám to převyprávím," ruka opět zaváhala, "objektivně. Jako byste o ničem nevěděl. Jako by se vás to netýkalo. Jen tak pochopíte, čemu musel čelit."

Hargreaves to řekl velmi důrazně. Nakláněl se kupředu, díval se zpod obočí, těžký kabát mu visel kolem boků skoro po kotníky a ruce v rukavicích, zřídkakdy klidné, buď slabě gestikulovaly, nebo svíraly kolena.

"Začněme nejdřív Tonym Marvellem," vysvětloval. "Dobrák, kterého měl každý rád. Možná ne dobrý podnikatel, příliš dobromyslný na úspěšného obchodníka, ale svědomitý jako pes a s takovým matematickým mozkem, že překonal všechny potíže.

Tony byl nejlepším matematikem v Cambridgi a chtěl v matematice pokračovat. Ale zemřel mu strýc, a tak musel převzít jeho podnik. Víte, jaký to byl tehdy podnik: tři přepychové hotely, které postavil, zařídil a vedl jeho strýc, starý Jim, v tom nejnabubřelejším stylu. Vše se řítilo do zkázy.

Všichni říkali, že Tony je šílený, když se pouští do křížku s obchodním světem. Jeho bratr - už tenkrát známý chirurg Stephen Marvell - řekl, že domečky z karet starého Jima se zhroutí a Tony nadělá ještě větší dluhy. Ale víte, co se stalo. Pětadvacetiletý Tony převzal podnik. Už za dva roky mu hotely vynášely. Po pěti letech to byly hotely, do nichž chodit byla samozřejmá věc: zářily neony, bzučely kvalifikovaným pracovním ruchem, hromadily zisky, které překvapovaly i Tonyho.

A to všechno proto, že se vysmíval myšlence, že existuje i něco takového jako přepracovanost. Nikdy neodpočíval. Umíte si představit ten jeho zatvrzelý výraz: ‚Nemám tuhle práci rád, ale dejme to pěkně do pořádku, abychom se mohli věnovat důležitějším věcem'- například studiu. Dělal to zčásti proto, že to starému Jimovi slíbil, a zčásti proto (chápete?), že považoval obchod za naprosto bezvýznamný a chtěl všem ukázat, jak je to snadné. Ale nebylo to snadné. Takové tempo by nikdo nevydržel. Londýn, Brighton, Eastbourne - o Marvellových hotelech věděl všechno, co bylo potřeba vědět, až po cenu prostěradel a po výdaje na kolomaz na výtahy. Koncem pátého roku se jednou ráno ve své pracovně zhroutil. Jeho bratr Stephen mu řekl, co musí udělat.

‚Musíš odjet,' řekl Stephen. ‚Odjedeš odtud. Na cestu kolem světa, kamkoliv, na šest nebo osm měsíců, ale co nejrychleji. A po celou tu dobu nesmíš na práci ani pomyslet. Jasné?'

Tony mi o tom vyprávěl včera večer. Říká, že to všechno se nemuselo stát, kdyby neměl zakázáno, že dokud bude pryč, nesmí nikomu psát.

‚Ani pohled,' přikázal Stephen. ‚Nikomu. Jestli neposlechneš, bude to zase samý obchod, a pak ti pomoz Bůh.'

‚Ale Judith…' protestoval Tony.

‚Zejména ne Judith,' řekl Stephen. ‚Jestli se chceš opravdu oženit s vlastní sekretářkou, je to tvoje věc. Ale nezmaříš léčení tím, že si s ní budeš vyměňovat dlouhé dopisy o hotelech.'

Dovedete si představit, jak se nad ním vypínala Stephenova až příliš aristokratická tvář s tenkým nosem, rudá hněvem. Dovedete si představit Stephena v černém saku a proužkovaných kalhotech, jak stojí u vyleštěného stolu ve své ordinaci na Harley Street. Stephen Marvell (a do jisté míry i Tony) měl ono přehnaně kultivované chování, které starý Jim Marvell vždy mít chtěl, ale nikdy toho nedosáhl.

Tony neodporoval. Souhlasil, protože byl unavený. Řekl si, že i když nebude moci Judith psát, vždycky na ni může myslet. V půli září, před více než osmi měsíci, vyplul na Queen Anne ze Southamptonu. A v tu noc se začaly dít hrůzostrašné věci."

Hargreaves se odmlčel. Plynový oheň stále ještě syčel v malé, ztemnělé pracovně. Podle výrazu tváře Hargreavesova společníka byste hned uhádli, že tento dům navštívila smrt a že ho navštívila poměrně nedávno. Hargreaves pokračoval:

"Queen Anne měla vyplout o půlnoci. Tony viděl, jak čněla nad přístavem vysoko k obloze. Viděl dlouhé paluby, bílé a lesklé jako zrcadlo, zářící pod šňůrami světel, viděl, jak se po palubách pohybují sem a tam černé tečky pasažérů, slyšel cvakání a drnčení rumpálů velkých jeřábů, které se vznášely nad davem v přístavu, a zmocnil se ho podivný, příjemný neklid, vzrušující nervy na začátku zámořské plavby.

Zpočátku byl rozrušený jako školák. Stephen Marvell a Judith Gatesová, Tonyho snoubenka, s ním přijeli až do Southamptonu. Pak si vzpomněl na rozhovor s Judith, držel ji v podpaží, vedl ji chodbami lodě, zapáchajícími gumou, aby jí ukázal, jak je to tam pěkné. Zašli do Tomovy kajuty, kde už byla pohromadě jeho zavazadla i s košíkem ovoce. Všichni se shodli na tom, že má krásnou kajutu.

Jen pár minut předtím, než zazněl gong vyzývající všechny, kteří necestují, aby opustili loď, pocítil poprvé svíravou bolest osamělosti. Stephen a Judith už byli na břehu, protože ani jeden z nich neměl rád trapné loučení v poslední minutě. Stáli hluboko dole v přístavu. Tony se nakláněl přes lodní zábradlí a stěží je viděl. Judithina drobná tvář byla zasněná a usmívala se. Nekonečně ji miloval. Mávala mu. Okolo něho se vlnil dav, tváře, klobouky, šum pod holými světly, to všechno mu důrazně připomínalo odchod z domova a vody, které se rozprostřou mezi ním a domovem. Nato uslyšel zvučně zadunět gong a pak volání: ‚Všichni, kdo necestují, na břeh!' Zvuk gongu zmíral v útrobách lodě. Tonymu se nechtělo odjet. Ještě bylo dost času. Ještě mohl popadnout zavazadla a vystoupit.

Hezkou chvíli stál u zábradlí a vánek od Southamptonu mu ovíval tvář. Bylo by to hloupé, pomyslel si. Zůstane. Naposledy zamával Judith a Stephenovi a energicky se odtáhl od zábradlí. Bude rozumný. Půjde dolů a vybalí si kufry. Pociťuje neskutečnost té prázdné noci, sešel dolů do své kajuty na palubě C. A zavazadla tam nenašel! Rozhlížel se po dusné kajutě s čistými záclonkami na okénkách. Předtím tu stál lodní kufr a dva menší kufry, zřetelně označené jeho jménem, o košíku ovoce nemluvě. Teď byla kajuta prázdná.

Tony vyběhl nahoru do kanceláře lodního pokladníka. Pokladník, nervózní chlap za okénkem, se právě zbavoval hlučícího davu. Mezitím co cinkal příručním zvonkem a vyzýval k pořádku, zachytil Tonyho pohled.

‚Moje zavazadla…' řekl Tony.

‚To je v pořádku, pane Marvelle,' odpověděl nervózní úředník, ‚vynášejí vám je na břeh. Ale raději byste si měl pospíšit.'

Tonyho se zmocnil nevýslovně hloupý pocit. "Vynášejí je na břeh?" řekl. "Ale proč? Kdo vám nařídil je vynést?"

‚No přece vy,' odpověděl pokladník a zdvihl hlavu od papíru se jmény a čísly.

Tony na něj jenom zíral.

‚Přišel jste sem,' pokračoval pokladník, přísně přimhuřuje oči, ‚ani ne před deseti minutami. Řekl jste, že jste se rozhodl necestovat, a žádal jste, abychom vám zavazadla vyložili. Řekl jsem vám, že teď už vám, samozřejmě, nebudeme moci vrátit…'

‚Přineste je zpátky!' zvolal Tony. Vlastní hlas mu zněl cize. ‚To jsem vám nemohl říci. Ať je přinesou zpátky!'

‚Jak si přejete, pane,' řekl pokladník a udeřil do zvonce. ‚Pokud je ještě čas!'

Pronikavé houkání lodní sirény, ten nejpochmurnější zvuk na moři, se mu neslo nad hlavou směrem k Southamptonu. Na palubě C mezi pozotvíranými dveřmi bylo chladno a větrno.

Tony Marvell si nijak nedokázal vzpomenout, že by už jednou s pokladníkem mluvil. Právě to ho omráčilo a v té chvíli ho to přímo nutilo utéct z Queen Anne, než zvednou spojovací můstek. Bylo to znovu jako těžký sen. Jedním z nejhorších příznaků jeho nervového zhroucení, který ho pronásledoval v noci, bylo přesvědčení, že už není skutečný, že se jeho tělo a jeho vnitřní já rozdělily, to první chodilo a jednalo v každodenním životě jako mluvicí loutka, zatímco mozek zůstával jinde. Bylo to, jako by byl mrtvý a viděl vlastní tělo pohybovat se. Mrtvý.

Aby se uklidnil, přinutil se soustředit na známé lidské věci. Například na Judith, připomněl si její mandlové oči, měkkou linii tváře při otáčení hlavy, papírové manžety, které nosila v kanceláři, na Judith, svoji snoubenku, svou sekretářku, která se mu bude o všechno starat, když tu nebude, kterou miloval a která byla tak k zbláznění blízko i v této chvíli. Ale nesmím na ni myslet, přikázal si. A tak si představil bratra Stephena a Johnnyho Cleavera a jiné přátele, kteří mu přišli na mysl. Ba vzpomněl si i na starého Jima Marvella, který už umřel. A - tak mocná je představivost - v té chvíli se mu zazdálo, že ve větrem profukovaném saloně proti pokladníkově kanceláři uviděl starého Jima, jak se na něho dívá zpoza velké palmy v květináči.

Tohle všechno proletělo Tonymu myslí, chápete, v krátké vteřině, když slyšel, jak mu nad hlavou houká lodní siréna.

Nějak se omluvil pokladníkovi a sešel dolů. Byl vděčný za hluk a ruch, za to, že lidé přecházejí sem tam po dolních palubách. Když otevřel dveře své kajuty, strnul a bez hlesu zůstal stát na prahu.

Lodní šrouby se začaly otáčet. Loď se zdola nahoru roztřásla boucháním, silnými vibracemi, až se sklenice na poličce nad umývadlem rozcinkaly a dřevěné lodní příčky zapraštěly. Queen Anne se dala do pohybu. Tony Marvell se chytil veřejí, když se loď nahnula na bok, a upřeně hleděl na protější postel. Na bílé přikrývce, kde předtím nebylo nic, ležela automatická pistole."

Plynový oheň do ruda rozehřál azbestové sloupky krbu. V malé pracovně domu na St. John's Wood znovu zavládlo krátké ticho. Hargreaves - sir Charles Hargreaves, zástupce policejního komisaře kriminálního oddělení - se sehnul a stáhl plamen. Zdálo se, že i tón jeho hlasu se změnil, když plyn přestal hlasitě hučet.

"Moment!" řekl a zvedl ruku. "Nechci ve vás vyvolat nesprávný dojem. Nemyslete si, že strach, to pomalé přibližování se čehosi, co se má stát, pronásledovalo Tonyho na celé cestě kolem světa. To ne. To je na celé věci to nejzvláštnější.

Tony mi řekl, že to byl krátký, nepříjemný okamžik, který trval dohromady snad patnáct minut, těsně před a po vyplutí Queen Anne. Nebyl to jen ten tajemný pocit, že všechno přestalo být skutečné. Byl to pocit čísi aktivní nenávisti, zlovůle, nebezpečí, čeho jen chcete. Cítil to jako slabý proud z baterie.

Ale za pět minut, když loď vyplula na otevřené moře, všechny tyhle pocity z něj spadly. Bylo mu, jako by se vynořil z nepříjemné mlhy. To se nezdá příliš logické. I když připustíme, že existují výrony zla anebo zlí duchové, těžko můžeme předpokládat, že by se omezili jen na jednu zemi, že jejich chapadla zlomí půlmílová vzdálenost, že nemohou překonat vodu. Ale bylo to tak. Chvíli tam stál s automatickou pistolí v ruce, do uší mu bušilo hučení strojů a cosi mu strašně postrkovalo loket, aby si hlaveň pistole vložil do úst a…

Potom - lup! Něco se zlomilo: jinak to popsat nedokázal. Napřímil se. Cítil se jako člověk zbavující se horečky, který je ještě roztřesený a zpocený, ale už opět vystoupil zpoza opony zpět do skutečného světa. Zhluboka se nadechl. Přešel k okénku a otevřel ho. A od té chvíle, říká, se začal cítit dobře.

Jak se ta pistole dostala do jeho kajuty, to nevěděl. Věděl, že ji musel přinést sám v jednom z těch oslepujících okamžiků. Ale nedokázal se na to upamatovat. Díval se na ni novýma očima a znovu pocítil, jak krásné a sladké je žít.

Cítil se, jako by těsně před popravou dostal milost.

Možná jste si pomysleli, že hodil pistoli přes palubu, protože se jí bál dotknout. Ale ne. Pro něho to byla část záhady. Dlouho se na ni díval: byl to browning 38 belgické výroby, plně nabitý. V prvních dnech ji odstranil z dohledu, nechával ji zamčenou v kufru, zamýšlel se nad ní. Představovala jediný důkaz, který mohl přinést domů, jedinou hmatatelnou realitu z těžkého snu.

Na newyorské celnici se zdálo, že pistole nevyvolala žádné překvapení. Bral ji s sebou na pevninu - v Clevelandu, Chicagu, Salt Lake City - v San Francisku, zahaleném v mlze, a potom na třpytícím se moři do Honolulu. V Jokohamě mu ji chtěli vzít, jen velký úplatek ji zachránil. Pak ji nosil u sebe a nikde ho neprohlíželi. Když se jeho zničené nervy daly do pořádku, jako by v koupeli z hukotu lodních šroubů, uklidnil se a zbraň se mu stala jakýmsi talismanem. Měl ji u sebe v nesnesitelných vedrech Indického oceánu, na temném Rudém moři, Středozemním moři. V Port Saidu a v Káhiře počátkem zimy. V Neapoli, v Marseille i v Gibraltaru. A v tu drsnou, chladnou noc po více než osmi měsících od odjezdu, když Tony Marvell - opět zdravý - přistál zase v Southamptonu na S. S. Chippenham Castle, měl pistoli v zadní kapse kalhot.

Tu noc sněžilo, pamatujete? Z přístavu se vlak hnal houstnoucím sněžením. Byl přeplněný a topení nefungovalo.

Tony věděl, že ho v Southamptonu nemohl nikdo čekat. Plán cesty znal dopředu a do posledního puntíku dodržel příkaz, že nesmí poslat ani pohlednici. Ale změnil plán tak, že nasedl na loď, která ho přivezla domů ještě před Vánocemi. Překvapí je o týden dřív. Osm měsíců žil ve vzduchoprázdnu. Za hodinu dvě bude doma. Opět spatří Judith.

V matně osvětleném kupé neměli jeho spolucestující chuť hovořit. Po dlouhé cestě měli rozhovorů po krk, téměř se navzájem nenáviděli. Ani sníh nevyvolal větší nadšení.

‚Pravé, Staromódní Vánoce!' řekl jeden.

‚Uhm!' odvětil druhý uznale a dál škrábal nehtem po zamrzlém okně.

‚Hnusná zima, říkám já,' zavrčel třetí. ‚Musí být topení v těchhle vlacích vždycky rozbité? Mohou si být jistí, že si budu stěžovat!'

Pak se všichni se souhlasným mrmláním schovali za své noviny, bílou, prázdnou zeď, která chvílemi zašustila, a za níž se napájeli zprávami z domova.

Jinými slovy (Tony si pamatuje, jak si to tehdy pomyslel) - byl opět v Anglii. Byl doma. I on předstíral, že čte. Seděl pohodlně opřený a na půl ucha poslouchal klepání kol a dlouhé hvízdání, které se ztrácelo v dálce, když vlak nabíral rychlost.

Věděl přesně, co udělá. Až dojedou na Waterloo, nebude ještě ani deset hodin. Skočí do taxíku a posviští domů - do svého domu - umýt se a převléct. Potom s větrem o závod poběží do Hampsteadu k Judith. Přesto ho tato myšlenka, třebaže ho měla rozzářit, podivně chladila u srdce. Bojoval proti tomu chladu. Vysmál se sobě samému. Aby se rozptýlil, rozevřel energicky noviny, obracel stránky a přelétl očima každý sloupec. Náhle se zastavil. Pohledem zachytil něco známého. Nějaké známé jméno. Byla to zastrčená zpráva na střední dvoustraně.

V novinách četl zprávu o vlastní smrti. Ano.

V noci našli pana Anthonyho Deana Marvella z Upper Avenue Road, St. John's Wood, majitele Marvellových hotelů, zastřeleného v jeho ložnici. Kulka proletěla horním patrem do mozku. Mrtvý měl v ruce automatickou pistoli. Tělo našla paní Reachová, hospodyně pana Marvella, která…

Sebevražda!

A tak náhle, jako ho to na lodi přešlo, ho opět cosi popadlo a vrhlo ze skutečného světa do neskutečného. Kupé, jak už jsem vám řekl, bylo velmi slabě osvětlené. Bylo tedy snad přirozené, že jen nejasně viděl před sebou prázdnou stěnu zvednutých novin, jako by tam ani spolucestující nebyli, jako by ho všichni do jednoho opustili a nechali tam jen stěnu z novin, která se trochu kývala podle pohybu vagonu.

Ano, byl sám.

Vstal jako v mrákotách, roztáhl dveře kupé a vyšel na chodbičku. Úzký prostor ho přímo dusil. Zvedl noviny do výšky, aby zachytil světlo z kupé, a přečetl si tu zprávu.

…Jeho bratr, pan Stephen Marvell, přední chirurg z Harley Street, přišel okamžitě… Jeho snoubenka Judith Gatesová… Jak jsme se dozvěděli, v září se pan Marvell nervově zhroutil a od té doby mu ani dlouhý odpočinek nenavrátil zdraví…

Tony pohlédl na datum novin plný obav z toho, co uvidí. Ale bylo to datum toho dne, třiadvacátého prosince. Podle toho se tedy zastřelil před osmačtyřiceti hodinami.

A zbraň měl nyní v kapse.

Tony poskládal noviny. Vlak se mu tanečně pohupoval pod nohama, poskakoval v klepotu kol a znovu se ozvalo tenké zahvízdání. Připomnělo mu to hvízdání na Queen Anne. Rozhlédl se po dusné chodbičce. Byla prázdná, stál tam pouze někdo, koho pokládal za obyčejného cestujícího. Ten člověk se opíral o tyč před oknem a upřeně hleděl ven na poletující sníh.

To bylo všechno, co si zapamatoval, než vlak zastavil na nádraží Waterloo. Ale něco - dojem, podvědomá vzpomínka - o tom cestujícím, kterého viděl v chodbičce, se mu usadilo v paměti. Nejdřív se to týkalo tvaru ramen toho člověka. Pak si Tony uvědomil, že je to tím, že ten člověk měl na sobě zimník se staromódním hnědým kožešinovým límcem. Ve Waterloo naslepo vyskočil z vlaku a náhle si vzpomněl, že takový límec vždycky nosíval starý Jim Marvell.

Pak se mu zdálo, že ten límec vidí všude.

Když s lístkem v ruce pospíchal k výdejně zavazadel pro svůj lodní kufr a menší kufry, dostal se do takového davu, že nemohl zvednout ani ruku. Ale cítil, že se mu zezadu na ramena tiskne hnědá kožešina.

Nosič mu sehnal taxi. Tony byl šťastný, že opět vidí londýnský taxík před ošuntělým londýnským nádražím a znovu slyší přátelské hlasy a bouchání, s nímž mu taxikář přivazuje řemenem kufr na nosič. Udal šoférovi adresu, zaplatil nosiči a skočil do taxíku. I tak se mu zdálo, že nosič drží dvířka otevřená déle, než bylo potřeba.

‚Zavřete, člověče!' slyšel se Tony křičet. ‚Zavřete rychle dveře!'

‚Prosím,' řekl nosič a odskočil. Přibouchl dvířka. Potom stál a díval se za taxíkem. Tony se podíval zadním okénkem a viděl ho, jak tam stojí.

V autě byla tma a tak těsno, jako by na něho někdo hodil černou deku. Tony téměř nic neviděl. Rukama pozorně přejel po celém sedadle, po celém prostoru, ale nic nenašel."

V tomto bodě příběhu se Hargreaves na minutu nebo dvě odmlčel. Hovořilo se mu těžko, ne že by si myslel, že mu jeho posluchač nevěří, ale jako by se mu těžko hledala správná slova. Prsty v rukavicích se na koleně svíraly a rozvíraly.

Judith Gatesová - jeho společnice - ho poprvé přerušila. Ozvala se ze stínu na druhé straně plynového krbu.

"Moment!" zvolala. "Promiňte!"

"Prosím?" řekl Hargreaves.

"Ten člověk, co sledoval Tonyho." I jí se o tom těžko hovořilo.

"Nechcete mi říct, že to byl… že byl…?"

"Kdo?"

"Ten mrtvý," řekla Judith.

"Nevím, kdo to byl," odvětil Hargreaves a pevně se jí podíval do očí. "Vím jen, že to zřejmě byl někdo s kožešinovým límcem na kabátě. Říkám vám, co mi vyprávěl Tony, a věřím tomu."

Judith si rukou stínila oči. "Ale stejně," naléhala a příjemný hlas se jí zvýšil, "i kdybychom předpokládali, že to byl on! Totiž, i kdybychom předpokládali, že to byl ten člověk, na kterého myslíme. Právě on, živý či mrtvý, by se nikdy nepokusil Tonyho zmást zlými úmysly. Starý Jim ho měl velice rád. Zanechal mu všechno, co měl, do posledního groše, a Stephenovi ani halíř. Vždycky Tonymu říkal, že se o něho postará."

"To taky udělal," řekl Hargreaves.

"Ale…"

"Vidíte," řekl Hargreaves pomalu, "Ještě pořád nechápete, odkud ty zlé úmysly pocházely. Ani Tony to nechápal. Věděl jen to, že se řítí v tmavém taxíku po kluzkých, zasněžených ulicích, a ať ho sledovalo cokoliv, dobré či zlé, nemohl to snést.

Ale i tak to všechno mohlo dobře skončit, kdyby byl taxikář opatrnější. Jenže nebyl. Bylo to první letošní sníh a šofér se přepočítal. Když je od Upper Avenue Road dělilo jen dvě stě metrů, vzal příliš rychle zatáčku. Tony cítil, jak se auto bezmocně obrátilo ve smyku, viděl, jak se skleněná přepážka naklonila a jak se proti nim vyřítil obrovský černý kmen stromu a vzápětí explodoval na předním skle. Skončili pod stromem s pokřiveným kolem.

‚Musel jsem zahnout,' křičel šofér, ‚musel jsem! Nějaký starý pán s kožešinovým límcem mi skočil rovnou před…'

A tak Tony musel domů po svých.

Neušel ani deset metrů a už cítil, že ho něco sleduje. Dvě stě metrů se nezdá jako velká vzdálenost. První ulice doprava, pak první nalevo, a už jste doma. Ale náhle se zdálo, že cesta se prodlužuje do nekonečna, jak se to stává ve snu.

Nechtěl od taxikáře odejít. Ten si myslel, že mu Tony nevěří, že mu přinese zavazadla, až opraví kolo. Ale to nebylo proto.

Zpočátku šel Tony rychle. To něco šlo za ním stejným tempem. Ve světle pouliční lampy viděl Tony vlhký kožešinový límec na kabátě, ale nic jiného. Pak zrychlil téměř do běhu, a třebaže nebylo vidět, že to, co bylo za ním, změnilo tempo, bylo to tam. Na rozdíl od vás Tony neuvažoval, jestli je to dobré nebo zlé. Takovéhle přesné rozdíly vám nepřijdou na mysl, když máte co do činění s něčím, co by mohlo být nmrtvé. Věděl jen to, že nesmí dovolit, aby se to s ním ztotožnilo, nebo bude po něm.

Potom ho to začalo dohánět a Tony se rozběhl.

Chodník byl černý, sníh špinavě šedý. Už viděl známou zatáčku, kde se za nízkými kamennými zdmi rozprostíraly přední zahrádky. Na jednom z rohů ulice uviděl tabulku s názvem, bílá písmena na černém podkladě, a v návalu slepé paniky skočil na schody vedoucí k jeho domu.

Dům byl temný. Tony vytáhl z kapsy studené klíče, ale kroužek se mu smekal mezi prsty jako mýdlo při koupeli ve vaně. Pak mu vypadly z ruky. Hledal je ve tmě - a právě tehdy cosi zahnulo do branky. Tony vlastně jen zaslechl její zaskřípění. Klíče našel, jakoby zázrakem nahmatal zámek a otevřel dveře.

Ale už bylo pozdě, protože to něco vystupovalo po schodech. Tony říká, že z menší vzdálenosti a ve světle lampy vypadal kožešinový límec vlhčí a prožraný moly, nic jiného popsat nedokáže. Byl v tmavé hale a dveře byly otevřené. I známé věci se mu vykouřily z hlavy a nedokázal se rozpomenout, kde je vypínač.

Ta druhá osoba vešla dovnitř.

Tony si vzpomněl, že v zadní kapse má pořád ještě zbraň, kterou u sebe nosil na cestě kolem světa. Sáhl pod kabát, aby ji vytáhl, ale ani ten nepatrný pohyb nezvládl a zbraň mu vypadla na koberec. Protože návštěvník od něho byl už jen šest kroků, Tony na nic nečekal. Řítil se po schodech nahoru.

Nahoře vrhl krátký pohled za sebe. Ta druhá osoba se zastavila. V slabých modravých paprscích světla, které vnikalo dovnitř otevřenými dveřmi, viděl, že se shýbá a zvedá z koberce automatickou pistoli.

Tony si myslí - teď že začal rozsvěcet světla v horní hale. A něco křičel. Stál před dveřmi do své ložnice. Prudce je otevřel, vpotácel se dovnitř a začal rozsvěcet další lampy. Když rozsvítil dvě, obrátil se a podíval se na postel, na níž někdo ležel.

Světlo ani křik nepřiměly člověka v posteli, aby se posadil. Od hlavy k patě byl přikrytý prostěradlem a i přes něj bylo možné rozeznat vysílené, vpadlé črty čísi tváře.

Tehdy Tony Marvell vykonal zřejmě nejodvážnější čin svého života. Musel se dozvědět pravdu. Přešel k posteli a odhrnul horní cíp prostěradla. A spatřil vlastní tvář, mrtvou, zírající nevidomě vzhůru.

Šok? Ano. Ale velká hrůza? Ne. Protože ten mrtvý byl skutečný, byl z masa a krve - stejně jako byl z masa a krve Tony. Vypadal přesně jako Tony. Ale teď už to nebyla otázka skutečného a neskutečného světa, nebylo otázkou, zda nepřišel o rozum. Ten člověk byl skutečný, a to znamenalo podvod a klam.

V místnosti se ozval hlas: ‚Ty tedy žiješ!' Tony se obrátil a ve dveřích uviděl svého bratra Stephena, jak se na něho dívá.

Byl v červeném, narychlo převázaném županu a vlasy měl rozcuchané. Vypadal na pokraji zhroucení.

‚Nechtěl jsem to udělat!' vykřikl Stephen. I když tomu Tony nerozuměl, cítil v těch slovech přiznání viny, byla to blábolivá slova, slova vyvolávající soucit s člověkem, který je vyslovil.

‚Nikdy jsem opravdu nechtěl, aby tě na té lodi zabil,' řekl Stephen. ‚Všechno to byl jen žert. Víš, že bych ti nedokázal ublížit, přece to víš, ne? Poslyš…'

Stephen (jak už jsem řekl) stál ve dveřích a přidržoval si župan. Proč se náhle rychle ohlédl do haly, Tony nevěděl. Možná zaslechl za zády nějaký zvuk. Možná koutkem oka něco zahlédl. Ale obrátil se a spustil hrozný křik.

Tony už nic neviděl, protože světlo v hale zhaslo. Opět se ho zmocnil strach a nedokázal se ani pohnout. Uviděl totiž něčí ruku. Byl to vlastně jen pohyb ruky. Ta ruka se vynořila ze tmy v hale, popadla kliku na dveřích ložnice a zavřela je. Zvenku otočila klíčem a zamkla Tonyho v ložnici. Stephen zůstal venku v tmavé hale - a ještě stále křičel.

A bylo to namouduši dobře, že Tony byl v zamčené místnosti. To mu pak ušetřilo nepříjemnosti s policií.

Ostatní dosvědčila hospodyně, paní Reachová. Měla pokoj vedle Stephenovy ložnice, na konci horní haly. Probudil ji křik a něco, co znělo jako údery a těžké oddychování. Ty zvuky přešly kolem jejích dveří ke Stephenově pokoji.

Právě když vstala z postele a oblékla si župan, slyšela, jak se dveře Stephenovy ložnice zavřely. Sotva vešla do haly, uslyšela už podruhé za osmačtyřicet hodin výstřel z pistole.

No a teď před ohledačem mrtvol paní Reachová dosvědčí, že po výstřelu ze Stephenovy ložnice nikdo nevyšel, ba ani nemohl vyjít. Dívala se na dveře, třebaže uplynulo několik minut, než posbírala odvahu a otevřela je. Když to udělala, bylo už po všem. Stephen měl z bezprostřední blízkosti prostřelený pravý spánek, zřejmě se zastřelil sám, protože zbraň se našla ve změti zakrvácených přikrývek. V pokoji nikdo jiný nebyl a všechna okna byla zavřená zevnitř. Paní Reachová si všimla jen nepříjemného, pronikavě nepříjemného zápachu plesnivého šatstva a vlhké kožešiny."

Hargreaves se opět odmlčel. Zdálo se, že už dovyprávěl. Nezasvěcený by si mohl myslet, že hrůzu asi zveličoval, protože děvče, které sedělo proti němu, si stále rukama zakrývalo oči. Ale Hargreaves se ve svém řemesle vyznal.

"Tak co?" zeptal se přátelsky. "Už znáte vysvětlení?"

Judith sundala ruce z očí. "Vysvětlení?"

"Přirozené vysvětlení," opakoval Hargreaves, zdůrazňuje každé slovo. "Tony Marvell nepropadá šílenství. Nikdy neměl záchvaty šílenství ani žádné výpadky paměti. To si jen myslel. A tohle byla krutá a vražedná hra zosnovaná Stephenem, ale nevydařila se. Kdyby se vydařila, Stephen Marvell by byl spáchal téměř dokonalou vraždu."

Ulehčení, které problesklo Judithinou tváří, to náhle upnutí se k naději, chytilo Hargreavese za srdce. Ale nedal to najevo.

"Vraťme se o osm měsíců zpět," pokračoval, "a vezměme to od začátku. Tony je velmi bohatý mladý muž. Na druhé straně proslulý Stephen se topí v dluzích a ustavičně žije na pokraji bankrotu.

Kdyby Tony zemřel, Stephen jako jeho nejbližší příbuzný by zdědil celý majetek. A tak se Stephen rozhodl, že Tony musí zemřít.

Ale jako lékař zná rizika vraždy. Ať ji zosnujete sebešikovněji, vždy je tu nějaké podezření, a Stephena by nepochybně podezřívali. Nechtěl riskovat střetnutí se slídivými detektivy, nepříjemnými otázkami, odpornými zprávami post mortem - až před více než osmi měsíci přišel náhle na myšlenku, jak by mohl Tonyho zničit a přitom na sebe neuvalit ani sebemenší stín podezření.

V nemocnici St. Jude's, kde provozoval charitativní činnost, našel zničeného bývalého učitele jménem Rupert Hayes. Každý člověk na světě prý má dokonalého dvojníka. Hayes byl Tonyho dvojníkem do poslední črty. Opravdu se Tonymu podobal tak zlověstně, že se Stephen při pohledu na něho polekal. A tenhle Hayes umíral na tuberkulózu. Měl před sebou nanejvýš rok života. Určitě ochotně udělá něco, co mu umožní dožít život v přepychu a zemřít přirozenou smrtí v měkké posteli. Stephen mu vysvětlil svůj plán.

Tonymu nařídil odjet - údajně - na cestu kolem světa. V určenou noc nechá Tonyho nasednout na loď.

Na té lodi bude čekat Hayes s pistolí v kapse. Když Stephen a ostatní přátelé v příhodný čas odejdou, Hayes vyláká Tonyho nahoru na temnou palubu se záchrannými čluny. Pak ho zastřelí a tělo hodí přes palubu.

Nikdy vám nepřišlo na mysl, že obrovská zaoceánská loď těsně před vyplutím z přístavu je ideálním místem pro vraždu? Ani živá duše si na vás nevzpomene. Pasažéři si nevšímají ničeho, jsou příliš vzrušení. Posádka si nevšimne ničeho, má moc práce. Panuje tu zmatek. A co se stane s naší obětí, když spadne přes palubu? Hned ji zachytí lodní šroub, vtáhne pod sebe a rozmašíruje k nepoznání. Když se tělo najde - pokud se vůbec najde, budou si myslet, že to byl nějaký přístavní povaleč. Určitě to nikdo nebude spojovat se zaoceánským parníkem, protože na seznamu pasažérů nebude nikdo chybět.

Jak to, že by nikdo nechyběl? Jasně že ne! Hayes měl zajít za pokladníkem a přikázat mu, aby dal Tonyho zavazadla vynést na břeh. Měl říct, že si to rozmyslel a že necestuje. Po zavraždění Tonyho měl vystoupit z lodě jako…"

Dívce se z ústa vydral výkřik.

Hargreaves přikývl. "Teď už chápete. Měl vyjít na břeh jako Tony. Měl svým přátelům říci, že by takovou cestu přece jen nevydržel a všichni by byli šťastní. Proč ne? Pravý Tony jen tak tak že neudělal totéž.

Pak se Hayes, dobře zaplacený, měl prostě usadit a hrát úlohu Tonyho až do normálního konce svého života - nejvíc rok. Samozřejmě bude tak nemocný, že se nebude moci starat o podnik.

Nebude se příliš často stýkat ani s vámi, svou snoubenkou. A když se v něčem přeřekne, omluví to, samozřejmě, svými chorými nervy. Bude si moci stěžovat na horšící se zdravotní stav. Po roce, mezi žalem zdrcenými přáteli…

Stephenův plán byl dokonalý. Vražda? Jak to myslíte, vražda? Ať si ho lékaři prohlížejí, jak chtějí. Ať se policie vyptává, nač chce! Ať podniknou cokoliv, Stephen Marvell je v naprostém bezpečí. Protože ten chudák v posteli skutečně zemřel přirozenou smrtí.

Jenže - skončilo to jinak. Hayes nebyl rozeným vrahem. Neměl jsem tu čest poznat ho, ale musel to být slušný člověk. Nejprve slíbil, že to udělá. Ale když k tomu opravdu došlo, nemohl se odhodlat Tonyho zavraždit. Doslova fyzicky nemohl. Odhodil pistoli a utekl. Na druhé straně, když vystoupil z lodě, nemohl Stephenovi přiznat, že Tony žije. Nemohl se vzdát možnosti žít přepychově celý rok ze všech Tonyho peněz, které měl na zmírnění bolesti na plicích. A tak před Stephenem předstíral, že úkol splnil, a ten tančil radostí. Ale jak plynul čas, přestávalo být Hayesovi do smíchu. Věděl, že Tony žije. Věděl, že zanedlouho dojde k účtování. A nemohl dovolit, aby to všechno skončilo takhle. Týden před očekávaným Tonyho návratem napsal policii dopis, v němž všechno vysvětlil, a pak se zastřelil, aby se vyhnul odhalení."

Zavládlo ticho. "To, myslím," řekl Hargreaves, "vysvětluje všechno o Tonym."

Judit Gatesová si hryzala rty. Hezkou tvář měl strhanou a nemohla ovládnout pěkné prsty, jimiž to neustále škubalo. Chvílemi se zdálo, jako by se modlila.

"Díkybohu!" zamumlala. "Bála jsem se…"

"Ano," řekl Hargreaves, "já vím."

"Ale ani to ještě nevysvětluje všechno. Co to bylo…"

Hargreaves jí skočil do řeči.

"Řekl jsem," poznamenal, "že to vysvětluje všechno o Tonym. O nic jiného se nemusíte starat. Tony je volný. Vy jste volná. A Stephenova smrt byla sebevražda. To říká úřední zpráva."

"Ale to je nesmysl!" zvolala Judith. "Neměla jsem Stephena ráda, vždycky jsem věděla, že Tonyho nenáviděl, ale nepatřil k lidem, kteří páchají sebevraždu, i kdyby ho odhalili. Nevidíte, že jste mi nevysvětlil tu jedinou opravdovou hrůzu? Musím totiž vědět, že si myslíte totéž co já. Kdo byl ten člověk s hnědým kožešinovým límcem? Kdo tu noc sledoval Tonyho až domů? Kdo při něm stál, aby od něho odvrátil neštěstí? Kdo byl jeho strážcem? Kdo odvetou zastřelil Stephena?"

Sir Charles Hargreaves se podíval do prskajícího plynového krbu. Nevyzpytatelnou tvář mu od úst k nosu zbrázdily ostré vrásky. V jeho hlavě se skrývala mnohá tajemství. Tohle jedno byl ochoten vydat, když už věděl, že si rozumějí.

"To mi povězte vy," odpověděl.

C. B. Gilford - DĚS

Paul Santin měl za sebou dobrý den. Venkovští lékaři a lékárny prosperovali, a proto se dařilo i Paulu Santinovi, agentovi s léky. Ale byl to dlouhý den a teď už bylo téměř půl dvanácté. Santin jel rychle po venkovské vedlejší silnicí, protože se chtěl dostat domů ještě před půlnocí.

Byl unavený, ospalý, přemáhal se, aby vydržel aspoň ještě půl hodiny. Ale nedřímal. Své auto ovládal bezpečně. Věděl, co dělá.

Předjelo ho pár aut. A teď už silnice vypadala úplně opuštěná. Právě proto si vybral tenhle směr. Slabý provoz. A tak to také bylo - prázdná silnice - když si všiml toho druhého auta.

Nejdřív viděl, jak se čtvrt míle před ním dvě přední světla obracejí v zatáčce. Světla byla fantasticky jasná a šofér je zapomněl ztlumit. Santin mu nadával, ať to byl kdokoliv. Vlastní světla ztlumil, ale podobné zdvořilosti se nedočkal. Znovu zaklel a opět pomstychtivě rozsvítil reflektory naplno. Ale nebezpečí v tom necítil.

Nejasně si uvědomil, že se to druhé auto proti němu žene velkou rychlostí. Příliš rychle na takovou silnici, na jaké byli. Mechanicky zpomalil a soustředil se na to, aby zůstal na své straně vozovky a nedíval se přímo do blížících se světel.

Ale bylo už příliš pozdě, když si uvědomil, že se druhé auto řítí středem cesty. A musel se rozhodnout velmi rychle. Jestli se má držet kraje a případně se pořádně opřít o klakson v naději, že ten druhý uhne, anebo ještě víc uhnout na stranu a riskovat, že se dostane na štěrk a hlínu.

Vybral si druhou možnost, ale ne dost brzy. Viděl, že druhé auto neuhýbá ani o centimetr, a tak prudce stočil volant doprava. Náraz zachytil jeho levý zadní blatník a kolo. Zadek auta směřoval do příkopu. Potom jako by se celé auto vzepřelo váze táhnoucí ho dolů. Naklonilo se na bok, vyletělo do vzduchu a na vrcholu oblouku vymrštilo Santina ven.

Neviděl ani neslyšel poslední náraz vozu. Celé vědomí se soustředilo na strážku těla se svahem, do něhož narazil jako do silné zdi, pak slouzl dolů doprostřed malé laviny kamínků a hlíny. Zůstal nehybně ležet a nehybný byl i svět kolem něho.

V první chvíli necítil bolest. Šok ho znecitlivěl. Ale věděl, že žije. Věděl, že je nějak při vědomí. Byl si rovněž vzdáleně a nejasně vědom toho, že má celé tělo rozlámané a začíná krvácet.

Oslepující světla zmizela. Ležel naznak v trávě. Nad sebou měl hvězdy a jasný měsíc v úplňku. Zdály se mu tak blízko jako ještě nikdy. A snad tahle iluze mu poprvé vnukla myšlenku, že zemře.

V té chvíli ho to vůbec nerozzlobilo. Vzpomněl si na svůj hněv před srážkou, ale zdál se mu vzdálený a neskutečný. Myšlenka na smrt mu opět prolétla hlavou. Umírající necítí nic k ostatním stvořením. Jsou naprosto zaujati sami sebou.

Pak uslyšel hlasy. Obnovení kontaktu se světem. V tom druhém autě byli lidé. Uvažoval o nich klidně, bez hněvu, bez sympatií. Ale všechnu pozornost věnoval naslouchání.

"Není tu." Mužský hlas, trochu mladý.

I druhé auto se poškodilo. Muselo zastavit. Anebo možná šofér zastavil, i když nemusel. V každém případě se lidé z toho auta, ať byli kdokoliv, vrátili k jeho autu a hledali ho.

Aby mu pomohli? Chvíli ho něco nutkalo zavolat, dovést je k místu, kde ležel. Nejdříve sobecky obsadili silnici, ale teď chtějí být milosrdní, chtějí mu pomoci. Pak se jiný instinkt postavil proti tomu prvnímu. Opravdu mu chtějí pomoci? Náhle před nimi pocítil hrůzu. Nevěděl proč. Určitě každý chce pomoci obětem nehody. Anebo každý ne?

"Musel vypadnout." Odpověď dívčího hlasu. Ustrašeného.

"Zřejmě. Co uděláme?" tentýž mužský hlas. Asi jsou jen dva.

"Musíme ho hledat," řeklo děvče.

Zaváhání. "A proč?"

Nové zaváhání. "Nechceš vědět, co se mu… nebo jí… stalo?"

"Nevím." Mužský hlas se zachvěl. "Nevím."

"Myslím, že bychom se měli porozhlédnout a najít ho."

"Dobře… ale je tma."

"Máš přece baterku."

"Mám. Jdu pro ni."

Kroky jdoucí nahoru na silnici. Chlapec se vrátil ke svému autu pro baterku. A pak opět ticho.

Santin čekal. Zpocený a znovu vystrašený se chvěl na celém těle. Nelíbil se mu zvuk těch hlasů. Chlapec a dívka nebyli z těch, kterým by na něm záleželo. Jestli umírá, uvažoval, tihle mu moc nepomůžou.

Jestli umírá? Byl o tom přesvědčený. Už začínal cítit bolest. Rozpoznal ji na více místech. Na tváři, na prsou, v obou nohách. A někde hluboko uvnitř, kam se dostane jen lékař. Tahle oblast bolesti ho přesvědčila, že opravdu umírá.

Takže na tom nezáleželo, jestli ho s tou baterkou najdou nebo ne.

"Oukej, mám ji." Chlapcův hlas. "Kde budeme hledat?"

"V příkopu, ne?"

Šoupavé kroky po štěrku, vrzající na trávě a na chrastí. Pak blikavé světlo poletující sem tam. Světlo i kroky se přibližovaly. Neodvratně ho najdou. Mohl jim hledání urychlit a zavolat na ně. Ale neudělal to. Čekal.

"Hej!"

Světlo mu dopadlo na tvář. Tak ho ochromilo, že se od něho ani nedokázal odvrátit. Kroky se rozběhly. A pak byly u něho. Zastavily se nad ním dvě postavy rýsující se na pozadí oblohy. A světlo mu svítilo do očí. Zamrkal, ale oni jako by nechápali, že mu to nedělá dobře.

"Žije." Dívka. "Má otevřené oči."

"Uhmm, vidím…"

"Ale je zraněný." Postava dívky si k němu klekla a milosrdně přitom zakryla světlo baterky. Měsíc byl tak jasný, že jí viděl do tváře.

Byla mladá, hrozně mladá, možná šestnáctiletá. Byla také hezká, měla tmavé vlasy, bledou pleť, snad až abnormálně bledou, a nabarvené rty kontrastně zmodralé. Jenže ve tváři žádné vzrušení. Možná se ještě nevzpamatovala ze šoku. Ale když bloudila po jeho ranách očima, nezasvítily soucitem.

"Jste hodně zraněný?" Otázka padla přímo na něho.

"Ano…" Objevil, že může mluvit bez větších těžkostí.

"Kde? Víte kde?"

"Myslím, že všude. Hlavně uvnitř."

Děvče o té odpovědi přemýšlelo. Její další otázka zněla chladně a vypočítavě. "Myslíte si, že byste se z toho dostal, kdybychom přivolali pomoc?"

I on se zamyslel, s odpovědí nepospíchal. I tak udělal chybu. "Myslím, že umřu," řekl a jen co to vyslovil, poznal, že udělal chybu.

Tvář dívky se jaksi nepozorovaně změnila. Santin nemohl změřit hloubku té změny. Věděl jen, že nastala. Dívka se od něho odtáhla, vstala a přidala se k chlapci.

"Umírá," řekla. Jako by si tím byla tak jistá jako Santin sám.

"Takže nemá smysl chodit pro doktora?" Zdálo se, že se chlapci ulevilo, jako by tím skončila jeho zodpovědnost za všechno.

"Zřejmě ne."

"Tak co uděláme?"

"Asi nic. Budeme čekat. Nějaké auto tudy jistě pojede."

"Tak se můžeme klidně vrátit do města, ne?" zdálo se, že chlapec se nechá celkem lehce děvčetem dirigovat.

"Jasně. A pošleme sem lékaře nebo někoho. Ale za tu dobu ten chlap už možná umře. A budeme to muset oznámit na policii."

"Na policii?"

"To musíme. Zabil jsi člověka."

Zavládlo ticho. Santin jim ležel u nohou a díval se na siluety jejich postav. Hovořili o něm, jako by už byl mrtvý. Ale jaksi ho to ještě nerozhněvalo. Možná proto, že už se sám pokládal za mrtvého.

"Arlene… a co mi udělají?"

"Kdo, policie?"

"Ano… Řekla jsi, že jsem zabil člověka."

"No ano, to jsi taky udělal."

Chlapec zaváhal. "Ale byla to náhoda," vysoukal ze sebe nakonec. "Přece víš, že to byla nešťastná náhoda, Arlene? Totiž jednoduše se to stalo…"

"Jistě."

Rozmlouvali potichu, ale Santin slyšel každé slovo. Ale nějak cítil, že se musí ozvat. "Každou nešťastnou náhodu někdo zaviní," řekl jim.

Ztuhli. Viděl, jak se na sebe podívali, a pak dolů na něho. "Jak to myslíte, pane?" zeptal se po chvíli chlapec.

"Tuhle nehodu jste zavinili vy. Tak to myslím." Ještě stále se nehněval. Kvůli tomu se neozval. Ale myslel si, že viníka je třeba odhalit.

"Proč by to měla být moje vina?"

"Především jste neztlumil světla…"

"Ale ani vy."

"Nejdřív jsem je ztlumil."

"Ale potom jste je znovu zapnul naplno."

"Protože vy jste svoje neztlumili."

Chlapec opět chvíli mlčel. Pak řekl: "Ale když jsme se srazili, vaše světla svítila naplno."

To musel Santin uznat. "Rozzlobil jsem se," odpověděl. "Ale to není nejdůležitější. Jeli jste na mé straně silnice."

Chlapec se obrátil k dívce. "Arlene, byl jsem na jeho straně silnice?"

Zdálo se, že se zasmála. Anebo něco takového. "To nevím. Právě jsme se…"

Nedokončila větu, ale Santin si zbytek domyslel. Objímali se nebo mazlili, jak tomu dnes mládež říká. Proto ten chlapec neztlumil světla. A proto ani pořádně neovládal auto. A teď on, Santin, má na jejich zábavu doplatit.

Nakonec se rozhněval. Takovým zvláštním hněvem. Jaksi odpoutaným, odděleným od něho samého. Protože teď už to nemělo pro budoucnost žádný význam. Vždyť umíral.

Ale Santin cítil i jisté zadostiučinění. Mohl hovořit pomsty - chtivě a s jistotou. "Byli jste na nesprávné straně silnice, víte, a tak je to vaše vina."

Chlapec ho slyšel, ale dál se díval na děvče. "Co mi udělají?"

"Nevím," odsekla. Už nebyla tak klidná. Snad teprve nyní pominul počáteční šok. Možná se už začala bát, protože trochu znervózněla.

"I když jsem byl na nesprávné straně silnice," řekl chlapec, "stejně to byla nešťastná náhoda. Nechtěl jsem nabourat do jeho auta. Nechtěl jsem ho zabít."

"To je pravda…"

"Člověk čte o takových věcech v novinách. Šoférovi se dohromady nic nestane. Možná mi dají pokutu. Ale otec to zaplatí. A i kdybych musel do basy, nebylo by to nadlouho, ne, Arlene? Kolik myslíš, že bych dostal? Měsíc?"

"Nebo možná dva. To by nebylo tak zlé."

Santin je poslouchal. A hněv v něm pomalu narůstal. Nebo možná tři měsíce, byl by dodal. Nějaká pojišťovna to zaplatí. Ale sám vrah nezaplatí skoro nic. Tři měsíce za vraždu.

"Je tu ale jedna věc," řekl náhle chlapec.

"Co?"

"Řeknou, že to byla nešťastná náhoda. A možná řeknou, že to byla moje vina. Aspoň trošku. Totiž, když ten chlap nebude nikomu nic namlouvat."

"O čem?"

"O tom, kdo ztlumil světla a kdo ne. A kdo byl na čí straně silnice. A nemohl by mluvit, kdyby byl mrtvý."

"To je pravda." Do dívčina hlasu se náhle vloudilo něco divného, jako by si cosi uvědomila.

"A tak musí umřít. Chápeš, Arlene?"

"Sám řekl, že umře…"

"Ano, ale neví to jistě. Ani my ne. Jenže musí umřít. Musíme mít jistotu, že umřel." Chlapcův hlas hystericky zapištěl.

Santin viděl, jak dívka chytila chlapce za rameno a podívala se mu do tváře. Celý jeho postoj prozrazoval strach.

"A je tu ještě něco." Chlapec hovořil rychle, téměř nesrozumitelně. "Otec mi vykládal o pojištění. Zmrzačenému člověku je třeba platit víc než za toho, kdo je mrtvý. Mrzákům se platí velké peníze. Nevím, jestli je naše pojistka tak vysoká. Jestli tenhle chlap neumře a je jen těžce zraněný, může nás to stát mnohem víc, než kolik dostaneme na pojistku. A běda, co mi pak táta udělá."

Děvče se vyděsilo. "Vždyť on umře," zašeptalo chraptivě.

"Jak to víme, Arlene? Jak to víme?"

Santin už necítil bolest. Jen zlost. Nenabídli mu pomoc. Chtěli, aby zemřel. Byli sobečtí, neuvěřitelně sobečtí. A byli tak krutí, že se o tom všem bavili před ním.

Chlapec si náhle klekl a baterkou osvítil Santinovu tvář. Santin zamrkal, ale poprvé uviděl chlapcovu tvář. Mladý. Mladý jako ta dívka. Ale ne tak klidný jako ona. V očích měl paniku. I on byl zraněný. Na levé straně hlavy se mu šklebila ošklivá jizva a ve vlasech měl zaschlou krev.

"Jak je vám, pane?" zeptal se chlapec.

Santinovi se nechtělo odpovídat. Neposkytne jim ještě jednou takovou satisfakci. Neřekne jim o horkém přílivu bolesti, který ho zaléval stále většími vlnami. Neřekne jim, že už zaslechl, jak mu smrt šeptá do ucha a láká ho, aby se přestal držet života.

V chlapcově tváři viděl zoufalství. Dál si ho prohlížel ve světle baterky, kterou kroužil nad Santinovým tělem. Pak vstal.

"Nevypadá to, že je smrtelně zraněný," řekl dívce.

Ne, nevypadá to tak, pomyslel si Santin. Je to vnitřní zranění. Ale i tak osudné. Jenže to jim nepoví. Ať se potí. A možná bude ještě naživu, až někdo přijde.

Náhlý záchvat bolesti mu zamlžil myšlenky a téměř ho zbavil vědomí.

Dívka vykřikla a bylo to, jako by vykřikla kvůli němu. Zřejmě ho ten chlapec udeřil. "Co to děláš?" zeptala se.

I chlapcova odpověď zněla jako výkřik. "Musí umřít! Musím se postarat, aby umřel!"

Kdesi v dívce bylo ještě trochu slušnosti. Nebo ženského soucitu. "Přece ho nemůžeš zabít," řekla chlapci zuřivě.

"Jaký je v tom rozdíl?" odsekl už zase hystericky. "Už jsem ho přece zabil, ne? Jen musí rychle umřít, nic víc. Nechápeš, Arlene?"

Zřejmě nechápala. Zavěsila se do něho a táhla ho pryč.

"Nikdo nikdy nepozná ten rozdíl," řekl jí. V jeho odpovědi byla jistá logika. "Už je zraněný. Budou myslet, že je to od té nehody."

Chvíli mlčeli. Když Santin otočil hlavu, jak nejvíc mohl, uviděl je. Byly to dva temné stíny na světlejším pozadí oblohy, tak blízko sebe, že téměř splývaly. Santin v jejich objetí cítil zoufalství. Dívka se ženským instinktem milosrdenství. Chlapec nic víc než surovec, šílený touhou po sebezáchraně. Ale to děvče ho nějakým způsobem muselo milovat. A protože ho milovalo, bylo na jeho straně.

"Tak dobře, Vince," slyšel ji nakonec říci.

A přece Santin nemohl dělat nic jiného, jen tam ležet. Zřejmě ho ubijí, ukopou k smrti. Zavraždí ho vědomě, logicky, aby se zlé, slabé dítě zachránilo. Té druhé smrti se jaksi nebál. Ale bál se téhle. Tahle smrt byla poznamenaná hrůzou.

"Ne," zařval ze všech sil. "Ne!"

Jeho výkřik je od sebe odtrhl. Baterka v chlapcově ruce na něho opět posvítila. Předtím byl Santin hrdý, ale teď už ho to přešlo. Neodvrátil se od světla. Nechal je, aby jeho hrozný strach viděli.

"Myslíš, že to dokážeš, Vince?" zeptala se dívka.

Hlas měla klidný. Teď, když už ji chlapec přesvědčil, bude z nich dvou ta silnější.

"Nevím," odvětil. "Ale musím."

Santin viděl, že jde k němu, a zavřel oči.

"Počkej chvíli," slyšel dívku jako z druhého konce dlouhého tunelu. Teď se nacházel v červené mlze agonie a její hlas jako by přicházel z velké dálky.

"Co ti je?"

"Neumazal ses krví?"

"Nevím."

"Tak se podívej."

"Ano, jsem umazaný. Ale co na tom?"

"Vince, Vince, zešílel jsi? Oni tu krev uvidí. A možná tě bude někdo podezřívat. Udělají rozbor krve a hned zjistí, čí je."

Jiskřička naděje a Santin se opět odvážil otevřít oči. Chlapec se nad ním skláněl k novému útoku, ale náhle zaváhal.

"Vím, co udělám," řekl nakonec.

Zmizel a ztratil se Santinovi z očí. Ale Santin ho slyšel chodit po trávě. A pak ho uslyšel zakřičet.

"Arlene, pojď sem, pomoz mi to zvednout."

Zase kroky po trávě. Děvče se přidalo k chlapci.

A chlapcův vzrušený hlas. "Toho chlapa to vyhodilo z auta, ne? Tak dobře, narazil hlavou na tohle, a bylo to. Tělo trochu upravíme. Pojď, zvedneme ho spolu."

Pomalý návrat kroků. Santin je zuřivě hledal očima. Pak je uviděl. Blížili se k němu společně, namáhavě, se shrbenými zády. Mezi sebou nesli široký, plochý předmět, který vypadal velmi těžký.

Tentokrát nevykřikl. Nemohl. Strnuly mu hlasivky. Ale mohl je sledovat. Kráčeli pomalu, velmi namáhavě. Zastavili se nad ním jeden z jedné a druhý z druhé strany a obrovský těžký plochý předmět mu zakryl oblohu nad hlavou.

Potom, v úplně posledním okamžiku svého života, si něco uvědomil. Zaplavil ho utišující klid. I tak bych zemřel, pomyslel si. Takhle je to, samozřejmě, rychlejší a snad i milosrdnější. Ale i tak je to vražda.

Modlil se. Divnou modlitbu. Modlil se, aby přijel schopný policista.

Seržant Vanneck ze Státní silniční služby byl schopný policista. V šedém světle svítání studoval na silnici stopy pneumatik. Na tmavém asfaltu bylo obtížné je rozpoznat a nebyl si úplně jistý.

Trochu jistější byl ve svých pocitech k tomu párku, který stál u jeho auta a sledoval ho při práci. Byli jako většina mladých lidí, kteří se zapletli do smrtelných nehod, ale byli trochu jiní. Jak přibývalo světla, pokračoval v pátrání.

Našel víc, než čekal. Tělo odnesli a místo bylo velmi pošlapané.

Ale i tak našel důkaz. Bylo to jasné, nepochybné.

Vylezl z příkopu a šel k dívce a chlapci. Výraz jeho tváře musel být děsivý, protože chlapec se nervózně zeptal: "Co je, seržante?"

"Kámen má dvě strany," řekl seržant Vanneck. "Vrchní zůstává čistá, umytá deštěm. Spodní část je špinavá, protože leží na zemi. Teď mi řekněte, synku, jak mohl pan Santin vyletět z auta tak, že narazil hlavou na spodní část toho kamene?"

Joan Vatseková - SOUBOJ

Když Janine přestala vyprávět, vždycky se zdálo, tak jako teď, že přestala i dýchat a jako by naslouchala. Zdmi starého virginského domu procházelo ticho a zůstávalo viset mezi nimi.

"Jsi přesvědčená, že pro tebe tohle místo není příliš opuštěné?" zeptal se znovu Laurence.

"Jsem úplně v pořádku, opravdu," řekla Janine s letmým úsměvem. "Už si nedělej starosti. Všechno je v pořádku. Nakonec," dodala, "museli jsme sem přijet. Cožpak jsme měli kam jinam jít, když jsme všechny peníze utratili na mne? No ne, miláčku?"

"Ano," přisvědčil Laurence po krátké odmlce. "Ale zapomněl jsem, jak je to tady pusté. Jestli myslíš…"

"Je tu hezky. Je to nádherný starý dům. Možná že začnu znova malovat."

Obrátila se a zahleděla se z okna, štíhlýma rukama se opřela o parapet. Bylo to vysoké okno a kulaté jako na lodi. Nebylo odtud vidět nic, jen lesy táhnoucí se bez přerušení až k pahorkům na západě.

Po chvíli se k němu vesele, s našpulenými ústy obrátila.

"Tady tě napadne spousta věcí," řekla. "A já se budu snažit dát ti pokoj, když budeš psát. Vážně."

Půvabně přešla ke kuchyňskému stolu, u něhož seděl a odpočíval. Zatímco dál vybaloval, připravila večeři. Bylo to všechno jídlo z konzerv, ale podávala ho na jemném porcelánu a bílém damaškovém ubruse. Nejdřív vybalila a umyla porcelán, zatímco Laurence vyndal prostěradla, přikrývky, ustlal a dal do pořádku kuchyni.

V jídelně seděli mezi nerozbalenými bednami, ale drahé nádobí zářilo pastelovými barvami a zlatem a Janine se na ně co chvíli se zalíbením podívala.

Tenhle náznak přepychu ji obklopoval odjakživa. Byl částí její bytosti, částí toho jasu, který z ní dělal jedinečnou a krásnou ženu.

Bloudila očima po místnosti, holé a bez koberců, a váhavě pohlédla i směrem k dalším pokojům, kde jejich nábytek z pronajatého bytu zanechá spoustu volného prostoru.

Neodvážila se vyhlédnout z oken teď, když už se modravý soumrak vkrádal do opuštěného údolí.

Dům byl posledním zbytkem jejich starého dědictví ve Virginii. Laurencovi ho zanechal otec, který před celou generací gentlemansky zbankrotoval při chovu plnokrevných koní. Hektary půdy, které obklopovaly dům, byly už dávno prodané. Vlastní dům s přilehlou zahradou se prodat nedal - byl příliš daleko. A tak se sem nyní Laurence vrátil, třebaže tu od dětských let nebyl.

Napůl ukryté ve vysoké trávě se za domem stále ještě daly najít zbytky stájí a příbytků pro otroky - vyvrácené základní kameny a zrádné jámy.

Vzdálenou částí pole protékal potok, který se dal přejít po ručně sbitém můstku, a na druhé straně potoka byl starodávný hřbitov s náhrobky napolo propadlými do země a zarostlými plevelem a travou. Za zapomenutými náhrobními kameny bujely husté lesy.

V Janinině sklonu hlavy a nejasném výrazu děsu zachytil Laurence na chvíli hrozivé tóny spodní vody převalující se po kamenech. Spolu s ní pocítil i on tajemnost mlhy stoupající z potoka, třebaže ji z dětství znal jako přirozenou součást letního večera.

"Odjedeme, jen co budeme mít trochu peněz," slíbil stroze do ticha a do jejího zadržovaného dechu.

"Dobře," zašeptala.

Později ležela vedle něho v posteli a chvěla se.

"Zima?" zeptal se jí. "Pojď blíž!"

"Je mi dobře," popírala to. "Jsem jen ospalá. Dobrou noc, Laurenci."

"Dobrou noc, má drahá."

Pozorovala, jak svit měsíce s pochmurnými stíny zalévá pokoj bez záclon a padá na vyšívanou přikrývku postele. S hlubokým povzdechem se odtáhla od světla, blíž ke svému muži, a s pověrčivou hrůzou si připomněla, že měsíční paprsky na lůžko svítit nesmějí.

"Nemůžu spát," zašeptala zoufale. "Zakryj okno, Laurenci, zakryj okno. Zažeň ten měsíc, prosím - nepouštěj ho sem!"

Naráz byl úplně vzhůru a kráčel přes pokoj. Zavěsil svůj župan na konzoli a zeptal se obvyklým hlasem:

"Je to tak lepší, Janine?"

"Lepší," řekla s úlevou. "Mnohem, mnohem lepší. Děkuji ti, drahý."

"Teď už budeš spát? Nechceš kolínskou? Nebo něco jiného?"

"Ne, miláčku," řekla a tiše se zasmála, protože potmě se už cítila v bezpečí. "Jen pojď sem, ať se k tobě přitulím, a tak oba dva usneme."

Koncem týdne už měli všechny věci uložené, nábytek rozestavěný, záclony pověšené. Nejbližší soused, nějaký farmář, bydlel asi dva kilometry daleko. Laurence najal jednoho z jeho synů, aby jim sekal trávník, a sedmnáctiletou dceru Trisu, aby k nim denně chodila uklízet a udělat, co je potřeba. Sám jezdil s Janine dvakrát týdně do města nakoupit potraviny - mléko a poštu jim vozili.

Všechno se zaběhlo do obvyklých kolejí a Laurence opět začal pravidelně pracovat. Janine dodržela slib. Už nevyhledávala záminky, aby ho mohla vyrušit, oběd mu nosila na podnose a nechávala ho za dveřmi.

Jednou pozdě odpoledne sešel dolů. Celý den vytrvale pršelo a Janine téměř ani nezahlédl. Našel ji, jak sedí se zkříženýma nohama na starém koberci před krbem.

V první chvíli ho zarazilo, když ji tam spatřil. Jak často takhle sedával v klukovských letech, matka mu přitom četla Robina Hooda nebo Rytíře krále Artuše a oheň v krbu praskal. Teď tam však žádný oheň nebyl, jen pár vyhaslých uhlíků.

Janine ho neslyšela, zůstala zahloubaná do něčeho, co měla před sebou na podlaze. V tom zvláštním pološeru mu ještě více připomínala jeden Durerův obraz.

Nebyla krásná v obvyklém slova smyslu, byla prostě uchvacující a nezapomenutelná.

V rozpacích si uvědomil, nač se tak soustředila. Před sebou na podlaze měla starou vykládanou šachovnici, která byla v domě od nepaměti. Obrátila ji na vyleštěnou spodní stranu a položila na ni dnem vzhůru křišťálový pohár na víno.

Dva prsty pravé ruky zlehka spočívaly na podstavci poháru. Jak ji pozoroval, zdálo se mu, že pohár pomalými, krouživými oblouky klouže po desce a unáší její ruku s sebou.

"Co to děláš, Janine?" zeptal se.

Trhla sebou, vykřikla a prudkým pohybem odstrčila pohár stranou, až se skutálel z desky na podlahu.

"Ne, ne!" zvolala.

Vešel do pokoje opatrně, jako by tam někdo spal.

"Vylekal jsem tě," řekl. "Promiň. Jen jsem si neuměl představit, co děláš."

"Och," řekla a trochu se vzpamatovala, i když stále ještě dýchala nepravidelně. Zdvihla pohár a položila ho nazpět. Teď si všiml, že na druhou stranu šachovnice napsala pečlivě inkoustem celou abecedu.

S předstíranou bezstarostnosti se ho zeptala: "Ještě nikdy jsi takovýmhle způsobem nedostával zprávy? Když jsem byla malá, matka to se mnou často dělala, dokud ještě žila."

"Zprávy od koho?" zeptal se Laurence záměrně běžným tónem.

"Och, z onoho světa," řekla Janine a vypadala překvapená, že to musí vysvětlovat. "Matka a já jsme si takhle často povídaly s otcem a on si vodíval i všelijaké divné přátele. Matka říkala, že je to celý on - za života si vždycky vodil domů podivné lidi."

"Ale Janine…" začal Laurence.

"Zřejmě," dodala Janine pozorujíc ho, "ty i lékař byste řekli, že to byl matčin způsob úniku před skutečností."

Hlavou mu bleskla vzpomínka na Janinu matku, poctivou a patetickou ženu. Měla prvotřídní výchovu, po smrti svého muže, který se utopil při plachtění na řece Charles, zůstala bez prostředků, a tak si zřídila penzion pro studenty. Nějak se jí podařilo poslat Janine do nejlepších škol. Dceři vštípila vlastní sen o dni, kdy Janine při své kráse a inteligenci dosáhne jakéhosi, blíže neurčeného, skvělého úspěchu - snad jako zpěvačka, herečka nebo malířka.

Zemřela úplně vyčerpaná, ale plně spokojená se svým dílem, krátce před jejich sňatkem.

Janine ho pozorovala s mírně vyzývavým úsměvem.

"Zkus to," řekla, "tohle je nádherný starý dům. Byl postavený v roce 1690 - jen si pomysli na všechny ty lidi, co tady od té doby žili a zemřelí. A někteří se tu stále ještě zdržují. Nevím, proč někteří zůstávají a jiní ne, ale vždycky to tak bývá. Zkus to a uvidíš, jestli s tebou někdo nebude chtít mluvit."

"Dobře," souhlasil a nuceně se usmál. Spustil se k ní na koberec a vzal ji za ruku. Vytrhla se mu, a tak zdvihl desku a položil ji před sebe.

"Polož dva prsty na pohár," vysvětlovala mu. "Uvolni se, počkej, a když se pohár začne pohybovat, nech ruku, aby ho sledovala."

Udělal to, odhodlaný, že jestli se nic nestane, zasměje se tomu a navrhne, aby povečeřeli dřív a zašli si do kina. Když však čekal a prsty se zlehka dotýkal křišťálu, měl dojem, jako by se to nepřirozené ticho, které si uvědomoval při pozorování Janine, opět shromažďovalo v místnosti.

Pohár se začal pohybovat. Laurence neměl pocit žádné vědomé svalové činnosti, ale pohár se hladkým obloukem svezl po desce až na písmeno N. Postál, pak sklouzl na písmeno E. Odtud se o něco rychleji vrátil k N. A znovu na E. A zase na N, na E. Nakonec mu prudkým škubnutím natáhl ruku přes celou desku až za její okraj.

"NE, NE, NE," přečetla Janine nahlas. "Zdá se, že si s tebou nechce povídat, můj milý."

Laurence se snažil zachovat klid, vzal jednu cigaretu a zapálil si ji.

"Kdo si se mnou nechce povídat, Janine?"

"Roderick Jamieson," řekla. "Major Roderick Jamieson. Kdysi tu bydlel. Právě jsem si s ním povídala, když jsi vešel. Říkal mi, že padl za revoluce v bitvě u Yorktownu. Je pochovaný na tom malém hřbitově za domem. Zítra půjdu vyhledat jeho náhrobek."

Laurencovi to vyrazilo dech. Nechal ten malý hřbitov zarůst travou a vůbec Janine neřekl, že tam je.

Zřejmě ho našla, seškrabala mech z mramorového kamene, na němž bylo vyryto jméno Rodericka Jamiesona, třebaže nikdo z rodiny nevěděl, kdo to Roderick Jamieson byl.

"Aha," řekl Laurence s pocitem, jako by mu na bedrech leželo nějaké břímě. "Přirozeně že si uvědomuješ, Janine," řekl jí laskavě, jako se hovoří s dítětem, "že pohár se pohybuje působením tvé vlastní nevědomé svalové činnosti. A každá zpráva, která tak může po písmenkách vzniknout, pochází z tvé vlastní mysli."

"Možná," řekla Janine. "Ale tím ta zpráva není o nic méně skutečná, drahý. Protože kdo mi ji do té mysli vložil? To mi řekni!" Náhle se její chování změnilo. "Nedělej si starosti, můj milý. Nemám co dělat a major Jamieson je zábavný, to je všechno. Jak se jen pyšní svými hrdinskými činy! Vybojoval prý spoustu soubojů a kolik žen miloval!"

Z úst se jí vysypaly perličky vzrušeného smíchu. "Všem jeho příběhům by nikdo nevěřil. Ale vždycky se rozzuří, když mu řeknu, že si vymýšlí. Někdy mrští pohárem přes celý pokoj."

Překvapilo ho, když mu opřela hlavu o hrud a pevně se k němu přitiskla. Slyšela, jak mu bije srdce.

"Miluji tě," řekl chraptivě a náruživě ji sevřel do náručí. "Já vím." Obrátila se k němu a nastavila tvář k polibku. Měla teplé a poddajné rty. Jako by nepotřebovala žádný přechod. Dokázala žít ve skutečném i neskutečném světě současně. Znovu ji objal, křečovitě ji k sobě přitiskl a poprvé po dlouhých měsících zase pocítil její blízkost.

"Neumíš si představit," zamumlala, "jak ho tohle dokáže rozzuřit."

Té noci ani oka nezamhouřil, přestože Janine usnula brzy. Na tváři cítil něžné a teplé závany jejího pravidelného dechu.

Lámal si hlavu, aby našel něco, co by ji zaujalo a odvedlo od téhle hry s deskou a s pohárem a od imaginárního soka. A s lítostí si vzpomněl na první čtyři roky jejich společného života, když s Janine bydleli v maličkém bytě s výhledem na Washington Square a on napsal dvě knihy.

Janine se tehdy s velkým elánem a chutí pustila do vlastní kariéry - prochodila kanceláře téměř všech divadelních ředitelů na Broadwayi s výstřižky pochvalných kritik o svých výkonech v letních ochotnických představeních… pak následoval rok otrockého studia divadelního umění… přechodné praktické období práce v reklamní agentuře… nakonec krátce trvající nadšení pro avantgardní poezii a útlý svazek nikdy neuveřejněných veršů.

Potom její zavrhnutí New Yorku, její touha po venkovu a samotě. Kvůli ní se odstěhovali do New Hampshiru, aby mohla opravdu malovat. Pokud šlo o Laurence, ten byl schopný psát kdekoliv.

V útulném starém koloniálním domě s výhledem na moře vytvořila Janine pár slušných krajinek. Po nekonečném váhání je přihlásila na výstavu místního umění. Když žádná z nich nevyvolala ani zmínku ze slušnosti, s nepředstíranou nudou barvy a plátno odložila.

A potom v průběhu dlouhé novoanglické zimy přišel první záchvat apatie, který je přinutil chodit od jednoho specialisty ke druhému - v Bostonu, v New Yorku, ve Washingtonu…

A teď, když utratili peníze, se ocitli tady.

Laurence se pokusil přesvědčit Janine, aby navštěvovala známé. Odmítla. Dvakrát týdně jezdili do kina vzdáleného čtyřicet kilometrů, až se jí to začalo protivit a prosila ho, aby jel sám.

Ubezpečovala ho, že je šťastná. Jako by to chtěla dokázat, vybalila nakonec barvy a plátna a začala cosi zběžně skicovat.

Laurence očekával, že toho za chvíli nechá. Naopak, malování ji náhle úplně zaujalo. Pustila se do práce na plátně, které mu nechtěla ukázat. Musel jí slíbit, že se na něj nepodívá dřív, než bude hotové.

Byl rád, že se něčím zaměstnává, a i když věděl, že se ještě stále zabývá každý den deskou a pohárem, vrátil se ke své práci. Rozhodl se, že k jejím hrátkám se zprávami ze záhrobí zaujme bezstarostný postoj, dokud se jich sama nenabaží. Dokonce se jí občas žertem na Rodericka Jamiesona zeptal.

Ale Janine si nevšímala jeho žertovného tónu a odpovídala tak přirozeně, jako by Roderick Jamieson byl živý člověk.

Jednou v neděli, když Janine po obědě umývala porcelánové nádobí - což byl úkol, který Trise nikdy nesvěřila - Laurence zběžně prohlásil, že se jde projít, a zamířil přímo k můstku a na hřbitov za ním. Náhrobní kámen našel přesně v tom koutě hřbitova, kde si ho pamatoval. Vysoká tráva kolem byla pošlapaná. Janine tu musela být. Ale mech na náhrobku už jméno úplně zakryl. Jak to jen mohla vědět? Aby sám sebe přesvědčil, seškrabal kousek mechu a ověřil si písmena JAMIE…

V pondělí zajel sám dvacet kilometrů do města nakoupit. "Triso, zůstaň tu, dokud se nevrátím," řekl v kuchyni ospalému farmářskému děvčeti s očima jako trnky. "Kdyby tě paní chtěla poslat domů, najdi si nějakou záminku a zůstaň. Až se vrátím, zaplatím ti dvojnásobně."

Ve městě se zastavil v místní pobočce Historické společnosti. Byla to zatuchlá místnost, kde se příjemná starší paní starala o záznamy o městě a jeho okolí, sahající až do předrevolučních časů.

Knihovnice se chvíli motala sem a tam v radostném vzrušení, protože tam téměř nikdo nechodil, a nakonec našla stručný životopis vystřižený z nějaké starší knihy záznamů a nalepený do alba společně s jinými zažloutlými texty.

"Major Roderick Jamieson," řekla. "Mně se hned zdálo, že to jméno znám! Pocházel odněkud odsud. Slavný účastník soubojů, říká se tu, zabitý v bitce u Yorktownu. Dostal vyznamenání od Lafayetta."

Tak Roderick Jamieson tu skutečně žil. Jenže jak Janine věděla, že je pochovaný za domem, když mech na jeho náhrobku zůstal nedotčený? A docela jistě ještě nikdy nebyla v Historické společnosti - nikdy nebyla ve městě sama.

Zůstávala jediná možnost. Laurence usoudil, že v podkroví mezi starými knihami našla nějakou zmínku o Rodericku Jamiesonovi. Sám ještě nikdy na takový záznam nenarazil, ale nebyl tam nahoře už celé roky a nikdy se příliš nehrabal v těch zplesnivělých starých novinách a dopisech, pokrytých možná dvě stě let starým prachem.

Ale prohlídku podkroví stále odkládal a ani v duchu si nepřipustil obavu, že by tam o Jamiesonovi nenašel nějakou zmínku.

"Roderick na tebe začíná fantasticky žárlit, drahý," řekla mu Janine jednou odpoledne, když se nečinně houpala v houpací síti. Laurence přinesl ven limonádu s mátovou příchutí. Mátu našel někde na zahrádce zarostlou plevelem.

"Hmm," řekl. "Dostal jsem dneska dopis od svého agenta. Nová kniha se mu líbí, ale chce, abych ji ještě trochu přepracoval."

"To je otrava."

"Znamená to, že tu budeme muset ještě chvíli zůstat."

"Och, to! Ani bych nechtěla odejít."

"Nechtěla bys?" zeptal se trochu nesvůj.

"Ne. Je to ohromné mít jednoduše čas. Dávno jsem neviděla vhodnější místo. Dokázala bych takhle lenošit navěky."

"Blažená žena!" usmál se a ulevilo se mu.

Obrátila se k němu s výrazem plným tajemného smutku.

"Ano," řekla. "Už proti tomu nebojuji. Jsem zahálčivá a neužitečná žena."

"Janine, ty vůbec nejsi taková."

"Ale jsem!" Zahákla prsty do provazů a rozhoupala síť. Měla silné, kostnaté prsty s dlouhými nalakovanými nehty. Vždy byla bezchybně upravená. Trávila hodiny u toaletního stolku v šatně, kterou pro ni zřídil.

"Měl jsi mi to říct už dávno," pronesla napůl vyčítavě. "Roderick tvrdí, že žena nemusí být užitečná. Alespoň ne taková žena jako já. Říká, že jedinou její povinností je být ozdobou."

"Opravdu?" Laurence se ani za mák nebavil. "A co ještě říká?" Snažil se pochopit novou roli, kterou teď Janine hraje.

"Och, neustále mluví jen o sobě, to jsem ti už říkala. Popisuje mi své souboje a milostné pletky. Obviňuji ho, že měl ty pletky jen proto, aby se mohl s rozkoší zbavovat manželů svých lásek. A on to nepopírá."

"Používal šavli, nebo pistole?" zeptal se Laurence a potajmu soustředěně pozoroval její tvář.

Zaváhala. "O tom se vyjadřuje trochu nejasně - neudává, jaké zbraně používal. Jednou se strašně rozčílil a nechtěl se mnou několik dní mluvit, protože jsem mu naznačila, že se při těch ‚soubojích' nechoval vždy jako gentleman. Když ho ty mouchy přešly, oznámil mi, že byl vyhlášeným střelcem z pistole a že jednou rukou zastřelil šest chlapů, než ho zabili u Yorktownu. Bylo mu jen sedmadvacet a většinou se zdá mnohem mladší - mnohem mladší, než jsi ty kdy vůbec byl, drahý."

"Šest chlapů? Všechno manželé?" zeptal se suše. To bylo Janinino oblíbené téma - jen v nové variantě. Vlastně neměla manžely ráda, ani manželský stav, v podstatě toužila po věčně udržovaném stavu romantického napětí.

"Tři nebo čtyři byli manželé," řekla bezstarostně. "Ale když se ho zeptám, co se pak stalo s těmi dámami - zřejmě byly všechny volné a mohly se za něho vdát - odvede vždycky mou pozornost nějakou poklonou, pochválí mi obočí anebo řekne nějakou jinou hloupost."

"Proč? Máš opravdu velmi pěkné obočí," řekl Laurence. "Zdá se, že je do tebe zamilovaný."

"Šíleně. Spoustu času tráví vymýšlením, jak by mohl zorganizovat souboj s tebou. Je pro něho krutým zklamáním, že ti nedokáže hodit do tváře rukavici."

"Může hodit pohár," navrhl Laurence.

"To není špatné, drahý," řekla, jako by od něho neočekávala tolik vtipu. "Navrhnu mu to. Chtěl bys vidět, jak vypadá?"

"Vidět, jak vypadá?" Na chvíli ho to vyvedlo z rovnováhy.

Chytila ho za ruku a zavedla do obývacího pokoje. Na stojanu u okna bylo plátno, které mu nikdy nechtěla ukázat. Teď, když ho odhalila a s uličnickým úsměvem dítěte ho obrátila k němu, pochopil.

Byl to portrét mladého muže. Dlouhé plavé vlasy se mu kadeřily kolem uší až na límec. Měl jemnou aristokratickou tvář a rty zvlněné mírným úsměvem, který mohl být příjemný, nebýt očí.

Byly to sytě modré oči, téměř černé. Zdálo se, že přitahují a drží Laurencův pohled, jako by mu cosi přikazovaly. V těch namalovaných očích byla hloubka, hloubka temnoty.

Bylo to nepochybně to nejlepší, co kdy vytvořila.

"To je nádhera," zvolal Laurence. A potom, ve snaze vypadat, jako by se ho to netýkalo: "Tak tohle je major Roderick Jamieson."

"Říká, že jsem ho vystihla dokonale," zasmála se zvonivě Janine, "jen prý není dost hezký. Řekla jsem mu, že mě jeho nesnesitelná marnivost začíná nudit."

"Musíš se pokusit o další olej," řekl Laurence, pečlivě vybíraje slova. "Tenhle je opravdu moc dobrý."

"Možná." Náhle obraz znovu zakryla. Hlas měla mdlý a bez zájmu. "Zabavilo mě to."

Toho večera, když Janine usnula, napsal Laurence konečně lékaři ve Washingtonu, který ji léčil:

Janinina neuróza dostala na tomto osamělém místě novou podobu. Celou dobu jen sní. Vede imaginární rozhovory pomocí improvizované spiritistické tabule. Zdá se, že postupně

Pero protrhlo papír a zapíchlo se do zeleného pijáku pod ním. Spálil dopis v kuchyňském sporáku.

"Roderick tvrdí, že bych tě měla opustit," řekla Janine u snídaně. Zívala a usmívala se na něho. "Prý mě nechápeš. Řekl, že nevěříš ani slovo z toho, co jsem ti o něm vyprávěla, a že si myslíš, že začínám být pomatená. Myslíš si to?"

Laurence soustředěně míchal kávu, protože nedůvěřoval výrazu svých očí. Ruce se mu třásly. Pozorovala ho snad Janine, jak se moří s tím dopisem, viděla, jak ho spálil, uhádla jeho obsah? "Opravdu? A co ještě říká?"

"Och, nechme ho plavat, on si vždycky vymýšlí," pokrčila rameny. Vstala a políbila ho. Zbytek dne se snažila být veselá, vtipná a dovádivá - a odmítla se vrátit k tomuto tématu.

Té noci se Laurence vzbudil a zjistil, že se vykradla dolů. Vstal z postele a potichoučku se kradl po schodech do obývacího pokoje a na jeho prahu zůstal stát, krytý temnotou.

Janine rozdmýchala oheň pomocí papíru a několika třísek. To bylo jediné světlo v pokoji. Janine se smála a něco povídala. Pohár nečinně ležel u desky.

Z toho, co říkala, nerozuměl ani slovu, protože mluvila tak tiše, až se téměř zdálo, jako by to hovořil někdo jiný. Tak slabý šepot mohl vytvořit i vítr. Ale Laurence viděl, jak se jí pohybují rty a oči lesknou takovým oduševněním, jaké už dávno, velmi dávno neprojevila. Na rozdíl od veselosti, kterou předstírala celý den, byla tahle přirozená.

Měla na sobě průsvitnou noční košili a volný župan v doplňkové barvě. Široké rukávy měl stažené na zápěstích a pod krkem byl převázaný modrou stuhou. Jednou si v rozpacích sáhla na hrdlo, jako by se někdo vedle ní natáhl, aby jí tu stuhu rozvázal. Nato řekla něco s čtveráckým úsměvem a zavrtěla hlavou. Laurence vytušil, že se chystá vstát a obrátit se, a tak se s bušícím srdcem a nesnesitelnou bolestí hlavy odkradl zpět do postele.

Po malé chvilce se nazpět dovlekla i Janine, celá sklíčená. Jak ležela vedle něho, cítil, že je vyčerpaná.

Ať už to bylo cokoliv, nebyla to hra. Dočista ji to vysílilo.

Později mluvila ze spaní: "Utíkej! Utíkej! Utíkej!" šeptala. Pak tiše zasténala a hlava jí klesla vedle polštáře.

Nazítří ráno napsal Laurence doktorovi, převyprávěl mu celou událost, a poněvadž Trise příliš nedůvěřoval, poslal dopis sám.

Lékař mu odepsal, aby Janine okamžitě přivezl na doléčení. Stroze Laurencovi připomněl, že on tehdy nechtěl Janine pustit, nepokládal ji za vyléčenou. Laurence ho zoufale prosil o radu a lékař mu ji nedal. Prostě napsal, aby se vrátili do Washingtonu.

Laurence civěl celou hodinu na svou vkladní knížku. Nemusel ji ani otvírat a pročítat záznamy.

Pohlédl z okna na Janine. Okolo domu byl trávník hladký jako koberec, ale ona se vždycky raději procházela v šustivé vysoké trávě na druhé straně bystřiny. Někdy zmizela v lese na celé hodiny. Setkává se tam s Roderickem Jamiesonem?

Otřásl se a zaťal pěsti. Chytá snad už i jeho to šílenství? Opravdu se chová, jako by měla milence.

Ještě nikdy ji neviděl tak půvabnou. Jako by se její bytosti zmocnila jakási vnitřní vyrovnanost. Už se neničila jako předtím sebezpytováním, sebeobviňováním a neplodnou ctižádostí, která se pokaždé rozplynula a zanechala ji slabou a poraženou.

Nyní si vykračovala hrdě, téměř arogantně, a po nervózních gestech, která byla příznaky její choroby, nezůstalo ani stopy.

Vytáhl lékařův dopis, že na něj odpoví, ale opět ho bezradně odložil a začal pracovat, uzavíraje se před svůdným virginským létem, modrým horkým nebem, vůní zimolezu a před svou ženou, která se procházela uprostřed všech těchto nástrah.

Pracoval celé odpoledne a vyčerpaný se posadil k večeři, kterou Janine jako ve snách podávala při svíčkách a na křehkém porcelánu.

Laurence sebou trhl, když si všiml, že Janine pije z křišťálového poháru, kterého používala u spiritistické desky, že má ruku téměř stále ovinutou kolem jeho nožky. Nejedla téměř nic, ale pila s prodlužovanou rozkoší a přitom se něžně přisávala rty k okraji poháru.

Po dni plném soustředěného úsilí začalo víno Laurence zmáhat. Pozoroval Janine klížícíma se očima.

Podávala broskve v brandy v růžových křišťálových miskách a každý její pohyb byl vybraný a slavnostní, jako by obsluhovala milence - ale Laurence věděl, že to není on, na koho myslí.

Když si šli lehnout, rozpršelo se. Déšť bubnoval kovovým pleskáním na měděný střešní okap a měkce šustil na okenních tabulích. Na obloze burácel hrom a blesky se rozsvěcovaly stále častěji.

Janine usnula rychle a klidně, ale Laurence byl příliš unavený. Spánek nepřicházel. Vrtěl se a obracel, zapaloval si cigarety a zase je zhasínal. Pak jen ležel, hleděl do tmy, přerušované chvílemi odrazem blesků a naslouchal, jak se bouřka blíží.

Zdvihl se vítr a začala bouchat okenice. Rozhněvaně vstal a upevnil ji. Když zavřel okno a obrátil se, spatřil Janine, jak stojí proti němu tváří v tvář.

Nad jejím výrazem strnul tak, že se nedokázal pohnout ani promluvit. Zdálo se mu, že se na něho dívá se zlověstnou nenávistí.

Ve zlomku vteřiny se jako zelektrizovaná otočila a sešla po schodech dolů. Hledal baterku, nenašel ji, ale bál se čekat, a tak za ní klopýtal potmě.

Neohlédla se, ani když stoupl na dva vrzající schody za sebou. To ho přesvědčilo, že kráčí ve spánku.

Hlavní dveře byly otevřené. Šel za ní a třásl se v bičujícím dešti. Janine jako by nic necítila. Když ji prudce osvětlil blesk, viděl, jak její vlasy a lehounký župan vlají ve větru.

Laurence si vzpomněl na jámy a základní kameny, které se povalovaly na místě bývalých příbytků pro otroky a stájí, k nimž mířila. I když to pro ni bude velký šok, musí ji probudit.

"Janine!" zakřičel a hlas mu splýval se sílícím větrem. "Janine!"

Zaslechla své jméno, zastavila se a zřejmě rozeznala jeho pospíchající postavu, tak jako on jen nejasně viděl klamné obrysy jejího světlého županu.

"Počkej!" vykřikl rozkazovačně.

"Jsi pomalý, Rodericku!" zavolala na něho. Potom se rozesmála vzrušeným vítězným smíchem. "Chyť si mě!" zakřičela s koketerií v hlase. Rozběhla se pryč od něho. "Utíkej, utíkej, utíkej," volala. Vzpomněl si na ta přikazující slova z jejího snu.

Rozběhl se. Ale ona před ním unikala po samém okraji nebezpečných jam s ohromující jistotou a rychlostí. Přeběhla šikmo přes pole a Laurence za ní - byl si jistý jejím cílem. Přeletěla po můstku, snad s nejasnou připomínkou jakési povídačky, že duchové nemohou přes potok.

V bezpečí na druhé straně se jásavě rozesmála. Nic už ji nedělilo od hustých lesů, v nichž by se mu mohla skrývat celou noc. Byl promočený do poslední nitky a ona určitě také. Ještě dostane zápal plic.

"Janine!" zavolal zoufale. "Počkej na mne!"

"Moc pomalý, jsi moc pomalý!" křičela na něho. Stejně však na chvilku zůstala stát. Nebe ozářil blesk. V oslnivě bílém světle viděl, že se Janine dívá směrem k němu, s pootevřenými rty a očima rozšířenýma čímsi, co vypadalo jako svítající poznání. Vlasy i tenoučký župan jí déšť přilepil na tělo.

Laurence třemi skoky zdolal prkna můstku. Musí se k ní dostat dřív, než se znovu rozběhne! Musí - natáhl se po ní, a v tom jako by ho čísi zákeřná ruka zlomyslně chytila za kotník. Cítil, že letí vzduchem, jako by ho někdo vyhodil, a když padal, spatřil ještě mramorovou desku, nakřivo zapadlou ve vysoké trávě. Ve světle blesku si všiml i písmen, z nichž kdysi seškrábal mech:

JAMIE…

A potom plnou silou narazil čelem na mramorovou hranu.

Když služka Trisa ráno přišla, našla Janine, jak se krčí v obývacím pokoji na zemi. Župan měla stále ještě vlhký. Tiše zpívala Laurencovi, jehož tělo nějak dovlekla do domu, a zakrvácenou hlavu mu houpala v klíně. Ve vyhaslém krbu byla napolo spálená šachovnice a kousky rozbitého poháru se povalovaly před ním.

Když Trisa vešla, Janine pomalu zvedla oči.

"Nemiloval mě," řekla tak drsným hlasem, že jí Trisa sotva rozuměla. "Na mně mu vůbec nezáleželo. Na žádné ženě mu nikdy nezáleželo. Chtěl jen zabíjet. Zabíjet!"

To byly její poslední souvislé věty.

Price Day - VE ČTYŘI

Toho letního odpoledne ručičky budíku, který stál na stole před panem Cranglem, ukazovaly 3.47.

"V tom se mýlíš, víš," řekl pan Crangle, přičemž nespustil oči z ciferníku. "Dočista se mýlíš, Pete, jak jsem ti už dost často vysvětloval. Z morálního hlediska tu neexistují žádné těžkosti."

Papoušek v kleci visící nad panem Cranglem naklonil hlavu a podíval se dolů tvrdým, studeným okem plaza, věkovitým okem, o celé věky starším než lidská rasa.

Řekl: "Ořech."

Pan Crangle s očima stále na hodinách vzal z oprýskané misky vedle svého pravého lokte burský oříšek a zvedl ho nad hlavu k výpletu klece. Pet ho popadl tvrdým pařátem. Ocelové svaly otevřely rohovitý zobák. Papoušek oříšek pevně sevřel a rozdrtil ho. Chroupání se v zařízeném pokoji mísilo s hlukem velkoměsta, zaléhajícím zvenku otevřeným oknem: s troubením aut, kroky na chodníku, pokřikováním dítěte a se vzdáleným hukotem letadla podobajícím se bzučení spokojené, pracovité včely.

Když na hodinách bylo 3.49, pan Crangle řekl: "Fakt je, že jen někomu povznesenému nad všechny osobní emoce, někomu, kdo je schopný přistupovat k celé té záležitosti úplně nestranně, je možné z morální stránky svěřit takové rozhodnutí." Když se velká ručička posunula na 3.50, pocítil, jak v něm narůstá pocit moci. "Jen si pomysli, Pete. Za deset minut. Za krátkých deset minut, až řeknu to slovo, všichni špatní lidé na celém světě se zmenší o polovinu, aby je ostatní poznali. Všichni vrahové, kteří unikli zákonu, všichni tyrani, chvastouni a hříšníci, zločinci a provinilci, trýznitelé, všichni ti, kteří křivdí jiným, vyděrači a ti, co se oddávají nikotinu, všichni, kdo porušují zákon." Oči mu hořely pocitem všemohoucnosti. "Ti všichni, jeden každý z nich."

Pet řekl: "Ořech."

Pan Crangle mu jeden dal.

"Vím, že úplně nesouhlasíš s řešením zmenšit je na polovičku," řekl, "Ale když se vezmou v úvahu všechny okolnosti, myslím si, že je to nejlepší řešení."

Od toho odpoledne před třemi týdny, kdy se to přihodilo, zvažoval ve dne v noci všechny alternativy. Seděl tehdy na lavičce v parku a prohlížel si obrazce mraků nad jezerem, a vtom mu svitlo, že je v jeho moci to udělat, že ho v této chvíli obdařila Prozřetelnost schopností označit všechny špatné lidi na zeměkouli, aby se od ostatních lišili.

Vůbec ho to nepřekvapilo. Už se mu kdysi něco podobného stalo. Jednou bylo v jeho moci zastavit války. Bylo to tehdy, když v rozhlase vyprávěli o velkých leteckých náletech na města. V tom případě měl zvláštní schopnost zbavit vrtule pevnosti, takže až by jednoho rána přišli členové posádek ke svým letadlům, nabalení jako děti v zimě, našli by vrtule bezvládně viset jako banánové slupky.

Tenkrát to příliš dlouho odkládal, vyčkával na vhodnou dobu a na vhodné letadlo, a oni ho podfoukli. Vynalezli nadzvukové letadlo a na to se jeho moc nevztahovala.

Dále tu byla ta záležitost s koly. Tehdy na něho to vnuknutí přišlo v kavárně, když si v novinách prohlížel fotografie velké dopravní nehody s třemi mrtvými. Náhle pocítil, že má schopnost změnit tvar všech kol na světě z kulatého na čtvercový, ba kdyby chtěl, i na trojúhelníkový, takže by se zapíchla do asfaltu a zůstala stát. Ale nebylo mu dáno si tuto moc udržet. Dřív než si mohl vypracovat plán a určit čas, vycítil, že mu ta schopnost unikla.

Moc nad osudem špatných lidí mu zůstala. Ba ještě zesílila, pokud ta schopnost vůbec může zesílit. A tentokrát pospíchal, třebaže tu, samozřejmě, byly jisté problémy, které si musel promyslet.

V prvé řadě: kdo má rozhodnout, kteří lidé jsou špatní? To nebylo tak těžké, navzdory Petovým pochybnostem. Špatný člověk je ten, který se zdá špatný někomu, kdo umí posoudit špatné a dobré a pozná všechna vnitřní tajemství toho člověka. Spatný člověk je ten, který se zdá špatný vševědoucímu panu Crangleovi.

Dále: jak to udělat, jakým způsobem? Označit je na čele anebo změnit všem barvu pokožky, řekněme na fialovou? Potom by se však tím lépe dokázali poznat navzájem a spojit se ve své zlobě.

Když mu nakonec přišlo na mysl změnit jejich rozměry, nejdříve přemýšlel, že všem špatným lidem zdvojnásobí výšku i objem. Tím ztratí výkonnost. Nebudou moci zacházet s jemnými vědeckými přístroji ani s psacími či počítacími stroji ani vytáčet čísla při telefonování. Po čase zahynou vinou vlastní velikosti jako ten dinosaurus v článku nedělních novin. Ale mohli by nejprve zdivočet a svou váhou a velikostí poranit ostatní lidi. To by pan Crangle nechtěl. Nenáviděl násilí.

Pravda, lidé polovičních rozměrů by mohli manipulovat s některými stroji, ale i oni by mohli být nebezpeční. Ale potrvá jim velmi dlouho, než si vyvinou nástroje a zbraně pro své rozměry. A ta představa, jak budou směšní, když se smrsknou, v dvojnásobně velkých šatech a v kloboucích, co jim budou padat na uši.

Pan Crangle se ve 3.54 při myšlence, jak budou směšní, usmál.

"Ořech," řekl Pet.

Natáhl se a dal mu jeden, s očima stále upřenýma na hodinky.

"Domnívám se," řekl, "že nejzajímavější to bude při soudním procesu pojednávajícím o vraždě, kde nikdo neví, zda je obžalovaný vinen nebo ne. A pak, ve čtyři, pokud vinen je…"

Panu Crangleovi se zrychlil dech. Ručičky hodin ukazovaly 3.56.

"Nebo pozorovat opilce v hospodě," uvažoval.

"Ořech," řekl Pet a pan Crangle mu ho dal.

"Och," vzdychl, "je tolik míst, tolik míst, kde by se vyplatilo být! Ale když se to stane, budu radši tady, Pete. Přímo tady, sám s tebou."

V napětí seděl na židli. Soustavně pozoroval, jak se velká hodinová ručička drobnými trhavými pohyby posunuje, nechává mezi sebou a černou tečkou na 3.57 bílý prostor, uzoučký jako vlas, posouvá se na tečku 3.58, zužuje prostor mezi sebou a ní, až se jí dotkne, pak se zastaví přímo na ní a nakonec pokračuje k tečce 3.59.

"Nejdřív," řekl pan Crangle, "tomu noviny a novináři neuvěří. I když se něco přihodí přímo v jejich redakcích, neuvěří tomu.

Zpočátku ne. Ale potom, když začnou chápat, že se to stalo mnohým lidem, o kterých je všeobecně známo, že jsou špatní, pak pochopí záměr."

Hodiny ukazovaly 3.59.

"Velká senzace," řekl pan Crangle. "Bude to velká senzace pro noviny. A nikdo nebude vědět, kdo to udělal, Pete, nikdo - jen ty a já."

Koneček velké ručičky už potajmu urazil větší část cesty k 3.59. Panu Crangleovi se rozbušilo srdce. Vypoulil oči, rty měl rozevřené. Zašeptal: "Nikdo to nebude vědět."

Koneček velké ručičky se dotkl tečky v nejvyšším místě ciferníku. Budík začal zvonit. Pan Crangle pocítil velké vzedmutí síly, jako když voda protrhává hráze, a velký otřes jako úder blesku. Zavřel oči.

"Teď!" řekl tiše a zhroutil se vyčerpáním.

Kdyby přešel k oknu a pohlédl dolů na davy lidí na ulici, viděl by, zda to zapůsobilo nebo ne. Nešel k oknu. Nepotřeboval to. On to věděl.

Budík dozvonil.

Pet naklonil hlavu a podíval se na svého pána okem jako vyleštěný kámen.

"Ořech," řekl.

Když pan Crangle natáhl ruku, chybělo mu téměř půl metru, aby dosáhl na klec.

Paul Eiden - PŘÍLIŠ MNOHO NÁHOD

Pohřební obřad se konal ve starobylém tmavém katolickém kostele na Washington Street ve Village. Starbuck během neznámého rekviem pozorně sledoval Kathy. Seděl v poslední lavici a byl si jistý, že ona ví o bohoslužbách jen o málo víc než on. Starbuckovým vyznáním byla matematika.

Cítil, že se blíží konec obřadu, když kněz a ministranti v černých rouchách prošli mezi řadami na druhý konec uličky, nesouce těžkou bibli a dlouhé kříže. Tehdy si Starbuck poprvé lépe prohlédl malého plavovlasého muže po levé straně.

Všiml si ho hned, jakmile vklouzl do jejich lavice s kloboukem v ruce. Kolébavě se ukláněl s náznakem úsměvu na rtech. Starbuck hned věděl, že už ho někde viděl. Možná, uvažoval, když u rakve stáli někteří z Kathyiných bývalých spolubydlících. Občas na něho kradmo pohlédl a sem tam zachytil poloúsměv na jeho silných, pohyblivých rtech, jako by ten muž rád zaklepal Kathy na rameno, kývl jí, usmál se na ni, aby jí tak připomněl jejich známost.

Starbuck nenáviděl nevyřešené problémy každého druhu. Teď, když už věděl, že zanedlouho bude moci odejít z kostela, pokusil se na toho muže soustředit. Ucítil mdlý zápach. Starbuckovi připomněl nemocnici. Že by doktor? Přítel mrtvé ošetřovatelky, anebo někdo z těch druhých?

Bylo to beznadějné. Starbuck byl navyklý přemýšlet v tiché klimatizované pracovně. Těsně za Kathy zpíval kněz něco latinsky a jeden z ministrantů pohupoval kadidelnicí, naplněnou doutnajícím kadidlem, jehož vůně se hodila k obleku toho plavovlasého muže. Starbuck by byl rád věděl, jestli si to uvědomil i ten muž. Kněz a ministranti odešli za oltář ve východní části.

Nosiči - šest vážných mohutných irských mládenců - nesli rakev kolem nich uličkou mezi lavicemi. Když došli k otevřeným, sluncem zalitým dveřím, cítil, jak Kathy vedle něj začíná vzlykat. Lidé se vydali v procesí na hřbitov. Starbuck popadl svou mladou ženu v podpaží a vedl ji ven postranním vchodem. Blondýn je následoval.

Kathy neviděla mrtvou přítelkyni více než rok. Dokonce i včera byla rakev zavřená. Nemám jim to za zlé, myslel si Starbuck. Čtyři dny ve vodě. Na pohřbu neměl žádné zvláštní pocity. Nikdy je nemíval. Divil se, trochu v rozpacích, jak může být Kathy tak přecitlivělá.

Podrážděně si všiml, že je ten muž s plavými vlasy neopustil. Starbuck viděl, jak se, stále s jemným úsměvem, dotkl ruky jeho ženy.

Kathy schovala jemný kapesník, kterým si utírala oči pod závojem. S očima stále ještě mokrýma se na něho usmála.

"Ale, pan Carlson!"

Carlson se uklonil. "To je smutné, velmi smutné," řekl.

Doktor to tedy není, zaregistroval mozek pana Starbucka. "S mým manželem se už znáte," řekla Kathy. "To je John Carlson, Alfréde. Pan Carlson byl snoubencem Pat Phelanové."

Potřásli si rukama. Pat Phelanová, jedna z těch dvou, které srazil nějaký šílený řidič. "Jedete, prosím," zeptal se Carlson s jemným cizím přízvukem v hlase, "na hřbitov…?"

"Ano," odpověděl Starbuck, "ale máme tu své auto."

"Na to jsem se vás chtěl právě zeptat," řekl Carlson Kathy. "Nevzali byste mne s sebou?"

"Ale samozřejmě," pospíšila si Kathy s přátelskou odpovědí a chytila ho v podpaží.

Poslední z najatých limuzín odjížděla od kostela. Starbuck je vedl dolů po Šesté avenue ke svému zaparkovanému autu a snažil se přemoci mrzutost a nevoli. Po pohřbu mají před sebou dlouhou cestu přes celý Brooklyn k Battery Tunnelu. Nebude se moci vrátit do práce před jednou a byl si jistý, že Kathy bude ochotně souhlasit, když se ten muž bude chtít dát ještě někam zavézt.

Už tehdy, když poprvé viděl Kathy v nemocnici, zatoužil po ní zejména pro její přátelskou povahu a překrásné plavé vlasy - po osmi letech manželství se její citovost a sentimentalita staly trvalou výčitkou Starbuckovu smyslu pro účelnost a praktičnost, který mu byl vlastní. Ona může být s dnešním obřadem v kostele spokojená, pomyslel si, ale trvala na výletě do okolí hřbitova navzdory tomu, že jí cesta taxíkem z města domů do Riverdalu bude trvat aspoň hodinu.

Nenuceně rozmlouvala s Carlsonem, který seděl na zadním sedadle. Starbuck se zařadil s autem do kolony, která projížděla podél Lincolnovy sochy. Blondýn se nahnul dopředu, aby jim nabídl cigaretu. Starbuck viděl v zrcadle, jak se neurčitě usmál, když si Kathy jednu vzala. Uvědomil si, že se mu Carlson vůbec nelíbí.

Kathy s lehkostí debatovala s Carlsonem, když zabočil na Williamsburg Bridge a potom dolů po Meeker na New Calvary. Ne, Carlson se ještě neoženil, od té doby, co se viděli naposledy. Ano, stále ještě pracuje pro farmaceutickou firmu jako pracovník se zvláštním posláním, který je ve stálém styku s lékaři.

Neúspěšný, zařadil ho Starbuck, snadno se na něho zapomene. Kathy se s účastí dotkla blondýnovy ruky. "Víte, musíte na Pat zapomenout. Najdete si jinou, taky hezkou. Počkejte, a uvidíte."

Nikdo ho nikdy nemusel ujišťovat, že se ožení s někým tak žádoucím, jako je Kathy, přemítal Starbuck. Věděl to po celou tu dlouhou dobu, kdy byl starý mládenec, stejně jako věděl, že se stane bohatým mužem. Manželství mohlo počkat, dokud nebude mít peníze. Kdysi dávno četl Voltairova slova: "Žena není nikdy upřímnější, než když říká milionářovi: Miluji tě." To bylo jediné ujištění, které Starbuck potřeboval.

Byla to cynická moudrost, která sloužila Starbuckovi jako drobný článek víry. Velkým článkem víry pro něj bylo to, že mu tvrdá práce a chladná důvěra v logiku matematiky dají všechno ostatní, co od života očekává. Kathy byla jeho žena. A on je šest let prezidentem čtvrté největší pojišťovací společnosti v Americe.

Matematika byla Starbuckovým vyznáním a logika jeho dogmatem - ty ho podporovaly ve všech bouřích a pochybnostech během jeho kariéry. Byly to pravděpodobnosti a čísla, které mu dodávaly sílu. Stačí pomyslet na Kathyinu věrnost. Anebo ta záležitost s jejími mrtvými přítelkyněmi, například.

Ta ubohá nafouknutá mrtvola v pohřebním voze (Eileen. Eileen Somethingová, ne?) byla čtvrtou z Kathyiných bývalých spolubydlících, které zemřely za poslední dva roky. Všechno mladé dívky, ještě jim nebylo třicet. Pět, když se počítá i ta první, před několika lety. Ta, o jejíž smrti hovořila Kathy jako o "tom strašném neštěstí".

Starbuck si pamatoval na to zděšení z minulého léta, když Kathy poznamenala, jak rychle jedna za druhou umírají její bývalé spolubydlící. Byli tehdy s přáteli na víkendu na Cape - většinou kolegové ze společnosti, u níž pracoval, se svými ženami a mladý Quinlan z právního oddělení.

Starbuck se pro sebe usmál, když si vzpomněl, jak tam byl zábavný. Opravdu, bylo to překvapující, ale většina z nich tam tehdy nedokázala pochopit ani nejjednodušší rovnice matematických pravděpodobností. Quinlan byl stejně vzrušený jako ženy.

"Bože můj!" zeptal se, "vy se vůbec nebojíte? Čtyři z jejích spolubydlících zemřely! Představte si, že se něco stane i jí!"

Starbuck se na něho shovívavě ušklíbl. "Není to směšné, když to řekne člověk z pojišťovny, Ede? A dokonce právník? Představ si, že by všechny umřely na rakovinu. Stoupla by tím pravděpodobnost, že na ni zemře i Kathy?"

"Jenže všechny zemřely nepřirozenou smrtí!" vybuchl Quinlan. "To první děvče uhořelo. Druhou uškrtili v posteli. A další dvě srazil šílený šofér!"

"No a?" otázal se Starbuck. "To je všechno jen řetězec náhod. Nešťastných, samozřejmě, ale nešťastné příhody se v životě stávají často." Podíval se na ostatní, jako když apoštol vysvětluje Písmo svaté. "Jejich smrt nemůže ovlivnit naději, že se Kathy dožije opravdu vysokého věku. Bylo by to jako říci, že stoupla pravděpodobnost, že se kolo rulety zastaví na červené, poněvadž se tam zastavilo čtyřikrát za sebou. Ve skutečnosti je pravděpodobnost, že se barva změní, stejná jako předtím."

Zaradoval se, že má příležitost někoho poučit. "V tomto případě zabíháte do statistické nezávislosti…"

Kathy stojící za zády hostů se na něho něžně usmála a kývla hlavou - perfektní hostitelka. Starbuck si se smíchem dobíral starší muže. "Došli jste k nebezpečným - smrtelným - závěrům, když vyvozujete něco z tak mála příkladů."

Muži se usmáli a dokonce i ženy s úlevou vydechly, ale mladý Quinlan stále pochyboval. "Vás to netrápí? Představte si…?"

"Představte si, že na ně padla kletba?" naznačil Starbuck přívětivě. Bavil se. Quinlan určitě čte detektivky. "Jako na ty, co otevřeli Tutanchámonovu hrobku?"

Nato Quinlan zmlkl, ale neodpustil si podrážděný pohled na Kathy. Starbuck se při té vzpomínce usmál a zamířil spolu s pohřebním průvodem k Laurel Hill. Bylo to nesmyslné, prostě další případ toho, jakým způsobem na základě nedostatku faktů přicházejí k závěrům takoví nedisciplinovaní mudrcové. Starbuck nikdy nedovolil, aby ztratil soudnost anebo aby ho pocity natolik ovládly. Uměl se dostatečně kontrolovat.

Vezměme například manželskou věrnost. Nakonec, jemu je třiapadesát a Kathy jen devětadvacet. Co je přirozenějšího, než že si jednoho dne najde milence? Kinsey to řekl správně - i když měl výhrady vůči Kinseyovým údajům a jeho pohrdání výpočty pravděpodobnosti. Starbuck zasunul do počítacího stroje ve svém mozku kartu se statistickými údaji, které potřeboval. Průkazná zjištění: Mimomanželská sexuální zkušenost podle dekády narození. Dvacet procent vdaných žen, narozených v letech 1920 až 1929, oklamalo své manžele ve věku pětadvaceti let.

Samozřejmě, kniha vyšla v roce 1953 a údaje byly pouze do věku pětadvaceti let, ale dalo se očekávat, že ve věku devětadvaceti let budou procenta dvakrát vyšší. Naděje, že by Kathy zůstala věrná dokonce i mladšímu manželovi, nebyla přinejmenším vyšší než 3: 4. To byl fakt a Starbuck byl hrdý, že se dosud nerozcitlivěl nad žádným faktem svého života.

Pozoroval Kathy, když spouštěli rakev do hrobu. Tvář měla bílou a kousala se do rtů, ale neplakala. Ovládala svůj pláč od chvíle, kdy přišli na hřbitov.

Všechno, co můžete žádat od ženy, je, aby až ten čas přijde, byla diskrétní. Starbuck opravdu pochyboval, že by ho už Kathy začala klamat. V koutku srdce byl pyšný, že mu dosud nezavdala příčinu ani k nejmenšímu stínu podezření.

Byli už za Lincolnovým pomníkem a Starbuck myslel na svou práci, když si vzpomněl na Carlsona. "Pane, hm… hm… Kde vás mohu vysadit?"

Masité, odulé rty se zformovaly do úsměvu, Carlson sklonil hlavu a řekl svým zdvořilým hlasem s jemným přízvukem. "Kdekoliv. Mám dnes volno."

Ten blázen se dokonce ani nedokáže rozhodnout, kam půjde.

"No, zavezu auto zpátky na Wall Street," řekl Starbuck úsečně, vědom si Kathyiny stále ještě bílé a ztrápené tváře. "Nechám ho tam a paní Starbucková se vrátí domů taxíkem. Kdekoliv, kde se vám to bude hodit."

Carlson zvedl obočí. "Oil, vy neřídíte?" zeptal se Kathy. Nepřítomně zavrtěla hlavou. "Potom - možná - bych vás snad mohl zavézt domů tímhle nádherným autem. I vašemu manželovi by to ušetřilo starosti."

Kathy se zářivě usmála a v okamžiku byla veselá. "Oh, to je báječné! To je báječné!"

Dokonce i Starbuck pocítil cosi jako vděčnost. Nikdy nejezdil do úřadu autem, pokud bylo možné se tomu vyhnout. Nerad řídil, když byly ulice přeplněné. "To je od vás milé," zamumlal.

Na rohu Wall Street a Broadwaye políbil Kathy a předal klíčky od auta Carlsonovi.

Na stole ho očekávala kupa zpráv o nemovitostech, které společnost vlastnila po celém státě. Odvrátil se od nich se zvláštním pocitem liknavosti. Dlouho stál u okna, oceňoval nádherné panoráma přístavu a pozoroval velké rezavé nákladní lodě.

Tohle je jeho pracovna od dvaapadesátého, předtím pracoval pětadvacet let naproti. Téměř dvě třetiny svého života strávil v téhle budově. Zpočátku tu byly dlouhé cesty metrem na Kolumbijskou univerzitu, aby získal to první, to nejdůležitější - vysokoškolský diplom, pak další léta na Newyorské univerzitě a studia po nocích, zvládání práv, investičního bankovnictví a obchodu s nemovitostmi.

Žaludeční vřed zatím nemá. Ani infarkt, pomyslel si samolibě. Už osm let patří do věkové kategorie, kdy muže nejvíce postihují koronární příhody, a zatím žádný náznak infarktu. Za dalších sedm let z toho bude venku. Za dvanáct půjde do penze, bude odpočívat na pohovce. Kathy bude jednačtyřicet, bude poslušná, prohnaně nevěrná manželka. Měl všechno, co chtěl.

Začal se procházet po perském koberci, neschopný pustit se do práce. Nějaká dnešní příhoda mu vrtala v hlavě, nějaké nebezpečné znamení. Rozhněvaný na takovou roztržitost si začal dávat jednotlivé myšlenky do souvislostí.

To právě pochované děvče, jehož napuchlé tělo nacpali do rakve? Údajně spadla z trajektu, když se vracela z noční služby ve Staten Island Hospital. Starbuck si opovržlivě odfrkl. Jestliže společnost, u níž byla pojištěna na život, peníze vyplatila, aniž uplatnila klauzuli o sebevraždě, bylo to trestuhodné bláznovství.

Z trajektu dosud nikdo nespadl, pokud ho někdo nestrčil. A to děvče tam bylo samo. Věděl, že kdyby byl tak citlivý a vznětlivý typ jako Ed Quinlan, mohl by za příčinu svého neklidu považovat postupná úmrtí Kathyiných bývalých přítelkyň. Ale vždyť to není nic jiného než jednoduchý řetězec náhod.

Šest děvčat, úplně cizích, které byly náhodou přiděleny na stejný pokoj. Jedna spáchá sebevraždu. Dvě další, nejlepší přítelkyně ve skupině, srazil šílený řidič, kterého nikdy nechytili. Jednu uškrtil v posteli neznámý člověk, kterého také nenašli. Ale jejího muže tehdy dlouho drželi ve vazbě, nebo ne? Starbuckova mysl hledala náhody. Police se ve své práci vyzná. Manžel musel být vinný, i když nenašli dostatek důkazů, aby ho mohli postavit před soud.

A to první děvče - to nebylo nic jiného než tragické neštěstí, které nikdo nemohl předvídat. Některá z jejích přítelkyň ji polila éterem - nikdy se přesně nezjistilo, která to byla.

Vzpomněl si na jeden žert, když dělávali ve škole pokusy. Kapka éteru na holé kůži nebo dokonce i na šatech vyvolávala daleko větší mrazení, než když vám masér vyleje na záda alkohol.

Děvčata si nevšimla, že jejich oběť drží zapálenou cigaretu. Éter chytil okamžitě. Děvče uhořelo v kuchyni. Tragické, hrozné neštěstí.

Starbuck se zarazil. Éter? Ten zvláštní zápach, který zavál z Carlsona, když přišel ráno do kostela, a který pak zastřela vůně kadidla? Připomnělo mu to tehdy nemocnici. To mohl být… To byl éter! Starbuck cítil, jak mu srdce prudce buší.

Tak chvíli počkat. Tohle je strašná představivost, kterou by uplatnil Ed Quinlan. Aby se tenhle předpoklad splnil, musel by být Carlson šíleným mstitelem z laciných krváků, který si předsevzal, že vykoná na Kathy pomstu éterem, právě tím způsobem, jakým zemřelo to děvče.

Musí tu být ještě jiné vysvětlení. Je třeba vysvětlit mnoho jiných nejasností. Řekněme, že Carlson je vrahem těch čtyř děvčat. Musel tedy znát tu první dívku, milovat ji. Starbuck si v horečnatém přemýšlení škrábal tvář. Na co si vzpomíná o ní?

Kathy říkala, že děvče bylo uzavřené, rezervované a že bylo terčem posměchu celé skupiny. Rodinu nemělo. Ale mělo snoubence, ano! Někoho, koho ostatní dívky nikdy neviděly, jen jeho fotografii na nočním stolku.

Starbuck klesl do křesla a jeho disciplinovaná paměť s kartotékou se rozběhla jako o závod. Snoubenec?

Byl to emigrant. Jediný žijící člen cikánské rodiny, která zmizela v pecích Hitlerových koncentračních táborů. To mohlo zasáhnout jeho duši. A pak jeho dívka zemře stejným způsobem. To by mohlo vést k tomu, aby se začal mstít na jejích vrazích - na celé skupině, ať už byl někdo vinen nebo ne. Je to možné?

Starbuck si vzpomněl na cizí přízvuk a přepadla ho panika. Sáhl po telefonu. Ale cikán. Carlson byl blondýn. Plavý cikán? Starbuck vzdychl a znovu se zahanbeně posadil. No, možné to je, ale jen těžko.

A to děvče, které zavraždili? Udělal to její muž. Samozřejmě, policie to nemohla dokázat, a proto ho propustili, ale to ještě není důkaz neviny.

Byly v tom nesrovnalosti: plavovlasý cikán, který se pomátl, aby získal motiv, zaškrtí ženu, kterou pravděpodobně zavraždil její manžel.

Ale jak si vysvětlit ten éterový zápach? Starbuck dychtivě pohlédl na telefon. Mohl by zavolat Kathy domů. Chtěl jí zatelefonovat.

Aby ji varoval? Před čím? Že ji chce zavraždit nějaký šílenec s lahvičkou éteru v kapse?

Znal Kathy. Celou cestu nahoru po West Side Drive bude mile debatovat s Carlsonem a těšit se z jeho společnosti, jako se těšívala ze společnosti každého. Nenechá ho odejít. Bude s ní muset jít dovnitř na kávu, něco si vypít. Ale jestli má éter…

Náhle si Starbuck vzpomněl na ten zvláštní úsměv, když Kathy přijala nabízenou cigaretu, a celý se roztřásl. Carlson byl tak zvláštně, nevysvětlitelně šťastný, když viděl, že kouří! "Není vám špatně, pane Starbucku?" Paní Enlowová, jeho sekretářka, stála ve dveřích s něžným, mateřským výrazem na tváři.

Starbuckovy myšlenky létaly jako potkan v bludišti. Je to hloupost. Musí se přesvědčit, že jeho divoké úvahy nejsou pravdivé, že Kathy je doma, v bezpečí, a právě míchá Carlsonovi koktejl. "Vypijete si kávu teď?" nabádala ho paní Enlowová. "Oh, ano." Musí si s někým promluvit. S paní Enlowovou? Ne. "Zavolejte mi, prosím, mladého Quinlana z právního oddělení, jestli není… Povězte mu jen, že s ním potřebuji mluvit."

V těch hypotézách musí být nějaká chyba, řekl si Starbuck, příčí se to zákonům matematické pravděpodobnosti.

Carlson. Carlson. Ale samozřejmě! Carlson byl snoubencem jedné z těch dvou přítelkyň, které přejel šílený šofér. Odtud ho Kathy zná. Určitě. Kdyby byl snoubencem toho prvního děvčete, neutajilo by se to. Určitě by ho všechny znaly.

Starbuck se usmál a opřel se. Před chvílí by už volal na policii, aby si pospíšili s houkačkou do jeho bytu. Byl by z toho pořádný zmatek!

Jeho divoká teorie musela padnout pod tíhou tolika nepravděpodobností. Plavovlasý cikán, který se zbláznil a který uškrtil děvče zavražděné jiným mužem a pak přejel vlastní snoubenku!

Tohle, samozřejmě, vyvracelo předpoklad o šíleném mstiteli, ale nevysvětlovalo to, proč by měl mít Carlson radost, že Kathy kouří, anebo proč by z něho měl být cítit éter.

Nahněvaný Starbuck se v myšlenkách znovu k té záhadě vrátil.

Ta bláznivá teorie se musí rozpadnout, když na ni půjde vědeckým, dialektickým přístupem. Kathy říkala, že ani jedna z jejích přítelkyň nikdy neviděla snoubence toho prvního děvčete. Jen fotografii v pokoji. Mohly zapomenout, jak vypadal. Jeho vzhled se za ty roky mohl změnit. Mohl to udělat tak, že se setkal s tím druhým děvčetem, předstírat, že se do ní zamiloval, a pak ji a její přítelkyni srazit autem.

Ale jak to bylo s tím děvčetem, které dnes pochovali? To byla sebevražda. Jak se to mohlo hodit k tomu ostatnímu? Ale byla to opravdu sebevražda? Chybějí svědkové. Mohla spadnout.

Ale z trajektu ještě nikdo nespadl.

Mohli ji shodit. Starbuckova ruka sáhla po telefonu.

Paní Enlowová v sousední místnosti vytočila na jeho příkaz číslo jeho bytu. Napočítal dvanáct zazvonění, než odložil sluchátko do vidlice. Čtvrtek, dneska má služka volno. Dokud se Kathy nevrátí, nemá kdo telefon zvednout. Pokud už tam neleží mrtvá. Starbuck, zalitý potem, hleděl na hodinky. Do Riverdalu to trvá dlouho.

"Dobrý den, pane." Ve dveřích stál Quinlan, plavé vlasy, štíhlý, mladý, v bezchybně střižených flanelových kalhotech.

"Opravdu," řekl Starbuck téměř se smíchem. "Och, samozřejmě." Carlson říkal, že u firmy pracuje s léky a jako zprostředkovatel s lékaři. V tom je příčina toho éterového zápachu. A ta radost, když Kathy přijala cigaretu? To je možné přičíst úlevě z nervozity. Konečně, Carlson neměl moc společenského taktu, ubohý cizinec vezoucí se v autě muže, jako je Starbuck.

"Promiňte," řekl.

Zalitoval pohnutky, která ho přiměla, aby poslal pro toho mladého blázna. Cítil, že se chvěje. Uvědomoval si zpocené dlaně, chvění horního rtu, lýtek a bicepsů. Ztrácí nervy? Ztrácí kontrolu nad svou myslí, kterou trénoval, aby pracovala jako nejpřesnější stroj? Od dětství neprožil půlhodinu takového strašidelného fantazírování, jako byla ta, která právě přešla.

Nakonec, neudělal nic tak ztřeštěného, jako kdyby například zavolal policii. Ještě dobře, že se Kathy nedovolal. Nikomu ten svůj poklesek neprozradí. Sedl si a pak si s Quinlanem přátelsky povídal při černé kávě a pomalu začal myslet na svou práci na psacím stole. Quinlan není špatný mládenec. Milý, a je dobrý právník.

Když Quinlan odešel, Starbuck si sedl ke zprávám o nemovitostech a paní Enlowová odnesla ze stolu šálky. Teď by měl zatelefonovat Kathy. Manželská kontrola - jestli se v pořádku vrátila domů.

Naslouchal dvaceti nezodpovězeným zazvoněním, než zavěsil. "Paní Enlowová," řekl do telefonu, když se mu znovu ozvala, "v našem domě bydlí jistá paní Kyleová, v sousedním bytě. Zavolala byste jí, prosím? Paní Charles Kyleová, myslím. A pospěšte si, prosím vás."

Do duše se mu znovu bez příčiny začal vkrádat strach, ale byl hrdý na svůj klidný hlas.

Trvalo dlouho, než někdo zvedl sluchátko. Potom si Starbuck, napjatý vzrušením, uvědomil, že mluví se služkou, černoškou od sousedů, ale špatně jí rozuměl kvůli jakémusi nedefinovatelnému hluku na druhém konci linky. Trvalo to pořádnou chvíli, než konečně pochopila, kdo volá a s kým chce mluvit.

Když přišla k telefonu paní Kyleová, hlas měla téměř komicky plačtivý. "Ó, pane Starbucku! Že to musím být právě já, kdo vám to má říci!"

"Co? Povězte mi co, proboha!"

"Neslyšíte ty sirény? Ve vašem bytě je hrozný požár, pane Starbucku!"

Starbuck zavěsil. Výraz jeho tváře byl výrazem světce, kterého se zřekl Bůh.

Jack Finney

O ZTRACENÝCH LIDECH

Vejděte dovnitř, jako by to byla obyčejná cestovní kancelář, řekl mi cizinec, s nímž jsem se setkal v baru. Položte několik obyčejných otázek - o výletě, na který byste rád jel, o dovolené, o čem chcete. Pak udělejte malou narážku na ten prospekt, ale ať řeknete cokoliv, nezmiňujte ho přímo. Čekejte, až o něm začne sám. A když to neudělá, tak na něj můžete rovnou zapomenout. Pokud budete moci. Protože vy ho nikdy neuvidíte, nejste ten typ, to je všechno. Kdybyste se na něj zeptal přímo, on by se na vás jen podíval, jako by nevěděl, o čem mluvíte.

Znovu jsem si to všechno v duchu opakoval zas a znova, ale co se zdálo lehké a jednoduché v noci u piva, tomu se nedalo tak snadno věřit v sychravém dni, a já jsem se cítil jako blázen, když jsem hledal číslo, které jsem si zapamatoval, nad vysokými schody činžáků. Bylo deštivé poledne na Západní čtyřicáté druhé avenue v New Yorku a foukal prudký vítr. Právě tak jako polovina lidí kolem mne jsem i já šel s rukou na střeše klobouku, ve starém nepromokavém baloňáku, hlavu sehnutou proti větru, a svět se mi zdál opravdu jednotvárný a všechno bylo beznadějné.

Ale nedokázal jsem si vymyslet, kdo jsem, že chci vidět prospekt, jestli nějaký existuje. Jméno? Povídal jsem si pro sebe, jako by se mě už ptali. Jsem Charley Ewell, mladý muž, který pracuje v bance, pokladník. Ta práce se mi nelíbí, moc si nevydělávám a ani nikdy nebudu. Bydlím už tři roky v New Yorku a nemám moc přátel. K čertu, nemám toho moc, co bych řekl, chodím do kina častěji, než bych chtěl, čtu příliš mnoho knih a už mám dost toho, jak chodím sám po restauracích. Mám úplně obyčejné schopnosti, názory a myšlenky. Hodí se vám to, jsem přijat?

Pak jsem ji zahlédl v bloku 200, starou, trochu zmodernizovanou úřední budovu, unavenou, odmítající to připustit, ale neschopnou to zakrýt. New York je jich plný na západ od Páté avenue.

Strčil jsem do skleněných dveří s mosazným rámem a vešel do malého vestibulu s čerstvě zametenou, ale i tak špinavou podlahou. Nazeleno natřené stěny byly hrbolaté, protože omítku místy opravovali, na zdi visela v chromovaném rámu orientační tabulka - bílé, snadno vyměnitelné celuloidové pásky na černém pozadí. Bylo tam více než dvacet jmen a Cestovní kancelář Acme jsem našel jako druhé mezi A-1 Mimeo a Ajaxovy zázračné nabídky. Stiskl jsem knoflík zvonku vedle starodávných mřížových dveří výtahu, zazvonilo to někde vysoko nahoře ve výtahové šachtě. Potom pauza, bouchnutí a těžká lana se začala spouštět dolů ke mně a já jsem se téměř obrátil, abych odešel - vždyť to bylo bláznovství.

Ale nahoře v poschodí se kancelář Acme podstatně odlišovala od atmosféry celé budovy. Otevřel jsem dveře z vroubkovaného skla, vešel dovnitř, místnost byla osvětlená, jasná a čistá. Za úředním stolem vedle širokého dvojitého okna stál vysoký, šedovlasý, seriózně vyhlížející muž a telefonoval. Podíval se na mne, kývl mi hlavou na pozdrav a já jsem cítil, jak mi srdce divoce bije - shodoval se přesně s popisem. "Ano, United Airlines," říkal do telefonu. "Odlet" - podíval se na papír na stole - "sedm hodin nula tři a měl byste se hlásit o čtyřicet minut dřív."

Zastavil jsem se před ním, čekal, opíral jsem se o stůl a díval se kolem sebe. Dobře, tohle je ten muž, a přece je tu docela obyčejná cestovní agentura, velké barevné reklamní plakáty na stěnách, kovové poličky plné prospektů, tištěné programy pod sklem na stole. Právě takhle vypadala kancelář a já jsem se znovu cítil jako blázen.

"Mohu pro vás něco udělat?" Vysoký, šedovlasý muž se na mne usmál zpoza stolu, odložil sluchátko, a já jsem náhle strašně znervózněl.

"Ano." Protahoval jsem čas rozepínáním kabátu. Potom jsem se na něho znovu podíval a řekl jsem: "Rád bych se - dostal pryč." To je příliš zhurta, ty blázne, řekl jsem si. Nepospíchej s tím tak! Pozoroval jsem trochu zmatený, jaký účinek bude mít má odpověď, ale on ani okem nemrkl.

"Nu, můžu vám poradit mnoho míst, kam byste mohl jet," řekl zdvořile. Zpoza stolu vytáhl dlouhý, útlý prospekt, položil ho na sklo a obrátil se ke mně. "Leťte do Buenos Aires - do jiného světa!" oznamoval leták velkými zelenými písmeny. Díval jsem se do něj jen tolik, kolik vyžadovala zdvořilost. Bylo na něm velké stříbrné letadlo kroužící nad nočním přístavem, nad vodou svítil měsíc a v pozadí bylo vidět hory. Pak jsem jen zavrtěl hlavou, bál jsem se promluvit, že bych řekl něco nesprávného.

"Snad něco klidnějšího?" Vytáhl další prospekt. Tři mohutné kmeny starých stromů, cesta ztrácející se v dálce a sluneční paprsky pronikající přes husté listí. "Panenské lesy v Maine, přes Boston a Maine Railroad."

"Anebo," položil na stůl třetí prospekt, "Bermudy jsou nádherné právě teď." Tenhle oznamoval: "Bermudy, starý svět v novém."

Rozhodl jsem se riskovat. "Ne," řekl jsem a zavrtěl hlavou. "Já ve skutečnosti hledám trvalé místo. Nové místo, kam bych mohl odejet a usadit se tam." Díval jsem se mu přímo do očí. "Na zbytek života." A vtom mi nervy vypověděly službu a já začal hledat způsob, jakým z toho vycouvat.

Ale on se jen mile usmál a řekl: "Nevím, proč bychom vám nemohli poradit i v tomhle." Naklonil se nad stůl, opřel se o lokty a sepjal ruce. Jeho postoj vyjadřoval, že má všechen čas jen pro mne. "Co hledáte? Co byste chtěl?"

Zadržel jsem dech a pak jsem to vyřkl: "Únik."

"Od čeho?"

"No…" Teď jsem váhal, nikdy předtím jsem se nepokusil vyjádřit to slovy. "Z New Yorku, řekl bych. A vůbec z měst. Od rozčilování. A strachu. A toho všeho, o čem čtu v novinách. Od samoty." Pak jsem se nedokázal zastavit, třebaže jsem si byl vědom, že mluvím příliš, slova se jen sypala. "Od toho, že nikdy nedělám to, co bych opravdu chtěl a co by mi dělalo radost. Že zaprodávám své dny tomu, abych zůstal naživu. Od života samotného - aspoň takového, jaký je teď." Podíval jsem se přímo na něho a řekl jsem prostě: "Ze světa."

Díval se na mne přímým pohledem, jeho oči si mě měřily bez přetvářky, a já si byl jistý, že za chvíli řekne: "Pane, vy byste měl jít radši k lékaři." Ale neřekl to. Stále se díval a jeho oči nyní zkoumaly moje čelo. Byl to vysoký muž s vlnitými, kučeravými, šedivými vlasy, jeho vrásčitá tvář byla inteligentní a velmi laskavá. Vypadal tak, jak by měli vypadat ministři, tak, jak by měli vypadat všichni otcové.

Sklonil se, aby mi viděl do očí a dál za ně, prohlížel si má ústa, bradu, linii mé čelisti a mě náhle napadlo, že se o mně bez těžkostí dozvěděl víc, než vím já sám. Náhle se usmál, opřel se lokty o stůl a jednou rukou si začal třít druhou pěst. "Máte rád lidi? Řekněte mi pravdu, protože já poznám, když budete lhát."

"Ano. Ale není to pro mě lehké uvolnit se, být sám sebou, spřátelit se s druhými."

Přijal to a vážně pokýval hlavou. "Řekl byste, že jste obstojný a průměrný typ člověka?"

"Myslím, že bych to tak řekl." Pokrčil jsem rameny.

"Proč?"

Kysele jsem se usmál, na to bylo těžké odpovědět. "No - když nejsem, obvykle mě to mrzí."

Nad tím se ušklíbl a chvíli uvažoval. Potom se usmál - omluvně, jako by chtěl říci nějaký žert, ne právě nejvhodnější. "Víte," řekl konečně, "přicházejí k nám příležitostně lidé, kteří hledají něco takového jako vy. A tak jsme jen tak ze žertu…"

Zatajil jsem dech. Pověděli mi, že řekne právě tohle, když mě bude chtít vzít.

"…vypracovali malý prospekt. Dokonce jsme ho nechali vytisknout. Prostě jen pro vlastní zábavu, rozumíte? A pro náhodné, příležitostné zákazníky, jako jste vy. Tak bych vás prosil, abyste se na to podíval, jestli máte zájem. Není to věc… zkrátka nijak zvlášť nám nezáleží na tom, aby se o ní příliš povídalo."

Sotva jsem dokázal zašeptat: "Mám zájem."

Zašátral pod pultem a vytáhl slabý, dlouhý prospekt stejného tvaru a velikosti jako ty ostatní a postrčil ho po skle ke mně.

Díval jsem se na něj, přitáhl si ho konečkem prstu blíž k sobě, téměř jsem se ho bál dotknout. Čelní strana byla tmavomodrá jako noční obloha a nahoře stálo napsané bílými písmeny: "Navštivte kouzelnou Vernu!" Modrá plocha byla posetá bílými body - hvězdičkami - a v dolním levém růžku byl nakreslený glóbus, svět napůl obklopený mraky. Vpravo nahoře, právě pod slovem "Verna", byla hvězda jasnější a větší než ty ostatní, vylétávaly z ní paprsky jako z hvězdy na vánoční pohlednici. Nad spodním okrajem bylo napsáno: "Romantická Verna, kde je život takový, jaký by měl být." Byla tam malá šipka, která značila, že se má obrátit stránka.

Obrátil jsem a uvnitř byl prospekt stejný jako všechny ostatní - byly tam obrázky a text, akorát že tenhle byl o Verně místo o Paříži, Římě či Bahamách. A byl nádherně vytištěný, obrázky vypadaly jako ve skutečnosti. Viděli jste už někdy barevné stereoskopické obrázky? Tak právě takové byly, jenže lepší, mnohem lepší. Na jednom bylo vidět rosu třpytící se na trávě, která opravdu vypadala mokrá. Na druhém byl kmen stromu, vyklánějící se ven ze stránky, v perfektních detailech, a bylo šokoující dotknout se ho a ucítit hladký papír místo drsné kůry. Miniaturní lidské tváře na třetím obrázku vypadaly, jako by si právě povídaly, ústa byla vlhká a živá, oči jim svítily a pokožka se zdála být na papíře živou tkání. Zdálo se přímo nemožné, když se na ně člověk díval, že se ti lidé nepohnou a nepromluví.

Prohlížel jsem si velký obrázek rozložený po celé horní části dvoustrany. Byla to asi fotografie z vrcholku některého kopce, mohli jste vidět, jak se vám od nohou krajina svažuje dolů do údolí a pak na druhé straně znovu stoupá vzhůru. Svahy obou kopců pokrývaly lesy a barvy byly nádherné, dokonalé, zelené majestátné stromy rostly na celých plochách a při pohledu na ten les vám muselo být jasné, že je panenský, téměř nedotčený. Daleko dole uprostřed údolí se vinul potok, modrý od oblohy, místy, kde proud narážel na masivní balvany, se voda pěnila. Člověku se zdálo, že když se líp podívá, uvidí, jak voda teče a leskne se ve slunci. Na mýtině vedle potoka stály chatky z dřeva, pálených i nepálených cihel. Titulek pod obrázkem oznamoval prostě: "Osada."

"Je to zábavné pobláznit někoho takovouhle věcí," řekl muž za pultem a ukázal na prospekt v mé ruce. "Zmírňuje to monotónnost. Vábivě vyhlížející místo, že?"

Dokázal jsem jen němě přikývnout a znova jsem upřel oči na obraz, který hovořil víc než to, co jste na něm mohli vidět.

Nevím proč, ale při pohledu na to údolí pokryté lesem jste si uvědomili, že takhle vypadala Amerika, když byla ještě úplně nová. A věděli jste, že je to jen část celé země, nezkaženého, nepoškozeného lesa, kde každý potůček teče čistý. A viděli jste to, co viděli lidé, z nichž poslední zemřeli v Kentucky, Wisconsinu a na severozápadě. A věděli jste, že kdybyste mohli vdechnout ten vzduch, cítili byste, jak vám do plic proudí sladší, než byl kdekoliv na Zemi před sto padesáti lety.

Pod tímhle obrazem byl další, se sedmi lidmi na břehu - snad to bylo pobřeží jezera nebo řeky z horního obrázku. Dvě děti se šplouchaly nedaleko břehu. A v popředí byl půlkruh lidí, sedících, klečících anebo dřepících v pohodlné poloze na žlutém písku. Povídali si, někteří kouřili a většina z nich držela v rukou šálky do poloviny naplněné kávou. Slunce jasně svítilo a vy jste věděli, že vzduch je utěšený a že je ráno, právě po snídani. Usmívali se, jedna žena vyprávěla a ostatní ji poslouchali. Jeden muž stál sehnutý a pokoušel se placatým kamenem hodit po hladině žabky.

Věděli jste, že asi tak dvacet minut takhle tráví tam dole na břehu, po snídani, před odchodem do práce, a věděli jste, že jsou to přátelé a že tam takhle sedávají každý den. Věděli jste - říkám vám, věděli jste -, že mají rádi svou práci, každý z nich, ať je jakákoliv. Věděli jste, že je nikdo nehoní ani nenutí. A že - no to je, myslím, všechno. Prostě jste věděli, že ty rodiny každý den po snídani stráví půlhodinku volného času, sedí a povídají si v ranním slunku na nádherném břehu.

Nikdy předtím jsem neviděl nic takového jako jejich tváře. Lidé na obrázku byli na pohled obyčejní - přívětiví, víceméně známé typy. Někteří z nich byli mladí, po dvacítce, jiní po třicítce, jeden muž a žena vypadali tak kolem padesátky. Ale tváře nejmladšího páru byly úplně bez vrásek a mě napadlo, že se tam určitě narodili a že je to místo, kde se nikdo nikdy netrápil a nebál. Ti ostatní, starší, měli vrásky na čele a kolem úst, ale bylo vidět, že se jim už víc neprohlubují, že jsou to vyléčené jizvy. A ve tváři nejstaršího páru byl výraz - řekl bych, že to byl výraz trvalé úlevy. Žádná z těch tváří nenesla ani jen stopu zloby, ti lidé byli šťastní. Ba dokonce víc než to, věděli jste, že jsou šťastní, den co den, po dlouhý, dlouhý čas, a že vždycky budou takoví a že o tom vědí.

Chtěl jsem se k nim přidat. Ta nejúžasnější touha být tam mi vyvěrala ze dna duše - být tam, na břehu, po snídani, s těmi lidmi v to slunečné ráno - sotva jsem to dokázal vydržet. Podíval jsem se na muže za stolem a odvážil se usmát. "Je to… velmi zajímavé."

"Ano." Usmál se také a pokýval pobaveně hlavou. "Měli jsme tu zákazníky, které to tak zaujalo a byli tak unesení, že nechtěli mluvit o ničem jiném." Smál se. "Hned chtěli vědět cenu, podrobnosti, všechno."

Přikývl jsem, že jim rozumím a souhlasím s nimi. "A předpokládám, že jste si k tomu vymyslel celý příběh." Hleděl jsem na prospekt ve svých rukou.

"Och, ano. Co byste chtěl vědět?"

"Ti lidé," řekl jsem tiše a dotkl se prstem obrázku skupiny na břehu. "Co dělají?"

"Pracují. Každý." Z kapsy vytáhl dýmku. "Prostě žijí své životy, dělají to, co se jim líbí. Někteří se učí. Máme, podle našeho malého příběhu," dodal a usmál se, "velmi dobrou knihovnu. Někteří z našich lidí hospodaří, někteří píšou, někteří dělají ruční práce. Většina z nich vychovává děti a - no dělají to, co opravdu chtějí."

"A když tam není nic, co by chtěli opravdu dělat?"

Potřásl hlavou. "Pro každého se najde něco, co se mu bude chtít dělat. To jen tady je příliš málo času na to, aby se zjistilo, co to je." Vytáhl pytlík s tabákem a opíraje se o stůl, začal si nacpávat dýmku. Jeho oči byly ve výši mých a hleděly na mě vážně. "Život je tam jednoduchý a klidný. V některém směru, v tom dobrém směru, je jako ta vaše první průkopnická společenství tady, ve vaší zemi, ale bez dřiny, která zabíjela lidi v mladém věku. Mají elektřinu. Mají pračky, vysavače, instalační zařízení, moderní koupelny a moderní medicínu, velmi moderní. Ale nemají rádia, televizory, telefony ani auta. Vzdálenosti jsou malé a lidé žijí a pracují v malých společenstvech. Rozvíjejí se a vyrábějí většinu věcí, které potřebují. Každý si postaví vlastní dům a ve všem mu pomohou jeho sousedé. Mají svoji vlastní zábavu a mají jí dost, ale není to zábava na prodej, nic takového, na co je potřeba si koupit lístek. Chodí tancovat, mají společenské večírky, svatby, křtiny, oslavy narozenin, dožínky. Plavou a pěstují všechny druhy sportu. Hodně besedují, žertují a smějí se. Často se navštěvují, jedí spolu a každý den je vhodně zaplněný a příjemně strávený. Neexistuje tam nátlak, ani hospodářský, ani sociální a v životě potkají jen málo těžkostí. Každý muž, každá žena, každé dítě jsou šťastní." Po chvíli se usmál. "Opakuji samozřejmě text našeho malého žertíku…" kývl hlavou k prospektu.

"Samozřejmě," zamumlal jsem a znovu jsem pohlédl dolů a obrátil list. "Domovy v osadě" hlásal nápis a bylo tam asi tucet věrných a skutečných obrázků vnitřního zařízení, zřejmě těch chatek, které jsem viděl na první fotografii, nebo jiných, jim podobných. Byly tam obýváky, kuchyně, pokojíčky, dvorky. Mnohé z domovů měly zařízení v raném americkém stylu, akorát že vypadalo - autenticky, jako by ta houpací křesla, příborníky, stoly a věšáky vyrobili ti lidé sami, dali si na tom záležet a udělali je dobře a krásně. Zařízení dalších chatek bylo moderní, na jednom bylo vidět orientální vliv.

Všechny měly nepochybně jednu společnou vlastnost: při pohledu na ně jste věděli, že ty místnosti jsou domovem, skutečným domovem lidí, kteří v nich bydlí. Na zdi nad krbem v jedné místnosti viselo ručně vyšité motto: "Není jiné takové místo, jako je domov", ale ta slova se nezdála divná nebo směšná, ani Staromódní anebo opět přivedená do módy či okopírovaná z minulosti, která už dávno pominula. Byla skutečná, vhodná, ta slova nebyla víc ani míň než prosté vyjádření pravdivého pocitu a faktu.

"Kdo jste vy?" Zdvihl jsem hlavu od prospektu a podíval se muži do očí.

Muž si zapálil dýmku, získával čas, uhasil plamen zápalky a jeho oči se na mne upřeně zahleděly. "Je to v textu," řekl, "na zadní straně. My - to znamená lidé z Verny, její praví obyvatelé - jsme lidé jako vy. Verna je planeta vzduchu, slunce, země a moře jako tato. A přibližně téže teploty. Život se tam vyvinul, samozřejmě, přibližně jako tady, třebaže dříve. Jsme lidé jako vy. Jsou jisté malé anatomické rozdíly, ale nic důležitého. Čteme a máme radost z vašeho Jamese Thurbera, Johna Claytona, Rabelaise, Allena Marplea, Hemingwaye, Grimma, Marka Twaina, Alana Nelsona. Máme rádi vaši čokoládu, která nám chybí, a většinu vaší hudby. A vám by se líbilo mnoho věcí, které máme my. Naše myšlenky, velké cíle, naše dějiny a vývoj jsou však - strašně odlišné od vašich." Usmál se a vyfoukl obláček dýmu. "Báječná fantazie, že?"

"Ano." Vím, že jsem to řekl prudce a nepřestal jsem se usmívat, slova mi z ústa vycházela sama. "A kde je Verna?"

"Světelné roky daleko podle vašich měřítek."

Náhle jsem byl vzrušený a nevěděl proč. "Je trochu těžké se tam dostat, ne?"

Chvíli se na mne díval, pak se obrátil k oknu za sebou. "Pojďte sem," řekl a já obešel stůl a stoupl si vedle něho. "Támhle vlevo" - ukázal dýmkou a druhou rukou se mi opřel o rameno - "jsou dvě obytné budovy postavené zády k sobě. Vchod do jedné je z Páté avenue a vchod do druhé ze Šesté avenue. Vidíte je? Uprostřed toho bloku domů můžete dokonce vidět jejich střechy."

Přikývl jsem a on pokračoval: "Ve čtrnáctém poschodí jedné z těch budov bydlí muž a žena. Stěna jejich obýváku je zadní stěnou domu. Mají přátele ve čtrnáctém poschodí toho druhého domu a stěna jejich obýváku je zadní stěnou jejich domu. Jinými slovy, ty dva páry bydlí od sebe jen na vzdálenost dvou stop, protože zadní stěny obou domů se téměř dotýkají."

Vysoký muž se usmál. "Když chtějí Robinsonovi navštívit Brandesovy, přejdou obývákem ke dveřím svého bytu. Potom dlouhou halou k výtahům. Svezou se čtrnáct pater dolů, pak musí přejít ulici k druhému bloku. A bloky domů v městě jsou opravdu dlouhé, když je špatné počasí, tak si musí dokonce vzít taxík. Vejdou do druhé budovy, projdou vestibulem, vyjedou do čtrnáctého poschodí, přejdou halu, zazvoní a konečně je pustí do obýváku jejich přátel - vzdáleného jen dvě stopy od jejich."

Vysoký muž se obrátil a já přešel na druhou stranu stolu. "Všechno, co vám můžu říct, je," dodal pak, "že cesta, kterou jdou Robinsonovi, je jako cesta kosmickým prostorem, skutečné fyzické překonávání těch ohromných vzdáleností." Pokrčil rameny. "Kdyby mohli překročit ty dvě stopy mezi stěnami tak, aby je nepoškodili a sami si neublížili - tak to je ten způsob, jakým cestujeme my. My nepřekračujeme vzdálenosti, my se jim vyhýbáme." Usmál se. "Nadechnete se tady - a vydechnete na Verně."

Zeptal jsem se tiše: "A tak se tam dostali i oni, že? Ti lidé na obrázku. Vy jste je tam vzal." Přikývl a já jsem řekl: "Proč?"

Pokrčil rameny. "Když uvidíte, že sousedův dům je v plamenech, zachránil byste jeho rodinu, kdybyste mohl? Tolik, kolik byste mohl?"

"Ano."

"I my."

"Vy si myslíte, že je to s námi tak zlé?"

"Jaké se to zdá vám?"

Pomyslel jsem na titulky v dnešních novinách a v novinách po jiné dny. "Ne moc dobré."

Jen přikývl a řekl: "Nemůžeme vás tam vzít všechny, ani ne příliš mnoho. Vybrali jsme jen některé."

"Na jak dlouho?"

"Na dlouhou dobu." Usmál se. "Jeden z nás byl členem Lincolnovy vlády. Ale bylo to teprve před vaší první světovou válkou, když jsme si uvědomili, co se blíží. Do té doby jsme byli jen pozorovateli. Naši první agenturu jsme otevřeli v roce devatenáct set třináct v Mexiko City. Teď už máme pobočky v každém větším městě."

"Devatenáct set třináct," zamumlal jsem. Něco se mi vynořilo z paměti. "Mexiko. Poslyšte! Ne…"

"Ano." Usmál se, jak vytušil mou otázku. "Ambrose Bierce se k nám přidal v tom roce nebo v následujícím. Žil do jednatřicátého, byl to velmi starý pán a napsal ještě čtyři knihy, které máme." Obrátil jednu stranu nazpět a ukázal na chatku na první fotografii. "Tohle byl jeho dům."

"A co soudce Crater?"

"Crater?"

"Další známé zmizení, byl to soudce z New Yorku, který prostě před několika lety zmizel."

"Nevím. Měli jsme jednoho soudce, pamatuji se, v New York City, před dobrými dvaceti lety, ale už si nevzpomínám na jeho jméno."

Nahnul jsem se nad stůl, moje tvář byla těsně proti jeho, a přikývl jsem. "Líbí se mi váš žertík," řekl jsem. "Velice se mi líbí, možná víc, než vám dokážu říct." A velmi tiše jsem dodal: "A kdy to přestane být žert?"

Chvíli mě pozoroval a pak řekl: "Teď. Jestli chcete."

Budete se muset rozhodnout hned, řekl mi v baru na Lexington Avenue ten muž středních let, protože už se vám nenaskytne jiná příležitost. Já to vím, já se o to pokoušel.

Teď jsem stál a přemýšlel, o lidech, po nichž se mi bude stýskat a které už nikdy neuvidím, o dívce, s níž jsem se nedávno seznámil, o světě, v němž jsem se narodil. Pak jsem pomyslel na to, že opustím tuhle místnost, půjdu do práce a večer do svého pokoje. A nakonec jsem pomyslel na to zelené údolí na obrázku a žluté pobřeží v ranním slunku. "Půjdu," řekl jsem šeptem. "Jestli mě vezmete."

Prohlížel si mou tvář. "Buďte si jistý," řekl ostře. "Buďte o tom přesvědčený. Nechceme tam nikoho, kdo by nebyl šťastný, a jestli máte sebemenší pochybnosti, byli bychom radši, kdyby…"

"Jsem si jistý," řekl jsem.

Po chvíli šedovlasý muž otevřel zásuvku stolu a vytáhl žlutý čtvercový bloček. Jedna strana lístků byla potištěná a táhl se přes ni zelený proužek, vypadalo to jako lístky na vlak, řekněme do White Plains nebo někam jinam. Bylo tam vytištěno: "Platné jen s potvrzením, na JEDNU CESTU NA VERNU. Nepřenosný. Jednosměrný."

"Ach - kolik?" zeptal jsem se a vytáhl peněženku, zvědavý, zda bude chtít, abych zaplatil.

Díval se mi na ruku s peněženkou. "Všechno, co máte. Včetně drobných." Usmál se. "Už je nebudete potřebovat a my je můžeme použít na krytí výdajů. Účet za světlo, nájemné a podobně."

"Nemám moc."

"To nic." Zpod stolu vytáhl těžký razítkovací strojek, jaký se dá vidět všude, kde prodávají lístky na vlak. "Jednou jsme prodali lístek za tři tisíce sedm set dolarů. Ale prodali jsem už i tentýž za šest centů." Vložil lístek do strojku, stlačil pěstí páku a pak mi lístek podal. Na zadní straně byl teď červenou inkoustovou barvou čerstvě vytištěný obdélník a v něm slova: "Platný pouze jeden den", za ním následovalo datum. Položil jsem na stůl dvě pětidolarové bankovky, jeden dolar a sedmnáct centů v drobných. "Zaneste lístek na stanici Acme," řekl mi šedovlasý muž, naklonil se nad stůl a začal mi vysvětlovat, jak se tam dostanu.

Ta stanice Acme byla jen obyčejná díra, už jste ji možná i viděli - jako malý obchod v jedné z úzkých uliček západně od Broadwaye. Na výkladu je nepříliš pěkně namalované "Acme." Uvnitř byla na stěnách stará malba, okopaná, jak to bývá ve starých budovách. Stál tam ošoupaný dřevěný stůl a několik otlučených pochromovaných židlí se sedadlem z červené imitace kůže. V tom okolí je plno podobných míst, jako je stanice Acme - malé agentury prodávající lístky do divadel, zapadlé autobusové kanceláře, úřady zprostředkující zaměstnání. Mohli jste kolem ní přejít tisíckrát a ve skutečnosti jste ji ani nemuseli vidět - pokud bydlíte v New Yorku, tak se vám to už určitě stalo.

Když jsem vstoupil, za stolem stál muž v košili, kouřil doutník a zabýval se nějakými listinami, čtyři nebo pět lidí sedělo tiše na židlích a čekalo. Když jsem vešel, muž za stolem vzhlédl, podíval se mi dolů na ruce, jestli mám lístek, a když jsem mu ho ukázal, kývl hlavou k poslední prázdné židli a já si sedl.

Vedle mě sedělo nějaké děvče a mělo ruce sepnuté kolem peněženky. Na pohled byla příjemná a opravdu hezká, pomyslel jsem si, že to asi bude stenotypistka. Naproti seděl mladý černoch v pracovních šatech a jeho žena vedle něho držela v klíně malé děvčátko. Byl tam i muž, padesátník, tvář měl odvrácenou od ostatních a hleděl do deště na kolemjdoucí chodce. Měl na sobě drahý oblek a na hlavě šedý plstěný klobouk, může to být viceprezident nějaké banky, pomyslel jsem si a byl zvědavý, kolik ho asi tak stál lístek.

Uběhlo asi dvacet minut a muž za stolem stále pracoval. Potom u chodníku zastavil starý, otlučený autobus a já uslyšel skřípot ruční brzdy. Bylo to ubohé vozidlo, které nejmíň třikrát nebo čtyřikrát změnilo majitele, natřené načerveno a nabilo, nárazníky vlnité od nespočetných nárazů a povrch pneumatik sjetý téměř nahladko. Na boku stálo červenými písmeny "Acme" a šofér měl na sobě koženou bundu a obnošenou plátěnou čapku jako téměř všichni šoféři. Byl to přesně ten nevýrazný typ malého autobusu, který můžete vidět všude kolem a v němž obyčejně sedí ošumělí, unavení, tiší lidé, jedoucí bůhvíkam.

Trvalo téměř dvě hodiny, než se autobus dostal rušnými ulicemi k Manhattanu, a my jsme tam seděli, každý pohroužený do vlastních myšlenek a zticha, a dívali jsme se ven přes deštěm postříkaná okna, malé děvčátko usnulo. Pozoroval jsem promočené lidi schoulené na autobusových zastávkách, bouchajících rozhněvaně na zavřené dveře přeplněných autobusů, a viděl jsem napjaté a omrzelé tváře řidičů. Na Čtrnácté avenue jsem viděl, jak taxík postříkal špinavou pouliční vodou nějakého chodce, a viděl jsem, jak se mu kroutí ústa, když nadává. Často musel náš autobus zastavit na červenou a před námi z chodníku na chodník proudily davy lidí hledající si cestu mezi námi a ostatními čekajícími vozidly.

Viděl jsem stovky tváří, ale ani jednu rozesmátou.

Zdříml jsem si, pak jsme byli na lesknoucí se černé dálnici někde na Long Islandu, znovu jsem usnul a vzbudil se až za tmy, když autobus sjel z dálnice na zablácenou cestu a já zahlédl venkovskou farmu. Okna měla tmavá. Pak autobus zpomalil. Motor zhasl a my jsme zaparkovali vedle něčeho, co vypadalo jako stodola.

Byla to stodola - šofér k ní přistoupil a otevřel velké sklápěcí dveře. Kolečka zavrzala na starých zrezavělých lankách a my jsme vešli dovnitř, přičemž šofér dveře přidržoval. Pak vešel i on, pustil dveře a ty se zavřely vlastní vahou. Stodola byla vlhká, stará, zdi byly křivé a bylo z nich cítit pach dobytka. Na špinavé zemi nebylo nic kromě lavice z nenatřeného borového dřeva a šofér na ni ukázal paprskem světla ze své baterky. "Sedněte si tam, prosím," řekl klidně. "Připravte si lístky." Procvakl nám je všem a já na chvíli zahlédl ve světle, které jeho baterka vrhala na zem, hromádku nespočetných kulatých koleček z prodírkovaných lístků, která vypadala jako rozházené konfety. Pak znovu přešel ke dveřím, otevřel je jen natolik, že mohl projít, a my jsme na chvíli zahlédli jeho siluetu proti noční obloze. "Hodně štěstí," řekl. "Jen počkejte, kde jste." Pustil dveře, ty se zavřely a odstřihly tak kužel světla vycházející z jeho baterky, za chvíli jsme slyšeli startovat motor a autobus s rachotem odjel.

V staré stodole bylo teď ticho a bylo slyšet pouze náš dech. Čas plynul a já pocítil strašnou potřebu a nutkání dát se do řeči s kýmkoliv, kdo seděl vedle mě. Ale vůbec jsem nevěděl, co bych řekl, začal jsem se cítit trapně, trochu bláznivě a ani jsem si pořádně neuvědomoval, že sedím ve staré opuštěné stodole. Vteřiny ubíhaly a já nepokojně kýval nohama a začal jsem pociťovat, že je chladno a vlhko. Potom jsem si to náhle uvědomil - a tvář mi zrudla od prudkého hněvu a strašné hanby. Oklamali nás! Obrali o peníze, a to všechno kvůli naší víře v absurdní a fantastickou pohádku, a teď nás tu nechali sedět, jak dlouho se nám bude chtít, dokud se nevzpamatujeme jako už mnozí před námi a nenajdeme cestu, jak se dostat domů. Nedokázal jsem ani pomyslet, natož pochopit, jak jsem mohl být tak důvěřivý, a už jsem byl na nohou a hmatal ve tmě po neznámé podlaze s předsevzetím, že najdu telefon a oznámím to policii. Velké dřevěné dveře byly těžší, než jsem předpokládal, ale nakonec se mi to podařilo, vykročil jsem jednou nohou ven a pak jsem se obrátil, abych zakřičel na ostatní.

Možná jste už zažili, kolik se toho dá spatřit během jediného záblesku blesku - někdy celou krajinu, každý detail se vám vryje do paměti a můžete ho ještě dlouho potom v mysli vidět a zkoumat. Když jsem se obrátil k otevřeným dveřím, vnitřek stodoly se náhle osvětlil. Každou škvírou ve stěnách a na obloze a skrz velká, prachem pokrytá okna proudilo dovnitř světlo ze zářivé, modré, sluncem zalité oblohy a vzduch, který mi vnikal do plic, když jsem otevřel ústa, abych na ně zakřičel, byl nejsladší, jaký jsem kdy v životě dýchal. Širokým, prachem zašpiněným oknem stodoly jsem se díval - ne déle než na jedno mrknutí oka - dolů do hlubokého, majestátního údolí se svahy pokrytými lesy, a když jsem se nahnul, uviděl jsem dole malý potůček, modrý od oblohy, a na jeho okraji mezi dvěma nízkými planinami kousek žlutého, sluncem zalitého břehu. Ten obraz se mi navždy vryl do paměti, a pak se dveře zaklaply, zavřely, mé nehty skřípaly po drsném dřevě v zoufalé snaze zastavit je - a já stál sám ve studené, deštivé noci.

Trvalo to jen čtyři nebo pět vteřin, než se mi podařilo dveře znovu otevřít. Ale pozdě. Stodola byla prázdná a tmavá. Nebylo v ní nic, jen ošoupaná lavice z borového dřeva - a v slabém světle, které vydávala zápalka v mých rukách, jsem viděl na zemi kolečka papíru, která vypadala jako mokré konfety. A já jsem věděl, ještě když mé prsty škrábaly na venkovní stranu dveří, že uvnitř už nyní není nikdo, a věděl jsem, kde jsou - věděl jsem, že se procházejí, smějí se nahlas v náhlé, zázračné a prudké extázi, jdou dolů do onoho údolí se zelenými lesy, k domovu.

Pracuji v bance, v zaměstnání, které nemám rád, jezdím do práce a z práce metrem, čtu denně noviny a zprávy, které jsou v nich. Bydlím v pronajatém pokoji a v otlučeném šatníku pod hromádkou složených kapesníků leží malý, čtverhranný, žlutý lístek. Na jeho přední straně jsou vytištěná slova: "Platný jen s potvrzením, na jednu cestu na Vernu," a na zadní straně je razítko s datumem. Ale datum už je staré, bylo to dávno, lístek je neplatný, jsou v něm malé dírky.

Byl jsem znovu v Cestovní kanceláři Acme. Vysoký šedovlasý muž ke mně okamžitě přistoupil a položil přede mne dvě pětidolarové bankovky, jeden dolar a sedmnáct centů v drobných. "Nechal jste to na stole, když jste tu byl naposledy," řekl vážně. Díval se mi zpříma do očí a nevýrazně dodal: "Nevím proč." Pak vešli nějací zákazníci, on se obrátil, aby je pozdravil, a mně nezbývalo než odejít.

Vejděte dovnitř, jako kdyby to byla obyčejná cestovní kancelář, na kterou vypadá - můžete ji najít kdekoliv, v každém městě, když se o to pokusíte. Položte několik obyčejných otázek - o výletě, na který byste rád jel, o dovolené, o čem chcete. Pak udělejte malou narážku na ten prospekt, ale nezmiňujte ho přímo. Dejte mu čas, ať si o vás udělá úsudek a ať vám ho nabídne sám. A když to udělá, pokud jste ten typ, a když tomu dokážete uvěřit - pak se rozhodněte a vydržte to! Protože druhá příležitost se vám už nenaskytne. Já to vím, protože jsem to zkoušel. A zkoušel. A zkoušel.

William Sambrot

OSTROV HRŮZY

Kyle Elliot se pevně držel hladkých, těsně na sebe poskládaných kamenů vysoké zdi a nevšímal si nelítostných paprsků prudkého egejského slunce, které ho pálily na krku. Jen se díval a díval úzkou štěrbinou.

Přijel na tenhle malý ostrov v Egejském moři, podobný kamínku zapuštěnému do obrovského modrého štítu, doufaje, že se tu může objevit něco - něco takového, co leží za touhle zdí. A objevilo se. Objevilo.

Tam za zdí, v zahradě, jemně šplouchala fontána a v jejím středu stály dvě nahé sochy, matka a dítě.

Matka a dítě, nádherně seskupené postavy, komplikovaně vymodelované z jakéhosi kamene, mohl by to být dokonce heliotrop, jaspis nebo některý jiný z chalcedonů - i když to nebylo příliš pravděpodobné.

Vytáhl z kapsy malý předmět podobný tužce a roztáhl ho. Miniaturní dalekohled. Oči se mu údivem rozšířily, když se podíval škvírou ještě jednou. Nebesa, detaily té ženy! Hlava mírně obrácená a oči jako by se jí právě začaly rozšiřovat, ale nedokončily to, jak se dívala s výrazem úžasu - na co? Dítě jako by jí mělo sklouznout dolů, držíc se jednou rukou jejího hladkého stehna, natahovalo dokulata našpulené rtíky za mlékem nalitým prsem, jehož se druhou buclatou ručičkou téměř dotýkalo.

Jeho oko odborníka klouzalo po těch dvou postavách, mysl mu horečnatě pracovala, jak se snažil přisoudit sochu některému sochaři. Ale nedařilo se mu to. Nepatřila do žádného období. Mohli ji udělat právě tak včera jako před tisíciletími. Jen jedno bylo jisté - není v žádném katalogu na světě.

Kyle objevil ostrov úplnou náhodou. Plavil se na vetché řecké bárce, která brázdila vody Egejského moře a vlekla se bez plánu od ostrova k ostrovu. Z Lesbu na Chios, na Samos a dál dolů po bájném moři kolem ostrovů, na nichž se kdysi bohové procházeli jako lidé. Na ostrovech byly vzácné umělecké památky, dlouho pohřbené a nyní vynesené na světlo, a když se na nich jeho oči potěší a peníze mu to dovolí, připojí je ke své malé sbírce. Ale Kyla jen zřídkakdy něco potěšilo.

Uprostřed bouře, která je zahnala na jihozápad, poškozený motor loďky vysadil. Když se obloha znovu vyčistila, astmatický motor se zakašláním znovu naskočil. Vysílačku s sebou neměli, ale kapitána to nevzrušovalo. Kdo by se mohl ztratit v Egejském moři?

Pluli nazdařbůh, loďka jako vodní brouk ztracený v zelenomodrém moři, když Kyle zahlédl v dálce ostrov jako malý fialový stín. Dalekohledem si tu skvrnu přiblížil a vyrazilo mu to dech. Před očima se mu vynořila zeď, obklopující dobrou čtvrtinu miniaturního ostrova, kamenické dílo ve tvaru podkovy zvedající se z moře, zakroucené a zahrnující několik akrů země, se znovu vracelo a klesalo do moře, kde se o něj vlny tříštily na bílou pěnu.

Zavolal na kapitána: "Tamhle je malý ostrov." A kapitán s úšklebkem zašilhal směrem, kam ukazoval Kylův natažený prst.

"Je na něm nějaká zeď," řekl Kyle a v té chvíli úšklebek z kapitánovy tváře zmizel, pohodil hlavou a upřeně se zahleděl do dálky před sebe, pryč od ostrova.

"To nic není," řekl tvrdě. "Bydlí tam jen několik pastevců koz. Nemá ani jméno."

"Je tam zeď," řekl Kyle klidně. "Tady," podával mu dalekohled, "podívejte se."

"Ne." Kapitánova hlava se ani nepohnula. Díval se přímo před sebe. "Je to jen zřícenina. Ani přístav tam není. Jsou to už léta, co se tam naposled někdo vydal. Nebude se ti tam líbit. Nemají ani elektřinu."

"Musím vidět tu zeď a co je za ní."

Kapitán zamrkal. Kyle se překvapeně díval. Kapitán měl v očích neklid. "Za zdí nic není. Je to velmi staré místo a už dávno opuštěné."

"Chci vidět tu zeď," řekl Kyle klidně.

Nakonec ho vylodili, bárka směřovala šedivým kýlem na moře a stroj pracoval jen natolik, aby ji udržoval v pohybu, a jeho tlumené chvění bylo jediným zvukem široko daleko. Vesloval v malém člunu ke břehu, a když se přiblížil, uviděl neobvykle prázdnou, tichou ulici, osamocený hostinec, několik nízkých rybářských loděk se záplatovanými trojúhelníkovými plachtami a na nevysokých kopcích toulající se stáda koz.

Téměř uvěřil kapitánovi, že je to starý, zapomenutý ostrov, vzdálený od lidské civilizace - téměř, dokud si nevzpomněl na zeď. Zdi se stavějí proto, aby ochraňovaly, aby něco nechávaly venku anebo něco zadržovaly uvnitř. A on si umínil zjistit co.

Když se ubytoval v malém primitivním hostinci, vydal se okamžitě prohlédnout si tu zeď. Zkoumal ji z malého vršku a znovu ho překvapilo, jak velký kus ostrova obklopuje.

Šel stále dál kolem ní a doufal, že najde nějakou bránu nebo trhlinu v té hladké stěně zdvíhající se tak vysoko, že se na ni nedalo vylézt. Nenašel nic. Pozemek vybíhal do moře v podobě poloostrova pokrytého vyčnívajícími skalami jako ostrými tesáky, které odrážely neklidný příboj.

Když se celý zmatený vracel zpět, zaslechl za zdí zvláštní melodický zvuk stříkající vody a po pečlivém zkoumání přece jen našel ve zdi malou štěrbinku, ne větší než ořech, přímo nad hlavou.

Díval se tím otvorem, stál, civěl na tolik krásy, na ženu a dítě, neschopný odtrhnout od nich oči. Věděl, že je to absolutní dokonalost, kterou hledal po celém světě.

Jak je možné, že tohle mistrovské dílo není v žádném katalogu? Vždyť něco takového se nedá udržet v tajnosti. A přece, ani nejmenší zvěst nepronikla z ostrova o tom, co se skrývá za tou zdí. Tady, na vzdáleném kousku země, tak bezvýznamném, že zůstal nepojmenovaný, tady za mohutnou zdí, která sama byla výtvorem génia, je kouzelná matka s dítětem, skrytá před zraky lidí.

Díval se, v hrdle měl sucho, srdce mu prudce bušilo divokou radostí slávychtivého znalce, který objevil něco opravdu velkého - a neznámého. Musí to mít - bude to mít. Není to dosud registrované, možná - jen možná - je skutečná hodnota díla neznámá. Možná tu sochu majitel zdědil a zůstala tu, uprostřed tiše padající vody, nepovšimnutá, neoceněná.

Zdráhavě se odvrátil a pomalu se dal na cestu zpátky k vesnici. Jeho nohy se bořily do hlubokého, žlutého, pradávného prachu. Řecko. Kolébka západní kultury. Myslel na nádhernou dokonalost matky s dítětem tam vzadu. Na sochaře té malé opuštěné skupinky, vhodné pro Olymp. Kdo to mohl být?

Ve vesničce se zastavil před hostincem, aby se zbavil prachu na střevících a znovu přemýšlel, jak jsou tihle vesničané zvláštní.

"Dovolíte?"

Z hostince vyběhl chlapec a s hadrem v jedné ruce a jakýmisi primitivními čisticími potřebami v druhé mu začal čistit boty.

Kyle si sedl na lavici a zkoumavě si chlapce prohlížel. Byl asi patnáctiletý, silný a svalnatý, ale na svůj věk malý. V dávných dobách by mohl stát modelem pro některá z Praxitelových mistrovských děl, tatáž dokonale formovaná hlava, pevné kučery, z nichž dvě mu padaly do čela jako zahnuté růžky boha Pana, klasický řecký profil. Ale ne, klikatá jizva se táhla chlapci od nosu k hornímu rtu, trochu ho nadzdvihovala a odhalovala lesklé bílé zuby.

Ne, Praxiteles by ho nikdy nepoužil jako model - pokud by ovšem neměl na mysli Pana s malou chybičkou.

"Komu patří ten velký statek za vesnicí?" zeptal se bezchybnou řečtinou. Chlapec na něho rychle pohlédl, a jako by mu nějaká opona zastřela zrak. Zavrtěl záporně hlavou.

"Musíš to vědět," trval na svém Kyle. "Zabírá celý jižní cíp ostrova. Kolem je vysoká zeď, velmi vysoká, po celé cestě až k moři."

Chlapec znovu rázně zavrtěl hlavou. "Ten tam byl vždycky."

Kyle se na něho usmál. "Vždycky je velmi dlouhá doba," řekl. "Možná by to věděl tvůj otec?"

"Jsem sám," řekl důstojně chlapec.

"To je opravdu smutné," řekl Kyle a pozoroval chlapcovy krátké zkušené pohyby. "Takže nevíš, jak se jmenují majitelé?"

Chlapec zamumlal jediné slovo.

"Gordon?" Kyle se naklonil dopředu. "Řekl jsi Gordonovi? Majitelé jsou Angličané?" Cítil, jak ztrácí naději. Jestli sochu vlastní anglická rodina, má skutečně mizivou naději, že by tu nádhernou kamennou dvojici získal.

"To nejsou Angličané," odvětil chlapec.

"Řád bych je navštívil."

"To nejde."

"Já vím, že tam z ostrova není přístup," řekl Kyle, "ale musí existovat nějaký malý přístav anebo jiná možnost, jak se tam dostat z moře."

Chlapec zavrtěl hlavou a upřeně hleděl do země. Někteří vesničané se u nich zastavili, dívali se a tiše naslouchali. Kyle znal Řeky, veselý a hlučný národ, někdy až nesnesitelně podivný, vždycky mají plno rad a ochotně je rozdávají. Ale tihle lidé jen stáli a bez úsměvu ho pozorovali.

Chlapec dokončil práci a Kyle mu dal padesátileptovou minci. Rychle si ji vzal a usmál se, umělecké dílo s malou chybičkou.

"Ta zeď," řekl Kyle k divákům, vybíraje si staršího muže, "rád bych se setkal s majiteli pozemku."

Stařec něco zamumlal a odešel.

Kyle si v duchu vynadal za psychologický omyl. V Řecku nejdříve hovoří peníze. "Zaplatím padesát, sto drachem," řekl nahlas, "tomu, kdo mě na svém člunu zaveze k té části zdi, která je obrácená k moři."

Věděl, že je to spousta peněz pro lidi, kteří si přilepšují k nejistému živobytí na kamenitém ostrově pasením koz a obděláváním kousků země. Mnozí z nich nedostanou tolik peněz ani za celoroční práci. Velká suma - a oni se jen podívali jeden na druhého, obrátili se a bez jediného ohlédnutí odešli. Všichni.

Po celé vesnici se setkával s tímtéž záhadným odmítáním, které se nedalo překonat právě tak jako tajemná zeď na konci ostrova. Odmítali se dokonce o té zdi vůbec zmínit, nebo o tom, co se za ní nachází, kdo ji postavil a kdy. Jako by pro ně ani neexistovala.

Za soumraku se vrátil do hostince, snědl dolmadakis, mleté maso s rýží, vajíčkem a kořením - chutnalo výborně, vypil retsinu, víno řeckých sedláků s příchutí pryskyřice, a s údivem přemýšlel o půvabné matce s dítětem, která stojí teď uprostřed noci za vysokou zdí. Zaplavil ho nesmírný příval smutku a touhy po té soše.

Taková mizerná překážka! Už se i předtím setkal s různými místními tabu. Mnohá z nich byla následky bezvýznamných sporů, nenávisti ještě z dávných dob. Sedláci si je pěstovali, přísně dodržovali a žárlivě je střežili. Co mohlo být důležitější v jejich nepatrném životě? Ale tohle je něco úplně jiného.

Stál na kraji tmou zaplavované vesnice a díval se nešťastný na moře, když zaslechl jemné šustění. Prudce se obrátil. Blížil se k němu menší chlapec. Byl to čistič bot, v očích se mu odrážel svit hvězd a trochu se chvěl, třebaže noc byla teplá.

Chlapec se dotkl jeho ruky. Prsty měl ledově studené. "Já- já vás tam zavezu na své loďce," zašeptal. Osamělému mládenci bez příbuzných se sto drachem velice hodí, ať je tabu jakékoliv.

"Děkuji ti," řekl vřele. "Kdy můžeme vyjet?"

"Před odlivem - hodinu před východem slunce," řekl chlapec. "Jenom," drkotaly mu zuby, "vás tam zavezu, ale nepopluji blíž než k prvním skalám. Tam musíte počkat na odliv a dál jít pěšky - jít pěšky…" Dýchal ztěžka, jako by se dusil.

"Čeho se bojíš?" zeptal se ho Kyle. "Já na sebe vezmu všechnu odpovědnost za to, že vstoupíme na cizí pozemek. I když si myslím…"

Chlapec ho chytil za ruku. "Ale těm druhým - dnes večer, až se vrátíte do hostince, nepovíte jim, že vás tam odvezu, že ne?"

"Jestli nechceš, tak nepovím."

"Prosím vás, nepovídejte! Nelíbilo by se jim, kdyby se dozvěděli… že já…"

"Rozumím," odpověděl mu Kyle. "Nikomu o tom nepovím."

"Hodinu před východem slunce," zašeptal chlapec. "Budu vás čekat na východní straně, kde zeď vybíhá do vody."

Hvězdy ještě slabě blikaly, když se Kyle setkal s chlapcem, tmavou postavou sedící v malém nízkém člunu, který se kolébal na vlnách a otíral se o mořské řasy visící ze zdi. Náhle si uvědomil, že chlapec musel veslovat celé hodiny kolem ostrova, aby se dostal na tenhle konec. Loďka neměla plachty.

Vlezl do ní a odrazili, chlapec byl podivně mlčenlivý. Moře bylo rozbouřené a foukal ostrý, vlhký ranní vítr. Zeď se v mlze hrozivě tyčila vedle nich.

"Kdo postavil tu zeď?" zeptal se, když už byli dál od břehu a pomalu postupovali kolem první skupiny ostrých, špičatých skal čnících z vody. Odliv rychle pokračoval.

"Staří," odpověděl chlapec. Zuby mu drkotaly, zády byl stále obrácen ke zdi a díval se směrem na moře, odhadoval, jak rychle postupují. "Vždycky tam stála."

Vždycky. Když si ji Kyle prohlížel, jak se v prvních ranních paprscích vynořuje ze tmy, věděl, že je stará. Velmi stará. Možná její věk sahá až do rané řecké civilizace. A to sousoší - matka s dítětem. Všechno kolem nich je záhadné, právě jako to, že zůstaly pro vnější svět neznámé. Když dopluli až tak daleko, že mohl vidět konec mohutné zdi, zvedající se z neklidné, zpěněné vody, uvědomil si, že je velmi pravděpodobné, že není první - ba ani jeden z první stovky. Ostrov byl v odlehlých končinách a nebyl ani na pravidelné lodní lince, ale za předlouhá léta, co ta zeď stojí, ho lidé zvědaví jako on určitě museli navštívit. Jiní sběratelé. A přece o nich nic neslyšel.

Loďka mířila k velké černé skále, jejíž vrcholek byl plný mrtvých bílých ptáků, překvapivě zářících v slabém světle. Chlapec vtáhl vesla dovnitř.

"Vrátím se sem, až přijde následující odliv," řekl a celý se třásl, jako by měl horečku. "Zaplatíte mi teď?"

"Samozřejmě." Kyle vytáhl svazek bankovek. "Ale opravdu mě nezavezeš dál než sem?"

"Ne," řekl chvějící se chlapec. "Nemůžu."

"A co přístaviště?" Kyle se díval, jak se voda tříští o úzký, prudce se svažující břeh. "Jak to, žádné tam není!"

Mezi zdmi byl jen písek, místy obrovské balvany a dál na pevnině ojedinělá křoviska a několik vysokých cypřišů.

"Něco ti řeknu. Pojedu s člunem dál a ty tu na mne počkáš," řekl Kyle. "Nebudu tam dlouho. Chci se jen setkat s tím, komu to patří, a vyřídit…"

"Ne!" vykřikl chlapec v panickém strachu. "Když si vezmete loďku…"

Vstal, nahnul se a odrazil loďku od skály. V tom okamžiku vlna nadzdvihla člun a znovu ho spustila. Chlapec zakolísal, ztratil rovnováhu a divoce rozhazuje rukama, spadl přes okraj člunu a hlavou narazil na skálu. Zmizel pod hladinou jako kámen. Kyle se rychle zhluboka nadechl a skočil za ním. Hrudí se otřel o drsnou skálu několik stop pod loďkou. Pevně popadl kus chlapcovy košile, ale ta se roztrhla jako papír. Znovu natáhl ruku, a když mu nahmatal vlasy, pevně ho za ně uchopil a plaval k hladině. Když se vynořil, ohlédl se za loďkou. Byla pryč. Asi bude za některou skalou, jak ji odstrčil svým prudkým skokem. Teď nemůže ztrácet čas hledáním.

Plaval ke břehu a chlapce táhl bez námahy za sebou. Bylo to jen asi sto metrů k hladkému bílému břehu, který zahýbal mezi dvěma rameny vysoké zdi svažující se do moře. Když chlapec vylezl z vody, slabě kašlal a z nosu mu vytékala slaná voda. Kyle ho vynesl na břeh a posadil do písku. Chlapec otevřel oči a zmateně na něho hleděl.

"Bude ti zase dobře," řekl Kyle. "Já se radši půjdu podívat po člunu, aby ho to neodneslo příliš daleko."

Sešel zpátky k vodě, shodil boty a skočil za loďkou, která se houpala na vlnách a otírala se o další z velkých balvanů, rozházených mezi tyčícími se zdmi. Vesloval ke břehu, tváří obrácený k moři a vycházejícímu slunci. Vítr se ztišil na slabý vánek.

Připevnil loďku a zvedl boty. Chlapec se opíral o balvan a díval se ve strnulém postoji směrem do nitra ostrova, jako by napjatě pozoroval.

"Už se cítíš líp?" zvolal Kyle vesele. Pomyslel si, že jejich malé neštěstí je výbornou omluvou toho, že jsou na pozemku, který patří někomu, kdo si zřejmě vysoce cení svého soukromí.

Chlapec se ani nepohnul. Upřeně se díval směrem ke skupině stromů tam vzadu, kde se mohutné bílé starodávné zdi sbíhaly.

Kyle se dotkl jeho nahého ramene. Rychle ruku odtáhl, pěsti pevně sevřené. Pohlédl do písku. Tady byly stopy, jak chlapec vstal, a tady stopy, jak se dovlekl k balvanu, o který se opíral. A tady stojí, dívá se ke stromům, ústa trochu pootevřená, a na tváři jako by se mu začal objevovat výraz úžasu.

A z té skupinky stromků vycházejí útlé stopy nohou a vedou k tomuhle balvanu a dál za něj. Stopy nohou, štíhlých, s vysokou klenbou, jako by se sem na okamžik přiblížila bosá žena, sotva se dotýkající písku. Díval se na ty cizí otisky a pochopil, co si měl uvědomit, když se poprvé díval tou štěrbinou ve zdi a vzdychal nad nepředstavitelnou dokonalostí ženy a jejího dítěte.

Kyle znal dopodrobna všechny starodávné báje raného Řecka. A jak se teď díval dolů na písek, vynořila se mu z mysli jedna z těch nejstrašnějších: o Gorgonách.

Gorgony byly tři sestry, Medúsa, Eurialé a Sthenó, které měly místo vlasů svíjející se hady. Legenda vypráví, že to byly hrozné a škaredé bytosti, a že kdo se na ně odvážil podívat, proměnil se v tu chvíli v kámen.

Kyle tam stál v teplém písku, kolem něho křičeli racci a šumělo neklidné Egejské moře a teď už věděl, kdo byli ti staří, co postavili zeď, proč ji postavili tak, aby vedla do bouřlivých vod - a kdo či co mělo být za ní zavřené.

Žádná anglická rodina jménem Gordon. Byla to o moc starší rodina jménem - Gorgon. Perseus zabil Medúsu, ale její dvě ohavné sestry Eurialé a Sthenó byly nesmrtelné.

Nesmrtelné. Och, bože! To není možné! Mýtus! A přece…

Jeho znalecké oči i přes pot strachu zaznamenaly absolutní dokonalost té nízké sochy opírající se o balvan, s hlavou mírně otočenou a ve tváři výraz úžasu, jak se dívá ke stromům. Ty dvě pevné kučery jako zahnuté růžky na čele, perfektně formovaná hlava, klasický řecký profil. Stopy slané vody na hladkých ramenech, voda ještě kapající z roztrhané košile, která mu vlála kolem kamenného pasu.

Pan z chalcedonu. Ale ten Pan měl malou chybičku. Od nosu k hornímu rtu se mu táhla klikatá jizva, která mu trochu zvedala onyxový ret a odhalovala onyxové zuby. Mistrovské dílo s malou chybičkou.

Zaslechl za sebou šustot, jaký vydávají šaty při chůzi, cítil nepopsatelný pach, zaslechl zvuk, který nemohl být ničím jiným než mnohonásobným syčením - a i když věděl, že nesmí, pomalu se obrátil. A díval se.

Robert Arthur

JAK SE ZBAVIT GEORGE

Na volání Dava Dennise: "Lauro, to se dělá?" a slabé zaklepání na dveře se Laura probrala a zachvěla. Seděla před toaletním stolkem. Ještě stále byla oblečená jen napůl a chvěla se, protože snila. Ve snu stála před kamerou, jejíž oko se pomalu začalo měnit na Georgovo oko a zamrkalo na ni tím pomalým, zlomyslně známým mrknutím, které bylo pro něho ve fraškách tak příznačné.

Ale George byl mrtvý. Díky bohu. Je už pět let mrtvý a jí se o něm zdálo, jen když byla velmi unavená, jako teď - tak unavená, že usnula, když se upravovala na večírek, který už dole začal.

"Za chvíli, Dave," zavolala. Ale dveře se už otevřely a v nich stála malá skrčená postava vedoucího reklamního oddělení Foremost Films. V jeho malé kulaté tváři se zračil hněv a podráždění. Opřel si ruce v bok.

"No tedy, Lauro!" řekl. "Ty jsi snad zapomněla, že dnes pořádáš večírek především proto, abys upevnila své přátelské vztahy s tiskem. A to se ti nepodaří, když se tu budeš mračit ve svém pokoji. Navzdory tomu, že dnešní premiéra Lásky pronásledované osudem byla ohromující, neuděláš na novináře dojem a nespřátelíš se s nimi, když se neukážeš, a to co nejdřív."

"Už jdu, Dave." S námahou se ovládla. Nesnášela ho právě tak, jako on nesnášel ji. "Jsem unavená, to je všechno."

"Hvězda si nemůže dovolit být unavená. Hvězda patří obecenstvu a tím se myslí i tisk," řekl Dave strojeně.

"Radši bys už odtud měl vypadnout," odpověděla mu Laura Layneová s nebezpečnou sladkostí v hlase. "Nebo bych tohle mohla na tebe hodit." Dave ustoupil o krok, když vzala do ruky stříbrnou sošku z toaletního stolku, kterou dostala jako dar od svého osobního manažera Harryho Lawrence.

"Počkej chvíli, Lauro!" vychrlil ze sebe. "Dnes večer bys neměla ukazovat tu známou temperamentní povahu Laury Layneové, nebo bude tvé jméno navždy pohřbeno v bahně."

"Netrap se," obrátila se k němu zády. "Budu se usmívat na každého z těch vydřiduchů, jako by se mi ani nechtělo jim naplivat do obličeje. Předpokládám, že jsou tu i Haila Frenchová a Billy Pierce?"

"A už si hryžou nehty, jak na tebe netrpělivě čekají."

"Vsadím se, že už pumpují z mé služky Rose informace o tom, kdy si čistívám zuby." Ústa se jí sevřela. "Víš, Haila podplácí Marii, aby jí prozrazovala všechny pikantní historky, které se o mně dozví. A Pedro dělá to samé pro Billyho. Když v noci mluvím ze spaní, ti supové už o tom druhý den vědí."

"Jsou však velmi důležití pro kariéru každé hvězdy," řekl Dave Dennis. "Ty to víš. Očekávám tě za deset minut. A - ach, ano, je tu nový reportér z Eastern Syndicate. Chce s tebou udělat malé interview. Jaký je to pocit být ženou, po níž touží každý muž?"

"Prozradím mu to. Teď ale pošli nahoru Harryho Lawrence, ať mi přinese něco k pití, a pak už půjdu dolů."

"Podle svých nejlepších zvyků," řekl malý muž a zavřel za sebou dveře.

Laura se naklonila dopředu a upřeně se na sebe dívala do zrcadla. Pětatřicet, a obvykle vypadá na devětadvacet. Ale dnes vypadá aspoň na čtyřicet. To proto, že je unavená - bože, jak je unavená. Všechna ta opakování záběrů a potom dnešní premiéra - no, už to má za sebou. Tři takové úspěchy a má odpracovanou smlouvu se studiem. Teď si spolu s Harrym mohou založit vlastní společnost a natáčet filmy, jaké chtějí. On už uzavřel smlouvu s United na tři filmy, což jim vynese každému asi milion za kus. A co je nejlepší, mohou natáčet za hranicemi, daleko od všech novin, pokryteckých magazínů, podvodníků a supů, kteří pijí hvězdě krev a mění ji na inkoust. Pár let ji všichni klamali a snažili se vyhrabat z její minulosti co nejvíc - všechno, co se s Harrym snažili tak pečlivě před ostatními zatajit.

Je to zvláštní, že se těch sedm let, která prožila, dřív než okouzlila Hollywood, nijak neodrazilo v její tváři. Sedm let vystupování v laciných fraškách, pak jako striptérka s Georgem, svým manželem, který hrál komika. George, který souhlasil se vším, co udělala, ale opustil ji, když jí bylo zle. George, jehož jediný nesobecký čin v životě byl, že se dal zabít při přepadení v Newarku. V celém životě nebyla šťastnější než tehdy, když se v novinách dočetla o jeho smrti.

Jak by Haila Frenchová nebo Billy Pierce rádi vyhrabali tuhle historku a dali ji vytisknout ve třech tisícovkách novin pro stamiliony čtenářů!

Kdyby to nebylo pro Harryho Lawrence, no, díkybohu za Harryho! Uměla si ho představit, vysokého, se širokými rameny a něžným hlasem, jak schází dolů po schodech, razí si cestu mezi reportéry a hvězdičkami a okouzluje každého, dokonce i Hailu Frenchovou. Teď se s Harrym budou moci vzít - teď, když si založí vlastní společnost. Pravda, budou si to muset napřed vyjasnit s Hailou! Slíbila, že jí dá výhradní právo na občasné uveřejnění některých příhod. Ale ani krutá smrt nebyla tak nemilosrdná jako tahle dlouhá, kostnatá žena, která vládla všem klevetnickým rubrikám Hollywoodu, ke každému, kdo porušil takový slib.

Někdo znovu zaklepal na dveře. Šťastně se obrátila.

"Pojď dál, Harry!"

Dveře se otevřely, ale nebyl to Harry Lawrence. Byl to nižší muž, s vlasy černými jako smůla a velkými brýlemi v kostěných obroučkách, které mu zakrývaly větší část tváře. Lauře se zdál nějak povědomý, ale tenhle pocit se úplně ztratil v jejím hněvu.

"Kdo jste?" zeptala se. "Jak si to představujete, lézt do mého pokoje?"

"Eastern Press," řekl muž chraptivě. "Chtěl jsem jen malé interview." Zavřel za sebou dveře a dlouhým, pomalým pohledem přejel po přepychově zařízené šatně.

"Řekla jsem Davovi, že si s vámi promluvím dole!"

"Myslel jsem, že bychom si měli promluvit o samotě, Glorie."

"Co, vy…" zarazila se a přitiskla si ruku na prsa. "Jak jste mě to nazval?"

Sundal si těžké brýle v kostěných obroučkách a trochu si pocuchal hladce učesané vlasy. Potom se jeho pravé oko pomalu zavřelo a zase napůl otevřelo pomalým, dlouhým, nepříjemně známým mrknutím.

"Teď už mě poznáváš?"

"Ne! Och, ne!" Něco v její mysli vykřiklo George! Není mrtvý! Není mrtvý! "To nemůžeš být ty! Proklínám tě, ty jsi mrtvý. Bylo to v novinách. Přepadení v Newarku."

"Chyba. Nechal jsem to tak. Byl jsem zavřený, pod jiným jménem. Pustili mě před šesti měsíci. Dalo mi to dost námahy, než jsem tě našel, drahá. Nové jméno, nový nos, nové zuby, nová kariéra. Nezůstalo mnoho z té staré Glorie Gordonové, z Glorie a George, Písně a Komedie. Máš to tu pěkné, ne jako v těch krysích dírách, kde jsme kdysi spolu hrávali."

Zoufalství a nenávist jí otřásly téměř fyzicky. To se Georgovi podobalo. To je celý on, dokonce vstane z mrtvých, aby jí zpřevracel život.

"Co chceš?" Jen s námahou ovládala hlas. "Jestli jsou to peníze, zaplatím ti pětadvacet tisíc, abys odešel a povolil mi rozvod."

"Rozvod?" ušklíbl se George jednou stranou tváře a odhalil přitom zkažené zuby. "To ne, já jsem tvůj milující manžel, který se k tobě vrací po politováníhodném, ale nevyhnutelném odloučení."

"To radši umřu," řekla s nenávistí. "Byl jsi krysa a krysou jsi zůstal. Padesát tisíc. Někde si je půjčím. Padesát tisíc, abys zalezl zpátky do své díry. Nezapomeň, že vím, co se stalo v Clevelandu. Za to tě pořád ještě mohou zavřít."

"Předtím každý četl o striptérce Glorii Gordonové a teď je to Laura Layneová, největší sexbomba Hollywoodu. Mimochodem, mám několik obrázků ze tvých starých vystoupení a aktů, na které se skandální magazíny vrhnou jako divé."

Laura na chvíli přivřela oči.

"Georgi," řekla, "varuji tě. Zvýším nabídku na sto tisíc. Vezmi si, co můžeš dostat, a běž. Už nejsem dítě a nemůžeš mnou manipulovat, jak bys chtěl."

George si zastrčil palce za opasek a ušklíbl se známou grimasou.

"Drahá, tady je Kalifornie. Vždyť víš, společné vlastnictví. Co je tvé, je i mé. Máš v bance milion dolarů, tak nemluvme o drobných. A teď pojď a polib svého dlouho ti chybějícího manžela, který trpěl amnézii a o něhož se teď budeš láskyplně starat, aby se uzdravil."

Vyskočila a George udělal pár kroku směrem k ní. A už ji objímal rukama a tlačil jí hlavu dozadu.

"Dej ty ruce pryč!" vykřikla.

"Chovej se slušně, jestli chceš, abych se tak choval i já. A teď polib osamělého George." Chytil ji za levé zápěstí a zkroutil jí ruku za záda. Kousala se do rtů, aby zadržela výkřik. "Tak," řekl se surovým humorem. "A teď přistup ke svému milovanému manželovi, jak se sluší na správnou manželku."

Bolest a nenávist ji pálily jako oheň. Pravou rukou nahmatala stříbrnou sošku a pak si uvědomila, že ji zvedá, rozmachuje se a nechává jí dopadnout. Co dělala potom, to už nevěděla - bylo to jako už dvakrát nebo třikrát předtím, kdy jí rudá vlna hněvu zastřela vědomí, což jí získalo pověst ženy s výbušnou povahou. Když se jí mysl vyjasnila, skláněla se nad Georgem, trhaně dýchala a sošku stále ještě držela v ruce. George ležel na předložce u krbu, oči doširoka rozevřené, jakoby v ohromném úžasu a spánek měl rozbitý na krvavou kaši.

A pak si Laura uvědomila, že do pokoje někdo vešel.

Rychle se obrátila. Stál tam Harry Lawrence, zády opřený o dveře a v ruce držel vysokou sklenici.

"Bože!" řekl. A navzdory tomu, že byl opálený, bylo vidět, jak zbledl. "Lauro, co je to?"

Ruka se jí třásla, vzala od něho sklenici a jedním douškem z ní polovinu upila, zatímco on zamykal dveře. Potom se odpotácela k židli u stolku a všechno mu vypověděla.

"Tak je to tedy," řekl, když skončila. "Tvuj muž. Panebože Lauro!"

"Myslela jsem, že je mrtvý!"

"Teď už je. Kristepane, teď už je opravdu mrtvý. Samozřejmě bylo to v sebeobraně, ale muselas mu roztřískat hlavu?"

"Nebyl by odtud odešel. Ztratila jsem nad sebou kontrolu a jen jsem do něj mlátila a mlátila, dokud neupadl."

"Jistě, rozumím. Ale pochopí to i ti chlapci od novin? Neudělají z toho ohromné titulky, žes nad sebou ztratila kontrolu - znovu po nějakém čase - a vrhla se na něho?"

"Byla to lež," zašeptala. "Přišel, aby mě vydíral."

"Já vím. Kdybys ho ale odbývala, než bych sem dorazil já…" Vytáhl kapesník a utřel si čelo. "Dobrý bože, Lauro. Pomysli na takovou Hailu Frenchovou. Jen co se dozví, že se ti před ní podařilo zatajit svůj předešlý život, spáchá na tobě krevní mstu. Je pravděpodobné, že se postaví na Georgovu stranu a vykreslí patetický obraz ubohého chlapíka ve vězení, kterého ses zřekla a který se za tebou znovu připlazil, abys mu pomohla. Ale cos udělala ty? Rozmlátilas mu mozek. Představ si, jak by to znělo. A ostatní aby následovali jejího příkladu."

"Panebože, Harry!" Chytila ho za ruku a přitiskla se k ní. "To by znamenalo všechno - že? Naše společnost - naše vyjednávání s United - má budoucnost…"

"A možná vězení v Sant Quentinu za neúmyslné zabití nebo možná i za vraždu. Záleželo by na tom, jak zlomyslná by byla Haila, Billy a ti ostatní. Anebo řekněme, že bychom je mohli podplatit, ale pak by to byl v každém případě konec naší společnosti, našich plánů, tvé kariéry."

"Ne, Harry, ne!" Tiskla tvář k jeho ruce a horečnatě si o ni třela tvář. "Musí být přece něco, co bychom mohli udělat. Nikdo ho tu nezná. Je tu pod falešným jménem a není to opravdový novinář. Kdybychom se ho mohli nějak zbavit - možná by nám pomohl Dave Dennis, v zájmu studia."

"Možná." Harry zvažoval situaci. "Ne, jemu důvěřovat nemůžeme. On by byl schopný vykřičet pravdu, jen aby se dostala do novinových titulků. Kvůli skandální historce by byl schopný podříznout krk vlastní babičce."

"Tak co uděláme?" naříkala. "Kdybychom ho jen mohli dostat pryč odtud - ale to je beznadějné. Vždyť víš, že mě špehují - Marie a Pedro dávají pozor na všechno, co dělám. Všude, kam se pohnu, vykukují z křoví reportéři a fotografové. Nemůžu se ani vytratit z domu s kufříkem a někde v soukromí ho otevřít, natož zbavit se George."

"Vím. Ale nakonec ho přece jen budeme muset odklidit. A ty budeš muset sejít dolů. Nemáš nějaký cestovní kufr nebo něco takového?"

"V komůrce. Je to kufr na způsob šatníku. Nechala jsem si ho, protože kdysi patřil mé matce. Je prázdný."

"Dobře. Ty se dej do pořádku. Já se zatím postarám o George."

Obrátila se k zrcadlu a začala si horečnatě upravovat tvář. Naklonila se co nejvíc dopředu, aby neviděla, co se děje za ní. Zaslechla bouchnout kufr, slyšela Harryho mumlat, slyšela, jak zavřel kufr, když skončil. Otočila se. Kufr stál u zdi, zamčený. George a malý koberec, na němž ležel, zmizeli. Zakrvácená soška také. Harry se pozorně rozhlédl, a když nenašel žádnou krvavou skvrnu, kývl hlavou směrem ke kufru.

"George odpočívá v pokoji," řekl. "Já se pokusím něco vymyslet. Ale myslím, že nejlepší by bylo přerušit večírek a zavolat policii. Možná bychom našli nějakou vhodnou obhajobu. Čím déle budeme čekat, tím to bude horší."

"Ne!" řekla. "Ne, Harry! Probojovala jsem se mezi největší hollywoodské hvězdy a tam také zůstanu. George mi to nezkazí. Zkazil mi pěkný kus života - a podruhé se mu to nepodaří. Musíme něco vymyslet. Musíme!"

"Tak dobře. Půjdeme dolů mezi reportéry. A usmívej se, Lauro, usmívej."

Usmívala se. Tiše něco namítala proti nevkusným vtipům a v hrdle jí klokotal jasný ženský smích.

"Kde je ten reportér z Eastern?" zeptal se jí Dave Dennis a ona se sladce usmála. "Už jsem s ním mluvila. Myslím, že běžel rychle zpracovat ten rozhovor."

Haila Frenchová ji zahnala do úzkých. "Jsi dnes nějaká bledá, drahá," řekla ta vysoká, odporná žena. "Myslím, že příliš pracuješ."

"Mám ráda svou práci, drahá Hailo," zamumlala. "Nechtěla bych dělat nic jiného."

"A tvůj manažer?" zeptala se Haila. "Kdy se vy dva pustíte do toho osudného, riskantního podniku?"

"Až to bude, dozvíš se o tom první," smála se Laura a popošla dál. Všechny tváře se měnily v jednu - Georgovu. Všechny oči se měnily v jeho oči a mrkaly na ni tím známým a necudným způsobem. Jako by měla rentgenový zrak a mohla vidět skrze zdi do svého pokoje, do kufru, kde ležel zkroucený George, mrtvý už podruhé ve svém životě, mrtvý a ještě stále se snažící všechno jí zkazit.

Ale to se mu nepovede. Ať je prokletý, nepovede, nepovede…

Řetěz myšlenek se jí náhle přetrhl. Harry jí tiskl rameno.

"Seber se, Lauro, seber se!" zašeptal. "Vypadáš, jako bys viděla strašidla. Už jsem na to přišel. Pojď - a jenom dělej to, co já. Dave je šílený jako roj sršňů a Haila bude ještě šílenější. Ale je to jediný způsob, jak se nám to může podařit."

Šla za ním, na nic se neptala. Zastavili se na schodech, rozhlédli se po velké místnosti, Harry ji držel za zápěstí. Dave Dennis stál vedle nich, oči mu hořely trpkostí a bouchal do čínského gongu, dokud v místnosti plné rozjařených novinářů a filmových hvězdiček nezavládlo ticho a všichni se neshromáždili kolem nich.

"Rodinko," řekl a ušklíbl se. "Musím vám oznámit něco úžasného. Přiznávám, že i já jsem se o tom dozvěděl teprve teď, protože Laura a Harry se rozhodli teprve před chvílí. A tak jim musíte odpustit, že se tahle zpráva k vám dostává takovouhle cestou. Oni - ať vám to poví Harry."

Harry ji pevně držel a dodával jí síly.

"Přátelé," řekl, "protože vy všichni jste naši přátelé, Lauřini a mí, ta velká novina je úplně prostá. Laura a já - no, už dlouho se máme rádi. A nyní, když se Lauřin film stal šlágrem, rozhodli jsme se, že nadešel čas. Vezmeme se. Dnes večer se odtud vykrademe, odletíme do Yumy, kde se vezmeme. Ti, kteří budou chtít jet s námi, budou vítáni. Může vás letět tolik, kolik se vejde do letadla. Ostatní zvu, aby tu zůstali a pokračovali v zábavě, protože my se zítra vrátíme pro své věci a potom pojedeme na svatební cestu. Doufáme, že nám k tomu každý popřeje to nejlepší!"

Pak se v místnosti rozhlehl šum a vřava a Laura se musela opřít, když spatřila Hailu Frenchovou, jak se k ní prodírá s tváří fialovou vztekem.

"Ale, proč, Harry, proč?" zašeptala. "Oh, jsem tak šťastná, ale proč?"

"Proto, Lauro," zašeptal jí do ucha, "že je to jediná možnost, jak se můžeme zbavit George. Dokonce i hollywoodská hvězda má právo na trochu soukromí během líbánek, nebo ne?"

Trvalo to celý den a polovinu noci, než znovu spatřila svůj pokoj. Vklouzla dovnitř, žárovka jasně zářila, ona se usmívala, za ní vešel Harry, zavřel dveře a zamkl. Byli už dvanáct hodin manželé a zatím ještě spolu téměř nebyli sami.

"Za chvíli přijdeme dolů," zavolal. "Nechte nám něco k pití!"

Fotografové na chodbě se pomalu vydali dolů po schodech. Lauře sklouzl úsměv ze tváře a zanechal tam masku zoufalství.

"Harry…"

"Seber se, Lauro." Objal ji kolem ramen. "To nejhorší už máme za sebou."

"Jestli se budu muset ještě jednou usmát před nějakým fotoaparátem…"

"Já vím. Ještě nikdy jsi tak dobře nehrála."

"Chtěli, abych se zeširoka usmála a já jsem pomyslela na George, který tady čeká v kufru, a usmála jsem se, Harry, já jsem se usmála!"

Držel ji, dokud ji ta nevolnost nepřešla.

"Děkuji, drahý," řekla. "Už jsem v pořádku. Co uděláme teď?"

Harry se rozhlédl po pokoji.

"Nic moc," řekl. "Viděl jsem, že Marie už sbalila tvé věci. Tamhle je můj cestovní vak - přinesl ho můj sluha. Můj plášť, automapa, rukavice, fotoaparát, tmavé brýle. Myslím, že to bude všechno. Řekneme Marii, ať Pedro a šofér naloží všechno do mého vozu. A pak dáme těm reportérům dole sbohem. Dave nám musí slíbit, že nás nechá samotné. Pak se budeme moci zbavit George."

Někdo zaklepal. "Dave Dennis, přátelé."

"Pojď dál, Dave." Harry odemkl a otevřel dveře.

Dave Dennis zůstal stát na prahu s úšklebkem na rtech a jeho pohled přelétával z jednoho na druhého.

"No tak, jak se mají naši dva holoubci? Všechno připravené na líbánky?"

"Ano, drahý Dave," zašvitořila Laura. "Děkujeme ti, žes nám pomohl vyřídit tolik věcí. Byl jsi milý."

"To je v pořádku." Náznak výčitky zastřel jeho planoucí hněv. "Ale byl bych rád, kdybyste mi dali nějaké zprávy. Mohli bychom pak o vás psát ve všech novinách celý měsíc."

"Láska a válka na muže nepočkají, Dave," řekl Harry Lawrence. "Víš, jak to chodí."

"No, ať je to jak chce," odpouštěl jeho pohled, "naše senzace jsou každý den v novinách na první straně. A podařilo by se nám udržet hrnec pod parou po celých čtrnáct dní vaší svatební cesty, interview, fotografie a podobně. Mimochodem, ještě jste nikomu neřekli, kam pojedete."

"Jedeme do Mexika." Hlas Harryho Lawrence zněl tvrdě. "Ale řekli jsme ti, že chceme mít soukromí. Žádné interview, žádní novináři."

"No, počkej chvíli!" Maska dobré nálady z tváře Dava Dennise zmizela. "Překazils mi plány, když jsi vaši svatbu oznámil všem. Ale ze všeho mě vynechat nemůžeš."

"To můžeme a taky to uděláme," řekla Laura pevně. "Dokonce i v Hollywoodu se líbánky smějí strávit v soukromí."

"Už jsem slíbil Haile Frenchové výhradní právo na reportáž o prvním dni vašeho manželství!" řekl Dave Dennis. "Jestli chcete, aby vás navždy nenáviděla - spolu se společností, kterou se chystáte založit…"

"Podívej se," řekl Harry, "dva dni! Dej nám osmačtyřicet hodin a dohodneme se. A Haila dostane svůj příběh z těch dvou dnů."

"Tak teda," rozhodil Dave své malé ženské ruce, "v pořádku. Dva dny. Mexiko, co?"

"Ano. Pojedeme nahoru do hor navštívit jednoho mého přítele. Trochu si zalovit. Za dva dny ti zavoláme, kde jsme. Řekni Haile, že může mít telefonické interview s výhradním právem."

"Dobře." Dave půvabně pokrčil rameny. "Všichni ti chlapci a děvčata se shromáždili dole, aby vám připili na zdraví, a já si myslím, Lauro, že by bylo velmi hezké, kdybys k nim promluvila."

"Přijdeme, Dave. Sejdeme dolů, jen co řekneme Marii, aby sluha naložil naše věci do auta."

"Výborně." Když Dave odešel, zavřela Laura oči a celá se třesouc, zhluboka vydechla.

"Půjde to, Harry, ještě jednou se budu moci před ně postavit," řekla. "Už vím, co jim řeknu." Odtáhla se, půvabně se usmála a udělala jednou rukou prosebné gesto.

"Děkuji vám, děkuji každému z vás, jste báječní lidé. Neumím ani vyslovit, jak jsme šťastní a co pro nás znamenají vaše přání. Byli jste tak laskaví a plní porozumění. Nyní bychom vás chtěli požádat ještě o jedno. Chceme odtud zmizet - prosím, drazí přátelé, nesnažte se nás sledovat nebo zjišťovat, kam jedeme. Chceme od světa jen jeden jediný dar, abychom mohli být osmačtyřicet hodin sami - úplně sami."

Její tvář se změnila v masku utrpení.

"Úplně sami," řekla, "abychom se mohli zbavit George, mého prvního manžela, toho bastarda."

Silnice se před nimi prostírala do tmy, nekonečná, a reflektory z ní vykrajovaly pravidelně se měnící úsek. Za volantem seděl Harry Lawrence, pozorný, ale se známkami únavy ve tváři. Laura se k němu nakláněla a cítila se v jeho blízkosti příjemně. V každém svalu její tváře bylo patrné vyčerpání.

"Myslím, že teď jsme volní," řekl tiše Harry, pozoruje prázdnou silnici. "Jestli se rozhodli nás sledovat a já se vsadím, že se rozhodli, navzdory našim prosbám, tak jsem se jim ztratili. Je to přece jen dobře, že jsem nedůvěřovali tomu falešnému Dennisovi."

"Alespoň jsme svoji." Hlas se jí zvyšoval, zdálo se, že se jí každou chvíli zlomí. "I to je něco, nebo ne, Harry? A musíme zůstat svoji, protože toho příliš víme."

"Jsme svoji a já jsem šťastný," řekl ostře. "A zůstaneme svoji, protože chceme. George se o to rozhodně přičinil."

"George! Miláček, drahý George! Oddal nás. A šťastná nevěsta teď jede na svatební cestou se svým prvním manželem v kufru, který je součástí jejích zavazadel."

Schovala tvář do dlaní. Harry ji nechal půl minuty naříkat, pak pustil jednou rukou volant a zatřásl jí.

"Lauro! Zezadu se k nám rychle blíží světla."

Vyrazilo jí to dech. "Reportéři?"

"Ne - poslouchej." Oba naslouchali sílícímu zvuku policejní sirény. "To je policejní auto."

"Harry, přišli na to! Oh, bože, oni na to přišli!"

"Nemohli. Víme o tom jen ty a já a George - a nikdo z nás nic neřekl. S takovýmhle velkým autem nemůžeme ujet policii. Ať jde o cokoliv, buď Laurou Layneovou - musíš to zahrát dokonale."

Zabrzdil, siréna zakvílela těsně vedle nich a policejní auto zastavilo u jejich vozu. Laura si vzrušeně upravila tvář. Harry vytáhl cigaretu a zapaloval si ji právě ve chvíli, kdy nejmenší a nejtlustší policajt nacpal do okénka svou bojechtivou tvář.

"Ukažte nám doklady," vyřítil se na Harryho. "Máte teď v noci někam naspěch, pane?"

"To je fakt!" Z Harryho hlasu zazníval přátelský humor. "Pospíchám. Právě jsme se vzali a…"

"Och, pane." Laura nahmatala vypínač a rozsvítila. Naklonila se kupředu a usmála se. "Jsem přesvědčená, že to pochopíte. Jsem Laura Layneová a tohle je můj manžel. Právě dnes ráno jsme se vzali."

"Laura Layneová?" Bojovný pohled se proměnil v chápavý úsměv. "Viděl jsem vaši svatbu v televizi. Dnes po obědě ve zprávách. I noviny toho byly plné."

"Ano, ta reklama." Vzdychla půvabně, lítostivě, jak vzdychá jen zamilovaná žena. "A teď se snažíme utéct někam na klidnou svatební cestu. Proto tak pospícháme."

"Och, zajisté." Harryho ruka se klidně natáhla okénkem a policistovy prsty pustily papíry, které držely. "Já vím, jak to chodí. To bude něco pro mou ženu, až se dozví, že jsem skoro zatkl Lauru Layneovou na její svatební cestě."

"Máte opravdu porozumění," řekla tiše Laura a její úsměv vyjadřoval nesmírnou vděčnost. "Přiveďte někdy svou manželku do studia. Byla bych ráda, kdyby se přišla podívat, jak natáčíme."

"Můžete si být jistá, že ona z toho udělá pěkný rozruch. Tak hodně štěstí, pane a paní Layneovi."

"Děkujeme vám velmi pěkně," zašeptala Laura a auto opět nabralo rychlost. Policejní vůz za nimi zvolna mizel. Počkala, až se jeho reflektory úplně ztratily z dohledu a teprve pak promluvila.

"Harry, já už nemůžu dál. Prostě nemůžu."

"Už ani nemusíš, má drahá. Teď otočíme na sever, k mé chatě v horách. Na jih jsme jeli jen pro případ, že by nás Dave sledoval. Teď už můžeme naprosto bezpečně obrátit. Ve tři ráno budeme v chatě. A v tomto ročním období je to tam nahoře úplně opuštěné. Pak se zbavíme George jednou provždy."

"Pospěš si," šeptala. "Pospěš si. Každou míli ho cítím tam za námi, v kufru, mrká na nás, jako by věděl, co se stalo."

Přikývl a přidal plyn. Seděla napjatě, civěla na silnici, která se prostírala před nimi, až se jí nakonec zavřely oči a usnula.

Jednou hrozilo, že kufr, v němž byl George, vypadne, když se na hrbolaté cestě téměř otevřelo víko zavazadlového prostoru. Ale víko vydrželo a kufr zůstal uvnitř.

Když znovu otevřela oči, auto už stálo. Všude bylo ticho. Nebylo slyšet ani bzukot hmyzu, jen jemný šepot vánku, který si hledal cestu mezi větvemi vysokých borovic. Harry vypnul reflektory. Jeho chata, velká, ale stará, téměř na spadnutí, se vypínala jako tichá silueta proti hvězdnaté obloze. V pozadí bylo vidět horské jezero.

"Jsme tu," řekl, když se pohnula. "Všechno je v pořádku. Už hodinu jsem neviděl žádná světla auta. Musíme zanést George dovnitř a uklidit ho do sklepa. Až bude všechno hotovo, zamkneme to tady a necháme ho shnít. Bude tu v bezpečí, až do dne posledního soudu."

"Díky bohu," řekla. "Celou dobu jsem si byla jistá, že George najde nějaký způsob, jak to všechno pokazit."

"S Georgem si už hlavu nelam." Harry vystoupil a začal otvírat kufr auta. "Je fakt, že se mi to docela líbí, jak jsme těm reportérům unesli George přímo pod nosem. Jednoho dne o tom možná dokonce natočím film."

"Ne! Něco takového neříkej, Harry!"

"No dobře, zapomenu na to. Tady je klíč od chaty, abys nemusela lézt oknem. Já přinesu George - ty jdi napřed a rozsviť světlo."

Otevřel kufr auta, slyšela, jak namáhavě dýchá, ale neotočila se. Kráčela vzhůru po cestičce vysypané štěrkem, jeho kroky za ní byly pomalé a namáhavé. Vyšla po schodech na dřevěnou verandu, nahmatala zámek, zastrčila do něj klíč a otevřela dveře dokořán. Vešla a hmatala rukou po vypínači na neznámé zdi.

"Nemůžu najít světlo," řekla.

"Vypínač tu není, hledej šňůrku. George je hrozně těžký. Už bych ho rád uložil ke spánku."

Šátrala v té inkoustové tmě po šňůrce od lampy a právě se jí dotkla, když vtom zaslechla zvuk podnapilých hlasů, smích a dupot nohou, které přicházely ze sousední místnosti.

"Říkal, že prý Mexiko." Při těch slovech Dava Dennise jí prsty ztuhly na šňůrce. "Měl mapu s vyznačenou trasou ke své chatě v kapse kabátu a ani si neobstaral vstupní papíry do Mexika!

Dobře, přátelé, přivítejme patřičně šťastné novomanžele. Zdá se mi, že přenáší nevěstu přes práh. Vyfoť je, Pete!"

Tucet rozjařených opilých hlasů spustilo: "Přichází nevěsta, přichází nevěsta…" Blesk fotoaparátu zaplnil místnost oslepujícím jasem. Lauřina ruka sebou křečovitě trhla a rozsvítila světlo. Když oči oslepené bleskem přivykly normálnímu světlu, přešel zpěv do krutého ticha.

"Ježíšikriste!" řekl ohromený hlas a reportérka začala ječet.

A Harry stál vedle Laury s Georgem na rameni a Georgova tvář byla jen několik centimetrů od její. Neviděla Dava Dennise, skupinu reportérů, ani ženu, která ječela. Viděla jen Georgovo mrtvé oko, v těsné blízkosti, jak se pomalu otevírá pod vlivem postupující posmrtné ztuhlosti a pak se znovu napůl zavírá s tím známým, necudným mrknutím.

F. Tennyson Jesse

POKLAD

Léto onoho roku dlouho přetrvávalo a byl už poslední říjnový den, když si Brandon uvědomil, že skončilo. Strhla se bouřka, která se proháněla nad močály, čeřila tiché vody jezer a zátok a škubala listí ze zmítajících se stromů. Když přešla, vzduch se ochladil a jen bledé, zimní sluneční paprsky osvětlovaly bažinatou krajinu. Několik listů ještě viselo na vysokých jilmech kolem hospodářského dvora, a když otevřel bránu, zaslechl krákorání havranů z hnízd, která se černala mezi holými větvemi.

Na Brandona na chvíli padla naprostá melancholie, jakou cítí každý člověk, když přijde podzim a další rok umírá. Když obrátil hlavu a podíval se na cestu, po níž přijel, uviděl, že mezi světlehnědým rákosím má voda chladnou, jasně modrou barvu, a k uším mu dolehly křišťálové tóny červenky, nacvičující zimní písně. Krása ještě žije na tomhle močálovitém venkově a jeho srdce bylo za to vděčné.

Přešel přes zablácený dvůr a ve dveřích se srazil s Milesem, svým přítelem. Drahý, dobrý Miles - ať prší nebo svítí slunce, ať je zima nebo léto, všechno to pro něho je něco jako malé poselství bez konkrétního prospěchu. Ale zdálo se mu, že Milesova větrem ošlehaná zdravá tvář ztratila svou obvyklou veselost - příčinou toho jistě nebude žádné alegorické poselství umírajícího léta.

"Neviděl jsi Toma a Jacka?" zeptal se Miles. "Měli dnes zorat to pětiakrové pole a nemůžu je najít. Víš, že se na ně vždycky dalo spolehnout."

"Toma a Jacka? Ne. Ale to nic. Možná jezdí s bránami, shrabají suché býlí, hnojí, se jí anebo dělají nějakou jinou z prací, kterým ty tak holduješ."

Ale zachmuřená tvář domácího pána se nevyjasnila.

"Byli divní," řekl, "opravdu divní za poslední dva dny, co vyorali ten prokletý poklad, když pracovali na tom neúrodném úhoru u hráze. Dnes ráno se na sebe tak divně dívali, až se mi nelíbilo, že jdou ven spolu. Něco tu nehraje, Bille. Mně se to nelíbí."

Brandon se pokusil usmát a začal si nacpávat dýmku.

"Nesmysl, co by se mezi nimi mohlo stát?" zeptal se. "Není to poprvé, co trochu peněz někomu stouplo do hlavy. Oni se z toho dostanou, uvidíš."

Ale v duchu si pomyslel, že je to opravdu divné. Každý znal Toma a Jacka, každý věděl, že jsou velcí přátelé. Jako chlapci chodili do stejné školy, v zimě hrávali fotbal a v létě zase kriket ve stejném družstvu, společně chodili bruslit, střílet divoké kachny, chytat ryby, ve válce bojovali ve stejné jednotce, dokonce se oženili s dvojčaty, a nikdy mezi nimi nepadlo křivé slovo. Byli to lidé s vynikajícími schopnostmi, které by jim umožnily postoupit výš z vrstvy, v níž se narodili, ale tam, kde byli, se snadno dostali na první místo. Byli čestní, slušní a inteligentní, jen možná trochu pomaleji přemýšleli, ale nedalo se říci, že by kvůli tomu byl některý z nich méně zručný nebo míň moudrý. Tom byl o rok starší, bystrý, silné postavy. Jack se s ním dal těžko srovnat, ale měl sílu jako býk. Tom měl prudkou povahu, ale vždy ho to rychle přešlo. Jack byl klidný, jako bývají muži jeho postavy. Bylo to smutné a trochu neobvyklé, jestliže je několik starých špinavých mincí na smrt znepřátelilo.

"Proč jim neřekneš," naléhal na Milese, "že ty staré mince mají asi velmi malou hodnotu?"

"Řekl jsem jim to," odvětil Miles. "Ale vždyť víš, jací bývají lidé. Představují si, že všechno, co vykopou, musí mít nesmírnou cenu a že jim za to Britské muzeum vyplatí haldu peněz. To bych pochopil, ale nechápu, proč se kvůli tomu musejí hádat. Myslel jsem, že budou rádi, když se o ně budou moci podělit, ať už ty mince mají jakoukoliv cenu. Kromě toho jim dneska ještě neskončila pracovní doba, a doposud ještě nikdy neodložili nářadí dřív, než padla. Patří ke staré gardě, která nesnáší polovičatou práci."

Sotva to dořekl, přiběhl jeden z pacholků a křičel na něho vylekaným hlasem:

"Pojďte rychle, pane! Tom a Jack se perou ve stodole. Ještě se navzájem Zabijou!"

Miles se prudce obrátil a běžel do přední zahrady.

Dřevěná stodola stála za polem na svahu, černá jako smůla, s červenou žlábkovanou střechou. Vedle ní se ve slunci zlatavě třpytily stohy slámy. Oba muži vyběhli po svahu nahoru, klouzajíce na udupané rašelině. Brandon předběhl svého o hodně staršího přítele a vřítil se do stodoly.

V první chvíli se mu všechno zdálo velmi temné. Tma byla naplněná zrníčky prachu, která vypadala jako chuchvalec dýmu ve slunečních paprscích, pronikajících dovnitř otevřenými dveřmi. Pach dobytka a udusané země, vůně čerstvě usušeného sena naplňovaly šero. V koutě byly poskládané podlahové trámy a nahrubo otesané dřevěné klády. Jak si jeho oči zvykaly na tmu, uvědomil si, že slyší strašný zvuk nářku, který sílil a slábl, a tupé zvuky dopadajících úderů. Na hliněné zemi zápasili dva muži. Když Miles a Brandon přiskočili, viděli, jak větší z nich, který zvítězil, vší silou zasypával údery soupeřovu hlavu, a nižší z nich, ten naříkající, se náhle svalil na zem, kde zůstal tiše ležet.

"Panebože, člověče!" křičel Miles a pověsil se většímu chlapovi na ruce. "Ty ses zbláznil, mohls ho zabít!"

Muž obrátil pomlácenou tvář ke svému pánovi.

"Co je mně do toho, jestli ho zabiju, hajzla mizernýho!" řekl. "Je to zloděj a nic jinýho!"

"Tom a zloděj! Nesmysl. Byl bys zbil každého, kdo by něco takového řekl."

"No byl bych," odpověděl muž. "Ale teď už ne… Ukrad všechny peníze, které jsme na tom poli vykopali. Někde je schoval a nechce říct kde. A jen lže a říká, že je nemá."

Brandon si klekl k Tomovi, který tam ležel v bezvědomí a s tváří zalitou krví, pak se podíval na Jacka a řekl:

"Málem jsi ho zabil. A i když je to pravda, měl by ses stydět, ale já nevěřím, že je to pravda. Tom by nikdy nic takového neudělal. Proboha, Milesi, podívej se na jeho pěsti. Otevři ruce!"

Vstal a pokročil k Jackovi, kterým tam stál se zachmuřeným pohledem a sevřenými pěstmi. Jack nekladl odpor, když mu jeho pán a Brandon rozvírali prsty, v nichž objevili dva velké hrbolaté kameny pocákané Tomovou krví. Když Brandon viděl Jackův kalný pohled, neřekl nic, uvědomil si, že by to stejně bylo k ničemu, mluvit na člověka tak změněného. Namísto toho řekl Milesovi:

"Musíme Toma odtud vynést ven. Vezmi ho ty s Jackem a já se zatím rozhlédnu kolem."

Jack se s překvapující poslušností shýbl a jemně nadzdvihl hlavu, kterou před chvílí rozmlátil, a spolu s Milesem vynesli bezduché tělo na vzduch.

Brandon si sedl na převrácené vědro. Bylo mu zle jako vždycky, když viděl krev, což pro něho bylo tak nepřekonatelné, že se už za to přestal stydět. Zdálo se mu, že mdlý vzduch ve stodole je stále ještě plný kruté nenávisti, kterou tam zanechali, že tenhle prvek nepřátelství a nenávisti otrávil i sluneční paprsky, svítící šikmo na hlínu uvnitř, udupanou nohama zápasících mužů.

Brandon normálně nebyl přecitlivělý člověk, ale po celý život byl obětí chvil, které ho zajaly a otřásly jím, chvil, kdy se zdálo, že - ne kvůli své nadpřirozené schopnosti, ale následkem nějakého vnějšího otřesu - si uvědomuje víc než většina lidí, daleko víc, než by si uvědomil sám od sebe. Obyčejně ta období podivné jasnozřivosti začínala zvláštním pohledem na vnější věci, známý strom nebo známá polička na knihy na sebe vzaly podobu, kterou dokázal popsat jen jako "změněnou", jako by zorný úhel, jímž se dívá na svět, změnil směr a ukazoval nové rozměry. Jako by ten strom nebo ta polička náhle ztratily svou podobu stromu nebo kusu nábytku a staly se klínem vraženým do prostoru. V první chvíli se mu to zdálo být v pořádku, a jen kdyby se později ohlédl nazpět s ještě stále omámenými smysly, uvědomil by si tu změnu. A kráčeje novým prostorem, dolétl by k němu pruh světla, změněný tím úhlem, a byl by to v dané chvíli ten pravý úhel a v něm by si dřív, než by to spatřil, uvědomil, že je to nový a souhrnnější pohled na něco, co předtím znal jen nedokonale.

Motiv přítelova činu, který by si předtím nedokázal vysvětlit, rozluštění nějaké záhady v historii, které se podařilo jen jemu, anebo dokonce osvětlení otázky, která nemá žádnou souvislost s jeho osobou.

Ta myšlenka ho přímo hypnotizovala, jak tam seděl na převráceném vědru, ale střásl ze sebe pocity, které se ho začínaly zmocňovat a z nichž dostával závrať, a řekl si, že to všechno má příčinu v podrážděných nervech a v úhlu, pod nímž otevřenými dveřmi proudí dovnitř sluneční paprsky. Vstal a tehdy mu padl zrak na ošumělý klobouk na zemi u zdi stodoly. Přistoupil k němu, aby ho zvedl. Podle zvláštní světle šedé barvy a modrého sojčího pírka za stuhou poznal, že je Tomův. Vzal ho do rukou, ale k jeho údivu byl tak těžký, že ho zase pustil. Dřepl k němu a přejel prstem po podšívce. Pocítil neurčitý povrch mincí, zabalených do kousku jemné látky. Tak tady Tom lhal… mince přece jen ukryl. Brandon měl týž pocit, jako když spatřil kameny ukryté v Jackových pěstích.

Vzal klobouk do obou rukou a nesl ho těžkým krokem ven ze stodoly. Přešel zahradu a vstoupil do malé místnosti vedle domovních dveří, kterou Miles používal jako svou kancelář.

Brandon zavřel dveře a sedl si za stůl. Odsunul všechny papíry a knihy záznamů, aby tak před sebou udělal volné místo. Pak obrátil klobouk a vyndal balíček mincí zkroucených jako had kolem dýnka klobouku. Rozbalil kousek hedvábného kapesníku zašpiněného od hlíny a vysypal mince na stůl. Ležely tam, pramen sporu mezi Tomem a Jackem, sotva hrstka špinavých, téměř beztvarých mincí: byly tak staré a zničené, že na nich mohl rozeznat jen Caesarovu hlavu - kterou sice nepoznal, ale její římský vzhled byl nepochybný. Zdálo se mu nepochopitelné, že pro tyhle mince vzplála nenávist a Jack se téměř stal vrahem… Shrnul mince na hromádku a vzal je do obou rukou.

A jak tak seděl, znovu se ho začal zmocňovat divný pocit, přecházel až do konečků jeho prstů, a on si uvědomil, že by se nedokázal pohnout, ani kdyby kolem něho začal hořet dům. Navzdory silnému vzrušení mu byla značná zima. Uvědomil si - proč, to by sám nedokázal říci -, že drží v rukách věci tak ďábelské, že se proti nim bouřilo celé jeho nitro, tak ďábelské, že každému, kdo je objeví, dají ďábla za společníka. Se strašnou jasnozřivostí si uprostřed stmívající se místnosti uvědomoval, že mince se našly při orání, vylovili je z moře anebo ležely celé věky roztroušené po pobřeží, a ten, kdo je našel, poznal zkázu a úpadek všeho, co mu dosud patřilo. Stále na něho dotírala myšlenka, že tu věc musí vzít a zahodit někam, kde se ztratí, a možná ji najde až někdo z dalších pokolení. Musí je dobře zatížit a hodit do moře anebo do tiché vody v některém opuštěném dole.

Usilovně bojoval proti pocitu hrůzy, který ho ovládal, protože chtěl celou záležitost vyřídit co nejdřív, a celou silou své vůle se vrátil do přítomnosti. Paprsky večerního slunce ještě stále svítily do malé místnosti. Roztřesený, ale se vzrušením, které se pomalu šířilo celým jeho tělem, odtáhl ruce od hrstky mincí a nechal je spadnout na stůl. Dlaní si utřel zpocené čelo, a řekl si, že v následující chvíli už udělá, co má udělat, a pak vstal, spokojený, i když si nechtěl přiznat, že se ještě stále třese.

Náhle a nečekaně ho napadla hrozná myšlenka. Natáhl ruce a začal mince počítat. Přepočítal je třikrát, v naději, že se zmýlil, ale ať počítal, jak počítal, těch otlučených kousků stříbra bylo třicet. Brandon vyskočil a vzdálil se od stolu, ruce se mu třásly. A slyšel se, jak říká děsivým šepotem: "Třicet stříbrných… třicet stříbrných…"

Wilbur Daniel Steele

PODSTATA ZLOČINU

Dům, v němž se Daniel narodil, patřil k těm, o kterých lidé v Nové Anglii říkají, když projíždějí kolem jilmovou alejí: "Jak ohyzdné!" Jednoho dne, až se setká antika s osmdesátými lety, možná řeknou: "Jaká krása! Jak majestátní oblouky a lehké kopule a to bohaté hnědé ozdobné vyřezávání! V těch časech uměli stavět domy!"

Možná dospějí až k tomu, že řeknou o mužích, jako je Dan Kinsman, Danielův otec: "Ti věděli, jak si uspořádat život!"

Když se mladý Daniel vrátil domů po prvním roce stráveném mimo domov v přípravné škole a uviděl svýma změněnýma očima ten neměnící se dům, římsy a vzletné věžičky, čtvercové arkýře, kulaté oblouky a brány, pomyslel si: To je ono, není takový, jako jsou domy jiných kluků.

A když si zkoumavě prohlížel toho muže, svého otce, zdálo se mu na chvíli, že našel odpověď na záhadu tak starou ve své tajemné zoufalosti jako úplné prvopočátky jeho paměti: A on, on není takový jako otcové jiných kluků.

Otcové jiných chlapců, zjistil za ten rok Daniel, jsou muži, kteří se šťastní a spokojení objevují, když se jim zvyšují příjmy, a neodvratně mizí, když jejich medailové skóre klesá. Stále vpřed směřující, na budoucnost myslící lidé středních let, horliví, pracovití, čilí muži nebojící se ničeho, jen představy, že by měli zůstat stát.

Ale tady byl otec, zjevně spokojený s tím, že je každým rokem tam, kde byl předtím, vlastnící stále stejný majetek, se stále stejnými maloměšťáckými přátelstvími, stále stejnými zájmy, polopatriarchálním rozhodováním, stejnými přízemními radostmi, s knihami, psy, zahradnickými nůžkami, motykou a rybářskými pruty. A je to silný, zdravý muž, ani ne padesátník, s hustými černými vlasy a plícemi, že se mohl smát naplno, když chtěl. To je ale zvláštní!

Daniela napadlo, že to bude asi proto, poněvadž jeho otec je tak nezúčastněný - dá se říct, že je v tomhle ohledu zvláštní - že se svému synovi vždycky zdál takový - takový - Daniel hledal slovo, kterému v myšlenkách nikdy nedokázal dát přesný název nebo tvar - takový "divný".

Daniel se teď, když už byl téměř dospělý, mohl smát radostí, že celý ten problém kolem jeho otce je tak nepatrný. S celou vahou svých patnácti let se rozhodl, že to může klidně hodit za hlavu, protože mezi otci je rozdíl, který už on dokáže pochopit, a tak se naučil otci promíjet, ano, dokonce ho obdivovat a prát se kvůli němu s chlapci těch - no - řekněme - ziskuchtivých otců.

Ano, Daniel to mohl klidně hodit za hlavu na vysoké zelené trávě mezi hortenziemi, kde se onoho červnového odpoledne, když byl doma první den, spolu procházeli a rozmlouvali, on se svým otcem, a matka je zatím pozorovala s bledým úsměvem, sedíc ve velkém křesle u vysokého okna.

Bylo to zvláštní. Daniel vždy miloval svoji churavou, krásnou matku, vždy jí bez jakýchkoliv zábran všechno říkal a moc o tom nepřemýšlel. Ale byl by dal i život za to, kdyby mohl s takovou lehkostí z celého srdce milovat, kdyby mohl cítit, že jsou si blízcí, přátelé s tím opáleným, hezkým mužem, na kterého se nesmírně rád díval - s jeho otcem.

Dnes se zdálo, že rok zapomnění udělal přímo zázrak. Bylo to jako sen, který se právě splnil, procházet se a debatovat s Danem Kinsmanem s takovou náklonností a klidem, jako by to byli dva přátelé, vážně hodnotící úrodu jablek na zadním konci zahrady a vyhlídky na množství sena, které se letos nakosí, smějící se společně nad groteskními pohyby Spotiných štěňat ve stodole, kývající na pozdrav Docu Martinovi, který předrkotal kolem ve svém starodávném dvousedadlovém šestiválci. A nakonec, zázrak nad zázraky, ruku v ruce vešli muž s mužem do domu, připraveni vyjít nahoru a zeptat se matky, jestli bude vůbec někdy večeře hotová - jako by ona, ubohá křehká kastelánka, o tom mohla něco vědět.

Je to den zázraků! Se vzduchem se musel smíchat nějaký elixír. Protože tamhle jim po schodech přichází vstříc matka, jde sama, bez pomoci, neočekávaně znovu oživlá, s ruměncem na tváři a s úsměvem v jasných očích nad jejich překvapením.

A tak v ten večer seděli u stolu tři namísto dvou a bylo to, jako když se někdo probudí ze strašného snu a vidí, že celá ta hrůza skončila a všechno je znovu tak jasné a v pořádku jako na začátku. A večeří to neskončilo, po ní chtěla jít ven společně s nimi, toužila podělit se s nimi o zázrak, že se ti dva její muži náhle procházejí jako jeden a jako kdyby jí právě tohle pomohlo, že mohla znovu chodit.

Jaký to byl pohled na zapadající slunce a záhony rudých růží pod klenbou vysokých kaštanů! Dan Kinsman, udivený, načínal slova a polykal jejich koncovky, zajíkával se štěstím a jeho oči sledovaly Vivianiny pohyby plné života. Daniel byl blažený a přijímal ty divy s novou, všeobjímající vírou. A Vivian Kinsmanová je vedla jako princezna, která se vrátila do svého království z jakéhosi ďábelského zakletí.

Když došli na východní nádvoří, na rtech se jí objevil po léta ukrytý, vzrušený úsměv. O jednom záhoně řekla: "Ty jsou nádherné, Dane, líbí se mi." O jiném: "Ale tady nikdy nebyly takovéhle květy!" A když zahlédla jeho pýchu letošního léta, hradbu z tmavočervených, jako člověk vysokých karmínových máků, nedokázala se ani pohnout, jen si položila ruku na srdce.

A pouze když jí padl zrak na Spot a její štěňata, jak využívají posledních paprsků slunce u vrat stodoly, bylo možné všimnout si stínu změny v jejím výkřiku.

"Necháme si je všechna, Dane!" Přitáhla k sobě jeho pohled. "Všechna, Dane!"

Chtěl se smíchem taktizovat: "Spot tentokrát unikla…"

"Ty je neutopíš, Dane. Nesnesla bych myšlenku…"

Ostrost v jejím hlasu ho popohnala odpovědět:

"Ale ne, to se ví, že ne, Vivian. Necháme si je, jistě - pokud by je někdo moc nechtěl - někdo, kdo by se o ně velmi dobře staral."

Slunce se už dotýkalo vrcholků stromů v dálce. Otec se nakonec odvážil vyslovit své obavy.

"Za chvíli už bude chladno, Vivian."

Obrátila se zpátky se zvláštní poddajností, ochotně, jen na schodech se zeptala, zda by jí do pokoje mohli na noc přinést pár červených máků.

"Tak ráda bych je viděla vedle sebe, až se ráno probudím, Dane, jen tři nebo čtyři."

"Přinesu ti jich plnou náruč, miláčku, půjdu je natrhat hned teď."

Daniel ji odnesl dovnitř v náručí, cítil se silný, když teď otec odešel. Chtěla jít zatím do obýváku, kde bylo v krbu dřevo připravené na malý oheň, jen škrtnout zápalkou. Daniel ho zapálil a zamyšleně se díval na malou bílou postavu ležící v hlubokém křesle Dana Kinsmana. Řekl: "Jsi dnes večer šťastná, mami."

Nemusela odpovídat. Dívala se upřeně do ohně a její oči byly ozářené jasným plamenem. A dřív než si uvědomil proč, zeptal se: "Bylas tu vždycky šťastná s otcem a se mnou?"

Zprvu se zdálo, že ta otázka nevyžaduje odpověď. Ale pak se posadila a upřela na chlapce svůj přímý pohled. "Vždycky, ano!" Po tomhle vášnivém zvolání se rozesmála. "Ať je příčina, proč ti to přišlo na mysl, jakákoliv, synku - ano, ano, ano!" Znovu se ponořila do křesla a začala dýchat trochu namáhavěji. "Tvůj otec je opravdu anděl, synku, jenom je hrozně pomalý, nešel bys za ním, aby si trochu pospíšil?"

Otec to myslel vážně, když řekl plnou náruč. Natrhal obrovskou kytici rudých máků, jenže květy už byly bohužel zavřené. Ale to nevadí, Vivian si je přála, ráno se znovu otevřou. Tak tam stál a přemýšlel s plnou náručí, zmatený, obklopený padající tmou.

A tak ho našel Daniel, jeho syn. Opřel se o zábradlí, a aniž zvedl oči od země, zeptal se:

"Měla to tu, v Kennelbridgi, máma ráda?"

Pro Dana Kinsmana byl dnešní den plný překvapení. Jen pomalu obrátil hlavu a prohlédl si temnou postavu svého syna.

"Kennelbridge měl rád tvou matku," řekl tiše.

Chlapec, který stál před novou hádankou, zvedl oči k muži, kterého ve tmě viděl jen jako stín - zkresleně a většího, jak už stíny bývají - mezi krvavými máky v náručí a záhonem, z něhož je natrhal. A Daniel zapomněl na hádanku a jeho oči se rozšířily. Otec poznal, že přátelství skončilo. Celé odpoledne na to čekal, zmítaje se mezi hrůzou a počátkem nové velké naděje. Teď se obrátil a vykřikl: "Ach, Danieli, můj synu!" a natáhl k němu ruce, aniž se staral o svůj náklad. Jeho syn se ale otočil a utíkal pryč.

Jaké to má výhody, být patnáctiletý a muž, ve srovnání s tím, být desetiletý a chlapec anebo pětiletý a dítě? Když Daniel s pocitem, jako by mu hořelo za patami a někdo ho ledovým rampouchem šimral na zádech, přiběhl ke krbu, kde v křesle zanechal svou matku, klekl si, jak to dělával, když byl ještě malý, zabořil hlavu do jejího klína, prsty ponořil do její sukně a pak se vzlykáním vyslovil svůj žal.

"Mami… proč já… proč se někdy… někdy tak b-b-bojím svého… svého otce?"

Matka mu vždycky odpovídala, dokud jí podobné otázky kladl. Velkou hrůzu, která byla dosud jeho nešťastným tajemstvím, znásobila matčina strnulost, to její absolutní, klidné ticho. A násobil ji ještě zvuk mužských kroků blížících se přes verandu ke dveřím.

Plazil se po kolenou. "Mami, prosím tě, rychle… řekni mi rychle… řekni mi to, mami! Co je na mém otci… co udělal, že z něho jde…hrůza?"

A stále žádná odpověď, žádné slovo, žádný pohyb. Bylo pozdě, dveře se otevřely a kroky vešly do pokoje. Když se Daniel ztěžka postavil na nohy a obrátil se, úplně ho ovládl pud sebezáchovy. Stál jako vrostlý do země, a aniž věděl proč, natáhl ruce před sebe, aby tak zkřížil muži cestu. Nevěda, co dělá, vykřikl: "Ne! Nechoď sem! Nepřibližuj se!"

Přes slzy v očích začal rozeznávat otcovu tvář, rozmazanou a šedou, jeho pohled upřený ne na něho, ale dozadu na ni. A začal si uvědomovat dva různé pocity, bojující navzájem mezi sebou v tom pohledu, ten větší byl jako zmatený smutek a menší jako znovu se probouzející naděje.

Tak jako jindy promluvil z muže ten menší.

"Proto jsi, Danieli, řekl to, cos mi pověděl venku, proto jsi plakal a utíkal nazpět sem? Nebyl to tedy ten tvůj starý, divný pocit, nevrátil se zas?"

Pro muže nebyl otřes tak velký, protože po celý večer, když se díval na Vivian, myslel na to, že když svíčka dohořívá, její plamen na okamžik znovu jasně zazáří.

Ale s Danielem to bylo jinak. Když se obrátil a pochopil, že příčinou toho, proč mu matka neodpovídala, bylo, že po celou tu dobu seděla v křesle mrtvá, omdlel.

Doc Martin si v následujících dnech musel často utírat zmuchlaným kapesníkem zpocenou pleš. Potřetí tehdy, když se zastavil u Kinsmanů jako nejstarší a nejbližší přítel hned odpoledne po pohřbu a našel Dana úplně samotného. "Kde se schovává Daniel?" zeptal se ho. I když to znělo lhostejně, myslel to vážně a údiv nad tím začal v doktorově mysli zapouštět kořeny.

"Ani nevím, myslím, že nebude daleko." Dan měl při odpovědi tvář odvrácenou.

A proč by nemohl mít? Proč by si tváře mužů, kteří právě pochovali svou ženu, s níž prožili dvacet let, nemohly přát nechat si pro sebe to, co právě teď mají v sobě vepsané? Když se doktor vracel domů, nadával si, že je zbytečně se starající hlupák.

Ale musel si zpocené čelo utřít znovu, když přišel domů a našel Daniela, jak se nervózně prochází sem tam po verandě, beze slova, chorobně rudý v obličeji. Překvapilo ho to a znepokojilo. Nevěděl, co má udělat anebo říct, zejména když chlapec přerušil mlčení a řekl pár slov o počasí, o baseballu. Nakonec z něho prudce vyletělo: "Doktore Martine, byla má matka šťastná, když žila tady, v Kennelbridgi s otcem - a se mnou?"

Naneštěstí si všichni lidé myslí, že v takových chvílích musejí mluvit jako věštci. A tak jako před třemi dny Dan Kinsman, odpověděl i Doc Martin:

"No, synku, žila tu v Kennelbridgi s tebou a tvým otcem téměř o deset let déle, než jsem si myslel, že bude žít. Neznamená to dost?"

A pak se divil, proč ho chlapcovy utrápené a divoké oči sledují všude, kam se jen pohne. Divil se stále víc. Slunce zapadlo, snesl se soumrak a jemu bylo stále divné, že ten citlivý, nevtíravý mládenec zůstává u nich, zjevně bez určitého cíle a očividně zoufalý, a že se nechystá odejít. Byla už tma, když se Doc Martin objevil u Kinsmanů a našel Dana stát na východním nádvoří s hlavou svěšenou a rukama založenýma za zády.

"Myslel jsem, Dane, že možná budeš chtít vědět, kde je chlapec. Je u nás. Obávám se, že jsem ho - hm - trošku zdržel."

Dan ho poslouchal úplně nehybně. Začalo to být nepříjemné.

"Nevím, jak ti to mám říct, Dane. Ten chlapec se zdá být podivně vzrušený. Je v něm hodně z jeho matky, Dane - hodně z toho, proč jsme ji všichni měli rádi - a za co bychom jí byli nejednou chtěli naplácat. Ta citlivost a bezbrannost - která byla - nepochybně - zaviněna její churavostí. Každá maličkost jí dokázala otřást… nechci říct, že tohle je maličkost… ale… do háje, kamaráde! Ten chlapec… tenhle dům večer po pohřbu… mám víc než jen tušení, že by radši zůstal tam u mne. Myslel jsem, že se tě zeptám."

"Ano." Z hrdla mu chraplavě vyšlo jen tohle jediné slůvko. Když doktor odcházel, dvakrát se obrátil za tmavou postavou ve tmě, s hlavou skloněnou a tváří odvrácenou. Hněv? Smutek? Co? Nejasná, zamotaná záležitost. Pomyslel si, že by byl radši mrtvý a měl to za sebou. Ale neměl. Ráno všechny jeho plány o synovi a otci odjíždějícími společně na prázdniny padly. Danielova škola měla jet do tábora v Green Mountains a on hned ráno začal balit. Dan přišel k Doku Martinovi nešťastný, protože nebyl zvyklý lhát.

"Udělal bys pro mne něco, kamaráde? Zavez dnes odpoledne Daniela na vlak. Mám moc práce."

Doktor mu to slíbil. Nikdy se nedozvěděl, jak se ti dva rozloučili, protože když zastavil u brány, chlapec už na něho čekal i se zavazadly a otec "pracoval". Rodinný přítel potlačil své obavy a připravil se na hodinku rozhovoru a povzbuzování. Otázka četby na cestu ve vlaku se mu zdála být darem z nebes. Zašli spolu ke stánku a oba předstírali zájem, ale jako by situace nebyla dost zlá, měli akorát detektivky, a po rychlé prohlídce Daniel zjistil, že asi nemají žádnou, kterou by už nečetl. Když si konečně vybral jednu s názvem Vražda!, doktor se zarazil.

"Panebože, chlapče! Když se na tebe někdo koukne, pomyslí si, že jsi krotký jak beránek. A najednou se z tebe vyklube náruživý čtenář detektivek. Nebo čteš i něco jiného?"

Daniel zčervenal - byl dokonce červenější, pomyslel si doktor, než by mělo odpovídat otázce.

"Och, já je ještě rychleji zapomínám, než čtu. Kdybyste se mě po týdnu zeptal na něco, co se tam stalo, už bych si nedokázal vzpomenout, jak…"

Dál se nedostal. Náhodou se dotkl citlivého místa toho druhého a Doc Martin se toho doslova chytil.

"Nedokázal by sis vzpomenout? Nesmysl! Už ses o to někdy pokusil?"

"Pokusil?" Ta vášeň v hlase Daniela zmátla.

"Opravdově pokusil, myslím. Vyhrnout si mentální rukávy, vzít motyku a rýč a obrátit půdu své paměti a vykopat nějakou maličkost, podrobnost, která je v ní pochovaná? Je to udivující. Existují autentické záznamy dlouholetých vězňů, mužů v samovazbě, kteří prostě proto, aby zaměstnali svou mysl…"

A pak přišly na řadu klasické případy, vykreslené s horlivostí nadšence, rekonstrukce starých kriminálních případů a pohádek z dětských let, muži, kteří si v mysli dokážou vybavit detailní obraz míst, kterými prošli jako děti, a potom na ně úplně zapomněli. A tak dále.

Muže, který má nějakého koníčka, není možné prohlásit za zodpovědného. Doc Martin, který se namáhal udržet rozhovor, měl strach, že se ta trapná chvíle může ještě prodloužit, jestli bude mít vlak zpoždění.

"Nemůžeš si vzpomenout! Ve skutečnosti nemůžeš zapomenout! Nic, co jsi kdy cítil, slyšel a viděl, ať to bylo jakkoliv nepatrné - takový záznam můžeš zašantročit, ale ne ztratit. Zůstane ti v mozku, možná jen úplně malinkatý, ale určitě tam zůstane, nesmazatelný a navždy."

Napnuté uši a široce rozevřené oči jeho posluchače - bylo by kruté přestat. Vlak přisupěl na nádraží, ale ještě zůstávala chvíle na nástupišti.

"Teoreticky, Danieli, bys měl být schopný upamatovat se i na den, kdy ses narodil. Ale na to bys asi potřeboval aspoň tisíc let v tmavé cele a potom…"

Pak, když už chlapec stál na schůdkách, si Doc Martin vzpomněl na něco, o čem celé dva dny přemýšlel.

"Poslyš, Danieli! Tvá matka byla šťastná. Její život tady byl čistý, klidný a šťastný s těmi, které vroucně milovala. Věř mi to, Danieli."

Bylo to dobré pro Daniela, že si vybral právě knížku s názvem Vražda! Už byl u konce se silami a potřeboval nějaký únik a ten byl nejjistější pod tímhle obalem, poznal jeho chuť už předem tak, jako milovník drogy pozná její vůni. Únik, ano. Ale je to divná, bezmocná a opravdu hrozná kapitulace.

Před půlrokem by se po doktorově poznámce nezastyděl. Teprve nedávno se mu jeho touha po temném vzrušení, které obklopuje postavy z detektivky, začala zdát podezřelá. Touha, která v něm, jak se domýšlel, byla odjakživa.

Nikdy si nevzpomeneš? "Blbost!" Chvíli držel knihu zavřenou a myslel na starého dobrého doktora a jeho krutá slova. Ale je to pravda, aspoň polovina z toho, co říkal o vykopávání pohřbených věcí?… Když se budeš dost snažit?… Vzít rýč a motyku… na pohřbené věci?…

Má před sebou pět hodin cesty, času víc než dost na jednu knihu. Ta může počkat. Vzpomenout si na věci, které už zapomněl! Po rozmazaných stopách, v odlitku starých představ, pomocí olámaných větví pocitů - neměl rád takovéhle mudrování, ale příchuť mělo nevýslovně příjemnou - po stopách řidších než vzduch neúprosně sledovat - co?

"Blbost!" Tentokrát to byla Danielova blbost. Ale jas v jeho hlubokém, nepřítomném pohledu nepohasl, ani se mu z tváří a spánků nevytratil ruměnec vzrušení.

Bylo tam nějaké nádraží. Rychlík jen zpomalil, ale nezastavil. Na ubíhajícím nástupišti stála obrácená zády starší tlustá žena. Jen na zlomek vteřiny zahlédl šedé šaty a purpurový klobouk ozdobený tylem.

"Emmo!"

Ale pak se chlapec znovu opřel a vysmál se sám sobě. To pro ten purpurový, do čela sklopený klobouk. Emma, jeho stará vychovatelka, je mrtvá už tři - ne, dva roky. Bylo to před třemi lety, když ho přijela navštívit až z Albany, a to bylo rok předtím, než zemřela.

Ano, ano. Přijela synovcovým autem a přinesla Danielovi svetr, který sama upletla. Když se teď o to pokusil, dokázal si ji představit, jak tam zklamaná stála na přední verandě. "No, pěkně děkuju. Když jsem tu byla před dvěma lety, nemyslela jsem si, že za tu dobu tak vyrosteš. Pamatuješ se ještě, kdy jsem tu byla naposledy, Danieli?"

"Jasně že ano, co si myslíš? Říkalas, že jsem byl číslo, když jsem byl malý, a doufalas, že se z toho dostanu."

"Propána, Dannie, a dostal ses?"

Dostal se? Dostal se z čeho? Před třemi lety ještě věděl z čeho, protože před třemi lety si pamatoval, co řekla ještě o dva roky dřív. Něco jako: "Na mou duši, ty jsi vždycky býval číslo, Dannie. Když jsem tě viděla poprvé… tě viděla… tě viděla poprvé…"

Zkoncentruj se! Snaž se víc!

"…když jsem tě viděla poprvé, víš, cos mi řekl… cos mi…"

V Pullmanově voze, aniž si uvědomoval, že je to Pullman, svraštil Daniel obočí.

Nevzdávej se. Zkus na to jít z druhé strany.

No, byli tenkrát v jeho pokoji, chystal se do postele a Emma za ním ještě přišla nahoru - na předposlední návštěvě u nich zůstala přes noc - a seděla u něho v modré houpací židli a mluvila a mluvila. Mluvila tak dlouho, až nakonec jeho matka zavolala: "Danieli, Emma je unavená, přestaň už se jí tolik vyptávat…"

Ale teď to má - tu druhou věc - je to "otázka".

Neznělo to, "cos mi řekl". Celé to znělo takhle: "Když jsem tě viděla poprvé, víš, jakou otázku jsi mi dal? Tříleté děti se obyčejně ptají na něco jako ‚Co je to zebra?' anebo ‚Co je to letadlo?' Ale první věc, na kterou ses mě zeptal, byla… věc, na kterou ses mě zeptal…"

Ne, ještě to není úplné. Proč se dveře jeho vzpomínek znovu zavřely, právě tady? Zejména když měl Emminu návštěvu u své postele teď před očima tak jasně a živě, jako by se to odehrálo včera.

Chlapec na sedadle číslo 5 se mračil. Tvář měl červenou, jako by se hněval. Na rtech se mu chvělo slovo "Blbost!" V ruce držel knihu a teď ji, mimoděk, četl. Knihu s názvem Vražda!

"Vražda!"

Ale vždyť už to má!

"První, na co ses mě zeptal - chtěla jsem, abys šel do zahradní besídky, a ty jsi sebou házel a vřískal - a zeptal ses mě, ‚Co je to vražda?' A jestli se ti nezdá směšné, když se tříleté dítě zeptá…"

Vražda? Tříletý? Směšné?… Ale nechme to na chvíli.

Besídka! Jaká besídka? Pokud se Danielovi dařilo vyvolat za pevně zavřenýma očima věrnou vzpomínku, nepamatoval si, že by kdy měli doma něco takového jako zahradní besídku.

Besídka? Snad mřížkovaná kůlna na nářadí. Slunce, které svítilo dovnitř, vytvářelo na stěně čtvercové a kosočtvercové obrazce. Dokud - hm, ve voze bylo chladno - tam bylo psí víno. Psí víno?

Onoho letního odpoledne unášel vlak tělesnou schránku Daniela Kinsmana směrem k White River Junction. Ale ta jeho část, která nevážila nic, se vydala na nesmírně dlouhou cestu, na nevypočitatelné dlouhou a neznámou pouť. V táboře ho ze začátku nechali dělat, co sám chtěl, nic mu nevyčítali ani se nad ním neznepokojovali. Byli si vědomi toho, jaký otřes prožil, a v jeho případě trochu zmírnili předpisy a snažili se mu být dobrými kamarády. Daniel se svými mlčícími ústy, malou chutí do všeho a očima upřenýma do prázdna nebyl pro nikoho dobrým společníkem.

Určitou dobu to bylo v pořádku. Ale když přešel týden a pak další a každý jiný chlapec by se byl už trochu vrátil do života, kdežto Daniel se stále stranil lidí, byl apatický, bezvýrazný, nepochopitelný a nepochybně duchem nepřítomný, začalo vedení tábora přemýšlet o tom, že s ním bude třeba něco udělat.

Nakonec vedoucí sedl a napsal list chlapcovu otci, který na prosbu Doca Martina zamkl dům a odjel s ním do kanadských lesů. Ale dopisu bylo stejně předurčeno, aby nebyl odeslán. Ještě dřív, než na něj nalepili známku, rozšířily se zprávy, že mladého Kinsmana od včerejšího večera nikdo neviděl. Když celý den a celou noc pročesávali lesy a prohledávali okolí a nenašli ho, poslali do Kanady telegram.

Ačkoliv byl dům zamčený a okenice zavřené, Daniel ještě z dětství věděl, jak se dostat dovnitř. Jedno ze sklepních oken bylo trochu uvolněné a mezerou se dal prostrčit kus drátu a nadzvednout háček, který ho udržoval zavřené. Ze všeho, co Daniel musel udělat a podstoupit, bylo tohle nejtěžší. Dokázat v noci vstoupit do tohoto pevně uzavřeného, prázdného, jako smůla černého příbytku, z něhož by byl každý nervózní - a on, jehož matka byla mrtvá, s představivostí vybičovanou za ty dva týdny na nejvyšší mez, se nesmírně, hrozně bál - snažit se přemoci strach, který čišel z domu, do něhož ho to tak táhlo.

Kdyby jen mohl být doma! Den co den, noc co noc se v těch dvou týdnech před ním objevoval hnědý dům jako náhražka, slib, rozkaz. Vždy, když se mu v paměti objevila nějaká škvíra, se zase, dřív než mohl jasně zahlédnout tu starou scénu, zavřela. "Ach ano, ale kdybys byl tam, tak možná."

A teď, když tu je? Když je skutečně uvnitř, když jeho nohy stoupají po nevrzajících schodech a ruce ho vedou podél temných zdí? Co má dělat teď?

Nic. Když dotápal až do svého pokoje, pot mu stékal po zádech. Nahmatal postel, a když ji našel, svalil se na matrace. Zůstal tam ležet nehybný - celé hodiny téměř úplně nehybný jako v katalepsii. Jak dlouho?

Podle kalendáře to mohly být čtyři dny. Ve svém vědomí nedokázal ten čas změřit. Mohlo to být právě tak malé zdřímnutí na čtyřicet minut jako čtyřicet let v samovazbě.

Soudě podle jeho zřídkavých pohybů, byl pravděpodobně v bezvědomí. Naštěstí bylo léto a hlavní přívod vody nebyl zavřený. Občas se napil. Jednou chvatně zhltl studené ovesné vločky, které našel v krabici ve spíži, a pak z toho byl nemocný. Elektřina byla vypnutá, ale našel petrolejovou lampu. Pomyslel si, že ji mohl použít už dávno. Ale možná se toho odvážil až právě teď. A možná to už prostě potřeboval. Každopádně se jeho oči ve tmě za zavřenými okenicemi tím vším vůbec netrápily.

Trápily se polootevřenými dveřmi besídky.

Relativně to mohlo být trochu víc než oškrabávání povrchových vrstev země, ve skutečnosti však za ty dva týdny v táboře pronikl do zarážející hloubky, do listím pokryté půdy zapadlých vzpomínek. Co bylo nejdůležitější, přišel na ten trik, naučil se znát sílu a váhu svých nástrojů, rýče a motyky, úsilí myšlenkové koncentrace, ale i hořkost bezpodmínečné duševní kapitulace.

Postupně se to pro něho změnilo doslova v dětskou hru, když se jeho smysly začaly rozpomínat - na odřenou nohu při jednom husarském kousku, bolest pohlavku, chuť bonbonu, který dostal za odměnu - aby zrekonstruovaly hlavní rysy celých příběhů z poměrně dávné doby, když mu bylo šest, pět, dokonce jen čtyři, aby oživily celé dny, dosadily do scén správné lidi, kteří měli své rysy, ale neměli jména nebo měli jména a chyběly jim rysy. Pozoruj ty vidiny, které zvolna dostávají svou individualitu a rysy - a vidíš! Teta Prichardová, samozřejmě, ta kremrolová teta! Ale Mary Belleová - kdo by mohl zapomenout na to děvčátko s rovnátky?

Naučil se hodně o tom zlomyslném stvoření, obcházejícím jako kočka kolem horké kaše, které se říká mysl. Naučil se, že žádné vodítko není tak malé, aby se nevyplatilo pustit se po jeho stopě. Tak například věnoval tři hodiny posledního rána na táboře tomu, aby si vzpomněl na jméno chlapce s tváří postříkanou pihami a ověnčenou zrzavými vlasy. Desetkrát už ho téměř měl, svaly jeho jazyka věděly, jaký pocit to jméno vyvolává při vyslovení, a přece nedokázal zachytit jeho zvuk. Přivádělo ho to k šílenství. "Nevzdám se, ani kdyby to mělo trvat celý den!"

A byl tu "den". Georgův den. Kdo by mohl zapomenout na ten den?

Neštěstí? V Danielových vzpomínkách nic takového nebylo.

Georgovy narozeniny. Tak, tak! V okamžiku byly dlouhé hodiny korunované úspěchem. Kolem pihovatého chlapce náhle vyrostl dům a kolem domu dvůr, zaházený plechovkami, a na dvoře bouda na spadnutí a v boudě - králíci.

Králíci? Co s králíky? Dívej se! Tady běží králík šikmo přes zeleninový záhon na slunci a strachem vyskakuje do výšky. Ne, to nebyl Georgův, ten zmizel ze scény. Tenhle je divoký, pronásledovaný, překvapený za rybízovými keři v zahradě, ustupující nejkratší cestou, jako o život prchající zbaběle přes trávník, a Daniel za ním.

Utíkej, králíku! Utíkej, chlapče! Skoč, králíku! Chyť ho, Dannie!

"Ke mně, Daisy! Kde jsi, Daisy? Kde je ten pes?"

Daisy? Spotina matka, samozřejmě, stará, slepá, irský setr.

Žluté sluneční světlo, zelená tráva, malý modrý divoký stín, honička, touha po nějaké skrýši. A otvor, konečně otvor! Čtvercový vchod mezi hustým listím. Skoč dovnitř, králíku! Stůj, chlapče! Dovnitř, králíku! Zastav, chlapče! Nechoď dál, maličký! Prosím, když chceš, nesouhlas, mrmlej, dupni si, ano, ano, ty víš, že nechceš jít blíž. Víš, že nechceš.

Proč ne?

Zmatek. V představách se mu vynořuje králík, vynořuje se lenivá Daisy, která dosud, kupodivu, spala. A ti dva uhánějí, pronásledují se, proletí kolem ohromeného Dannieho pryč, do vězení. Protože tady je čtverhranný otvor mezi hustým listím zimolezu a v něm pootevřené mřížkované dveře - to je ono, na co tak vyjeveně hledí.

A tak tím, že vyřkl bezvýznamná slova: "I kdyby mi to mělo trvat celý den," našel Daniel cestu zpátky k besídce.

Dva týdny trvalo, než dospěl k její vnější podobě s psím vínem. Kdyby na to měl skutečných sto let namísto stovky hodin, kdoví, snad by se mu podařilo projít i poslední úsek cesty - možná by přelezl nebo přeskočil i poslední pás trávníku, štěrku, pak práh a byl by uvnitř?

Začal plný naděje. Už zůstávala jen jedna překážka - poslední nápor - úsek týkající se domova. Blbost! Odvržený zpět, zmatený, začal znovu se stejnou odvahou, aby znovu klesl na kolena před zdí nehmatnou jako vzduch, ale neproniknutelnou jako sklo. Kolikrát se pokoušel na ni zaútočit? Ke konci, když hlad a horečka vybičovaly tempo jeho myšlenkového postupu, podařil se mu úspěšný zásah v myšlenkách i stokrát za hodinu. Už ne optimisticky, ale zoufale prověřoval jednu trhlinu za druhou.

Teď jich zbývá ještě několik. Znásobil počet výchozích bodů, z nichž se pouštěl do útoku. Ke dni s příhodou s králíkem připojil rychle Emmin den. Teď už nedalo žádnou práci zrekonstruovat celý příběh. Mohl začít stolem prostřeným ke snídani, když nová vychovatelka poprvé vstoupila do jeho světa. Mohl pak s ní vstoupit do svého pokoje, strpět převlečení do kalhotek z hrubého plátna, sejít dolů, vyjít ven a pak se vléct po nádvoří, držet se jí za ruku a být ohromen její náhlou štědrostí: "Na co si budeme hrát? Na všechno, nač si budeš přát, Dannie."

A tak ne teď, ale stokrát přešel k bodu, kde něco v jeho nitru zaváhalo, začalo sténat. Vzpomněl si na její stisk a nechal ji jít dál. Viděl teď její tvář v celém tom zmatku - a co bylo nejvíc udivující - viděl ji přes celou šířku překážky, kterou nedokázal překonat - ve dveřích besídky. A stále slyšel její domluvy:

"Co je to, Dannie? To je jen skokan. Přece se nebojíš žáby!"

A on mohl cítit něco, co mu stoupalo útrobami vzhůru, a byla to slova.

"Co je to vražda, Emmo?"

Proč, proboha, tohle? Co je to v něm, studené a horké - ne hanba, ne hněv, ne hrůza, ale utrpení, složené ze všech těchhle tří složek? Anebo jako ten pocit, který Daniel míval až do dnešního dne, třebaže už hodně oslabený, když někdo v jeho přítomnosti vyřkl slova skokan, klokan, Jonathan.

Jak na to přišel? Proč právě na tohle? Má to něco společného s "Jonathanem"? A má to něco společného s tou jabloní vedle stodoly, o níž si vzpomíná, odjakživa si vzpomíná, že ji neměl rád? Skutečně si vzpomíná, že když si hrávali na schovávanou a Daniel měl hledat a některý z chlapců se schoval za jabloň s jonatány vedle stodoly, nebyl by tam za ním šel, i kdyby měl hledat navždy.

Tak? A proč by nešel? Zas a znova se pokoušel sledovat tuhle stopu, ale bezvýsledně, není na tom nic, co by bylo důležité, řekl si. Bude o moc lepší, když začne rozebírat ten den s lopatou.

Den s lopatou nyní připojil ke dnu s králíkem a Emminu dnu. Jak šly za sebou, to nedokázal říct, ale podle toho, kolik času mu to zabralo, než se dostal až tak daleko, usuzoval, že to muselo být dřív. V každém případě to byl nejvzdálenější den v minulosti, o němž si pamatoval, že se už bál svého otce.

Teď musí pracovat na tomhle. Znovu, znovu, neoblomně, znovu stojí v šeru na obvodě oblouku, jehož poloměr tvoří překážku, a pozoruje rozhrnuté listy zimolezu a vidí otce, jak se vynořuje z tmavého vnitřku a v ruce nese motyku.

No a co s tím? Co tak strašného dělal jeho otec? Možná šel kopat ve večerním chládku do zahrady. Možná měli v té besídce uložené nářadí. Tak co? Podívej se hlouběji! Ale ať se Daniel snažil, jak chtěl, nemohl. Pokaždé při pohledu na muže s motykou dítě zalapalo po dechu, obrátilo se a běželo, zlí duchové za ním, domů k matce.

Proč? Proč, och, proč, och proč?

Až nakonec začal nesprávně vnímat čas - v tmavém domě se zdálo, že přerostl v měsíce a roky - a potom začala Danielova vyčerpaná mysl kapitulovat a tělo se začalo poddávat. Paprsky denního světla - bylo to ve skutečnosti už čtvrté svítání - vkrádající se škvírami v okenicích dovnitř, ho dlouho nemohly probudit ze spánku, do něhož upadl kolem půlnoci.

Když ho probudily, nepodařilo se mu okamžitě upadnout - jako obvykle - do rozjímání nad vzpomínkami. Ležel na zádech, civěl do stropu, byl to strop, co spatřil dnešního rána. Nadzdvihl se na matraci se záměrem, že sejde dolů, ale v tu chvíli ho přemohla závrať. Znovu si lehl a poslouchal, jak mu drkotají zuby. Hladovět určitou dobu dospělému a nic nedělajícímu muži neuškodí - pro rostoucího chlapce je to něco jiného.

Bylo to poprvé, co se Danielovým mozkem mihla myšlenka na nezdar. Třeba se už blíží konec možnosti skrývat se a být o samotě. Jen co mu ta myšlenka přišla na mysl, hned ji zavrhl. Panický strach mu dodal sil, aby se vrátil ke své práci. Teď kopej, nebo zemři!

Ale rýč a motyka, dosud tak lehce ovladatelné, začaly mít náhle vrtochy, staly se překážkou, sabotovaly jeho úsilí. Když si vyvolal v představách tvář svého starého kamaráda z dětských her, její rysy se v té chvíli začaly podivně kroutit, zvětšovat, zmenšovat, jako groteskní tváře, které se rozplývají ve snech. Anebo když našel novou stopu staré, neprozkoumané události, zjistil, že ho zavádí na neobvyklá místa, které nemají žádnou souvislost s minulostí - a konečně si uvědomil, že je to něco, o čem četl a co nikdy neprožil.

A tak zklamaný znovu usnul.

Každý další den byl celou věčností, byl to promrhaný den. Jak Daniel mohl poznat nesmírnou hodnotu onoho dne, který ležel pohřbený v jeho paměti?

Byla znovu noc, když vstal, přešel do matčina pokoje a lehl si tam na postel. Byla to téměř, ale ne úplně, náměsíčnost. Určitě si neuvědomoval žádnou příčinu toho, proč to udělal. Zda usnul a probudil se, zda vůbec spal anebo zda se vůbec probudil, zda byl opravdu, tělesně, v té besídce, to se už teď nedá říct. Dá se jen uvést, že celá věc měla až do konce všechny znaky opravdové noční můry.

Pochopit strach, tím je třeba začít. Strach vyklíčil z vlastního semene, důsledek, který si žádá svou příčinu, stín odmítající zvětšovat objekt, který ho vrhá. A současně s tím střídavý pocit nehmotnosti a neomezené pohyblivosti a pocit, že mu brání v pohybu, že má ruce i nohy svázané.

Nic nebylo příliš jasné. Takové prosvětlené momenty - byly ale míň než obrazy, jen útržky vzpomínek na tmavém pozadí - zmizely dřív, než bylo možné je pochopit. Ale ani těch neexistovalo moc. Vynořující se scéna byla černá, v níž se zase jen pohybovala čerň, propouštějící pouze tlumené zvuky. A i temné výjevy spíše ustupovaly do dálek, než aby se přibližovaly.

"Vycházejí z besídky, milostivá paní," anebo "Nesou ho pryč" - tohle příslovce "pryč" mu opětovně přicházelo na mysl. A konečně se někde u ní, anebo už před ní či za ní, pohnula čerň na černi s černým břemenem. Těžký dech, měkce našlapující nohy.

Je třeba si uvědomit, že tu neexistoval žádný pokus o časovou následnost. Žádný čin se nejevil ve své úplnosti. V různou dobu se opakovaly útržky různých činů, promísené se zatoulanými útržky jiných událostí nebo pocitů.

Vezměme si jednu řadu zvuků. Někdy jdou popořádku - skřípot dveří, zaklení, úder, zápas. Někdy právě opačně. Někdy - zaklení, úder, zápas, zaskřípání dveří.

A ten výkřik s otazníkem přicházející přímo shora, vržený dolů - z okna? - do tmy. Teď by to bylo, "Dane, co děláš? Tome!" Jindy ale: "Tome, co děláš? Dane!"

Jednu desetinu nebyl schopen určit zcela přesně. Ani při čistě mechanickém opakování. Devět desetin neurčitosti už překonal, útržky uvolněné zvláštním rozrušením z hrozného snu teď letí neodvratně pospojované. Odděleně stojící slova, kousky vět, které se mihnou kolem a pak se znovu vracejí zpět, dřív, než budou moci být zapsané, se do jisté míry musí samy spojit do vět, a nezáleží na tom, zda se jejich některé úseky budou stále měnit. Jako například v té jedné: "Dane (Tome), co děláš?" a za tím následuje: "Tome! (Dane!)"

Je tu jiná věta, do níž nakonec zapadlo i slovo "vražda." Prozatím to vykrystalizovalo do pořadí: "Byla to vražda, Dane, viděla jsem to, chladnokrevná vražda!" - teď vykrystalizovalo i světlo kolem toho, do vzorečku, do vzorečku z kosočtvercových obrazců, které vytvářela mřížovaná stěna, jak jí pronikaly sluneční paprsky. A ze strašného snu svírajícího se kolem něčích končetin se staly ruce osoby, která vykřikla. A ta osoba byla jeho matka.

"Nechoď do těch dveří, já se tě bojím, Dane! Krev na tvých rukách je krví brutální vraždy. Proč? To mi neříkej. Bylo to proto, že jsem ho milovala? Miluji dítě, které držím tady v náručí. Musím se teď o něj bát? Musí se teď on bát svého otce, dokud vy dva budete žít?" A tenhle hlas, chvějící se hysterií, vyvolává vidinu, která k němu patří, vidinu lucerny, rukou postříkaných červenými fleky, motyky s kousky hlíny a ztuhlé, bílé, strašné masky otcovy tváře.

Velké světlo lucerny se odpoutalo od malého světla lucerny v dálce. Ale ve snu, pokud to byl sen, se samotné oddělení těch dvou světel intuitivně stalo věcí, o niž snící chlapec bojoval. Zápasil o ni se svázanýma rukama a nohama, volal na ni se zacpanými ústy.

Na začátku byla pravděpodobnost, které světlo se rozsvítí, pro obě světla stejná. Když se nekonečně dlouhý čas chýlil ke konci, vzniklo pravidlo jiného druhu. Bylo to malé světlo, které zasvítilo v dálce, a potom přišlo to velké světlo a spolklo to malé, jen aby, až přijde řada na něj, bylo samo pohlceno černí, v níž se pohybují černé věci, nebo pořadím obsahujícím zaskřípání dveří, zápas, zaklení, úder.

Možná proto se chlapcova touha pochopit strach soustřeďovala stále více a zuřivěji na tu slábnoucí jiskřičku a on si řekl, že co je skryté, je skryté, a očekával její návrat, netrpělivý z dalších stínoher. A když se vrátila a hlas druhé ženy v ložnici - vychovatelky? - začal: "Kopou tam, milostivá paní, tam dole…" a současně s tím začalo světlo nezadržitelně zvětšovat svůj objem a měnit se na vzorek, který znamenal besídku, začal Daniel se vší svou trpkostí, ale malou silou bojovat s objímajícíma rukama, se znovu se zdvíhající hysterií své matky: "Nechoď do těch dveří, já se tě bojím!" a proti znovu se otvírajícímu kukátku, v němž viděl tu červenou ruku a bílou tvář.

A křičel: "Ano, ale pokračuj dál! Kopali dole, kde, kde dole?" dokud mu v hrozném snu nezačaly vyčerpáním stékat po zádech potůčky ledového potu.

Už se téměř vzdal, ubitý a zničený, když na to přišel.

"Kopou tam, milostivá paní, tam dole pod…"

"Pod čím?"

"… pod tou jabloní…"

"Jabloní?"

"… s těmi červenými jablíčky, vedle stodoly. Svítí si lucernou, milostivá paní…"

Lucerna! Mimochodem, kde je lucerna? Teď rychle!

"…kopou v…"

Kopat! Rýč a motyka? Kde jsou?

"…v zemi, něco pochovávají…"

Věc, která je pohřbená!

"…pod jabloní, milostivá paní."

Pokusil ses už někdy? Vyhrnul sis rukávy, vzal rýč a motyku a zkusil vykopat, co je tam pohřbené?

Když Dan Kinsman a Doc Martin dojeli pozdě v noci k domu a viděli, že je tmavý, neosvětlený, zdálo se jim, že je opustila i poslední naděje, která je až dosud provázela a kterou se ani jeden z nich neodvážil připustit. Jejich oči byly červené nevyspáním, byli neoholení a šaty měli zmačkané. Odemkli hlavní dveře a vešli dovnitř.

"Co to má znamenat?"

Doktor to zahlédl oknem obývacího pokoje první.

"Hej! Co je to tam? Dole u stodoly je někdo s lucernou."

Ze dveří vyšli krokem, ale pak se dali do běhu.

Našli lucernu, motyku a zahradnický rýč pod jabloní a širokou vykopanou jámu a chlapce s vyhublou, strhanou tváří a rozšířenýma očima, který stál po kolena v jámě a natahoval k nim ruce s dvěma hnědými kostmi.

Promluvil Dan: "Pro Boha živého, co tu děláš?"

Promluvil Daniel: "Pro Boha živého, co tu dělá tohle?"

Promluvil Doc Martin: "Pro Boha živého!" To bylo všechno.

Nebylo to proto, že Dan byl zarputilý, bylo to prostě proto, že byl omráčený.

"Co tu děláš, chlapče? Řekni mi to!"

Nebylo to proto, že Daniel byl mrzutý, bylo to prostě proto, že mu nohy každou chvíli mohly vypovědět službu.

"Co je tohle, otče? Řekni mi to!"

"Synu… synáčku… tobě je špatně."

"Je mi špatně. Kdo byl Tom?"

"Pro Boha živého! Dane! Podívej se sem. Uklidni se, Danieli, počkej, až to s ním urovnám. Dane, jak je to už dávno - myslím, jak staré mohlo být to dítě v onu noc?"

"Kterou noc myslíš?"

"Tak ven s tím, člověče! Tu noc, kdy ses doslechl, kde byl Tom předešlý týden, a zavolal jsi mě, já přinesl chloroform, protože jsem si myslel, že snad, možná, ten pes mohl…"

"Pes!" Ta jedna slabika rozezněla patro chlapcových úst.

"…a ty, Dane, snad právě proto, jsi ho zasáhl motykou do hlavy, díky Bohu právě včas. Na co jsem se tě to ptal? Kolik bylo tehdy Danielovi?"

"Nebyl dost starý na to, aby si mohl něco pamatovat… Danieli, kdo ti řekl…"

Ale Doc Martin ho nenechal. "Ne, člověče, mluv teď se mnou. Kolik mu bylo?"

"Možná dva roky. Necelé tři. Malé dítě. Vlastně si na to vzpomínám, dítě, které ještě nosili v náručí. Vivian ho tam držela na rukách."

"Kde?"

"Tam v besídce."

"Vivian - v besídce?"

"Potom. Ona - ona tam přišla."

"Nikdys mi to neřekl."

"Ne. Já… Podívej se, Danieli, synáčku, radši bys…"

"Ne, Dane! Vyprávěj! Jak to pak bylo s Vivian a Danielem a tou besídkou? Řekni to a řekni to přímo."

"Byla nemocná. Bála se. A - ty víš, jaká byla, co se týkalo zvířat a věcí - a ona to nedokázala pochopit. Nedalo se čekat, že se o ničem nedozví. Hysterická. Přišla se podívat k besídce a - vřítila se dovnitř."

"Ale tys jí to vysvětlil, ne?"

"To je to. Myslím, že jsem byl blázen. Nejdřív jsem se snažil ji oklamat. Ta doga byla její, dostala ji ještě jako štěně a zbožňovala ji. Přišlo to tak najednou, nemohl jsem se přinutit říct jí to slovo - vzteklina. Já blázen."

"Ano. Pořádný blázen."

"Říkala, že se mě bojí, Doku. Řekla, že to byla… že to byla…"

"Řekla, že to byla vražda, tati. A… byl to jen… tati!"

"Synku! Bože! Co je to… Hej! Chyť ho, Doku, nebo spadne."

"Chyť ho sám, je tvůj. Zvedni ho, blázne. To je z hladovění, kvůli tomu se netrap. Odnes ho."

"Ale co když přijde k sobě a ponesu ho já…? Bojím se…"

"Neboj se. Už nikdy se neboj."

Mann Rubin

PŘÍJEMNÝ DOTYK

Vzbudil se až na třetí zazvonění telefonu. Telefon zazvonil ještě dvakrát, než vyšel z tmavé ložnice a sešel po schodech do ještě tmavšího obývacího pokoje a nahmatal sluchátko.

"Volá New York," ozval se hlas telefonistky. "Mám tu výzvu pro pana Larryho Prestona z Los Angeles."

"U telefonu," zamumlal ospalým hlasem. "No tak nás spojte."

Chvíli bylo ticho a pak ji zaslechl mluvit. Hovořila rychle, sotva popadala dech.

"Miláčku, tady je Janice. Asi jsem tě vzbudila, že? Promiň. Ale musela jsem s tebou mluvit, už jsem téměř šílená."

Poslední zbytky ospalosti z něj spadly, jako by je odvál vítr, a předměty v pokoji začaly nabývat tvaru. Zaklonil se dozadu, a když ucítil pohovku vedle stolku s telefonem, posadil se.

"Uklidni se," řekl. "Vyprávěj mi, co se stalo." Už to byly bezmála tři dny, co s ní mluvil naposledy.

"Och, Larry, bylo to hrozné. Přišel dnes večer za mnou do bytu. Před půl hodinou. Byl namol. Začal mě bít." Hlas jí přešel v nářek.

"Odkud věděl, kde bydlíš?"

"Řekl mi, že volal do práce. Dali mu mou novou adresu. Poslyš, říkal, že mi rozvod nikdy nepovolí. Měl bys ho vidět, řval a přísahal, že se mě bez boje nevzdá. Och, miláčku, co budeme dělat? Jsem tak zmatená, ztracená…" Znovu následoval pláč, tentokrát ještě zoufalejší.

"Jen klid," řekl.

"Chtěla bych, abys tu byl se mnou. Tak moc tě potřebuji. Kdy se vrátíš domů?" Její hlas byl utrápený a prosebný. Ve tmě si dovedl představit, jak asi teď vypadá její tvář, vzrušená a strhaná, plavé vlasy rozcuchané, v nepořádku.

"Brzy," řekl. "Hned jak skončíme natáčení. Za měsíc, nebo tak."

"To je moc dlouho. Dovol mi, abych přijela za tebou. Pojedu stopem, půjdu pěšky, poletím, jak jen budeš chtít. Jen abychom zase byli spolu. Tak moc tě potřebuju."

"Víš, že to není možné," káral ji. "Právě teď si nemůžu dovolit žádný skandál. Čekal jsem na tuhle příležitost celý život."

"Vím, miláčku. Odpusť, že jsem se ptala. Ty jsi dobrý herec, výborný herec. A já jsem poslední člověk na světě, který by chtěl zmařit tvou velkou příležitost."

Počkal, až si byl úplně jistý, že se ovládla. "Kde je teď?"

"Myslíš Al? Leží v bezvědomí na podlaze. Neumím si představit, co se stane, až se probere."

Muž se natáhl po balíčku cigaret ležícím vedle telefonu. V ústech měl sucho. Potmě málem shodil prázdnou lahev od piva. Konečně se dotkl cigaret a pak zápalek. Žena znovu naříkala. Zapálil si cigaretu a čekal.

"Promiň," řekla asi po minutě. "Ale já si nedokážu pomoct. Už jsem spala. Od té doby, co jsi pryč, chodím si lehnout hodně brzo. Dívám se na televizi, to je všechno, co dělám."

Přerušil ji, aby se vrátil k původnímu tématu. "Jak se k tobě dostal? Myslím, jestli má venku auto."

"Ano, šedého forda. Vidím ho odtud, kde stojím. Je zaparkovaný přímo před domem."

"Viděl ho někdo, když přišel?" zeptal se a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně.

"Jsou skoro čtyři hodiny. Všichni spí. A pak, vždyť znáš naši ulici. Jsou tu samé továrny. Snad jsi to za ten čas nezapomněl?"

Zamumlal, že ne. Dlouho mlčel. Slyšel, jak čeká, co řekne, a její dech se, tři tisíce mil odtud, pomalu uklidňoval.

"Larry?"

"Jsem tu."

"Co mám dělat? Uhodil mě. Co když to myslí vážně a nebude se chtít rozvést?"

"To je problém!"

"Proč jsi tak ticho?"

"Přemýšlím," řekl. A opravdu přemýšlel. Rychle a úporně, myšlenky se mu jedna přes druhou hnaly hlavou. Divil se, jak bystrý je jeho mozek pár minut po probuzení. Všechno bylo tak jednoduché a jasné.

"Miluješ mě, Janice?" zeptal se.

"Ach, drahý, miláčku, proč se ptáš? Ty víš, že není nic, co bych pro tebe neudělala."

"Tak poslouchej." Naklonil se dopředu, jako by tak mohl být blíž u ní. "Obávám se, že nám tvůj manžel bude škodit. Tys mi dala slovo, že bude všechno v pořádku, že nebudeme mít žádné problémy. Já musím myslet na svou pověst. Na tom stojí celá moje budoucnost."

"Co tím chceš říct?" zeptala se.

"Jen to, že už jsem unavený z těch věčných schůzek v tmavých restauracích a plížení se postranními uličkami. Myslel jsem si, že to už teď skončí. A místo toho je to stejně bezvýchodné jako předtím."

"Ne, není," řekla a její hlas prosil, žadonil.

"Je, dokud nám on visí na krku."

Znovu se rozplakala. "Larry, já nevím, co mám dělat. Nelíbí se mi, když takhle mluvíš. Lekáš mě. Řekni, co mám dělat. Udělám všechno, co mi řekneš."

Počkal, než vtáhl a znovu vyfoukl cigaretový dým, a pak pokračoval, pomalu a jemně. Doufal, že je telefonistka neposlouchá. Byla to příležitost, kterou je třeba využít.

"Musíme se o něj postarat, Janice. Dokud je tady, nám dvěma se to nikdy nepodaří."

"Nerozumím."

"Ale ano, rozumíš," lichotil jí. "Rozumíš velmi dobře. Existuje buď jedna cesta, nebo druhá, buď já, anebo on."

Slyšel, jak zalapala po dechu. Rozkašlala se. Určitě bude protestovat, vyčítat, ale věděl, že se chytila.

"Larry, mluvíš tak divně."

"Já, nebo on," opakoval. "Myslím to vážně. Tohle je noc, která rozhodne o našem osudu."

"Ale jak? Co ode mne žádáš? Co chceš ode mne?" Její hlas zněl přiškrceně, zlomeně, jako když se někdo topí.

"Leží tam v bezvědomí, ne? Říkalas mi, že když se pořádně napije, tak o sobě několik hodin neví. Bude to jednoduché. Říkalas, že ho nikdo neviděl přicházet. Ulice jsou opuštěné. Kdo by se co dozvěděl?"

"Ale jak?" Téměř se mohl dotknout napětí v jejím hlase, tak bylo zřetelné.

"Pamatuješ si na ten velký polštář, který máš v posteli? Ten, co jsem ti přivezl, když jsem hrál v Atlantic City?"

"Och, Larry, já nemůžu. Ne, já nemůžu." Rychle zakašlala.

Pokračoval, jako by nic neřekla. "Běž a vezmi ten polštář, Janice. Řeklas mi, že on je malý. Povídalas, že bys z jeho hlavy mohla jíst burské oříšky. Přikryj mu hlavu, zatlač a drž pět minut."

"Larry, prosím tě."

"Pro svět je mrtvý. Tak z něj udělej mrtvého doopravdy."

Pláč tentokrát zesílil ještě víc. Celá ta bolest a nejistota se k němu valily po telefonním drátě dlouhém tři tisíce mil. Byl trpělivý. Pozoroval pohybující se světlo a stíny na stropě, jak se venku otáčelo nějaké auto. V okolí se rozprostíralo ticho noci se svými jemnými zvuky. Sledoval žhavý konec své cigarety.

"Larry…" prosil její hlas.

"Myslím to vážně, Janice. Tisíckrát sis přála, aby byl mrtvý. Teď přišla tvá příležitost. On byl stínem na každé šťastné chvíli, kterou jsme spolu prožili."

"Ale je to člověk… můj muž."

"Je to prokletí. To je všechno, čím je. A bude tím navždy, když teď nic neuděláš." Odmlčel se, aby ticho zdůraznilo jeho netrpělivost a hněv. Když znovu promluvil, jeho slova zněla tvrdě.

"Víc nemám co říct, Janice."

"Larry," vykřikla, "Larry, neopouštěj mě. Prosím tě, Larry, zabiju se, jestli tě ztratím!"

"Tak udělej, co jsem ti řekl."

"Ano, ano, všechno… Jen se bojím. Potřebuju tě tady. Potřebuju cítit tvoje objetí."

"Už brzy… opravdu už brzy," chlácholil ji.

"Celá se třesu, jako když jsem byla malá holčička. Mám oteklou celou tvář, jak mě bil. Kdybys to jen viděl!"

"Vezmi ten polštář, Janice. Natáhni se pro něj. Zbavme se ho konečně jednou provždy."

"Už ho mám. Miláčku, miluju tě. Řekni, že mě taky miluješ."

"Miluju tě," řekl muž. "Jen si stále mysli, že jsem tam u tebe."

"Ano, jsme tu spolu."

"Tak do toho, drahá. Počkám u telefonu."

"Larry…"

"Už ani slovo. Vzpomeň si, na čem trvá. Překonej to. Já tady zatím budu přemýšlet, co dál"

"A už mě nikdy neopustíš?"

"Nikdy."

"Och, bože, já se tak bojím…" Znovu zaváhala.

"Pro mě, drahá. Pro nás. Miluju tě."

"Udělám to!" řekla žena. "Počkej na mě."

Slyšel, jak položila sluchátko, pak bylo ticho. Připálil si druhou cigaretu a vyfoukl kouř do tmy. Natáhl ruku před sebe, aby viděl, jestli se chvěje, ale v místnosti byla příliš velká tma. Tiskl si sluchátko k uchu. Přes drát k němu přicházela tichá hudba. Vždycky usínala při zapnutém rádiu. Vzpomínal na malé bílé rádio na stolku vedle postele. Jak nevinně zněla ta hudba, neměla naprosto žádný vztah k tomu, co se tam odehrávalo. Po rukách mu stékaly pramínky potu. Přemýšlel, jaké je teď počasí v New Yorku. Kouřil a čekal, čekal a kouřil. Jednou se mu zdálo, že slyší nějaký šum, jindy měl dojem, že zaslechl zvuk dušení.

Nevěděl, jak dlouho čekal. Po čase se mu zdálo, že telefon je součástí jeho samého, že je pro život tak důležitý jako ruka nebo noha. Hudba pomalu zanikala v tichu. Bylo to, jako by zastavili přívod jakéhokoliv zvuku z té dálky. Pot mu začal stékat i po hrudi. Srdce mu divoce bušilo. Určitě už uběhlo pět minut, možná dokonce deset. Nic… a pak její hlas, mdlý, mrtvý.

"Larry?"

"Janice?"

"Už je to, Larry. Je mrtvý. Zabila jsem ho. Tak, jak jsi chtěl. Bylo to, jako bych ho uspala. Vypadá tak klidný a tak malý."

"Jsi si úplně jistá?"

"Úplně. Podržela jsem mu před ústy zrcátko, jak to dělají ve filmech. Neorosilo se. Je mrtvý." Slova zněla drsně a rozhodně. "Řekni mi něco, Larry. Je tu takové ticho. Prosím tě, prosím, řekni něco."

"Není třeba se bát."

"Leží tam tak tiše."

"Janice, poslouchej mě, musíš začít."

"Kdy se vrátíš domů?"

"Dřív než se naděješ."

"A už mě nikdy neopustíš?"

"Řekl jsem ti, že ne."

"Odpusť, jen jsem to potřebovala znovu slyšet - to je všechno. Co chceš, abych udělala teď?"

"Vezmi z postele prostěradlo a přikryj ho."

"A co pak?"

"Musíš se přesvědčit, že ulice je pustá. Pak přistav auto co nejblíže k domu. Odnes ho do auta, jak nejrychleji můžeš."

"Nemyslím, že to zvládnu."

"Musíš. Je malý a lehký, samas mi to řekla."

"Drahý, mám takový strach."

"Spoléhám na tebe, Janice."

"Miluju tě, Larry."

"Půjdeš?"

"Ano, jen mi řekni, jak to všechno dopadne."

"Dopadne to dobře."

"A za měsíc už budeš doma?"

"Ano."

"A vezmeme se?"

"Určitě."

"A budeš mě milovat, že? Už mě nikdy neopustíš?"

"Ne."

"A budeš velkým hercem. A každý den, když se večer vrátíš domů, budeš mít připravenou večeři. A dům bude uklizený. Budeme pít víno. Budem se celou dobu líbat, Řekni, že to bude takové."

"Janice."

"Řekni. Prosím. Tak moc to potřebuju. Zabila jsem ho. Zabila jsem svého ubohého, opilého muže. Bylo mu teprve třiačtyřicet."

"Určitě. Bude to takové, právě takové, jak říkáš. Přijedu domů, jak jen budu moci."

"To jsem chtěla slyšet. Už jsem v pořádku."

"Uděláš to s tím tělem?"

"Udělám."

"Až bude v autě, jed po East River Drive. Dej pozor, aby byl pořád přikrytý. Pamatuješ si na tu loděnici, kam jsme chodívali, blízko Šestnácté avenue?"

"Pamatuji si. Tam jsi mě poprvé políbil. Och, miláčku…"

"Zavez ho tam. Přesvědč se, jestli je opuštěná, a pak hoď tělo do vody. Auto nech několik bloků od domu. Vezmi si rukavice. Do bytu se vrať pěšky."

Bylo ticho.

"Janice, slyšíš mě? Musí to všechno proběhnout rychle."

"Slyším tě," řekla žena slabě.

"Jsi má holčička."

"Udělala jsem to pro tebe, Larry. Nikdy bych to pro nikoho jiného neudělala."

"Já vím, drahá. Vím," řekl muž a svým hlasem ji laskal.

"Jsi částí mne a já částí tebe."

"Se mnou je to stejné. Ale radši už bys měla začít, dřív než začne svítat."

"Zavoláš mi?"

"Za hodinu. Do té doby musíš být hotová."

"Kdybys tu tak byl se mnou!"

"I já bych to chtěl," řekl muž. "Ale musíme být realisté."

"Budu na tebe myslet každou vteřinu."

"Já taky."

"Nenávidíš mě za to, co jsem udělala?"

"Ne, miluju tě."

"Řekni mi to ještě jednou."

"Miluju tě."

"Teď už můžu udělat všechno." Odmlčela se. "Zavolej mi za hodinu."

"Řekl jsem, že zavolám."

"Venku začíná svítat."

"Tak si radši pospěš."

"Ano… Larry?"

"No?"

"Nic… Ach, bože, já se tak bojím."

"Vydrž. Vydrž."

"Dobrou noc, miláčku. Mysli na mne pořád."

"Budu. Celou dobu."

Zaslechl klapnutí a na lince bylo ticho. Jemně položil sluchátko do vidlice. Místnost byla stále ještě temná a studená. Noci měl na celé Kalifornii nejraději. Zapálil si poslední cigaretu a prázdnou krabičku zmuchlal v sevřené pěsti. Po minutě znovu zvedl sluchátko, vytočil číslo a žádal policejní oddělení v Los Angeles. Odkašlal si, zatímco ho spojovali. Musí to znít přesvědčivě.

"Jmenuji se Larry Preston," řekl seržantovi, který se mu ozval. "Jsem herec. Bydlím v North Yucca Street, hned vedle Sunsetu. Asi před deseti minutami jsem měl výzvu z New York City. Byla to žena jednoho mého přítele. Měla hysterický záchvat, mluvila nesouvisle, takže nevím, jestli hovořila pravdu. Přísahala, že právě zabila svého manžela. Říkala, že už nemohla snést, jak ji bil. Chce vzít jeho tělo do auta a hodit ho do vody v loděnici na Šestnácté avenue. Mluvila napůl šíleně. Myslím, že by bylo lepší upozornit policii v New Yorku."

Popsal auto jako šedý ford a uvedl seržantovi trasu, po níž pojede. Bohužel, číslo auta nezná. Seržant mu poděkoval za spolupráci, slíbil, že ho zavolá, jen co se dozvědí něco nového z New Yorku, a zavěsil.

Seděl chvíli nehybně a promítal si v mysli všechny sporné body tohoto příběhu, takže až ho vyzvou, aby svědčil, dokáže na všechno odpovědět. Když se ujistil, že na něho nepadne ani stín podezření, že by jí při činu pomáhal, potáhl naposled z cigarety a uhasil ji v popelníku. Pak vstal a přešel do ložnice. Vklouzl do postele a přitáhl si přikrývku až po bradu. Postel byla ještě teplá. Ležel velmi tiše, oči upřené na strop, a těžce dýchal. Spánek ho přešel.

Bruneta vedle něho se pohnula. "Kdo to byl?" zeptala se.

"Přítel," odpověděl.

"Byl jsi dlouho pryč," řeklo děvče. Hlas mělo sametový od spánku a příslibů.

"Musel jsem vyřídit jednu věc."

"A vyřídil jsi ji?"

Jeho oči uvykly přítmí. Viděl její dlouhé tmavé vlasy na polštáři a zachytil pronikavou vůni francouzského parfému. Dotkl se jejích vlasů a jeden pramínek si obtočil kolem prstu.

"Myslím, že ano," řekl.

"Chyběls mi tu," řekla bruneta.

"Pověz mi ještě něco." Rukama ji jemně tiskl k posteli. Jmenovala se Darlene a měla uzavřenou smlouvu s MGM jako herečka a už i novináři v Hollywoodu spojovali jejich jména.

"Hmmmm, tvůj dotyk je tak příjemný," řekla.

"Že by?" Usmál se a rukou něžně a žádostivě sledoval křivku jejích zad, dokud nezačala příst jako kočka a znova se k němu nepřitiskla.