ČERNÉ SVĚTLO

Stephen Hunter

Bývalý ostřelovač námořnictva Bob Lee Swagger se usilovně snaží zapomenout na svou minulost, dokud

nepotká Russella Pewtieho, který zamýšlí napsat knihu o jeho otci Earlovi, policistovi, jehož zabili v

přestřelce. Spojení mezi Bobem Lee a Russellem představuje uprchlý trestanec Lamar, muž tajemnéhokomplikovaného osudu. Vyjde najevo, že v pozadí policistovy smrti je skryto čtyřicet let staré spiknutí,související s brutální vraždou černošské dívky, kterou Earl v den své smrti vyšetřoval… Dramatickázápletka originálního děje a skvělé vypravěčské umění autora potvrzují, že Stephen Hunter se právemhonosí reputací spisovatele, který nejen píše skvělé thrillery, ale píše je stále lépe.

Jedna

DNES můžete dojet po Harry Etheridge Memorial Parkway na jih z Fort Smith do Blue Eye v okrese Polk

ani ne za hodinu. Černá stuha jedné z nejlepších silnic v Americe nesplnila očekávání v ni kladené, totiž že

promění okres Polk v prosperující průmyslovou oblast. Z auta je možné spatřit moderní benzínové pumpy

s praporky vlajícími ve větru a znaky nadnárodních hotelových řetězců, Days Inn, Holiday Inn, RamadaInn, i když motely nebývají zaplněné ani z poloviny, protože kýžený vzestup okresu Polk nikdy aninezačal. Když se přiblížíte k Blue Eye, otevře se vám výhled na Ouachita Mountain, jediné pohoří vAmerice, které vede od východu na západ.

Parkway byla dokončena v roce 1995 a na jejím financování se podílel syn Šéfa Harryho Hollis Etheridge,který se pak stal senátorem a později i kandidoval na prezidenta. Syn tak chtěl uctít památku svého otce,

velkého muže, který se narodil v okrese Polk chudý jak kostelní myš a získal bohatství v tamním volebním

okrsku a pak ve Washingtonu, kde byl kongresmanem a předsedou rozpočtového výboru ministerstva

obrany. Bylo jenom správné, aby se okres Polk a Fort Smith podílely na nesmrtelnosti muže, který je tolikproslavil.

V roce 1955 tato silnice neexistovala, ba o ní nikdo ani neuvažoval. Z Blue Eye jste do velkoměsta muselicestovat stejně jako Harry po válce, to jest po klikaté, pomalé silnici 71, té nejbídnější náhražce silnice,kterou si dokážete představit, jejíž dva pruhy drolivého asfaltu se prodíraly horami a zemědělskou půdou,a která se každých patnáct kilometrů neochotně rozšiřovala v zapadákov jako Huntington, Mansfield,Needmore, Boles, nebo „Y“ City, nejubožejší a nejsměšnější díru ze všech. Byla to neplodná krajinajednoho z nejchudších amerických států s horami, které se nehodily k farmaření, s údolími, kde zoufalílidé bojovali s půdou o základní obživu, a řídkými plochami obdělávaných políček.

Jednoho horkého červencového rána toho roku, v sobotu, zastavil na kraji silnice 71 na hranici okresůPolk a Scott černobílý policejní ford. Vystoupil z něj vysoký policista, sundal si stetson a rukávem si setřelpot z čela. Na rameni měl tři žluté seržantské prýmky a pod šedými vlasy ostříhanými na ježka se na světdívaly oči typické pro každého vojáka nebo policistu za posledních čtyři tisíce let. Oči, kterým nic neunikloa nedávaly nic najevo. Ošlehanou tvář, která byla tak dlouho opékána na slunci, že připomínala prastarou

useň, rozrývaly desítky vrásek. Hlas měl tak hluboký a chraptivý, že to znělo, jako když někdo řeže kmen

tři sta let staré borovice tři sta let starou pilou. Jmenoval se Earl Swagger a bylo mu čtyřicet pět.

Earl se rozhlédl kolem. Silnice se v tom místě zařezávala do svahu, takže na jedné straně byl strmý kopec a na druhé se terén prudce svažoval dolů. Nebylo tam moc k vidění kromě velké reklamy na benzínTexaco, jen zarostlý les, ve kterém se těžko chodilo, bludiště borovic, černých dubů a bílého ořechu,propletené ostružiním. Ve vzduchu visel prach, nepohnul se ani lístek, ani stopy po svěžím horskémvánku. Když jste se ohlédli směrem k Blue Eye, bránila vám ve výhledu zelená masa Fourche Mountain.Na silnici ulpívala skvrna z masa, krve a roztříštěného krunýře přejetého pásovce. V nehybném horkubzučely cikády jako kvartet opilých harfeníků. Nepršelo už celé týdny, počasí jako dělané pro požáry.Earlovi to připomnělo horká, prašná místa, která navštívil: Tarawu, Saipan a Iwo Jimu.

Pohlédl na hodinky. Přijel příliš brzy, ale to platilo pro většinu jeho života. Bylo tři čtvrtě na deset. Ostatníměli stále čtvrt hodiny k dobru. Earl si nasadil stetson. Na pravém boku mu v pouzdře odpočíval ColtTrooper .357. Povytáhl pouzdro, protože tíha zbraně mu neustále stahovala opasek dolů a snaha udržet ji

na správném místě představovala neustálý souboj. V kapsičkách na opasku spočívalo třicet nábojů směkkou špičkou. Leskly se, protože na rozdíl od jiných policistů je Earl každý večer vyndával a otíral, abypředešel rzi vyvolané vlhkostí od kůže opasku. Patnáct let u námořnictva naučilo Earla mnohému, alenejdůležitější zásada, kterou si odnesl, zněla: Starej se dobře o svou výbavu.

Byl to pochmurný den, který ještě včera, 23. července 1955, sliboval tolik štěstí. Po devadesáti dnech vevězení okresu Sebastian ve Fort Smith měl být propuštěn na svobodu Jimmy Pye. Jimmyho bratranec Bubna něj bude čekat u brány věznice a nasednou společně na autobus do okresu Polk. Earl je vyzvedne opůl páté a odveze Jimmyho na pilu Mika Logana v Nunly, kde mu Mike slíbil práci. To bylo důležité. Jimmy

musel dostat příležitost začít znovu a Earl slíbil Jimmyho ženě Edie, že dohlédne na to, aby se její mužtentokrát vydal správnou cestou. Earl jen nerad zatkl Jimmyho poprvé v roce 1950, když bylo Jimmymusedmnáct, za vloupání. Znovu ho zatkl v roce 1952 a dvakrát v roce 1953. Pokaždé pomohl Jimmymu ven

jeho šarm, jeden z jeho darů. Nebyl jen fešák a nejlepší středoškolský atlet, kterého okres Polk kdy měl,ale byl také obdařen kouzlem osobnosti. Vyrostl bez otce, který byl zabit na Iwo Jimě a kterému Earlpřísahal, že na Jimmyho dohlédne. Sliby učiněné na bojišti mají velkou váhu. Earlova žena June jednoudokonce řekla: „Zdá se mi, Earle, že se víc staráš o toho hajzlíka než o vlastního syna.“ Earl věděl, že tonení pravda, ale bylo mu jasné, že to tak lidem může připadat. Když jste se na Jimmyho podívali,pochopili jste, že se může stát vším, v co jeho otec doufal. Byl dost chytrý, aby šel na vysokou, a kdybyzamířil správným směrem, čekal by ho skvělý život. Vzal si nejkrásnější dívku v okresu Polk. Bylo v němale cosi pokrouceného. Pokaždé, když získal něco, co druzí získat nemohli, například Edii Whiteovou –odhodil to.

Tohle tedy měl být den oslav, za předpokladu, že devadesát dlouhých dní ve vězení by napřímilo každého,oslav nového života pro Jimmyho a Edii, oslav naplnění slibu, který dal Earl Jimmymu umírajícímu otci.

Pak Earl spatřil další policejní auto, které přijíždělo do kopce od Blue Eye. Zastavilo, vystoupil z něj LemTolliver, zástupce šerifa z Blue Eye, a Earl si vzpomněl, proč tam vlastně je.

„Ahoj, Earle,“ zavolal zástupce. „Jedeme pozdě, nebo moc brzo?“

„Brzo jsem přijel já. Ale ti zatracení psi tady ještě nejsou. Doufám, že na to ten staroch nezapomene.“

„Neboj,“ odpověděl muž a otevřel zadní dveře auta. „Tak jo, pánové, jsme tady. Vystupovat.“

Z auta se vysoukali dva postarší chlapíci ve vězeňských modrácích. Earl je znal. Lum a Jed Poseyovistrávili víc času v base v Blue Eye než na svobodě. Měli pořád nějaké opletačky se zákonem, většinoukvůli pálení whisky, což byla starost federální policie, ale také kvůli drobným krádežím v obchodech,ukradeným autům, čemukoliv, co jim mohlo pomoci k troše jídla pro jejich útroby. Earl je ale považoval za

celkem neškodné.

„Fakt ste si jistej, že vám tydle trable stojej za jednu černou holku?“ utrousil Jed Posey. „K čemu to budedobrý? Ať se vo to postaraj negři sami.“

„Zavři hubu, Jede,“ okřikl ho Earl. „Vraž mu jednu, Leme, jestli z něj ještě vypadne podobná kravina. Jetady na práci, ne na žvanění.“

„Ste na ty negry moc měkkej,“ vedl si svou Jed. „To ví každej. A negři všude kolem si začínaj mocvyskakovat. Říká se, že k nám ze severu mířej černý komouši, aby ty naše negry ponoukali. Je to jako sžiďákama. Tadle banda má v plánu dostat se k lizu a dát naše holky velkejm negrům. Však uvidíte.“

„Drž už tu hubu, Jede,“ opakoval Earl. „Už jsem tě varoval jednou a většinou dávám jen jedno varování.Jseš to ty, na koho jsem měkkej.“

Earl byl známý svou odvahou a silou; ve rvačce by zpřelámal Jedovi všechny kosti v těle a pak by si jímvyleštil boty. Když Jed spatřil Earlův hněv, došlo mu, že je na čase, aby se stáhl. Nikdo se nechtěl postavit

Earlu Swaggerovi.

„Jenom plácám, Earle. Neposlouchejte mě.“

Lem vytáhl kapesní nůž, aby si uřízl porci žvýkacího tabáku Brownův mezek. Zastrčil si ho do levé tváře,takže vypadal jako křeček, a nabídl Earlovi.

„Ne, díky,“ odmítl Earl. „Tomuhle zlozvyku jsem zatím nepropadl.“

„Nevíte, vo co přicházíte, Earle,“ usmál se Lem napuchlým obličejem a odplivl hnědou slinu do prachu u

cesty.

V tom okamžiku se pod kopcem objevilo třetí auto. S oblakem kouře za sebou a se skřípěním starobylýchpřevodů se začal dvacet let starý nash štrachat do svahu. Zdálo se, že mu na to nebudou stačit síly, alenakonec zastavil na kraji silnice u předchozích dvou aut. Většina karosérie byla odříznuta autogenem,takže vůz vypadal jako pick-up. Vyskočil z něj živý stařík neurčitého věku s obličejem pokrytým hustýmplnovousem. Na hlavě měl starou čepici s kšiltem a oblečený byl do špinavých montérek. Říkalo se, že povětru je Popa Dwyera cítit na dva kilometry, teď bylo ale bezvětří, takže Popův zápach zasáhl Earla jakorána palicí. Nebyl to ale jen pach nemytého muže, byl to také pach psů.

„Držte vode mě toho dědka dál,“ zavrčel Jed Posey. „Smrdí jako prasečí chlívek.“

„Po tom, kdes byl včera v noci, nejseš cejtit vo nic líp,“ utrousil Lem Tolliver přes žvanec tabáku. „Ahoj,

Pope.“

„Nazdar, všichni,“ řekl Pop a zarostlou tváří mu přelétl přitroublý úsměv. „Přivez jsem svý nejlepší kluky,pane Earle, přesně jak jste říkal.“

„Prima,“ odpověděl Earl a sledoval, jak Pop kráčí k zadní části auta, potýká se s klecemi a dává na vodítka

tři nedočkavé psy. Dva byli mladí lovečtí psi, jimž se leskly svaly pod tmavou kůží, třetí vypadal jako bígla kůže na čumáku se mu vraštila v nesčetných záhybech.

„Pan Mollie je z nich nejlepší,“ poznamenal Pop. „Jestli se tady dá něco najít, starej kluk Mollie to najde.Tydle dvě štěňata tady sou, jenom aby se něco naučily. Pan Mollie už nejni žádnej mladík.“

Oba mladí lovečtí psi štěkali, ukazovali bílé zuby a červené jazyky a plivali kolem sebe zpěněné sliny.Okamžitě se jim znelíbili oba Poseyovi. Jed Posey se stáhl zpět.

„Drž vode mě ty zatracený čuby dál.“

„To nejsou žádný čuby. Tendle má péro jak kukuřici, ty troubo,“ odsekl Pop. „A já nemám žádný želízka,

pracuju pro policii na smlouvu.“

Psi štěkali v nehybném, horkém vzduchu a svou energií se snažili překonat utrpení z vedra a sucha.Trochu Earla zneklidnili, i když měl sklon nepodléhat pověrám. Ale když na Tarawě čistili prostor odnepřítele, pracovali ve vybombardovaných bunkrech skupiny psů námořnictva, kteří hledali živé Japoncemezi mrtvými. Aby je zachránili? Ne, pane. Když pes zavyl a vyběhl z bunkru, znamenalo to, že vevnitřještě dýchá nebo sténá nějaký Japonec. Do bunkru pak vlétly dva nebo tři granáty, následované křikem„Plamen do díry!“ Po výbuchu naplnil malý prostor na deset vteřin oheň, který spálil všechno na škvarek.Bylo to už dvanáct let, ale Earl si to bude pamatovat navždy: štěkot psů, duté výbuchy granátů, pachplynu a masa, bzučení much.

„Máte něco, čeho by se pan Mollie moh chytit?“ zeptal se Pop. „Je to k ničemu, když není čím začít.“

Ealr přikývl, teď už se opravdu cítil mizerně. Sáhl na zadní sedadlo svého auta a vytáhl něžný růžový kusoděvu, který zmizel v Popově obrovské, špinavé ruce. Pop ho přistrčil psům k mordám. Jeden z mladých psů ho pevně popadl a setřásl ostatní, ale nakonec se k němu dostali všichni a zabořili do něj nozdry a

tesáky, jako by ho vsáli do sebe.

Pak všechno skončilo stejně rychle, jak to začalo. Psi si vtloukli pach do svých bystrých, ale přílišspecializovaných mozků a předmět sám pro ně ztratil na zajímavosti. Oslintaný a potrhaný spadl na zem.

„Nechtěl ste to zpátky, že ne, pane Earle?“ zeptal se Pop.

„Ne, ne, to je v pořádku,“ mávl rukou Earl. „Vyrazíme.“

„Jste si jistej, že to je to správný místo?“

„Jsem si jistý,“ přikývl Earl. Ohlédl se přes rameno. Pět metrů vysoký bilboard s nápisem „Texaco skosmickou silou a tajnou přísadou Petro X“ nad obrazem pěti tančících pumpařů z nějaké televizníreklamy, kterou Earl nikdy nesledoval, ale přesto se mu nějak vryla do paměti.

Jak už tak zvláštně pracuje policejní mozek, všiml si den předtím záznamu ve věstníku Kanceláře šerifaokresu Polk, kterým jednou nebo dvakrát týdně listoval, i když to vlastně nepatřilo k jeho náplni práce.Stálo tam: „Pozdě v noci volala bílá žena, aby ohlásila, že jela do kopce po jedné silnici v okresu a vesvětlech reflektorů zahlédla dva černé kluky, kteří dělali něco podezřelého přímo pod bilboardem Texaco.Usoudila, že by to měla ohlásit, protože toho v poslední době hodně slyšela o nebezpečném aopovážlivém chování černochů dál na jihu.“

Nějak se mu to uložilo v paměti, i když zpráva sama o sobě byla k ničemu. Pak ale přišel pozdě večerdomů a překvapilo ho, když spatřil svého syna Boba Lee postávat samotného ve svitu měsíce před farmou

s neodmyslitelnou čepicí z mývala na hlavě. Bob Lee byl tichý, zadumaný chlapec, ale nepatřil k těm,kteří se nechají snadno vystrašit.

„Co se děje, synku?“ zeptal se ho.

„Přišli za tebou nějaký lidi, tati,“ odpověděl devítiletý kluk. „Nechtěli jít dál, i když je tam máma pozvala.“

V hlase a v tom, co chlapec říkal, bylo něco zvláštního, ale záhada se brzy objasnila. Na verandě stálstrnule černošský pár, zjevně příliš vyděšený na to, aby přijal Juninu pohostinnou nabídku.

Earl k nim došel.

„Můžu vám nějak pomoct, lidi?“

Bylo neobvyklé, aby černoši navštěvovali bělochy u nich doma, natož když byli cizí, a ještě v noci. Earlproto ve vteřině pochopil, že se přihodilo něco zlého, i když mu to samotnému přišlo nesmyslné, když se k

nim blížil, přejel rukou po pouzdru revolveru a rozepnul ho, aby mohl v případě potřeby rychle vytasit.

Okamžitě si ale uvědomil, že to přehnal.

„Pane Earle, jsem reverend Percy Hairston od baptistů. Hrozně nerad vás obtěžuju doma, ale tady chudákpaní je tak vystrašená, a policisté ve městě ji vůbec neposlouchaj.“

„To je dobré, Percy. Nesednete si, paní, a nesvěříte se, co vás trápí?“ Přes síťové dveře zavolal: „June,nepřinesla bys těm lidem trochu limonády?“ Obrátil se zpátky k černošskému páru. „Řekněte mi, o co jde.

Nic vám neslibuju, ale podívám se na to.“

Vnitřně ale znejistěl, problémy černochů nebyly jeho parketa. Neměl nejmenší tušení, jak černoši žijí nebo

myslí. Připadalo mu, jako by šťastně obývali nějaký paralelní vesmír. Věděl také, že se často dostávali do

tak zapeklitých problémů, že se s podobnými mohl setkat jen u té nejnižší sorty bělochů. Zdálo se, žekaždou chvíli pobodá jeden druhého nebo něčí bratr uteče do velkoměsta s něčí ženou a nechají domadeset malých dětí a nezaměstnaného otce. Nic z toho nikdy nedávalo žádný smysl, alespoň ne bělochovi.

Kdo se do toho nechal zatáhnout, nemusel se z toho už nikdy vyhrabat. Policisté mají takové pravidlo –

nech negry na pokoji, dokud se ti nepřipletou do cesty.

„Pane Earle,“ řekla žena, která vypadala tak na čtyřicet a na návštěvu bílého pána si vzala nedělní šaty a velký klobouk, „je to kvůli mý holčičce Shirelle. Šla tudle v úterý večer ven a ještě se nevrátila. Ach, paneEarle, mám takovej strach, že jí někdo něco udělal.“

„Jak je Shirelle stará?“ zeptal se Earle.

„Je jí patnáct,“ vypravila se sebe matka. „Nejhezčí holčička ve městě. Je to můj miláček.“

Earl přikývl. Vypadalo to na typický černošský malér. Tu dívku sbalil nějaký fešák a zatáhl ji do jednoho zdoupat v západní části města, kde hudba a tanec nebraly konce a alkohol tekl proudem navzdory faktu,že Polk je „suchý“ okres. Pak si s ní fešák užil a nechal ji stát u silnice. Možná se dívka styděla a odešla změsta; možná se s tím fešákem rozhodla žít. Nikdy jste nemohli vědět, jak bude zápletka přesně vypadat,

ale nakonec to vždycky vyšlo nastejno.

„No, paní,“ řekl Earl, „možná potkala nějakého chlapíka a vyrazila si s ním na flám. Víte, jaké jsou dneska

ty mladé holky.“

„Pane Earle,“ vložil se do toho reverend, „znám sestru Parkerovou a její rodinu už dobře dvacet let. A

Shirelle jsem pokřtil. Je to hodný dítě, boží dítě.“

„Aleluja a ámen, chvála Ježíši,“ zvolala Shirellina matka. „Moje dceruška je hodná holčička.“

„Však víte, bílým policistům je úplně jedno, co se stalo černý dívce, i když je z tak dobrý rodiny jako

Shirelle,“ postěžoval si hořce duchovní.

Earla překvapilo, že se Percy opovážil vyjádřit tak bez okolků, ale věděl, že má pravdu. Šerifův úřad se o

problémy a zločiny černochů nestaral, co by se za nehet vešlo.

A pak si to Earl spojil, podezřelí černí kluci u silnice, kde neměli pozdě v noci být. Dívka zmizela té samé

noci. Kdo ví?

„Dejte si trochu limonády,“ řekla June, která vyšla z domu se džbánem a dvěma sklenicemi na podnosu.

„Tak dobře,“ svolil Earl, „jak jsem řekl, podívám se na to. Znám pár chlápků, kteří by mi mohli něcoprozradit. To je jediné, co pro vás můžu udělat.“ „Pane Earle, vy ste tak laskavej. Děkuju ti, děkuju ti, děkuju ti, Ježíši, vyslyšels moje modlitby,“ spínala

ruce matka. Reverend Hairston se ji snažil uklidnit.

Earl je doprovodil ke starému autu duchovního, předválečnému desotu, které už mělo za sebou spoustu

kilometrů. Když paní Parkerová nasedla, odvedl starého muže stranou.

„Percy, možná budu potřebovat něco, co patřilo Shirelle,“ vynesl svou poslední kartu. „Část oblečení,

něco, co měla blízko u těla. Mohl byste to zařídit, až odvezete paní Parkerovou domů? Dneska večer

obtelefonuju pár lidí a zítra ráno bych se zastavil v kostele, tak kolem deváté, dobře?“

„Ano, pane. A na co tu věc –?“

Pak se ale duchovní zarazil a pohlédl na něj.

„Nechci malovat čerta na zeď,“ řekl Earl, „ale možná budeme potřebovat psy. Teď jeďte domů a modlete

se, aby psi zítra nic nenašli.“

Earl byl metodický člověk a dříve, než spustil nějakou akci, zapsal pečlivě jména všech mužů velkými

tiskacími písmeny do svého bloku.

Jed Posey, napsal. Lem Tolliver. Lum Posey. Pop Dwyer. Pod to poznamenal: Pátrací tým, 23. 7. 1955.

„Earle?“

„No jo, no jo,“ zareagoval na netrpělivost v Lemově hlase. „Tak dobře, jdeme.“

Stařík pracoval se svými psy skvěle. Jako by s nimi mluvil nějakou tajnou řečí, hlubokým, tichým jazykemplným brumlání, šepotu a mlaskání. Hubený bígl jako by chápal svou výjimečnost, jako filmová hvězda.Moc se do práce nehrnul a lhostejně skláněl čumák k zemi. Mladší a větší psi byli mnohem bujnější,překypovali netrpělivostí svého věku. Pop je vodil nahoru a dolů po silnici asi kilometr každým směrem,ale nedočkal se žádné reakce až na to, že se jeden ze psů rozběhl za mývalem, který divoce kličkoval poasfaltu. Pop psovi jednu vrazil a ten zapadl zpátky do řady za vedoucím slídičem, který šel na volno.

Earl, zástupce Tolliver a oba Poseyové poulili oči do porostu a hledali. Co vlastně? Polámané keře? Stopy?

Části oblečení, boty, ponožky, stužky, cokoliv? Ale nic neviděli kromě Luma Poseyho, který našel láhev od

koly, pečlivě ji očistil a uložil do kapsy kabátu, aby za ni později dostal jeden cent.

„Tak jak, Earle,“ ozval se Lem, když se znovu vrátili k autu. „Co chcete teďka dělat? Chcete jít do lesa a

škrábat se na ten všivej kopec? Je to na vás.“

„Sakra,“ ulevil si Earl. Podíval se na hodinky. Blížilo se poledne. Jimmy Pye už byl venku. Bude na

autobusovém nádraží ve Fort Smith s Bubem. Earl znal jízdní řád zpaměti. Autobus do Blue Eye odjíždí vpůl druhé.

„Dáme tomu ještě hodinu. Aby se neřeklo, že jsem se nesnažil.“

„Pane Earle?“

„Co je, Pope?“

„Mejm psům je vedro. V tomdle počasí už moc dlouho pracovat nemůžou.“

„Pope, dostaneš od státu svých zatracených pětasedmdesát centů na hodinu, ale skončíme, až řeknu já.“

Kruci! Earl už by to nejradši zabalil. Může to zkusit jinde. Třeba si promluví s černochem, který vlastníkulečníkovou hernu v západní části Blue Eye. Zbývaly mu ale ještě tři hodiny času.

„Půjdeme tak sto metrů skrz támhlety stromy a prohledáme to tam,“ zavolal. „Mějte oči otevřené,

chlapci.“

Jed Posey okomentoval jeho rozhodnutí plivancem čehosi žlutého a hustého, ale vyhnul se Earlovupohledu. Stařík trhl za vodítka svých psů a malý hlouček vyrazil směrem ke stromům.

Krajina jako by se bránila jejich vpádu. Kopec byl čím dál příkřejší, mezi hustě rostlými boroviceminevedla žádná pěšina a kolem kotníků se jim omotávaly ostružinové šlahouny. Stín protínaly paprskyslunce, ale nebyl to chladný stín. Earla pálil v očích pot.

„Krucinál,“ zaječel Jed Posey, když se nejméně posté zamotal do ostružin. „Todle nejni žádnej piknik,Earle. To nejni práce pro bělocha. Sežeňte si ňáký negry, když se chcete hrabat v těchdle sračkách.“

Earlovi se skoro chtělo souhlasit. Nemělo to smysl. Viděli sotva tři metry před sebe. Ve vzduchu se

vznášel prach.

„Tak jo,“ přiznal Earl porážku. „Mizíme odsud.“

„Pane Earle, Mollie něco má.“

Earl se ohlédl. Dva mladí, hloupí psi už odpadli, sklonili hlavy k zemi a z pootevřených tlam jim viselyvlhké, růžové jazyky. Mollie ale seděl potichu s hlavou na stranu a tázavým pohledem upřeným předsebe. Pak začal kňučet. Zvuk jako by vycházel z nějakého jiného otvoru než z jeho tlamy. Byl sice zvířecí,ale zároveň obsahoval nějaké poselství. Pak pes vyskočil, zavrtěl ocasem a čumákem někam ukazoval.

„Našel ji, pane Earle,“ hlásil Pop. „Je tady.“

„Sakra práce,“ křikl Jimmy Pye. „Hergot, kluku, otoč tím zatraceným knoflíkem! Najdi tam něcopořádnýho!“

Jimmyho dlouhé blond vlasy byly natřené pomádou, která ve slunci zářila jako zlato nad jeho pohledným,ostře řezaným obličejem.

Bubovy tlusté prsty kroutily knoflíkem rádia, ale proud hudební energie, který Jimmy zaslechl, když Bub

projížděl stupnici, jako by zmizel.

„J-J-Jimmy. Já to n-n-nemůžu –“

„Vyplivni to, člověče. Jeď dál, sakra, a vyplivni to.“

Ale Bub nemohl. Slovo zůstalo viset někde mezi jeho mozkem a jazykem. Kdy už se kruci naučí mluvit

jako chlap?

Bubovi bylo devatenáct. Byl to hubený, nevýrazný mladík, který pracoval jako pomocník tesaře u Wiltonav Blue Eye, dokud ho nepropustili, protože tu práci nikdy pořádně nezvládl. Vyrůstal v posvátné bázni ze

svého staršího bratrance, který byl nejlepším zadákem okresu Polk a dotáhl by to i do první ligy, kdyby

místo toho nešel do vězení.

Toho dne ale Bubův obdiv přerostl v cosi podobného lásce. Zamiloval se do Jimmyho moci, kteránaplňovala vzduch a slibovala skvělou budoucnost.

„No tak, kluku,“ halekal Jimmy a tvář mu zářila nadšením. „Najdi mi nějakou muziku. Žádný negerskýsrágory. Ani žádný hillbilly. Ne, panáčku, chci slyšet nějakej rock’n‘roll, chci slyšet Rock Around the Clock

od Billa Haleyho a jeho zatracenejch Comets.“

Bub horlivě lovil signál nějaké silné stanice z Memphis nebo St. Louis, ale bohové mu z nějakého důvodunebyli nakloněni a z přijímače se jasně a hlasitě linul právě ten póvl, který si Jimmy nepřál, nejspíš zestanice KWIN z Little Rocku nebo toho negerského vysílače KGOD z Texarkany. Jimmy se na něj alenezlobil. Líbilo se mu, jak se Bub snaží, a přátelsky ho poplácal po zádech.

Jimmy řídil, kde sakra sehnal auto? Když Bub dorazil k vězení ve West Fort Smith, byl tak plný lásky, žeho ani nenapadlo se zeptat, a Jimmy mu nic nevysvětlil. To auto bylo nádherný kousek, kabriolet FordFairlane s automatickou převodovkou, a vypadalo zbrusu nové, jako by právě sjelo z výrobní linky. Jimmyřídil jako pánbůh. Prolétl Rogers Avenue, kličkoval mezi pomalejšími auty a ještě přitom stihl veseletroubit a mávat se sebedůvěrou filmové hvězdy na kdejakou dívku na chodníku.

Dívky jeho mávání pokaždé opětovaly a to byla jedna věc, která Buba trochu mátla. Jimmy si přece vzalEdii Whiteovou, dceru vdovy po Jeffu Whiteovi a proslulou krasavici. Proč tedy Jimmy mával na cizí holky?

Všechno bylo přece dokonale zařízené. Pan Earl sehnal Jimmymu práci na pile v Nunley a Jimmy a Ediebudou žít na chatě kousek od Nunley na bývalém ranči Rance Longrace. Connie, vdova po RanciLongraceovi, řekla, že tam mohou bydlet zadarmo, pokud Jimmy přiloží ruku k dílu. Jimmy se časemnaučí řídit pilu. Možná z něj jednou bude šéf. Všichni si přáli, aby to vyšlo.

„Koukni na ně,“ řekl Jimmy, když předjížděli kombík pontiac. Čtyři blondýnky, které vypadaly jakoroztleskávačky, se usmály a Jimmy na ně křikl: „Hej, kočky, co takle dát si někde zmrzku?“

Dívky se rozesmály, protože Jimmy byl tak hezký a drzý, že to ani nemohl myslet zle, i když Bub si všiml,

že Jimmy přejel středovou čáru a nebezpečně se blížil ke kombíku, který jel teď stejně rychle jako oni.

„P-P-P –“

„A nebo zajedem do autokina a kouknem se na Holku pod zákonem,“ halekal Jimmy.

Ten náklaďák,

Náklaďák zatroubil.

Děvčata zaječela.

„P-P-P –“

Jediným pohybem zápěstí otočil Jimmy volantem, šlápl na plyn a s koordinací atleta se prosmekl mezi

kombíkem po pravé ruce a rozjetým, troubícím náklaďákem po levé. Auto vystřelilo kupředu.

„Huráááá!“ vykřikl Jimmy. „Jsem volnej jako pták!“

Na křižovatce zahnul doleva, až mu od zadních kol vylétl štěrk, a vracel se zpátky do centra.

„Najdi mi tam nějakou muziku, Bube Pyei, ty starej pse.“

Bub zachytil něco povědomého, v čem byl onen dunivý rytmus, který jeho bratranec vyžadoval.

„Todle je negr,“ namítl Jimmy.

„N-n-n-ne,“ vypravil ze sebe Bub. „Je bílej. Jenom zpívá jako negr.“

Jimmy se zaposlouchal. Opravdu to byl běloch. Běloch s citem pro rytmus. Běloch s negrem uvnitř,

nažhavený a nebezpečný.

„A jak se ten bílej maník jmenuje?“ chtěl vědět Jimmy.

„Nepamatuju se, sakra,“ zavrtěl hlavou Bub.

„No, tak to nejseš zas tak dobrej,“ věnoval mu Jimmy jeden ze svých širokých úsměvů, kterým mu dal

najevo, že na tom zas tak moc nezáleží.

Jimmy pohlédl na hodinky. Zdálo se, že ví přesně, kam jede. Bub byl ve Fort Smithu předtím jenompárkrát a neměl ani tušení, kde jsou.

Za chvilku Jimmy zastavil.

„Už bude poledne,“ řekl.

Parkovali na rušné ulici Midland Boulevard před velkou samoobsluhou. „Potraviny IGA“, stálo na ceduli.

Byla to největší samoobsluha, kterou kdy Bub viděl.

„Kruci,“ řekl Jimmy. „Mrkej na to, Bube. Mrkej na všechny ty lidi, co choděj dovnitř a ven. A všichni tam

nosej prachy, aby je utratili za jídlo. Člověče, tam musí bejt takovejch padesát šedesát táců.“

Bub přemýšlel, o čem to Jimmy mluví. Něco se mu na tom ani za mák nelíbilo.

„J-j-J-j –“

Ale k čertu s tím, Jimmy je přece klikař.

One, two, three o’clock, four o’clock ROCK,

five, six, seven o’clock, eight o’clock, ROCK,

nine, ten, eleven o’clock, twelve o’clock ROCK,

We gonna rock around the CLOCK tonight!

We gonna ROCK ROCK ROCK till the broad daylight!

Na volno puštění psi ji našli. Earl je slyšel divoce štěkat, hlasy plné vzrušení. „Neudělají ti psi –“ „Ničeho se ani nedotknou,“ ujistil ho Pop.

„Tady, tady,“ řval Jed Posey. „Hergot, sakra, tady!“

Earl se udýchaně prodíral do kopce skrz stromy a šlahouny, až dorazil na jakousi mýtinu, kde ho slunce

zasáhlo plnou silou.

Uviděl tam Jeda stát vedle břidličné skalky. Na druhé straně seděli poslušně psi a štěkali, jako by chtělizahnat ďábla. Ale ďábel už odešel a zanechal tam své dílo.

Shirelle ležela na boku, růžové bavlněné šaty měla vyhrnuté k pasu, kalhotky sundané, blůzu roztrženou.Už se ale nemohla stydět. Oči měla matné a doširoka otevřené. Její pokožka byla šedá, skoro bezbarvá,pokrytá prachem. Tělo bylo nafouklé a levou část obličeje tvořila jedna velká rána, pokrytá zaschlou krví,způsobená úderem kamene.

„Je jí vidět frnda,“ poznamenal Jed. „Koukněte všichni, je jí vidět frnda.“

Bylo to tak. Earl pohlédl na něco, co vypadalo jako černá krvavá kaše na dívčiných genitáliích a co zřejmězpůsobilo pohmoždění. Všude kolem bzukot much a pach rozkladu.

Earl viděl smrt ve všech jejích podobách při invazích na tři velké ostrovy. Sám se na zabíjení významnouměrou podílel. Ale tahle dívka byla tak poničená a zneuctěná, znesvěcená plyny, které ji nadýmaly, aopuštěná na svahu zarostlého kopce, že mu to lámalo srdce, o kterém si myslel, že s ním po dlouhé chůzipříbojem na Tarawě, práci s plamenometem na Saipanu a mnoha přestřelkách na Iwě už nic nehne. Život

žádného Japončíka ani Američana nikdy nevypadal tak zbytečně promarněný.

Lem Tolliver si hlasitě odplivl.

„Tydle negři,“ řekl. „Co to dělaj jeden druhýmu! Nikdy jsme je sem neměli vozit. Patřej zpátky do africký

džungle.“

„Leme,“ obrátil se k němu Earl, „odveď chlapy k mému autu. Chci, abys –“

„Hej, Earle,“ zavolal Jed Posey. Jedův bratr se zasmál. „Hej, Earle, nevadilo by, kdybych si na ní vodbyljedno číslo? Už jí to vadit nebude. A tutově už nejni panna.“

Earl zasáhl Jeda pěstí pod ucho do čelisti jedním rychlým, uspokojivým úderem. Udeřil ho tak tvrdě, žemuž padl na záda a z velké rány na jazyku, do kterého se kousl, se mu začala valit krev. Když dopadl nazem, zvedl se mrak prachu. Zůstal ležet bez hnutí, jen zvedl jednu ruku, aby se kryl. Earl k němupřistoupil, aby mu ještě přidal. Jed se vyhrabal na všechny čtyři a ve tváři měl strach, který muž pocítítváří v tvář porážce.

„Už ho nemlaťte, Earle,“ škemral Lum Posey.

„Odveď toho hajzla odtud,“ přikázal Earl Lemovi. „Nechci ho tady ani vidět. Jdi k mému autu a zavolej dokasáren v Greenwoodu, že tady máme hodně zlý 10-39 a že tady chci mít vyšetřovací tým tak rychle, jakse sem dokážou dostat. A ať se připraví na snímání otisků pro případ, že by tady náš člověk nějakénechal. Zavolej Samu Vincentovi, chci ho tady za kancelář prokurátora. Na něm bude, aby mi pomohldostat toho parchanta do křesla. Zavolej šerifovi a řekni mu, ať to tady jeho lidi uzavřou a hledají důkazy.

Zavolej kancelář koronera, protože potřebujeme pečlivou prohlídku těla. Pamatuješ si to, Leme?“

„Jasně, Earle.“

„Pope, nakrm teď psy a nech je odpočinout ve stínu. Možná je budeme potřebovat, aby se pokusilivyčenichat toho, kdo to udělal.“

„Ano, pane.“

„A teď sebou hněte.“

Muži zamířili z kopce. Lum Posey pomáhal krvácejícímu bratrovi.

Earl zůstal u těla sám.

Tak dobře, holčičko, je čas, abys mi pomohla zjistit, kdo to udělal. A já ti přísahám, že toho parchantanajdu a budu se dívat, jak se škvaří na elektrickém křesle.

Earl nebyl žádný Sherlock Holmes; nebyl to policista z oddělení vražd ve velkém městě. Dokonce ještěnikdy nevyšetřoval vraždu, jen zabití, při kterém je identita vraha od začátku jasná díky svědkům neboznámým neshodám. Tohle bylo něco jiného, mrtvé tělo, nalezené skoro po týdnu. Byla to skutečnázáhada. Earl Swagger byl ale profesionální muž zákona, oddaný své službě a spravedlnosti. Jeho názorybyly tak nekompromisní, že viděl jen jeden důsledek tohoto činu, popravu vraha, a dokud k ní nedojde,bude to chápat jako velkou díru, proraženou do pevné hráze vesmíru. Na něm bylo, aby ji ucpal.

Pustil se metodicky do práce, bez ohledu na zápach smrti, mouchy, které nad mrtvou kroužily, a

obscenitu zločinu. Jeho prvním úkolem bylo načrtnout místo činu. Ať si fotografové udělají svou prácipozději, on chtěl pro své účely zaznamenat celkový pohled na tělo a jeho umístění v terénu. Použiltrojúhelníkovou metodu, užitečnou v prostředí, kde nebyla k dispozici žádná pevná linie, jako napříkladsilnice. Za tři body si vybral nejbližší strom asi osm metrů za dívčinou hlavou, hranu skalky, na kteréležela, a kámen, jenž vystupoval ze země napravo od těla. Mezi tyto značky umístil na papír hrubý náčrttěla.

Pak zahájil pátrání po stopách nebo jiných známkách narušení terénu, stejně jako po jakýchkolivdůkazech, které by pomohly identifikovat muže, jednoho nebo více, kteří ji tam přinesli. Půda byla aletak tvrdá a suchá, že se do ní nic neotisklo. Kromě toho se občas zvedl vítr, který Shirelle nadzvedl šaty a

pokryl ji další vrstvou prachu. Ustal tak rychle, jako se objevil.

Earl přistoupil k tělu. Vyšetřovací tým později provede mnohem podrobnější prohlídku při hledánímikroskopických informací: vláken, tělesných tekutin, možných otisků prstů, skvrn od krve a podobnýchvěcí. On se ale chtěl od ubohé dívky dozvědět, co mohl.

Promluv ke mně, drahoušku, vybízel mrtvou a přitom cítil bolestný soucit, který nedokázal potlačit. Něco v

něm ho nutilo zvednout ji a konejšit v náručí, aby utišil její bolest. Nebyla ale žádná bolest, nebyla aniona, jenom její nafouklé pozůstatky. Duše už odešla ke Stvořiteli. Potřásl hlavou a znovu ji v duchuoslovil: No tak, řekni Earlovi, kdo ti to udělal.

Hleděl do prázdných, bezduchých očí, na její nehybné tělo, pokryté podlitinami a krvavými skvrnami, a

cítil, jak se do něj vkrádá cosi beznadějně neprofesionálního. Před očima se mu zjevil obraz jeho vlastního

dítěte, toho vážného, pracovitého chlapce, který se skoro nikdy nesmál. Viděl Boba Lee, zohaveného jako

byla ona a pohozeného, jenž otekl tak, že rysy jeho tváře skoro zmizely. Na okamžik přestal Earl býtpolicistou a stal se z něj otec, lačnící po pomstě, který jako v rudé mlze viděl, jak výstřel z jehobrokovnice trhá na kusy srdce toho, kdo to spáchal.

Pak se ale opanoval a začal si znovu klást profesionální otázky na věci, které se daly snadno změřit,snadno zjistit. Byla hodně zaprášená. To proto, že tam ležela takovou dobu? Možná, ale spíš ji zabiliněkde jinde a tady pohodili. Kdyby ten kámen byl opravdu vražednou zbraní, bylo by tam mnohem víckrve. Sklonil se, aby si prohlédl sraženou krev pod hlavou. Byla pravidelně rozlitá a kolem nebyly žádnékapky, jen ta kaluž. To naznačovalo, že krev zhoustla a vytekla pomalu. Kdyby se dívka v okamžikuvraždy zmítala, krev by se rozptýlila po větší ploše. Došel proto k závěru, že ten, kdo to udělal, ji prostěudeřil kamenem do hlavy, aby to vypadalo, že ji zabil tam. Ale proč? Jaký v tom byl rozdíl? Naklonil senad její hrdlo. Ano, pod šedou pokožkou spatřil modřiny. Byla tedy uškrcena, ne ubita k smrti?Poznamenal si ten postřeh do svého zápisníku.

Pak zahlédl na kousku ramene, odhaleného roztrženou blůzou, suchou červenou skvrnu. Dotkl se jí.Červená hlína. Hmmm? Jemně jí rozevřel ruku a prohlédl jí nehty. Pod každým uviděl srpeček něčeho, comohla být krev, ale co vypadalo spíš jako hlína, kterou našel na rameni. Přesně to určí lidé z laboratoře.

Červená hlína? Možná červený jíl? Něco mu to připomínalo. Pak na to přišel. Asi deset minut od Blue Eyese poblíž místa zvaného Ink nacházel opuštěný lom proslulý svými zásobami jílu. Nebyl tak označen namapách, ale místní lidé mu říkali Malá Georgia, podle domoviny červeného jílu.

Napsal si do zápisníku „Malá Georgia“ mezi ostatní poznámky.

Přešel ke druhé ruce, která byla zkroucená pod tělem a sevřená v pěst. Všiml si, že něco svírá, snad

kousek papíru. Věděl, že by to měl nechat, jak to je, ale pokušení bylo silnější. Tužkou ruku opatrně

rozevřel, aby nic nepoškodil.

Vypadl z ní poklad, kousek látky, zmačkaný do kuličky, který vytrhla vrahovi, když ji zabíjel. Earl ho

tužkou rozbalil. Ukázalo se, že je to kapsička z bavlněné košile. A byl na ní, monogram!

Tři písmena jasná jako den: RGF.

Že by to bylo tak snadné? pomyslel si Earl. Proboha, že by stačilo tak málo? Najít pana RGF, kterému

chybí kapsička u košile?

„Hej, hej,“ uslyšel někoho volat.

Ohlédl se. Mezi stromy se k němu prodírala statná postava Lema Tollivera, poháněná značným vzrušením.

„Earle, Earle, Earle!“

„Co se děje, Leme?“ zeptal se Earl a vstal.

„Volal jsem jim, Earle, a přijedou, jen co budou moct.“

„Proč, co se –“

„Earle, Jimmy Pye a jeho bratranec Bubba stříleli v samoobsluze ve Fort Smith. Zabili čtyři lidi, dokonce i

poldu! A teď toho kluka hledá celý stát!“

Dvě

JIMMY sáhl za sedadlo a vytáhl odtamtud papírový pytel, na němž se rýsovaly ostré hrany čehosi těžkého.Pytel se ale neprotrhl, ani když ho Jimmy položil Bubovi do klína a uvnitř zazvonil kov o kov.

„Tak hele,“ řekl Jimmy, vytáhl z pytle velký revolver s dlouhou hlavní a podal ho Bubovi. „Todle je Smith.44 Speciál. Je to pořádnej kanón.“

Bub si tu věc nechápavě prohlížel. Zdála se mu být neskutečně těžká, mastná a podivně nabitá energií.Tam, odkud pocházel, měl zbraň každý, ale ne revolver. Viděl ho zatím jenom u policistů. Podíval se naJimmyho s otevřenými ústy a po tváři se mu rozlil přitroublý výraz, který se tam objevil pokaždé, kdyžnevěděl, co má říct.

Jimmy zatím vytáhl automatickou pistoli s pažbou zdobenou rohovinou a začal s ní cvakat, cpát něco do

pažby a pohybovat malou pákou.

„Osmatřicítka super,“ poznamenal spokojeně. „Colt. Taky pořádná flinta. Kvér pro profíky.“

Pak si ale povšiml zmatku v obličeji svého mladého bratrance.

„Co je s tebou, Bube? Co tě žere?“

Bub nevěděl, co na to odpovědět. Pak ze sebe vyrazil: „M-m-m-mám… strach.“

„Ale no tak, Bubbo. Nic na tom není. Vlítnem dovnitř, ukážem jim ty kvéry, oni nám daj prachy a padáme.

Je to jednoduchý. Jeden chlápek v base mi vypravoval, jak udělat velkou sámošku. Hele, každou hodinucpou vatu do trezoru. Takže toudle dobou je v něm tržba za celý dopoledne. V každým IGA je to stejný.Řekl mi todle: ‚Nic na tom není. Snadnějc k prachům nepřijdeš.‘“

Bubovi vyschlo v krku a nemohl dýchat. Chtělo se mu plakat. Tolik Jimmyho miloval, ale… pochyboval, žeby zvládl něco takového. Jediné, co si přál, bylo dostat zpátky svou starou práci. Chtěl jen zatloukathřebíky pro pana Wiltona, každý den, v zimě v létě jen zatloukat ty hřebíky. To by mu stačilo.

„Hele, Bubbo,“ naklonil se k němu Jimmy spiklenecky. „Nevím, jak ty, ale já nechci jít makat na nějakoumizernou pilu, abych udělal radost zatracenýmu Earlu Swaggerovi. Kašlu na to. Dřív nebo pozdějc tamkaždej přídě vo prst, ruku nebo nohu. Pak vidíš někoho jít bez ruky a všichni říkaj: ‚Koukej, to je ten, codělal na pile.‘ Já takle dopadnout nechci, kámo.“

Udýchaně se opřel a pohlédl na hodinky.

„Už je čas. Jenom tam a ven. Nikdo se nic nedoví. Pak budem v balíku. Jo, to budem. Můžem se dostat ztohodle prašivýho západního Arkansasu a napálit si to přímo do Kalifornie. Sleduješ mě? Bubbo, koukni se

na mě!“

Bub zvedl zrak a zíral na svého bratrance.

„Tak co, vypadám jako nějakej mizernej dělník na pile, kterej si vydělává tisícovku ročně a bydlí v

chalupě, kterou mu pučila nějaká stará dáma? Tak to ne, já vypadám jako ten chlápek James Dean. Jsemstejnej fešák jako von. Pojedu do Kalifornie, kde ze mě bude velká filmová hvězda. Ty pojedeš se mnou,Bubbo. Každá hvězda má vždycky svoji pravou ruku, maníka, kterej zamlouvá hotely a vyzvedává letenky.

To je práce pro tebe. Ty budeš moje pravá ruka.“

„A-ale Edie tě miluje.“ Jako mnoho dalších byl i Bub napůl zamilovaný do Jimmyho mladé manželky.

„Bude toho tam dost i pro Edii. Však uvidíš. Vezmem ji s sebou. Pojede do Kalifornie s náma! Budem se

tam mít parádně. Ty, já a Edie. V L. A. budem hvězdy!“

Mluvil tak přesvědčivě, že Bub zavřel oči a na okamžik to všechno spatřil: bazény, módní šaty, tenkéknírky, krásná auta, to vše pod kalifornským sluncem. Až doteď se o něčem takovém neodvážil ani snít.

„Přísahám, že se nikomu nic nestane. Jenom mě budeš krejt, až pudu do tý kanceláře. Ukážeš jim pistoli,já jim ukážu pistoli. Nikdo se nebude prát vo prachy, který patřej firmě. Pak zmizíme. Vyzvednem Edii apojedem. Nikomu se nic nestane. No tak, Bubbo, potřebuju tě. Je čas jít.“

Jimmy vystoupil z auta a zastrčil si automat za pásek plátěných kalhot. Nasadil si sluneční brýle napohledný obličej a vytáhl krabičku cigaret Lucky Strikes. Jediným pohybem zápěstí ji otevřel, rty z ní vzal

cigaretu a zapálil ji zippem, který se mu magicky objevil v ruce. Obrátil se a zamrkal na chudáka Bubba,

který si už připadal jako ve filmu.

Jimmy jde vpředu, sebejistě vykračuje a ve tváři mu září úsměv. Bub se táhne za ním, vyděšený azmatený. Také si zastrčil revolver za kalhoty, ale je moc těžký a neohrabaný a dlouhá hlaveň ho tlačí nastehně, takže se pohybuje jak invalida s dřevěnou nohou.

Neměli bychom mít masky?

Co když nás někdo pozná?

Mámu z toho raní mrtvice.

Proč to dělám?

Jimmy… Jimmy… Pomoz mi!

Jimmy však kráčí kupředu, tvář ozářenou potěšením. Cestou se zastaví a dvorně pomůže naložit nějaké ženě nákup do auta.

„Děkuji vám,“ usměje se na něj.

„Není zač,“ odvětí tak šarmantně, že si žena ani nevšimne pistole, zastrčené za kalhotami. To celé zabereněkolik vteřin, což postačí, aby ho Bub dohnal a do obchodu vstoupí společně. Samoobsluha je podivnětemná a rozlehlá. Bubovi připomene kostel. Na šesti pokladnách cvaká šest žen. Zboží posílají dálbaličům, kteří podávají plné pytle zákazníkům. Je to ta největší samoobsluha, kterou kdy Bub viděl!Připomíná mu obrovskou jeskyni plnou regálů se zbožím, narovnaným do nekonečných řad. Je toAmerika, kterou nikdy nespatřil. Něco na té obrovitosti a řádu ho děsí. Cítí se jako ve svatyni. Třesou semu kolena. Touží, aby nalezl odvahu vykřiknout: NE, JIMMY, NE! Ale Jimmy před ním si je tak jistý sámsebou, že se mu Bub nedokáže postavit. Kromě toho se události řítí dopředu příliš rychle.

Jimmy už došel ke kanceláři za poslední pokladnou, vysokou kostkou se dveřmi uprostřed, kterouobklopuje pult, za nímž si pohledná rudovláska povídá s černou ženou. Na vizitce na její hrudi stojí

Virginia, zástupce vedoucího.

Na Jimmyho šarm a vzhled zareaguje jako všichni ostatní, její široký úsměv se ale změní ve strach,jakmile spatří zbraň. Jimmy srazí barevnou ženu na podlahu, namíří Virginii na obličej a křikne: „Padej dotý kanceláře a votevři trezor!“

Virginia zalape po vzduchu jako ryba vhozená na břeh. Stiskne bzučák, dveře kanceláře se otevřou avyhlédne z nich mladý muž. Bub si není jistý, co se stane pak. Ozve se prásk, které ještě nikdy neslyšel akteré nedává žádný smysl, a mladý muž padne na kolena. Vytéká z něj něco mokrého a rozlévá se to popodlaze. Bub slyší křik, sténání a vzlykání. Pomalu vytáhne svou zbraň a ve vteřině je v kanceláři, aleJimmy ho vystrkuje ven a křičí: „Krej mě zvenku!“ Bub tedy zůstává stát na stráži a netuší, co se v témalé místnosti děje.

Prásk!

Zazní to znovu a Bub sebou leknutím trhne. Vůbec se mu ten zvuk nelíbí. Ví, že je to výstřel, a doufá, žeJimmy střílí do vzduchu nebo do země, aby je vyděsil, ale z výkřiků hrůzy, které se ozývají kolem, chápe,že Jimmy střílí do lidí. Proč by to dělal? Proč by měl Jimmy někoho zastřelit? Kdybyste někdy viděliJimmyho utíkat s míčem v rukou, unikat útočníkům, kličkovat a pádit kupředu dlouhými, elegantnímiskoky za nadšeného řevu davu, nikdy by vás nenapadlo, že takový chlapec bude jednou střílet do lidí.

Bub se rozplakal. Vůbec se mu to nelíbilo. Strachy se mu dělalo špatně. Má přece s Jimmym sedět v

autobusu do Blue Eye. Jimmy bude žít s Edii a pracovat na pile v Nunley pro Mika Logana! Pan Earl to

řekl! Pan Earl řekl, že to tak bude! Proč se tedy děje tohle? Proč nejsou v autobusu?

Někdo se přiblíží k Bubovi, nějaký velký černoch, a přitiskne ho na pult. Tvrdě udeří Buba do úst, až semu zamlží celý svět. Proč? Proč Buba uhodil? Bub ho odstrčí a muž padne na zem. Bub na něj namíří

revolver.

„Proč?“ řekne.

Jimmy je vedle něj.

„Udělej to,“ přikáže. „Udělej to!“

Nemůžu, pomyslí si Bub. Nenuť mě!

Černoch ale vstává ze země a vrhá se po něm. Zbraň spustí. Nechtěl to udělat. Nechtěl to! Nebyl to jeho

nápad! Není to jeho vina! Je to vina toho negra!

„Hurá, jseš chlap!“ vykřikne potěšeně Jimmy. „Tak pojď, padáme odsud.“ Ještě jednou se zastaví, otočíse a zařve: „K zemi, všichni!“ Vystřelí pět ran nad hlavy lidí u pokladen. Padají na zem a křičí.

Náhle je světlo. Jsou venku na opuštěném Midland Boulevardu, i když Bubovi se zdá, že se zazaparkovanými auty skrývají lidé. Najednou se mu to začne docela líbit. Je to vzrušující. Připadá sidůležitý.

Jimmy ho táhne přes ulici, když se v dálce objeví černobílé policejní auto s kvílející sirénou a zamíří přímo

k nim.

Bub má takový strach. Srazí se. Jimmy ale klidně zamíří a začne střílet.

Práskpráskpráskpráskprásk!

Střílí rychle a Bub vidí, jak kulky tříští přední sklo policejního vozu, který náhle zabočí doleva a nabourá dozaparkovaných aut. Ten hluk je strašný! Všude létají střepy.

„Do černýho!“ zajásá Jimmy. „Dělej, musíme zmizet. Začíná tady bejt horko!“

Řítili se ulicí, pak zahnuli doleva do černošské čtvrti. Lidé jim uskakovali z cesty. Sirény se blížily. „Zabiljsem člověka,“ řekl Bub.

„Nikohos nezabil,“ zavrtěl hlavou Jimmy. „To ti přísahám. Pro toho chlápka to byl zážitek na celej život. Aždo smrti to bude vypravovat svejm vnoučatům.“

„Vopravdu?“

„Jasně, že jo, sakra. Nabil jsem ty kvéry slepejma nábojema. Ty lidi padali na zem, protože si mysleli, že

to koupili. Za hodinku se budou chechtat na celý kolo. A teď mám hlad. Co takle ňákej hamburgr?“ Bub jen polkl. Nebyl si jistý, jestli může Jimmymu věřit. Pamatoval si na tu tekutinu, která vytékala z tělamuži, co vypadl z kanceláře. Na černochovi, kterého střelil, nic takového neviděl, ale měl to v hlavěvšechno pomíchané. Věděl však jistě, že se sklo policejního auta rozbilo a auto havarovalo.

„Tak jsme tady,“ řekl Jimmy. „Máš nějaký peníze? Já jsem dutej.“

Zastavil před velkou budovou ze skla a chrómu, kde parkovalo už několik aut.

„Slyšel jsem, že tady dělaj úplně ty nejlepší hamburgry na celým světě. Kouknem, co maj.“

„Jimmy, t-t-t-ty –“

„Vyplivni to, mladej.“

„T-ty si myslíš, že je to dobrej nápad? Nebude policie todle auto hledat?“

„Ty ani nenapadne, že bysme se tady zastavili na hamburgr, co říkáš?“

A opravdu, párek černobílých vozů s ječícími sirénami jen prosvištěl kolem.

„Hele, to, co děláme, je něco novýho,“ vysvětloval Jimmy. „Říká se tomu v pohodě. A já teď budu už furt

v pohodě.“

„V pohodě?“ zeptal se Bub. Nechápal to.

„Jo. Chlap, co je v pohodě, nikdy nekleje ani se nerozčiluje. Pořád se jenom směje. A je to rebel. Je proti

všemu, protože ví, že všechno je proti němu. A pořád zůstává v pohodě. Nic ho nikdy nevytočí.“

Bub si to nechával projít hlavou. Náhle se objevila servírka. „Co ten zmatek, krásko?“ zeptal se jí Jimmy.

„Nějací chlapi vyloupili IGA,“ řekla. „Zabili pár lidí a taky jednoho černocha.“

„Jenom ne tak hr,“ opáčil Jimmy a mrkl na Buba. „Vsadím se, že se brzo dozvíte, že se vlastně nikomu nic

nestalo.“

„To tedy nevím,“ pokrčila rameny dívka.

„Jakej nejlepší burgr tady děláte?“

„Máme různé druhy. Hodně se prodává superburgr se slaninou. Je tam slanina, sýr, salát a rajče.

Pohromadě to musej držet párátka. Dávaj na to malou vlaječku. Vypadá opravdu dobře.“

„Co na to říkáš, Bube?“

Bub přikývl. Měl pořádný hlad.

„Jo,“ řekl Jimmy. „Takže dva ty superburgry, dvě porce hranolků a máte mlíčnej koktejl? Myslím pořádně

hustej koktejl z opravdový zmrzliny a mlíka.“

„Ano, pane. Děláme nejlepší koktejly ve městě.“ „Tak nám dva přineste. Čokoládovej –“

„– a jahodovej,“ doplnil Bub.

„Jednou čokoládu, jednou jahody,“ zopakovala servírka.

Jimmy se pohodlně opřel. Zapálil si další lucky strike, zhluboka se nadechl a pohlédl na hodinky. Vypadaljako člověk, který neví, co jsou to starosti.

„Jenom vodpočívej,“ zamumlal. „Všecko bude v pohodě. Jsme ty největší pohodáři v širým vokolí.“

Dívka jim přinesla hamburgry a byl to ten nejlepší hamburgr, který kdy Bub jedl. V Blue Eye dělalihamburgry v restauraci U Checka, ale to byly jen mastné hovězí placky v tuhých houskách, nic jako tohle.Bože, to maso bylo tak křehké a sýr tak jemný, ale slanina tomu opravdu nasadila korunu. Koho vůbecnapadla ta skvělá myšlenka položit na hamburgr slaninu?

„Krucinál,“ řekl Bub, „todle je ale skvělej burgr.“

„To je král všech hamburgrů,“ poznamenal Jimmy. „Tak, a teď pojď se mnou.“ Vystoupil, ledabyle popadlpytel s nápisem IGA a pomalou chůzí se vzdaloval od auta.

„Toudle dobou už hledaj naše auto,“ řekl. „Daleko bysme se v něm nedostali. Takže si seženem jinejauťák tam, kde jsem sehnal tendle. Je to brnkačka.“

Odbočili z hlavní ulice a ušli asi dva bloky do čtvrti malých, dobře udržovaných domků. Díky velkým,zeleným stromům tam nebylo takové horko. Rozprašovače osvěžovaly trávníky a několik mladých mužůsekalo trávu bzučícími sekačkami. Prošli kolem staré paní.

„Dobrej den, madam,“ pozdravil Jimmy.

„Vám taky, mladíku,“ usmála se na něj.

Za okamžik Jimmy došel k oldsmobilu, zaparkovanému na nestřežené příjezdové cestě. Otočil se na Buba

a usmál se.

„Hele, když seš nervózní, tak nic nezvládneš, lidi poznaj, že se chystáš na něco špatnýho. Buď v pohodě,jenom se usmívej a tvař se, jako bys měl celej svět na háku, a všichni ti půjdou z cesty. Jenom koukej,

jak je to jednoduchý.“

S těmi slovy prošel pomalu příjezdovou cestou, otevřel dvířka auta a ve vteřině nastartoval. Vycouval. „Nastup, Bube. Nebo čekáš, až ti to přijde říct sám pan Earl Swagger?“

Bub nastoupil.

Vyjeli na cestu v dalším hezkém autě a projížděli předměstskými ulicemi tak pomalu, jak to jen šlo. Jimmyse znovu podíval na hodinky, jako by se řídil nějakým časovým rozvrhem.

„Pusť rádio a něco pěknýho tam nalaď,“ vyzval Buba.

Tohle už Bub znal. Naklonil se a za praskavých zvuků začal kroutit knoflíky. Nenašel ale nic z těchbláznivých rytmů, které se Jimmymu líbily. Naladil nějaké country, Patsy Kline a Perryho Coma, kterýzpíval o měsíci jako veliká pizza, Miss Day a její Que Sera, Sera a pak,

„Úřady ve Fort Smith zahájily rozsáhlou policejní akci, jejímž cílem je dopadnout dva ozbrojené anebezpečné muže, kteří vyloupili samoobsluhu v centru města a zastřelili čtyři lidi včetně policisty.“

Bub jen strnule poslouchal zprávy o mrtvých.

„Policie tvrdí, že za ten akt násilí je zodpovědný nedávno propuštěný zloděj aut Jimmy Pye a jehobratranec Jefferson ‚Bub‘ Pye, oba z Blue Eye. Existuje teorie, že tito dva vrazi zamíří domů do okresu

Polk.

Teď promluví plukovník státní policie Timothy C. Evers.“ Z rádia se ozval hlubší hlas. „Předpokládám, žese oba zločinci uchýlí do míst, která znají. Cestou ale narazí na naše zátarasy a my už se o ně postaráme,jak se sluší a patří.“

„Ten starouš je nějakej vytočenej,“ utrousil Jimmy. „Vrčí, jako kdybysme ho vytáhli z postele nebo něco.“

„J-J-J-Jimmy?“ „Co, mladej?“

„Říkal, že jsme ty lidi zabili.“

„No, možná že v mý pistoli byly vopravdový náboje. Ve tvý ale ne. Ty v tom nejedeš. Za nic nemůžeš,Bube. Tvůj bráchanec Jimmy by tě nedostal do žádnýho průseru, to tí přísahám. To by vůbec nebylo vpohodě. A teď dojedem do Blue Eye, vyzvednem Edii a hurá na cestu. Můžem se zašít u kámoše, kterýhomám v Adanarku v Oklahomě. Von –“

Ale Bub plakal.

„Bube, co tě žere, člověče?“

„Jimmy, já chci k mámě. Já nechci jít do žádnýho vězení. Nechtěl jsem nikoho zabít. Ach Jimmy, proč seto stalo? To není fér. Nikdy jsem neudělal nic špatnýho. Jenom chci –“

„No tak, no tak, Bube, nedělej si s ničím starosti. Přísahám ti, že máš všechno před sebou: Kalifornii amísto pravý ruky filmový hvězdy. Můžeš tam pak svoji mámu pozvat a koupit jí tam hezkej baráček.

Všecko je naplánovaný, všecko.“

Bub začal posmrkávat. U srdce ho bolelo. Zbraň odhodil na podlahu. Chtěl, aby to všechno bylo pryč.

„Hele, koukni sem,“ řekl Jimmy.

Bub vzhlédl a proti nebi spatřil křiklavý neon, který však ve dne nesvítil. Stálo tam U plameňáka a Bub sivšiml, že ulice je plná podobných barů a klubů se zhasnutými neony a ospalým vzhledem nočníchpodniků. Jimmy sjel z cesty a zastavil za domem na malém parkovišti, na jehož konci stála velká garáž.

Bylo naprosté ticho.

„Hej,“ řekl Jimmy. „Víš co? Zmákli jsme to. Všechno bude v pořádku.“

Bub se díval, jak se dveře garáže otevřely a Jimmy pomalu zajel s autem dovnitř. Pohltila je tma a ticho,

které rušila jen vzdálená hudba z nějakého malého, laciného rádia.

ROCK ROCK ROCK around the clock tonight

ROCK ROCK ROCK ‘till the broad daylight!

„V pohodě,“ řekl Jimmy.

Tři

KDYŽ dorazil na místo, myslel si, že se všechno vyjasní, ale místo toho se samozřejmě všechno jen ještěvíc zamotalo. Pronajal si pokoj v levném motelu poblíž mexické čtvrti a celé dopoledne tam zvažoval svédalší kroky. A na co přišel? Na nic.

Nakonec se rozhodl vyrazit ven v marné naději, že bude mít prostě štěstí, že se věci budou ubíratsměrem, kterým se obvykle neubírají. Věděl, že se málokdy něco podaří podle plánu, a proto tam takébyl, protože něco nevyšlo, jak mělo, násilí a šílenství získaly navrch, zemřeli lidé, byly promarněny lidské

životy.

Bylo mnohem tepleji a jasněji. Byla to vlastně poušť, i když si ji představoval jinak. Tady viděl hřebenrudých kopců, které na jedné straně zaplňovaly horizont, a na druhé straně jen nízké pahrbky, porostléostnatou vegetací. Celému tomu světu vládla hnědá, okrová a cínová. Barvy, které zatlačily zelenou na

ústup.

V tom městečku opravdu dávaly lišky dobrou noc. Rozkládalo se podél hlavní ulice s restauracemirychlého občerstvení na jednom konci, parkovišti pro obytné přívěsy a zchátralými předměstskými domkyponěkud vzadu pod importovanými palmami, malými krámky, z nichž mnohé byly zatlučené prkny, aobchody s potřebami pro domácnost, potravinami, čistírnou, stánky s kovbojskými a indiánskými„suvenýry“ pro zbloudilé turisty. Typické městečko kdekoliv příliš daleko od mezistátní dálnice. Shodouokolností se jednalo o stát Arizona a městečko se jmenovalo Ajo.

Russ se prošel ulicí tam a zpátky. Neviděl nic zajímavého, štěstí mu nepřálo. Našel malý bar, kde siobjednal oběd a poslouchal kovboje, jak si povídají o ničem. Nikdo si ho ani nevšiml. Nakonec zaplatilbarmanovi pět dolarů za sendvič a přišlo mu, že v jeho tváři zachytil napůl lidský úsměv porozumění.

„Tak bych rád věděl, jestli byste mi nemohl pomoct,“ oslovil ho Russ.

„Vsadím se, že vím, o co vám jde, chlapče.“

„To je to na mně tak vidět?“

„Je to na vás zatraceně vidět.“

„Viděl jste už hodně lidí jako jsem já?“

„Někteří byli jako vy, někteří byli jiní. Jedna parta televizáků ze západního Německa si pobyla ve městěskoro měsíc. Prodal jsem jim grilovaný maso za dobrejch tisíc dolarů. Jejich zvukař Franz se do něj úplně

zamiloval.“

„Ale nikam se nedostali, že?“

„Ne. Ani oni, ani nikdo jiný. Byl tady taky jeden slizoun z New Yorku. Tvářil se, jako by mu patřil celej světa my všichni dělali pro něj. Promarnil tady šest tejdnů. Měl za sebou už spoustu velkejch kšeftů.

Dohodnul se s tím chlápkem, co popravoval v Utahu, a se samotným O. J. Simpsonem. Tady ale

nepochodil. A pak ta francouzská spisovatelka. Docela kočka. Vůbec by mi nevadilo, kdyby přijela napsat

o mně. Prozradil bych jí všechny svý tajemství, dokonce i tajemství grilovanýho masa mý ženy.“

„Viděl ho vůbec v poslední době někdo? Chodí ven?“

„Jo, občas se ve městě objeví. Vysokej, tichej chlápek. Vzal si zatraceně pěknou ženskou. Mají malouholčičku. Žijou si ale sami pro sebe.“

„Můžete mi říct, kde bydlí?“

„To teda nemůžu, mladej. Nelíbilo by se mu to. Respektuju ho. Myslím, že si přeje, aby ho celej svět

nechal na pokoji.“

„Já ho také respektuju,“ ujistil ho Russ. „A proto jsem tady.“

„Nejspíš se to nepovede ani vám, jako nikomu před váma. Proč byste měl bejt něco extra?“

Proč bych vlastně měl být výjimka? přemýšlel Russ. Ano, to je zásadní otázka.

„No,“ řekl Russ, „jde o něco, na co se ho zatím nikdo nezeptal. Nejde vlastně ani o něj.“

„Pak buďte trpělivý, chlapče. Dozví se, že jste tady. Nejspíš to ví už teď. Lidi mu takové věci říkají, víte.“

„Jo, já vím. Každopádně díky. Nejspíš skončím tak, že tady taky projím tisíc dolarů v grilovaném mase.

Vím, že to nebude snadné.“

Russ vyšel ven, au! to oslepující slunce, a zatápal po slunečních brýlích. Když si je nasadil, projel ulicípick-up a Russovi se zdálo, že ho spatřil. Štíhlého, opáleného muže s chladnýma, přimhouřenýma očima.Ale ne, byl to jen nějaký tlustý kovboj.

Kráčel po ulici a snažil se očima navázat kontakt s někým z místních, ale jediné, čeho dosáhl, bylzamračený pohled maloměstské Ameriky, který říkal: Nevstupovat. Nakonec se vrátil do hotelu a znovurozevřel svou složku.

Výstřižky byly pomačkané a některé trochu umaštěné od toho, kolikrát už se jimi probíral. Kdyby čtenímohlo setřít inkoustovou čerň, byly by už pořádně vybledlé, ale tak tomu nebylo. Moderní průmyslový tisk

je živý, barevný, nezničitelný.

Nejslavnější výstřižek byl z obálky Newsweeku z toho měsíce roku 1992, kdy byl jeho člověknejhledanějším mužem v Americe. „Bob Lee Swagger,“ stálo tam, „hrdina se stal vrahem.“ Time, kterýneměl, otiskl stejnou fotografii s titulkem: „Bob Lee Swagger, tragický odkaz Vietnamu.“ Byl to starýobrázek Swaggera, pořízený ve Vietnamu. Říkal všechno a nic. Jižanská tvář dvacetiletého muže, jemužmohlo být klidně i čtyřicet, s pochmurným výrazem a kůží na hlavě tak napjatou, že vypadala jako hlavasmrtky, kterou i svým způsobem byla. Na sobě měl maskáče a mariňáckou čapku. Přimhouřené oči nadostře řezanými lícními kostmi se vyhýbaly jakémukoliv kontaktu s okolním světem. Byl to obličej jak zdevatenáctého století. Vypadal jako Mosbyho kavalerista, jeden z Quantrillových jezdců, nebo někdo, kdovytáhl kolt v OK Corralu, a vrátil se po pěti minutách od dobře vykonané práce. Na obálce časopisu muna paži spočívala puška s dlouhým hledím a bylo všeobecně známé, že s tímto nástrojem byl jedním znejlepších lovců lidí na světě.

Russ odložil obálku časopisu a prolistoval ostatní fotografie, které pocházely z archivu novin The DailyOklahoman z Oklahoma City, jeho posledního zaměstnavatele. Tyto záběry byly pořízeny při záhadnémslyšení v roce 1992, které ukončilo dva měsíce, po které byl Bob Lee Swagger celebritou, a znamenalojeho návrat do ústraní. Byl jako T. E. Lawrence v postavě pilota Shawa, muž, který měl skoro fyzickoupotřebu anonymity. Prostě zmizel, což se zdá být v Americe, která své celebrity zahrnuje penězi, skoroneuvěřitelné. V jeho případě se ale nepodepsaly žádné smlouvy na knihy, filmy či televizní dokumenty.Nebyly zodpovězeny žádné z provokativních otázek, které vznášeli někteří komentátoři, kteří si mysleli, že vědí o věcech, o kterých nikdo jiný nemá tušení. Vyšla jedna neautorizovaná kniha od někoho, kdo aninemohl tušit, o čem píše, a pár zavádějících, spekulativních článků v pochybných plátcích. Russ věděl, jakjsou všechny vzdálené pravdě, ale jeden z nich obsahoval nugget informace: že Swagger se určitě uchýlildo Aja v Arizoně se svou novou manželkou, pohlednou ženou, která se zúčastnila onoho senzačního

slyšení.

A proto, pomyslel si Russ, jsem teď v laciném motelu v arizonském Aju a docházejí mi peníze, čas aštěstí.

Když pátého dne Russ přežvykoval poslední sousto další dávky opečeného masa a snažil se nemyslet natenčící se fondy, zastavil se u něj barman.

„To víte,“ zašeptal muž, „že se dneska koná ve městě jedna oslava?“ Russ polkl.

„Je to tak. Je pátek. Bude to ve farmářskejch potřebách Jižní státy. No, možná jsem si ho splet s někýmjiným, ale viděl jsem určitej pick-up, jak jede tím směrem. Bejt váma, tak bych se tam přesunul.“

„Skvělé!“ vyhrkl Russ.

„Ode mě jste nic neslyšel.“

„Ani slovo.“

Russ hrábl po slunečních brýlích a vyběhl ven. Jižní státy, Jižní státy? Ano, Russ si na to místo pamatoval.Nacházelo se o dva bloky dál. Rančeři se tam scházeli ráno před prací a po práci se tam vraceli. Dalo setam koupit všechno od pytlů zrní po mlátičku International Harvester za půl milionu dolarů. Russ byl takvzrušený, že trochu zpanikařil, ale pak se ovládl a rozhodl se, že půjde po svých.

Rozběhl se po chodníku kolem podivné skupinky turistů a několika zírajících puberťáků. Připadal si jakonaprostý pitomec. Zároveň byl ale bez sebe vzrušením. Za svou kariéru v Oklahomanu jednou zaskakovalza filmového kritika na dovolené a byl vyslán na výlet za firemní peníze. Letěl tenkrát do New Orleansu,kde pak seděl na banketu v hotelu a po sálu kolovali Kevin Costner a Clint Eastwood, půl hodiny na jedenstůl. Bylo to samozřejmě naprosto směšné, ale když viděl ty dva vstupovat do hotelového sálu, cítil sestejně jako teď, bezcenný, nepřipravený pitomec. A to šlo jen o filmové hvězdy, které se ukázaly býtdocela sympatičtí chlapíci a pseudohrdinové, pokud se dá soudit z krátkého času, který strávili u jejich

velkého stolu na banketu.

Tenhle muž byl ale skutečný hrdina. Ve válce i míru dokázal mimořádné věci. Když Russ běžel a jehovzrušení narůstalo, jeho koncentrace se rozplývala, hlavu jako by měl plnou mýdlových bublin.

Plán, opakoval si, potřebuješ plán.

Dříve než ale mohl nějaký plán upříst, zanesly ho boty za roh na parkoviště, které leželo před obchodem

Jižní státy.

Bylo to prašné prostranství a ve vzduchu visel prach. Russ se zastavil a obhlížel scénu, která jako by

vypadla z nějakého dokumentu o různých amerických zaměstnáních. Film o zemědělství vytvořený někýmse škodolibým veselím Hieronyma Bosche a s citem pro detail Normana Rockwella. Kam se člověk podíval,

postávali farmáři, rančeři a kovbojové, opírali se o své pick-upy a vyměňovali si historky. Vzadu stályohrady pro telata a vzduchem se neslo slabé bučení uvězněných zvířat. Chyběl tam jen John Wayne.Vlastně ne, k čertu, John Wayne byl všude kolem.

Všichni muži měli hnědé, ošlehané obličeje a zdáli se být stvoření ze surové kůže a pemmikanu. Dojednoho byli oblečení do zaprášené džínoviny a kůže, na nohou měli okopané a sešlapané vysoké boty,jen jejich pokrývky hlavy se lišily: slamáky, stetsony vysoké i nízké, krempy zvlněné i rovné, baseballovéčapky, a dokonce i pár rybářských čepic.

Russ se v tom chaosu nemohl dobrat žádného smyslu a připadal si tam jako Afroameričan na schůzi

místní organizace Ku-klux-klanu. Všichni byli ale tak zabraní do hovoru, že si ho ani nevšimli, když kolem

nich procházel a hledal tvář, která by se podobala té z výstřižků. Odhadoval, že muže jako Bob najdenejspíš ve středu skupiny obdivovatelů, a hledal tedy někoho jako krále mezi princi. Žádnou podobnouskupinku ale nenašel a muži na parkovišti se už začínali po jednom rozcházet

„Co se to tady děje?“ zeptal se jednoho starocha.

„V pátek vodpoledne se tady všichni sejdou nakoupit zásoby. Spousta jich je z pěkný dálky. Ty chlápci se

tady scházej, aby si trochu pokecali.“

„Chápu,“ řekl.

Procházel řídnoucím davem a cítil, že už nedokáže spojit nikoho z těch osmahlých mužů neurčitého věkuse svou představou Boba Lee Swaggera.

Nakonec došel až k obchodu, kde nějaký člověk házel pytle s krmením na korbu omšelého pick-upu.

Ross strnul a jen zíral.

Ten muž byl vysoký a kolem krku měl obtočený červený šátek kvůli potu. Na sobě měl seprané džínsy avybledlou džínovou košili a na hlavě starou baseballovou čepici s nápisem DIVOCÍ VEPŘI.

Muž vycítil jeho pohled a zamračil se na něj. Ano, byl to on. Starší, než si ho Russ představoval, snědší,skoro v barvě navažské keramiky, bez jediného gramu masa navíc v obličeji. Napjatá kůže byla rozrytáhlubokými vráskami. Pohled jeho očí barvy cínu pálil jako laser. Vůbec nevypadal romanticky nebohrdinně, vypadal jako zpocený, unavený chlap, kterého čeká ještě spousta práce. Tvářil se mrzutě a Russvytušil, že by mohl snadno přijít k úhoně.

„Na co čučíte, člověče?“ vybafl na něj.

Russ zrudl studem a vzrušením. Doběhl k němu a vyhrkl: „Pan Swagger? Pan Bob Lee Swagger. Ujel jsem

dlouhou cestu, abych se s vámi setkal.“

„Tak to jste marnil svůj zatracený čas,“ odsekl Swagger. „Napište si tu svoji všivou knihu sám. Nebudu osobě nic vypravovat štěněti jako jste vy, ani tomu nejlepšímu spisovateli na světě. Nenávidím spisovatele.

A teď mi padejte z očí.“

S těmi slovy usedl za volant a odjel.

Bob ošetřoval koně, který měl něco s okem. Zánět, způsobený nejspíš hmyzem, se záhadně rozšiřoval, ažoko vypadalo jako tenisák potažený plísní, a od oka k uchu a napůl cesty k nozdrám se rozlezla ošklivávyrážka. Byl to krásný šedý valach jménem Billy a dívka, které patřil, odvedla skvělou práci při jehovýchově, dokud se neobjevila ta infekce.

„Je to ta nejhorší nemoc, kterou jsme v naší rodině kdy měli,“ řekla dívčina matka. „Mohl by na ni umřít.“

„Ne, ne,“ ujistil ji Bob, ale mluvil hlavně k nešťastné dívce, která neřekla ani slovo. „Veterinář udělal, comohl. Musíte věřit lékům, které nám dal, a musíte věřit nám. Postaráme se o Billyho nejlépe, jak to jenpůjde.“

Bob Lee Swagger přežil padesát let života včetně nejrůznějších dobrodružství v námořnictvu, aby skončiltak, jak si nikdy nepředstavoval: šťastný.

Koho by něco takového napadlo?

Jeden důvod byl ten, že Arizona měla úžasně léčivý vliv na jeho sešitou a sdrátovanou levou kyčel, kterou

kulka 7.62x54 s celokovovým pláštěm, pohybující se rychlostí skoro tři tisíce kilometrů v hodině,rozsekala na odpornou kaši z kostí a chrupavek. Lékařům v nemocnici pro veterány trvalo celý rok, než se

jim to podařilo dát provizorně dohromady, a ještě dobrých dvacet let se budil každé ráno s pocitem, že

když lovíte lidi pro peníze, uloví nakonec oni vás. Byla to tahle bolest, co ho možná dovedlo k pití, ale

možná také ne. Zůstal opilý a zlý skoro deset let, aby pohřbil bolest, která neměla s jeho kyčlí nicspolečného, a nemohla být tedy léčena chirurgicky. Bolest ze vzpomínek na mladé muže, jejichž životybyly promarněny a nezbylo po nich nic než jméno na černé zdi. Trvalo dlouho, než se s tímhle vyrovnal, a

fakt, že přestalo bolet jeho staré zranění, byl už jen třešinka a dortu. Ale to byla jen jedna stránka věci.

Tu druhou představovala jeho žena. Julie Fennová, zdravotní sestra. Dříve bývala jen fotografií, kterounosil uvnitř helmy jeho pozorovatel, jeden z těch skvělých mladých mužů, kteří přišli domů ze země zla vigelitovém pytli a dřevěné bedně. Nějaký zkrat ve vesmíru způsobil, že se o mnoho let později Bob s Juliísetkal. Hned jak ji spatřil, věděl, že je ta pravá. Ona si zároveň pomyslela totéž o něm a teď byli svoji aměli malou holčičku Nicki, která psala své jméno zpřeházeně a s věkem pod každý svůj obrázek koně –YKN4. Nikdy si nemyslel, že něčeho takového dosáhne, protože byl vyloučen z lidské společnosti, protožeplnil rozkazy a oficiálně zabil 87 nepřátelských vojáků, jednoho po druhém. On sám věděl, že jich bylo

341. Teď už to všechno bylo minulostí.

A byla v tom ještě jedna věc, jako poleva na dortu: koně. Nejlepší práce, kterou si mohl přát. Miloval je.Neumějí lhát, a když se o ně dobře staráte, jsou vám vděční. Nikdy se nesetkal s žádným, který by bylctižádostivý, žárlivý nebo pokrytecký. Jsou to upřímně řečeno hloupá zvířata, silná a prostoduchá jakovoli, ale mají v sobě určité kouzlo, které z nich vyzařuje, ať už spásají trávu, nebo se ladně prohánějí popastvinách. Sledovat je, jak běží, zvláště pod vedením jeho dcery nebo děvčete, jako bylo to, kterévlastnilo Billyho, dívat se, jak jim pod kůží hrají svaly, mu skýtalo takové potěšení, které mu nemohlapřinést žádná láhev nebo puška, a bůh ví, že hledal štěstí u obojího.

Pracoval s Billym. Říká se tomu lonžování. Kůň je na lonži a klusá kolem vás v kruhu o poloměru sedmimetrů, ovládaný hlasem.

„No tak, Billy,“ broukal Bob a Billyho svaly se napínaly, jak kůň kroužil kolem něj, i když pro Boba byl kůňstále před ním, protože se otáčel spolu s ním. Zvedal se prach a lepil se na šedákovy zpocené boky. Budepak potřebovat pořádně vytřít, ale to bylo v pořádku, protože si pro Billyho měli to odpoledne přijet.

Dvacet minut. Když se Billy začal uzdravovat, začal Bob s lonžováním, aby se koňovi opět začaly rýsovatpod kůží svaly a zvíře se dostalo do své dřívější formy. Na začátku se kůň vzpíral, protože ho zánětpřipravil o část zraku, teď viděl špatným okem jen na šedesát procent, a Billy ho mohl vodit jen šest nebo

sedm minut. Teď to bylo bez problémů dvacet minut třikrát denně a kůň vypadal, že se do toho bude

moci brzy pustit znovu.

„Dobře, hochu,“ zavolal Bob a začal přitahovat lonži připevněnou k ohlávce. Pomalu přivedl koně k sobě,zastavil ho a odepnul lano. Teď bude koně vodit dalších dvacet minut, aby vychladl. Pak ho umyje. PaníHastingsová a Suzy si ho vyzvednou ve tři a Billy se vrátí ke svému starému životu.

Člověk musí něco dělat a tohle bylo pro Boba to pravé. Penze od námořnictva mu stále přicházela, jehožena Julie pořád pracovala tři dny v týdnu na klinice v navažské rezervaci. To stačilo, aby měli všichni, copotřebují.

„Tati?“

Nicki byly čtyři a byla to sladká blonďatá holčička. Není špatné vychovávat dítě třicet kilometrů od města,pomyslel si. Učit ho, aby vstalo brzy ráno a nakrmilo s vámi zvířata, od počátku formovat jeho charakterprací a zodpovědností, jako byl formován jeho. On byl vychováván svým otcem, který zahynul přizbytečné tragédii. Jeho dítěti se nic takového nestane.

„Ano, YKN4?“

„Billy je zpocený.“

„Ano, to je. Snažil se. Teď musí vychladnout.“

„Dneska si pro Billyho přijedou?“

„Je to tak, zlatíčko. Už je mu líp. Má pár jizev, hůř vidí, ale jinak je v pořádku. Dostali jsme ho z toho.“

„Billy mi bude chybět.“

„To mně taky. Ale musí se vrátit ke svému životu. Holčičce Suzy se po něm stýská už čtyři týdny. Teď jeona na řadě, aby byla šťastná.“

YKN4 měla na sobě džínsy a tričko s límečkem. Jako všechny děti, které tráví většinu času ve stájích, bylašpinavá a šťastná. Sedla si na bobek a sledovala otce, jak pomalu vodí Billyho kolem výběhu, dokud se

jeho dech nevrátil k normálu.

„Teď ho budeš umývat, tati?“ „Pomůžeš mi, zlatíčko?“

„Ano, tati.“

„Už jseš velká holka, YKN4,“ pochválil Bob dceru, která na něj mrkla a rozesmála se.

Vzala koně za uzdu a odvedla ho do stáje, kde ho přivázala k lanu. Velké zvíře se poslušně řídilo příkazy

své velitelky. Ani v nejmenším mu neustoupila. „No tak, ty troubo,“ křikla a strčila do něj, aby trochu

couvl. Přinesla další lano a upevnila ho k ohlávce, čímž koně zajistila uprostřed stání.

„Můžu mu dát mrkev, tati?“

„Počkej na mě, zlatíčko.“

Bob otočil kohoutkem a natočil vědro mýdlové vody. Pak přešel ke koni a začal ho rytmicky omývat

houbou, od krku k plecím a ke kohoutku, každou svalnatou nohu.

„Tati,“ ozvala se holčička.

„Ano, miláčku?“

„Byl tady nějaký pán, tati.“

Bob neodpověděl, ale v očích se mu zablesklo.

„Hubený pán s hustými, tmavými vlasy a vypadal napjatě?“

„Co je napjatě, tati?“

„Aha. Jako kdyby cválal a přitom stál klidně. Ani se neusměje. Tvář má sevřenou jako pěst.“

„Ano, tati. Přesně tak vypadal.“

„Kdes ho viděla?“

„Parkoval o kus dál u silnice, kde mě dneska vysadil autobus. Rosalita se na něj podívala a on otočil

hlavu.“

„Seděl v bílém pick-upu?“

„Ano, tati. Ty ho znáš? Je hodný? Na mě se usmál. Já myslím, že je hodný.“

„Je to jenom bláznivý kluk, který si myslí, že na mně zbohatne a proslaví se. Přestane ho to bavit aodjede. Předpokládal jsem, že to pochopil, ale je asi tvrdohlavější, než jsem ho odhadl.“

Nechají ho někdy na pokoji? Jednou se vaše fotka dostane na titulní stranu časopisu a hned si celý světmyslí, že máte dost tajemství, aby to vydalo na bestseller. Už to jsou celá léta a ta fronta pitomců neberekonce. Jak ho našli? Že by jeho adresa byla někde na tom přitroublém internetu? Někteří z těch čmuchalů

nebyli ani Američané. Nejhorší byli ti zatracení Němci. Za rozhovor mu nabízeli spoustu peněz. Ale tohleuž měl za sebou. Zažil ten nejhorší druh slávy a to mu stačilo na celý život.

„Obtěžoval tě nějak, zlatíčko?“

„Ne, tati. Jenom se usmál.“

„Jestli ho ještě někdy uvidíš, hned mi to řekni. Já si s ním promluvím a on odjede. A jestli ne, tak prostěpočkáme, až ho to přestane bavit.“

Většina z nich po čase zmizela sama. Měli tak nesmyslné nápady. Někteří ani nechtěli vydělat penízepsaním o něm. Chtěli ho jen vidět a inspirovat se jeho osobou, tím, čím býval. Taková pitomost. Jehoživot nebyl žádný monument nebo vzor, byl to prostě jeho život.

Na nějaký čas se zdálo, že ten hoch zmizel. Pak se jednoho večera objevil znovu a seděl trpělivě v autěna druhé straně silnice. Julie přišla z práce; najedli se a usadili na verandě, pili ledový čaj a sledovali, jakslunce poklidně zapadá za vysokými horami.

„Je opravdu tvrdohlavý.“ „Bláznivý kluk.“

„Aspoň se drží zpátky. Je slušně vychovaný.“ Svého času jim lidé vjížděli do dvora, vyskakovali z aut sesmlouvami v rukou a rovnou rozmísťovali reflektory s jistotou, že padli na něco velkého, že konečně našlisvé eldorádo. Bob musel několikrát zavolat úřad šerifa, naposledy na ty západní Němce, kteří byli zvlášť

neodbytní.

„On ale neodjede. Začíná mi to lézt krkem. Chudák YKN4. Nechci, aby si myslela, že musí vyrůstat

takhle.“

„Neboj, ona to zvládne. Aspoň pochopí, že její otec je mimořádný člověk.“

Swagger pohlédl na svou manželku. Byla to opálená, pohledná žena, v jejíchž světlých vlasech se začaly

objevovat šedé prameny. Co se vrátila do Aja, neměla na sobě nic než džínsy, vysoké boty a tričko. I ona

tvrdě pracovala. Bobovi se zdálo, že pracuje dokonce víc než on, a to už něco znamenalo.

„Kolik bys řekl, že mu je?“ zeptala se.

„Tak dvaadvacet. Jestli touží po dobrodružství, měl by se dát k maríně. Mohl by si užít pár týdnů na

ostrově Paris. Neměl by se tady potloukat, strašit nám dítě a lézt mi na nervy.“

„Nevím, čím to je, že vypadá jinak než ostatní.“

„Trochu ti připomíná Donnyho, v tom to je,“ zmínil se Bob o jejím prvním manželovi.

„Asi máš pravdu. Má v sobě Donnyho stud a nejistotu.“

„Donny byl dobrý chlap,“ řekl Bob. „Jeden z nejlepších.“ Donny mu zemřel v náručí. Ze střelné rány do

plic mu stříkala krev, oči upíral do prázdna a prsty levé ruky zatínal do Bobova bicepsu.

Vydrž, Donny. Proboha, zdravotník. Zdravotník! Sakra! Zdravotník! Jenom vydrž, bude to v pořádku,

přísahám!

Ale nebylo to v pořádku a žádný zdravotník se neobjevil. Bob se krčil za ochranným valem, postřelený do

boku tím samým hajzlem. Donny ho přišel zachránit a koupil to přímo do hrudníku. Bob nikdynezapomene na sevření Donnyho prstů, jako by Bob byl život sám. Pak se sevření uvolnilo a krev přestala

téct.

Bob nesnášel, když se mu vracely podobné vzpomínky. Někdy to dokázal ovládnout, někdy ne. Přepadlaho černá nálada. Za starých časů by to byl čas na drink.

„Je mi to líto,“ řekla. „Neměla jsem se o tom zmiňovat.“

„To je v pořádku. K čertu, asi mu půjdu říct do očí, aby odtud vypadl a přestal marnit čas.“

Vstal, nucené se na ni usmál a přešel silnici ke starému fordu F-150. Chlapec tam jen tak seděl. Viděl

Boba přicházet. Usmál se a vystoupil z auta.

„Co tady sakra chcete?“ obořil se na něj Bob. „Ven s tím.“

Chlapec stál před ním. Ano, měl něco přes dvacet, byl štíhlý s hustými vlasy a vzhledem studentíka. Na

sobě měl džínsy a módní košili s krátkými rukávy a nějakým emblémem na hrudi.

„Omlouvám se,“ řekl. „Byla to pitomost. Ale nevěděl jsem, jak jinak bych si s vámi mohl promluvit.

Napadlo mě, že když ukážu, jak vážně to myslím a že jsem tady, nebudu vás do ničeho nutit a chovat se

jako pitomec, možná mi nakonec dovolíte, abych si s vámi promluvil.“

„Tohle není žádné interview. Nikdy je nedávám. Co se stalo, je pryč, a patří to jen mně.“

„Přísahám, že mě rok 1992 vůbec nezajímá.“

„A nechci se ani podílet na nějakém hrdinském blábolu. Ani slovo o Vietnamu. Skončilo to a chci na to

zapomenout. Ať mrtví odpočívají v pokoji.“

„Nejde mi o Vietnam, ale kvůli mrtvým jsem přišel.“

Chvíli na sebe beze slova hleděli. Blížil se soumrak. Slunce se sklánělo za hory a nechávalo za sebou

prázdný svět šedi a ticha. Mrtví. Nechte je na pokoji, prosím. Co dobrého to přinese? Proč ho ten chlapec

pronásleduje a ohání se zájmem o mrtvé?

„Tak už se sakra vymáčkněte. Jde vám o knihu? Určitě chcete napsat knihu.“

„Ano, opravdu chci napsat knihu o velkém americkém hrdinovi, který pochází z Blue Eye v Arkansasu, o

člověku, jací už se nerodí.“

„Žádné knihy,“ odsekl Bob.

„Nechte mě ještě chvilku pokračovat,“ požádal ho chlapec. „Ten velký americký hrdina se jmenuje –jmenoval se, Earl Swagger. Byl vyznamenán 22. února 1945 na Iwo Jimě, dva dny po dni D. Vrátil se doAmeriky, kde se stal policistou v Arkansasu. 23. července 1955 se dostal do přestřelky se dvěmaozbrojenými lupiči, kteří se jmenovali Jimmy a Bub Pyeovi. Oba zabil.“

Bob se na chlapce zamračil.

„A oni zabili jeho. Vašeho otce. Chci napsat knihu o vašem otci.“

Čtyři

EARL přikázal Lemovi, aby zůstal u těla, dokud nepřijedou státní detektivové a okresní koroner. Vrátil se kautu a všiml si, že se Jed a Lum Poseyovi opírají o kapotu auta Popa Dwyera a všichni tři se chechtají jakstaří opilci. Když ale vycítili jeho tvrdý pohled, smích je rychle přešel. Jed měl pořádně oteklý obličej,

vypadal jako napuchlý grapefruit, žlutý a shnilý. Jed byl ale nepoddajný parchant z hor. Mohli jste do něj

mlátit celé hodiny, aniž byste mu doopravdy ublížili.

„Vy tady zůstanete, dokud nepřijedou detektivové. Psi už vychladli, Pope?“

„Vychladli, jak to jenom v tomdle počasí de, pane Earle,“ odpověděl Pop.

„Dobře. Zůstaňte tady, jasné?“

„Ano, pane,“ řekl Pop.

Earl nasedl do auta, nastartoval a zapnul vysílačku. V éteru to jenom hučelo, jak celý stát mobilizoval ke

štvanici vedené státní policií, jejíchž 111 příslušníků převzalo za ten úkol zodpovědnost. Chvilku s

nedůvěrou naslouchal, jako by nedůvěra mohla způsobit, že to všechno zmizí.

„Dispečinku, tady auto dva devět, jsme teď u blokády na 226 a máme dvě jednotky rozmístěné mezi 226

a 271, máte to, dispečinku?“

„Rozumím, dva devět, ve vaší oblasti létá státní piper cub a sleduje vedlejší cesty. Je na jiné frekvenci, ale

jestli něco najde, dáme vám vědět.“

„Mám to, dispečinku, zůstanu na místě. Mám tři jednotky, další jsou na cestě.“

„Wally, plukovník říká, že byste možná chtěl poslat jednu z vašich jednotek k Lavce. Pomáhá nám armáda

z Chaffee a myslím, že nám pošlou i pár letadel.“

„Dispečinku, jedna z mých jednotek míří do Lavcy.“

„Dobrá práce, končím, dva devět.“

Earl poznal, že se pod dva devět skrývá Bill Cole, poručík z kasáren v okresu Logan. Dispečer mluvil za

majora Dona Benteena, zástupce velitele. Plukovník Evers nejspíš svolal posily odněkud z Little Rocku a

teď už byl asi na cestě, aby převzal velení v oblasti.

Jimmy, ty zatracený blázne, pomyslel si s náhlou hořkostí.

Co jsme udělali špatně? Co tě to popadlo, chlapče? Jak ses dostal na tuhle cestu?

Na podobné otázky v případě Jimmyho Pye nikdy neexistovala odpověď. Earl potřásl hlavou. Měl na tom

větší podíl viny než kdokoliv jiný, protože zlehčoval jeho prohřešky a přehlížel jeho nepřístupnost, i když si

uvědomoval, jak se ten hoch liší od chudáka Lannieho Pye.

Myslel na Buba Pye, Jimmyho hloupého bratrance, který se nemohl Jimmymu v nejmenším rovnat. Earl si

nemohl ani vybavit Bubovu tvář, i když ho viděl den předtím. Co se stane s ním? Bub býval truhlářskýučeň, ale nebyl schopný zvládnout svou práci, a propustili ho. Další práci už nenašel. Byl to slušný kluk,který ale neměl velkou budoucnost, nebyl to ale žádný kriminálník. Toho z něj udělal ten zatracený

Jimmy.

Earlovu mysl zahalil černý mrak. Ubohá barevná dívka, Jimmy Pye, celý ten zatracený den! Byl to jehonejhorší den od Iwo Jimy. Neochotně zvedl mikrofon a stiskl tlačítko. „Dispečinku, tady auto jedna čtyři,

jsem deset-osm.“

„Earle, kde jste byl?“ Byl to major, který si vzal od dispečera mikrofon.

„Byl jsem na místě činu, majore, pošlete mi posily?“

„Negativní, jedna čtyři. Musíme nechat tu černou holku být, dokud nechytíme Jimmyho Pye. Viděl jsem

záznamy, je z okresu Polk a vy jste byl jeho poslední kurátor.“

„Znám tu rodinu,“ řekl Earl.

„Tak dobře.“

„Chcete mě na blokádě, majore?“

„Negativní, jedna čtyři. Dohlédněte na tu rodinu. Možná se s nimi nějak spojí. V záznamech je, že má

ženu.“

„Vzal si ji během trestu.“

„Tak na ni dohlédněte, Earle. Na ni a všechny ostatní příbuzné, které má v okresu Polk. Když budetepotřebovat pomoc, spojte se s šerifovými lidmi.“

„Rozkaz, majore. Kdy ale můžu čekat ten vyšetřovací tým? Potřebuju je tady na místě činu co nejdřív.“

„Možná navečer, Earle. Ti hoši mají spoustu práce v IGA ve Fort Smith. Je tady spousta krve. Zastřelil dvamuže v kanceláři a negra venku a trefil městského policistu v autě. Je to jako zlý sen, Earle.“

Earl zachmuřeně přikývl a podíval se na hodinky.

Earl projížděl černošským předměstím v západní části Blue Eye, pod masivem Rich Mountain. Bylo to malé

a špinavé předměstí. Copak si tihle lidé nemohou posbírat odpadky, posekat trávníky, upravit zahrady?Kamkoliv se podíval, viděl známky úpadku a únavy, které měly daleko od slušného života. Bosé děti vhadrech na něj zíraly z verand chatrčí. Jejich černé oči jako hluboké tůně hleděly z netečných tváří, alekdyž zahnul za roh a překvapil je, mohl zahlédnout, jak skáčí přes švihadla a hrají na schovávanou spřirozeným elánem. Sotva však zahlédly černobílé auto s bělochem ve stetsonu za volantem, okamžitě sezarazily a obrátily k němu ty prázdné obličeje.

Projel kolem nejimpozantnější budovy v černošském předměstí obklopené jilmy, Fullerova pohřebníhoústavu, starého sídla z časů, kdy v téhle části města bydleli běloši, a kolem další významné stavby,kostela pobitého bílými prkny. Za ním ležela stromy stíněná ulice, kde bydlela černošská střední třída.

Dům Parkerových byl třetí napravo. Byl také pobytý bílými prkny a po dřevěné mříži na verandě se vinulabílá wisterie. Hleděl na malé, ale čisté a udržované stavení. Paní Parkerová vedla kostelní sbor a jejímanžel Ray byl úředník u petrolejářské společnosti, jediný černoch, který tam pracoval.

Earl byl rád i nerad, když tam nespatřil další policejní auta. Znamenalo to, že si může s Parkerovýmipromluvit, aniž by ho rušili tlustí běloši s odznaky a zbraněmi, kteří by černošský pár vystrašili nebopřinejmenším zahnali do opatrné opozice. Znamenalo to ale také, že jim tu zprávu bude muset sdělit sám.

Možná měl zavolat toho pastora.

Zaparkoval, vědom si očí, které ho sledovaly. Dívčina matka stála na verandě. Její pokožka jako by vůbecnebyla hnědá, ale popelavá. Tvář měla ostře řezanou, jako by byla nemocná, a těžce dýchala.

Když se k ní blížil, smekl klobouk.

„Paní Parkerová?“

„Na-našel jste moji holčičku?“

„Asi byste si měla sednout, paní Parkerová. A možná budete chtít, abych zavolal pastora.“

„Co se stalo, pane Earle? Řekněte mi to, prosím. Proboha, řekněte mi to.“

„Je mi to moc líto, paní. Vaše dcera je mrtvá. Někdo ji zabil. Našli jsme ji kus od silnice, asi třicetkilometrů za městem.“

„Pane bože,“ vydechla žena. „Ach bože, bože, bože. Proč mě takhle zkoušíš? Miluju tě, bože. Amen,miluju tě.“

Rozvzlykala se a kývala se dopředu a dozadu na židli. Říkalo se, a Earl tomu napůl věřil, protože to nikdynezkoumal, že černoši necítí žal nebo bolest jako běloši, že na to nemají dostatečně vyvinutý nervovýsystém. V tomhle případě to ale neplatilo. Hrozná zpráva dolehla na paní Pakerovou, jako by ani nebylačerná. V Pacifiku viděl muže, kteří na žal reagovali podobně, snažili se dát mu průchod, aby mohlvyvanout. Pomyslel na svého syna a představil si, jak by se cítil, kdyby ho ztratil. Chtěl se té ženy dotknout, nějak ji utěšit, ale nikdy nepomáhalo, když se dotýkali lidé s různou barvou kůže.

„Je mi to líto, paní.“ „Ach bože,“ hlesla.

Vstoupil do domu, který byl tmavý a čistý. Našel telefon a zvedl sluchátko. „Operátor.“

„Betty, tady je Earl Swagger.“

„Co děláte v černošské čtvrti, Earle? To je linka paní Parkerové.“

„Mají nějaké problémy. Spojte mě s reverendem Hairstonem.“

Betty ho přepojila a Earl si promluvil s pastorem, který slíbil, že zavolá sestře paní Parkerové a její tetě a

sám dorazí za pár minut na místo, aby se postaral o všechno potřebné. Earl vyšel zpátky na verandu.

„Jak zemřela moje dcera, pane Earle?“

„Nebylo to nic hezkého. Vypadalo to, jako by ji někdo uškrtil nebo utloukl. Řekl bych, že dlouho netrpěla.“

„Byla… Však víte…“

„Obávám se, že ano, paní. Však víte, když se tahle zvířata rozpálí, nedokážou se pak ovládat.“

„Ach bože,“ hlesla paní Parkerová. „Ten vrah nám vzal všechno. Úplně všechno.“

„Vaše dítě je v nebi, kde mu už nikdo neublíží,“ ujistil ji Earl. „Zítra se tady zastaví několik policistů, aby si

s vámi promluvili. Budou chtít vědět, kdy odešla, kdo byl s ní, s kým se přátelila.“

Pohlédla na něj.

„Pane Earle, o černou holku se nikdo nestará. Na nic se ptát nebudou. Je jim to jedno.“

Earl neřekl nic. Podle toho, jak to chodilo na úřadu šerifa v Blue Eye, měla nejspíš pravdu.

„Víte, paní, protože se to stalo mimo město, budou na tom pracovat státní detektivové. A já se postarám,

aby dělali svoji práci. Ať to udělal kdokoliv, dostaneme ho, slyšíte? Přísahám na svůj život, že to

vyřešíme.“

„Ach bože,“ opakovala žena a zakryla si utrápenou tvář kapesníkem.

„Paní Parkerová, vím, jak je to těžké, ale chci, abyste mi odpověděla na dvě nebo tři otázky, abych mohl

začít s vyšetřováním. Soustřeďte se a pomozte tak svému dítěti.“

Neodpověděla.

„Říkají vám něco iniciály RGF?“

„Ne, pane.“

„Dobře. A teď mi řekněte přesně, kdy odešla a kam.“

„Bylo to v úterý večer, před třemi dny. Šla na shromáždění do kostela, to je všechno. A už se nevrátila.“

„Jste si jistá, že tam došla?“

„Reverend říkal, že tam byla.“ „Jaké to bylo shromáždění?“

Žena na něj pohlédla a Earl, který měl pro takové věci cit, si pomyslel, že na něco kápl.

„Jenom shromáždění. Však víte, pane Earle, prostě kostelní shromáždění.“

Zapsal si: „Shromáždění? Jaké? Kdo tam byl?“

„Odešla odtamtud v pořádku?“

„Ano, pane. A šla rovnou domů.“

Earl se rozhlédl po ulici. Kostel byl ani ne dva bloky daleko. Proboha, někdo ji polapil přímo v téhle ulici!

„Pane Earle, kde je teď moje dítě? Snad není ještě tam, že ne?“

„Bohužel je. Musíme počkat, až přijedou detektivové z Fort Smith. Dneska došlo ještě k jednomu zločinu,

pár lidí přišlo o život. Říkají, že za to střílení může jeden mladík tady z města.“

„Bože, bože,“ vzdychla žena.

Právě se jí chystal zeptat na dceřiny přátele, když před domem zastavilo staré auto reverenda Hairstona.

„Ach, sestro Lucille,“ naříkal. „Ach Ježíši, pomoz nám, Ježíši, pomoz nám.“

Reverend tam vtrhl jako velká voda spolu se čtyřmi nebo pěti prsatými černoškami. Earl ustoupil stranou

a nechal truchlení volný průběh.

Plná váha smutku na Earla dolehla cestou z města na západ po silnici 8 směrem k Nunley, kde krajinutvořily hornaté zelené pastviny. Cesta ho dovedla k letnímu sídlu Šéfa Harryho Etheridge, Horskémuhnízdu, a dvěma kamenným sloupům, podpírajícím kovanou bránu, která promlouvala o Harryhodůležitosti, nabyté za mnoho let ve Washingtonu. Earl viděl, jak se cesta klikatí do kopce k sídlu, které serozkládalo na protilehlém svahu. Všude bylo ticho, Šéf Harry se zřejmě vrátil do Washingtonu nebo dosvého sídla ve Fort Smith. Na druhé straně plotu nebyly vidět žádné známky života.

Earl zapnul vysílačku, aby se seznámil s novinkami, ale slyšel jen hlášení z blokád, Jimmyho a Bubanikdo neviděl.

„Dispečinku,“ zavolal nakonec, „tady je jedna čtyři, jsem deset-dvacet-šest kousek od Pyeových ve

východním Polku.“

„Hodně štěstí, Earle.“

„Deset-čtyři a končím, dispečinku.“

Nunley tvořilo jen několik obchodů a pila Mika Logana, ale za ním se nacházel dům Longacreových.

Zahnul doleva, projel kolem velkého domu a dal se prašnou cestou mezi pastvinami, kde se pásl ten

největší skot v západním Arkansasu a tloustl pro řezníky. Domek, který paní Longacreová postavila prosvého syna a švagrovou, kteří zemřeli při autonehodě v New Orleansu, a proto se tam nikdynenastěhovali, byl výtvor přesládlé romantické fantazie, vysněné hnízdečko pro milovaného syna a jehoženu, kde měli žít, dokud nebude připraven převzít rodinný majetek. K tomu ale nedošlo.

Před sebou uviděl šerifovo auto a cadillac paní Longacreové. Na blatníku dřepěl zástupce šerifa Buddy Till.

„Nazdar, Earle.“

„Nazdar. Jsi trochu mimo svoji oblast, ne?“

„Šerifovi se zdálo, že by nebylo špatný tady počkat pro případ, že by se tady Jimmy objevil. Jsem na nějpřipravenej.“ Ukázal palcem na zadní sedadlo. Přes sklo poznal Earl svého starého přítele z války, samopalThompson. Nebyl to ale vojenský model; tenhle měl bubnový zásobník na padesát nábojů, jako by patřil

AI Caponovi.

„Někdy mě děsíš, Buddy,“ řekl Earl. „Kdyby Jimmy překonal padesát blokád a sto dvacet kilometrů, určitě

by sem nepřijel střílet. Proč to nedáš zpátky do kufru, než se někomu něco stane?“

„Sakra, Earle, co ti dali tu zatracenou medaili, myslíš si, že můžeš každýho buzerovat.“

Earl o tom vyznamenání nikdy nemluvil a vadilo mu, když mu ho někdo předhazoval. Potlačil ale nával

zlosti a promluvil chraplavým, autoritativním hlasem.

„Měl jsem toho s těmihle zbraněmi dost co do činění za války, abych věděl, že se s nimi nezacházísnadno. Skáčou v ruce a střílí všude kolem. Nechci vidět, že jsi někoho zranil. Ani ty to nechceš. Teď todej do kufru a pohni zadkem dolů na silnici. Jestli se tě šerif Jacks zeptá proč, řekni mu, že jsem ti topřikázal.“

Buddy nasupeně udělal, co mu nařídil.

Earl vyšel na verandu a jednou zaklepal.

Otevřela mu sama Connie.

„Earle, díky bohu.“

„Dobrý den, slečno Connie,“ pozdravil. Connie Longacreová pocházela z Baltimoru; Rance Longacreapotkala na východě, vzala si ho a odešla s ním na jih, kde se jí stal domovem okres Polk a jeho největšífarma. Žili s Rancem životem maharádžů na nejkrásnějších pozemcích v celém okrese. ConnieLongacreová ale nikdy zcela neunikla smrti, která ji pronásledovala jako kletba. Rance zemřel vosmačtyřiceti a právě před rokem se její jediné dítě Stephen zabilo i s těhotnou chotí. Přesto tahle žena vpadesáti stále oslňovala své okolí hrdou východní krásou, jejíž podstatu nedokázal v okresu Polk nikdosprávně vystihnout.

„Podařilo se vám poslat toho troglodyta pryč?“

Earl si nebyl jistý, co má „troglodyt“ znamenat, ale pochopil, o kom je řeč.

„Ano, madam. Teď hlídá dole na silnici. Jak je Edii?“

„Ach,“ povzdechla si, „je nešťastná.“

„Ano, to chápu.“

„Earle, co se to proboha stalo?“

„Sám nevím, slečno Connie. Jimmy, on, Nedokážu pochopit, co to do něho vjelo.“

„Já jsem nikdy nebyla Jimmyho velký příznivec, Earle. Jsem už dost stará, aby mě neoklamala pohledná

tvář.“

„Nikdy neměl otce.“

„Ano, já vím, ale tohle každý používal, aby ho omluvil. Spousta chlapců vyrostla bez otců a nestali se z

nich zločinci.“

„Neudělal jsem toho pro něj dost. Mohl jsem udělat víc, ale mám vlastního syna.“

„Chytí ho?“

„Ano, chytí. A přinutí ho zaplatit. Bude muset zaplatit. Jinak to nejde.“

„To je správné. Je mi líto chudáka jeho bratrance.“

„Bub miluje Jimmyho až příliš. Je snadné ho milovat, ale také nebezpečné. Tohle není nejlepší den vdějinách Arkansasu,“ povzdechl si. „Dneska ráno jsme našli severně od města zuboženou barevnou dívku.Někdo ji pořádně zřídil.“

„Proboha. Jak se jmenovala?“

„Shirelle Parkerová.“

„Shirelle jsem znala. Znám její matku. To je strašné, Earle.“ Zdálo se, že to Connie hluboce zasáhlo.

„Tihle chudáci,“ řekla nakonec. „Jejich život je jedna velká tragédie.“

„Nijak zvlášť si neužívají, to je jisté.“

„Udělal to nějaký černoch, předpokládám?“

„Doufám. Ale nevím to jistě, slečno Connie. Je na tom ještě spousta mravenčí práce.“

„Earle…“ Otočil se.

„Neměla byste vstávat, drahoušku,“ řekla paní Longacreová.

Earl se díval na Edii White Pyeovou a snažil se tvářit tak klidně, jak to jen dokázal. Nepodléhal snadno

emocím, ale nebyl bez citů. Skrýval je však hluboko v sobě a zatloukl do nich pár hřebíků, aby je tam

udržel.

Edie byla přítelkyní Jimmyho Pye od roku 1950, kdy Jimmy dovedl střední školu v Blue Eye do státníhofinále v americkém fotbalu. Byla to zřejmě ta nejkrásnější žena, jakou kdo v okresu Polk kdy viděl. Jejíotec padl ve válce několik týdnů po invazi v Normandii a matka ji vychovávala sama, i když v případě Edie

to nedalo moc práce. Od malička to bylo hodné děvče. Získala si přezdívku Sněhurka a Jimmy byl jejíkrásný princ, dokázal být okouzlující, pokud zrovna neřádil.

Earl na ni chvilku hleděl a zatlačil své pocity ještě hlouběji, přidal i další hřebíky.

„Ach, pane Earle,“ řekla. „Je mi to tak líto.“

„Nemusíte se omlouvat, Edie,“ ujistil ji. „Jimmy se rozhodl sám a musí také sám nést následky. Jenom

doufám, že už nikdo další nepřijde o život.“

Představil si, jak Jimmy narazí na někoho jako Buddy Till a jeho samopal. Budou z toho kaluže krve a ví

bůh, kdo se připlete mezi ně. Otřásl se.

„Ten zatracený kluk,“ řekla Connie Longacreová. „Vždycky byl až moc hezký. Strávil příliš času před

zrcadlem. Nikdy jsem nevěřila mužům, kteří dávají přednost odrazu v zrcadle před tím, co vidí kolem něj.

Potřebovala jste pořádného, opravdového muže. Škoda že tady Earl už je ženatý a má kluka. Rance

říkával, že Earl Swagger je ten nejlepší chlap, který se kdy v okrese Polk narodil. A to bylo před válkou!“

„Přestaňte s tím, slečno Connie,“ napomenul ji Earl. Hrozně ráda říkala provokativní věci a těšilo ji, když

se na ni lidé dívali s otevřenou pusou.

„No, kdybych já byla mladá holka, Earl by byl přesně ten chlap, po kterém bych šla.“

„Edie, musím vám položit pár oficiálních otázek. Chtějí, abych tady zůstal pro případ, že by Jimmy zamířil

tímhle směrem.“

„Kdyby se zeptali mě, řekla bych jim, že ten trouba už je na cestě do Hollywoodu,“ řekla Connie. „Víckrát

už ho tady neuvidíme. No, nechám vás dva o samotě. Mám něco na práci. Moc ji netrapte, Earle.“

„Spolehněte se, madam.“

Posadil se s Edii k oknu. Vedle ní si vždycky připadal neohrabaný. Cítil, jak mu vržou boty a opasek. Colt

trooper ho hrozně tížil.

Vytáhl zápisník a nalistoval poslední stránku záznamů o Shirelle Parkerové.

„Edie, je s vámi Jimmy v kontaktu?“

„Ne, pane Earle. Naposled jsem s ním mluvila před třemi týdny. Zdál se být v pořádku. Těšil se, až hopustí. Před týdnem jsem od něj dostala hezký dopis. Byl hrozně zvědavý na tu pilu. Říkal, že do roku 1960

bude jeho!“

„Nezmínil se, že by si ve vězení našel nové přátele?“

„Ne, pane.“

„Mladý kluk jako Jimmy se někdy zaplete se starými kriminálníky a ti ho zkazí. Takže se o ničem nezmínil,

o nových přátelích nebo něčem podobném?“

„Ne, pane.“

„Měla byste mi to říct. Není to žádná zrada. Zabil několik lidí a musí za to zaplatit jako muž. Nejlepší, co

ho může teď potkat, je bezpečné dopadení a spravedlivý proces.“

„Přesně to chci i já, Earle. Nikdy jsem nechtěla, aby se někomu něco stalo. Ach, Earle, je to pravda?

Opravdu zabil čtyři lidi?“

„Říká se to. Identifikovali ho nejméně čtyři svědci. A Buba také.“

Edie odvrátila zrak a zahleděla se do polí ozářených sluncem.

„Chudák Bub,“ povzdechla si nakonec, „neublížil by ani mouše.“

Jimmy, Jimmy, Jimmy, pomyslel si Earl hořce. Ty blázne. Proč jsi sakra musel udělat něco takového?

„Neozval se vám dneska?“

„Neozval. Abych pravdu řekla, pane Earle, už o něm nechci slyšet. Je to strašné. Musím odejít a začít

znovu někde jinde.“

Viděl, že pláče.

Otočila se.

„Musím vám to říct, pane Earle. Vzala jsem si Jimmyho, protože jsem byla špatná. Dovolila jsem mu –“

„Nemusíte mi říkat nic. Je to jen vaše věc.“

„Přišla jsem do jiného stavu. Neměla jsem na vybranou. Chtěla jsem, aby moje dítě mělo otce.“

Po tvářích jí stékaly slzy.

„Ví o tom jenom slečna Connie. Chudáka mámu by to zabilo.“

„Nikdo se to nedozví,“ ujistil ji Earl.

„Ne. Já o to dítě přišla. Před měsícem jsem potratila. Potratila jsem a teď jsem manželkou vraha. Ach

Earle.“

„Nemusíte si s tím dělat starosti,“ řekl Earl, „o všechno se postaráme.“

Zazvonil telefon. „Mám to vzít?“

„To bude nejspíš pro mě.“

Šla a zvedla sluchátko. Nebylo to pro Earla.

„To je Jimmy,“ řekla.

Pět

CHLAPEC se posadil na verandě s Bobem a Julií. „Mohla bys mu prosím přinést něco k pití?“ požádal Bob.

„Tvrdí, že chce napsat knihu o mém otci.“

„Dal byste si trochu limonády? Nebo dietní koly? V tomhle domě žádný alkohol není.“

„Jsem alkoholik,“ poznamenal Bob. „Musím se od toho držet dál.“

„Dietní kolu, prosím,“ řekl chlapec.

Bob se na něj díval. Kdo to je, nějaký vyslanec ze světa mrtvých? Odkud se dozvěděl o otci? Bob byltrochu vyvedený z míry, nejistý. Ne že by ten hoch na pohled představoval nějaké nebezpečí, spíšnaopak. Na nose měl brýle s kovovými obroučkami a vypadal trochu nezdravě. Podobné chlapce muselBob hnát do bitev. Jako by se ptali: „Proč já? Proč vůbec někdo? Proč?“

Julie se vrátila s kolou a sklenicí ledu. Chlapec poznal, že je kola dost studená, a napil se přímo z

plechovky.

„Tak spusťte,“ vyzval ho Bob.

„Jmenuji se,“ začal chlapec, „Russell Pewtie, tedy Russell Pewtie, junior. Je mi dvaadvacet a dva rokyjsem studoval na Princetonské univerzitě. Je možné, že by vám jméno Pewtie někoho připomnělo?“

„Zatím ne,“ řekl Bob.

„Můj otec je Russell ‚Bud‘ Pewtie, senior. Před třemi lety seržantem Oklahomské dálniční hlídky. Velkýchlap, každý ho měl rád. Slušný člověk. Tak trochu se proslavil. Bylo to ve všech novinách. Chtěli o němnatočit televizní film, něco jako ‚Při výkonu služby‘.“

„Muselo mi to uniknout.“

„No, možná to nakonec nedopadlo,“ pokrčil rameny chlapec. „Už se s ním nestýkám, tak nevím. Kudálostem, o kterých mluvím, došlo v červnu roku 1994, kdy muž jménem Lamar Pye uprchl ještě sedvěma trestanci ze Státní věznice McAlester v Oklahomě. Lamar byl silná vězeňská osobnost, tvrdý,násilnický, velmi chytrý a mimořádně agresivní. O jeho tažení jihozápadní Oklahomou se stále ještě mluví.

Loupeže, vraždy, únosy. Z nějakého důvodu si on a můj otec byli souzeni. Lamar mého otce napadl,zranil, i když jen lehce, a zabil jeho parťáka. Můj otec to vzal osobně. Dvakrát Lamara vystopoval. Celkem

se s ním dostal do tří přestřelek. Zabil jeho bratrance, zabil ženu, která se k Pyeovi přidala, a nakoneczabil i Pye. Ustřelil mu obličej a pak ho střelil do hlavy.“

„Zdá se, že je váš otec statečný muž,“ poznamenal Bob.

Russ jen pokrčil rameny, jako by si tím nebyl jistý. „Otec byl vážně raněn. Průstřel plic, zlomená klíčníkost, poškození nervů, nakonec mu ochrnula pravá ruka. Ale uzdravil se a jednoho dne řekl matce: ‚Milujitě a vždycky budu, sbohem.‘ Sebral se a jedno středeční ráno odešel. Přestěhoval se ke své milence nadruhý konec města do domku poblíž letiště. Byla to žena jeho parťáka. Spíš v mém věku než v jeho.“

„Promiňte, Russi,“ přerušila ho Julie, „kam tím míříte? Co to má společného s mým mužem?“

„Zamyslel jsem se nad tím, kolik jsme toho kvůli Lamar u Pyeovi ztratili. A to jsme měli štěstí. Dostalijsme se z toho živí. Lamar Pye zabil dva muže na útěku z vězení, poté Teda Peppera, parťáka mého otce,

terorizoval jednoho farmáře a jeho ženu, která brzy nato zemřela, a zabil sedm lidí při přepadení, než tos ním můj otec skoncoval. Měli jsme štěstí. Zásluhou Lamara je jedenáct lidí pod zemí. Za tři měsíce.Lamar mi ale vzal rodinu. Rozbil ji. To, co se stalo, umožnilo otci, aby opustil matku. Tu to málem zabilo.Musím vám říct, že svého otce z celého srdce nenávidím. Jak jí to mohl udělat po všech těch letech, kterému obětovala? Ačkoliv všichni Pewtieovi Lamara přežili, stejně rodinu zabil. Ani puškou nemohl odvéstlepší práci.“

Odmlčel se a napil se koly. Setmělo se.

„Přepadla mě zvědavost. Odkud Lamar Pye pocházel? Co ho tak naplnilo vztekem, nenávistí a zuřivostí, co

ho přivedlo na tuhle cestu? Napadlo mě, že by to byl námět na knihu. Nejen o tom, jak můj otec Lamaradostal, ale také o tom, co Lamara Pye stvořilo.“

„Russi, my stále nechápeme –“ řekla Julie.

„Nech toho hocha domluvit, miláčku,“ přerušil ji Bob. „Já vím, kam míří.“

„Myslel jsem si, že vám to dojde,“ řekl Russ. „Kontaktoval jsem vedení věznice v McAlesteru, jakonovinář, asistent redaktora společenské rubriky novin The Daily Oklahoman v Oklahoma City, a bylo miumožněno nahlédnout do Lamarových záznamů a věcí, které po něm zůstaly. Prošel jsem jeho posudky zpolepšovny, trestní rejstřík, vězeňské záznamy a našel jsem tohle.“

Sáhl do peněženky, vytáhl přeložený dokument a podal ho Bobovi.

„Co to je, miláčku?“ zeptala se Julie. Bob to okamžitě poznal a otřásl se. Byl to výstřižek z arkansaskýchnovin Gazette z 24. července 1955.

HRDINNÝ POLICISTA ZABIL DVA ZLOČINCE, NEŽ SÁM ZEMŘEL, hlásal titulek.

„Seržant státní policie včera večer zastřelil dva muže podezřelé z vraždy na dálnici 71 severně od FortSmith, aby pak zemřel na střelná poranění, způsobená těmito muži.

Mrtvými jsou seržant Earl Lee Swagger, 45 let, z okresu Polk, vyznamenaný Kongresem Čestnou medailíza účast v bojích v Tichém oceánu ve druhé světové válce, Jim M. Pye, 23 let, z Fort Smith a jeho

bratranec Buford ‚Bub‘ Pye, 20 let, také z Fort Smith.“

Bob přelétl očima zprávu o dávné přestřelce.

Podal ji své ženě.

„Takže,“ řekl, zatímco si ji četla, „tenhle Lamar Pye zabil všechny ty lidi v Oklahomě. Byl to syn, Řekl

bych, že vám jde o tohle, nemám pravdu?“

„Je to tak,“ přitakal Russ.

„– byl to syn muže, který zabil mého otce.“

„Takže chápete –“ začal Russ.

„Mimochodem,“ podotkl Bob suše, „noviny nebyly tehdy o nic lepší, než jsou dnes. Gazette jsou velké

noviny z Little Rocku, ale o západním Arkansasu nevědí vůbec nic. Mají tam chyby. Říkají severně od FortSmith. Bylo to jižně. Proto jim nevěřím.“

„No,“ pokrčil Russ rozpačitě rameny, „chyba se občas objeví. Chápete ale, že jestli mám psát o LamaruPyeovi a jeho kořenech, musím začít tou nocí třiadvacátého července 1955. Tehdy všechno začalo.Lamarův život a to, čím se pak stal. Souvisí to nějak s genetikou, dědictvím po otci? Možná ano. Jim Pye byl kriminálník a vrah, jeho syn se jím stal také. A proti tomu stojí Earl Swagger, válečný hrdina a čestnýmuž. A jeho syn. Válečný hrdina a čestný muž.“

„Můj otec byl hrdina,“ poznamenal Bob. „Já byl jenom mariňák.“

„Všechno to ale začalo tenkrát, úplně všechno. Váš život, Lamarův život, co jste dokázal vy, co napáchalLamar. Co se stalo všem těm lidem v Oklahomě, lidem, kteří o Jimu Pyeovi nikdy neslyšeli –“

„Byl to Jimmy Pye,“ opravil ho Bob. „Říkali mu Jimmy.“

„Tak tedy lidem, kteří se připletli do cesty vzteku, který na Jimmyho přešel z jeho otce. Mohla by to býtskvělá kniha. Je škoda, že si toho ještě nevšiml nějaký dobrý spisovatel. Ale já si toho všiml a chci tuknihu napsat. Chci ji nazvat Američtí muži. Bude to studie života Jimmyho Pye a Earla Swaggera a budeto příběh Jimmyho syna Lamara a chudáka starého Buda Pewtieho, policisty, který ho pronásledoval azabil. Paralely obou příběhů jsou neuvěřitelné. Dva kriminálníci, kteří právě vyšli z vězení, otec a syn. Dvaseržanti státní policie. Dvě ozbrojená přepadení. Přestřelky, děsivé a nebezpečné. Bude to skvělá kniha.“Bob na něj hleděl a neříkal nic.

„Nebude to mít vůbec nic společného s rokem 1992 a tím, co se stalo vám,“ ujistil ho Russ. „Nebude to oVietnamu, ale o násilí, předávaném z jedné generace na druhou, a dvou mužích zákona, kteří se mupostavili a řekli: ‚Konec, bože, hned teď a tady.‘ Bude to o vašem otci, který tomu obětoval život, a mémotci, kterému se to v hlavě všechno popletlo.“

Bob pochyboval, že by některou z těch dlouhých nocí plných násilí alespoň jeden ze seržantů řekl:„Konec, bože, hned teď a tady.“ Takhle by to vypadalo v kině. To si spíš oba pomysleli: „Bože, ať dneskav noci neumřu,“ ale filmy tyhle věci nikdy nevystihnou správně.

„Bobe,“ promluvila Julie, „byl by to hezký hold tvému otci. I teď, po čtyřiceti letech si zaslouží úctu.“

„Co chcete ode mě?“ zeptal se Bob.

„Hlavně vaše požehnání. A menší pomoc. Rád bych si s vámi promluvil o vašem otci. Doufám, že se semnou podělíte o své vzpomínky na něj, nejen na onu noc a to, co po ní následovalo, ale obecně, jaký tobyl člověk. Také byste mohl mít nějaké materiály: fotografie, další novinové články, dopisy, cokoliv, co by

mi pomohlo složit obraz vašeho otce.“

„Hra,“ zabručel Bob nepřesvědčeně.

„A pak bych potřeboval trochu pomoci, abych přinutil mluvit ostatní. Vím, jak neochotně se lidé baví scizincem a zvlášť s mladíkem z jiné části země, i když Lawton v Oklahomě, odkud jsem, není zas takdaleko od Blue Eye a Fort Smith. Mohl by to vyřešit telefonát nebo doporučující dopis. Budu totiž musetvyužívat hlavně ústní svědectví. Dozvěděl jsem se, že v roce 1994 shořela přístavba soudní budovy okresu

Polk, kde byly uskladněny všechny záznamy z výslechů, stejně jako zprávy z místa činu, pitevní zprávy,

zkrátka všechno. Mám sekundární zdroje z novin, ale chci mluvit s lidmi. Napsal jsem dokonce

arkansaskému kongresmanovi, oběma senátorům a několika dalším lidem v naději, že mi to otevře dveře.

Nabídli mi pomoc, ale s pomocí Boba Lee Swaggera…“

Zarazil se. Domluvil.

„To je všechno, co mám. Nechcete o tom pouvažovat? Nejsem cesťák, nechci vám něco vnutit.“

„Podívejte,“ řekl Bob, „mohl bych vám lhát a říct: jo, nechte mě, abych si to promyslel, a pak uvidíme. Ale

odpovím vám hned a na rovinu: ne.“

„Bobe…“

„Ne, Julie, nech mě domluvit. Nechci se do toho pouštět. Je to pryč. Pohřbil jsem svého otce a žil dálsvým životem. Nemůžu o tom mluvit do nějakého mikrofonu. Tohle jsou vzpomínky, kterých se člověknevzdá pro něčí knihu. Přijde mi to neslušné.“

Hoch to vzal statečně.

„Tak dobře,“ povzdychl si. „Aspoň jste zásadový. Jenom mi dovolte říct, že bych chtěl vašemu otci složitpoklonu. Pro mě je hrdina, nikdy neopustil rodinu. Ale vracet se do minulosti je bolestivé. A dělat to jenproto, aby se z nějakého kluka stal publikovaný spisovatel… Dobře. No, nejspíš budu i přesto pokračovat.Jsem tím tak trochu posedlý. Vlastně jsem nechal práce a jsem rozhodnutý dojít až na konec. Takže…promiňte, že jsem obtěžoval. Vážím si vašeho času a vaší upřímnosti.“

„Přeju vám hodě štěstí, Russi. Docela se mi líbíte. Váš otec musí být pořádný kus chlapa. Škoda že udělal,co udělal.“

„Děkuji. No, tak já půjdu.“

Vstal, nejistě podal Bobovi ruku, sešel z verandy a zamířil ke svému autu.

„Bobe,“ ozvala se Julie. „Jsi si jistý –“

Bob se otočil a jeho žena spatřila na jeho tváři něco, co tam nikdy neviděla. Uvědomila si, že je to strach.

„Nemůžu se k tomu vracet,“ řekl. „Tenkrát mě to málem zabilo. Matku to zabilo. Bude lepší, když tozůstane zapomenuto.“

Šest

„PROBOHA, Jimmy,“ vydechla. Hlas přicházel z dálky, ale když se Earl naklonil ke sluchátku, jasněrozeznal tón hlasu chlapce, kterého viděl vyrůstat.

„Miláčku, proboha, je mi to tak líto,“ říkal Jimmy. „Semlelo se to tak najednou, celý se mi to vymklo z

ruky.“

Earl se skláněl nad Edii plný bezmoci a zlosti nad tím, co jí Jimmy provedl.

„Jimmy, prosím, už nikomu neubližuj.“

„Přísahám, že už to neudělám.“

Earl se pokusil přemoct vztek. Co mám dělat, ptal se sám sebe. Jaký je nejlepší krok? Vždycky si byl takjistý, vždycky jednal logicky a správně, v každé situaci za války i v policejní praxi. Teď si ale připadalhloupý, ztracený. Snažil se přinutit myslet jasně.

Tohle bylo skoro jako útěk z vězení. Standardní operační procedurou v podobném případě byloodposlouchávání telefonů těch, ke kterým by se uprchlíci mohli nejpravděpodobněji uchýlit, a okamžitýzásah v případě navázání kontaktu. Stihla ale policie napíchnout tenhle telefon? K loupeži došlo kolempoledne, teď byly čtyři hodiny. Málo času na něco podobného.

Kromě toho, pomyslel si, je operátorka Betty Hillová proslulá tím, že poslouchá hovory, které přepojuje.Možná poslouchá i teď. A jestli ano, komu zavolá? Šerifovi? Mohla by dokonce zavolat i Earlovi

samotnému!

„Zjistěte, kde je,“ pošeptal Edii.

„Proboha, Jimmy, kde jsi?“

„Jsem v budce u nějakýho smíšenýho zboží kousek od Mulberry. Zajel jsem dozadu a nikdo nás nemůževidět. Dvě auta už jsme nechali stát a teď máme další.“

„Ach Jimmy. Dostanou tě. To přece víš.“

„Poslouchej, miláčku. Pro mě už všechno skončilo. Nedá se nic dělat, hotovo, šlus. Seš volná. Miluju tě,ale nemůžu tě k sobě vázat. Tohle není nic pro tebe. Překročil jsem hranici, miláčku, a nemůžu zpátky.“

„Ach Jimmy, Jimmy!“

„Poslouchej mě, jde o Buba. Proboha, ten kluk neudělal nic jinýho, než co jsem mu nakukal. Teď je venkuv autě a brečí kvůli mámě. Nechci, aby kvůli mně Bub umřel nebo skončil v base.“

„Jimmy, já –“

„Miláčku, chci, abys sehnala pana Earla. Ten bude vědět, co dělat.“ „Miláčku, on je tady!“

„Díky bohu! Dej mi ho!“ Earl si vzal sluchátko. „Jimmy –“

„Earle, neztrácejte čas vysvětlováním, co jsem provedl. Vím to sám nejlíp.“

„Co se to sakra stalo?“

„Chtěl jsem prachy, Earle. Chtěl jsem jet do L. A. a stát se filmovou hvězdou. Nestál jsem o žádnou prácina pile a chalupu z dobročinnosti starý dámy.“

Earl mohl jen v zoufalství kroutit hlavou.

„Teď jsem v maléru,“ řekl Jimmy, „a musím to napravit. Musím zachránit Buba. Mohl bych s vámi uzavřít

dohodu?“

„Nejlepší bude, když přijedeš a postavíš se tomu jako chlap.“

„Tohle je ta dohoda, Earle. Vraždil jsem a jestli mě bude chtít porota usmažit v křesle, ať si poslouží. Bubby za to na oplátku moh dostat spoluvinu při ozbrojený loupeži a neúmyslný zabití dvou, nejvejš tří lidí.Za rok by moh být venku. Ten rok by strávil v nějakým pracovním táboře.“

„Tuhle dohodu nemůžu uzavřít, dokud si nepromluvím s prokurátorem okresu Sebastian. Pro tebe budenejlepší, když se vzdáš prvnímu policistovi, kterého uvidíš, a řekneš mu, že za všechno to vraždění můžeš

ty. Já zavolám Samu Vincentovi a –“

„Ne!“ vykřikl Jimmy. „Sakra, pane Earle, tyhle chlapi jsou vyzbrojený jako na medvědy. Maj samopaly,brokovnice, kulovnice na jeleny a psy. Zabil jsem poldu. Žízněj po krvi. Přijdu k nim s rukama nahoře askončím jako řešeto s pěťákama na očích vedle nějakýho pitomýho zástupce šerifa, kterej se bude křenitdo foťáku a těšit se, jak bude slavnej. A chudák Bub skončí stejně!“

Jimmy měl samozřejmě pravdu. To Earl věděl dobře. Příliš mnoho horkých hlav s puškami znamenalovelké riziko chyby. Pomyslel na Buddyho Tilla s velkým samopalem a zásobníkem na padesát nábojů,kterého svrbí prst na spoušti a vidí sám sebe jako hrdinu, který zabil Jimmyho Pye. Jimmy umře zcelajistě a chudák Bub pravděpodobně také, stejně jako každý další člověk, který se k tomu připlete. Kruci,Jimmy, proč jsi tohle musel udělat?

„Vzdám se vám, pane Earle! Můžete nám oběma nasadit želízka. Prosím, prosím, prosím, dejte mi pak jen

minutu s Edii, poslední chvilku, a slibte mi, že zavoláte Samovi a pomůžete Bubovi. Vím, že toho chcihodně, ale prosím, Earle, prosím, pane Earle, vím, že mi dokážete pomoct všechno napravit!“

„Jak se sem chceš dostat?“

„To v pohodě zvládnu. Vyrazíme až za tmy a postranní silnice znám jako hřbet vlastní ruky.“ „Jimmy, nikdo další už neumře! Slyšíš mě? Můžeš to odpřísáhnout?“

„Přísahám, Earle. Už jsem promyslel, jak to uděláme. Sejdeme se v deset. Přísahám.“

Earl zachmuřeně přemítal. Vůbec se mu to nelíbilo. Jimmy překročil hranici a nedalo se mu věřit. Bylo toproti všem pravidlům. Buď nekompromisní, říkal si. Žij podle svých zásad.

Ale Lannie Pye, Jimmyho otec, prosil Earla, aby se o jeho syna postaral, pomohl mu. Earl mu na to dalsvé slovo, a nad tím se nedalo jen tak mávnout rukou.

„Kus od Waldronu je kukuřičné pole, asi sedmnáct osmnáct kilometrů odtamtud,“ řekl Jimmy. „Hned

vedle jednasedmdesátky.“

„Na které straně Boles?“

„Na straně Fort Smith, hned za Boles. Když jedete nahoru, tak vpravo. Za horami.“

Na silnici 71 prožil Earl posledních deset let. „Znám to tam.“ „Do toho pole vede cesta. Zastavím asi po sto metrech.“

„Ne, přijedu tam první, Jimmy. Chci tě vidět přijíždět a posvítit si na tebe. Vystoupíš z auta s rukama nad

hlavou. Bub taky. Ukážete mi své zbraně a pak je hodíte na zem.“

„Dobře, pane Earle. To zní férově. Tak v deset.“

„V deset. Když vás dopadnou předtím, dejte ruce vzhůru, ano? Už nesmí zemřít nikdo další!“

„Řekněte Edii, že ji miluju.“

„Bude čekat ve městě. Vezmeme vás dva do Blue Eye. Budu s vámi každou minutu.“ Jimmy zavěsil.

„Znělo to, jako by chtěl napravit, co pokazil,“ řekl Earl.

Pohlédl na Edii, která seděla u okna zády k němu. Venku viděl v dálce Buddyho Tilla, jak se opírá o

blatník a žvýká stéblo trávy.

Earl zvedl sluchátko a několikrát cvakl vidlicí.

„Operátor.“

„Betty, tady je Earl, volám od Longacreových.“

„Panečku, Earle, vy máte ale fofr.“

„Co se povídá?“

„Barevný jsou celí pryč z toho chudáka holky. Pořád žhaví dráty. Tyhle lidi toho namluví spoustu. Mluví setaky o Jimmym Pyeovi a o tom, co udělal. Barevný se o něj ale nestaraj. Zajímaj se jenom o svoje, jako

lidi všude jinde.“

„Říká se něco o Edii a slečně Connii?“

„Lidi uvažujou, jak to ty dvě ponesou, až Jimmy dostane, co si zaslouží. Litujou je. A mluvěj i o vás,

Earle.“

„O mně?“

„Všichni si vás vážej, Earle, ale říká se, že když vám prezident Truman pověsil na hruď ten metál, nějakvám to stouplo do hlavy. Lidi si myslí, že kdybyste byl na Jimmyho přísnější, když byl malej, tohle by senestalo. Říká se, Earle, chcete to slyšet?“

„Asi ano.“

„Říká se, že vám to prospěje a trochu vás to vrátí na zem. Že jste se pokusil vymyslet život jako v

pohádce pro Jimmyho a toho chudáka holku, která ho možná ani nemilovala tolik, jak jste se snažil všem

namluvit. Vy a Connie jste spolu napsali pohádku a neohlíželi jste se, o co vlastně jde.“

„A o co vlastně šlo?“ zeptal se Earl.

„Pyeovi jsou póvl a vždycky byli. Je chyba míchat póvl a kvalitu, jako míchat černou a bílou. Nemá se to,

a tohle jsou následky. Na to, jak jste chytrej, Earle, jste někdy pořádně zabedněnej.“

„Tak fajn, Betty, díky.“

Zavěsil. Nedozvěděl se nic nového, nic, co by ho už samotného nenapadlo. Důležité bylo, že Betty by seurčitě nepustila do podobných výkladů, kdyby právě slyšela, jak Earl mluví s Jimmym. Měla dost práce sposloucháním ostatních. Alespoň o jednu starost méně. Kdyby se na místě schůzky objevili šerifovi muži,

byla by to katastrofa.

Přešel k Edii, která seděla a dívala se z okna.

„Je vám dobře?“

Usmála se a položila mu ruku na zápěstí.

„Ano, pane Earle.“

„Lidé říkají, že jsme pro vás se slečnou Connií vymýšleli život podle svých představ a neohlíželi se na to,co byste si přáli vy. Tohle mě nikdy nenapadlo. Jestli je to tak, omlouvám se. Snažil jsem se pomoct.Někdy tím člověk jen všechno zkazí.“

„Dělal jste, co jste považoval za nejlepší, pane Earle.“

„Přísahal jsem Lanniemu Pyeovi, že jeho synovi pomůžu. Ale zašel jsem příliš daleko.“

„Jimmy už není dítě, pane Earle. Je mu třiadvacet. Rozhodl se sám. Má ale talent pro prodávání a jákoupila, protože jsem to tak chtěla. Kromě těch nešťastných lidí v té samoobsluze je to takhle provšechny v okresu Polk lepší. Dostali jsme šanci začít znova.“

„Díváte se na to rozumně. Jste opravdu v pořádku? Budu muset jet. Musím se ještě zastavit na pár

místech, než se setmí. Já –“

„Earle?“

„Ano?“

Uvědomil si, že ho takhle nikdy neoslovila. Cítil se trochu nesvůj.

„Earle, na vašem místě bych si vzala posily. A při rychlejším pohybu bych Jimmyho odstřelila jako psa.

Buba taky. Nevěřím mu, Earle. Ani co by se za nehet vešlo.“

„Musím dát tomu klukovi šanci, Edie. A navíc nevěřím vlastním lidem. Mohli by začít střílet. Bezdůvodně.

Tohle zvládnu, nebojte se.“

„Earle, slečna Connie by vám řekla, že slovo dané vrahovi, nemá žádnou váhu. Dejte si hlavně pozor sám

na sebe.“

„Takhle to bude nejlepší,“ ujistil ji. „Cítím to. Zvládneme tuhle záležitost, jak to nejlíp půjde, a pakzjistíme, kdo zabil tu černou holčičku.“

V Ediině pohledu se objevilo cosi, co tam ještě neviděl. Hleděla na něj s neskrývaným obdivem.

„Earle, slečna Connie říká, že nikdo nenosí na ramenou tolik tíhy světa, jako vy. Kde rostou muži jako vy?

Nikdy jsem žádného nepotkala.“

„Rostou na stromech, po tisících. Nedělejte si starosti, potkáte jich spoustu. Jste ještě mladá. Čekají vásúžasné věci.“

Podívala se na něj, jako ještě nikdy. V mírném světle byla její tvář vyrovnaná, smutná a krásná. Byla takmladá. Nikdy si nedovolil o ní takhle přemýšlet. Byla to něčí dcera, která vyrostla, aby se stala něčí ženou.

Nejkrásnější dívka v širokém okolí, ale co z toho? Měl dobrou manželku, syna, víc než dost vlastníchstarostí a službu, která nikdy nekončí.

„Earle,“ řekla.

Drž se od ní dál, poručil si. Drž se od ní co nejdál.

Sedm

NĚKDY byla žízeň po whisky tak silná, až to bolelo. A tohle byla přesně taková noc. Ležel v posteli aposlouchal, jak se po poušti prohání vítr. Vedle něj potichu dýchala jeho manželka a v pokoji na druhém

konci chodby spala dcera. Snil o whisky.

Whisky slibovala konec bolesti, zaháněla obrazy chlapců s kulkou ve střevech, kteří volají matku. Je u nich

ale jen seržant, který řve z plných plic „Zdravotník!“ a sype kulky z em šestnáctky do rýžového pole.Whisky rozptylovala pach spáleniště, když fantomy shodily napalm, tu zvláštní příchuť spáleného masa,sežehnuté trávy a pečeného trusu vodních buvolů. Ve whisky mizel zpětný ráz pušky, který přitiskl pažbuk rameni, než se záměrný kříž přesunul na dalšího vzdáleného vojáka, aby ho kulka, letící rychlostí dva apůl tisíce kilometrů v hodině, odstranila ze světa. Někdy se zapotáceli, někdy šli okamžitě k zemi. Pokaždé

zůstali nehybní navěky.

S whisky mizela také ta příšerná noc.

Pozdě večer ho probudil nějaký ruch v přízemí, jako by tam probíhala nějaká oslava nebo shromáždění.Zmateně a vystrašeně zamrkal, aby setřásl spánek z víček.

„Tati,“ zavolal. „Tati?“

Před domem zastavilo auto a hned nato další. Měl na sobě slipy a tričko se jménem Davyho Crocketta,které si nechal poslat z Chicaga za padesát centů a šest uzávěrů z lahví od piva Mason’s Root Beer. Trvalo

celé týdny, než přišlo, a on ho nosil ve dne v noci. Bylo mu devět. Slyšel, jak matka dole pláče, anaslouchal mužským krokům na schodech. Slyšel vrzat kůži, prkna v podlaze a zábradlí na schodišti.Všechno to byly povědomé zvuky, které se ozývaly už tisíckrát, když otec přicházel pozdě domů, protožese mu služba opět protáhla skoro na dvacet hodin. Teď ale věděl, že ty kroky nepatří otci. Posadil se,když onen muž vstoupil. Byl to nějaký policista. Cvrčci cvrkali ve tmě za oknem jako o život. Jasnou nocozařovaly tisíce hvězd.

„Ty jseš Bob Lee, viď?“ řekl muž v uniformě jeho otce, klobouku s rovnou krempou a velkou pistolí vpouzdře. Jeho silueta se rýsovala ve dveřích a světlo za ním oslňovalo.

„Ano, pane,“ odpověděl.

„Můžu dál, Bobe Lee? Musíme si promluvit jako muž s mužem.“

Bob přikývl. Věděl, že něco není v pořádku. Před domem zastavilo další policejní auto.

„Jsem major Benteen. Budeš muset ukázat, jaký jsi chlap, synku,“ řekl mu muž v tátově uniformě.

„Co, cože?“

„Synku… Synku, tvůj táta byl dneska večer zabit ve službě. Je teď v nebi, kam nakonec přijdou všichnidobří vojáci a policisté, kteří plní své povinnosti.“

„Co je povinnost?“ zeptal se Bob.

„To neumím vysvětlit. Sám to nevím. Je to něco, pro co žijí a umírají výjimeční muži jako tvůj otec,“ řeklmajor. „Je to to nejlepší, co může muž mít. Proto je tvůj otec hrdina. Je to –“

Muž se ale odmlčel a Bob spatřil, že pláče.

Bob zatřásl hlavou, aby odehnal obraz velkého policisty, jak brečí ve tmě a marně se snaží chovat jakochlap. Takové vzpomínky probouzely chuť na whisky. Chtělo se vám utopit toho parchanta v jantarovétekutině, která pálila na jazyku, aby cestou do žaludku vysílala zářící poselství lásky a naděje do těchnejvzdálenějších zákoutí těla a otupovala mozek alkoholovou blažeností. Od toho tu whisky byla, abyzabíjela zasuté černé vzpomínky, když se vyplížily z úkrytu, aby se vás pokusily zabít.

Bob se posadil na posteli. Byl rád, že v domě žádná whisky není, protože jinak by ji popadl a naložil se do

ní, zašel by tak daleko, že by už nebylo návratu. Nemohl skoro dýchat.

Vstal, vysoký, štíhlý, silný muž s prvními šedinami, ale stále s darem pohybovat se bez hluku, a tváříproslulou tím, jak málo prozrazovala. Tak dlouho jsem spával sám, napadlo ho při pohledu na krásnouženu, která pokojně oddychovala vedle něj. Kdo by si tohle pomyslel?

Proklouzl chodbou a otevřel dveře do temného pokoje, kde uslyšel dětský dech. Rozsvítil. YKN4 bylastočená do klubíčka, malý nos něžně pokrčený. Světlo ji vyrušilo a zavrtěla se. Vypadala jako z cukru.Sladká, dokonalá osůbka s velkýma očima zakrytýma velkými víčky, dokonalými panenkovskými řasami akrásnými rty. Rukou si promnula oko, odstrčila si kadeř z obličeje a přitáhla si deku těsněji k tělu. Bezpochyby se jí zdálo o koních. Napadlo ho, jestli pro ni někdy bude takovou záhadou, jako byl jeho otecpro něj. Doufal, že ne. Bob zhasl, sklonil se k ní a jemně ji políbil na tvář. Zářilo z ní cosi, co bylo mnohem

silnější než whisky a mnohem pravdivější.

Celá ta námaha, aby se z toho dostal, stála za to, pomyslel si.

Náhle ucítil příliv kuráže. Nejprve skoro rezignoval, aby se pak uklidnil a nakonec si uvědomil, co musíudělat.

Prošel chodbou a zatáhl za provaz. Otevřela se část stropu a objevil se žebřík. Vylezl na půdu a rozsvítil.Byla to půda jako všechny ostatní: různé krabice, věšáky se starým šatstvem, svazky obrazů, většinouJuliiných. Malá část toho všeho ale náležela jemu, tak, jak to naložil do auta, když odjížděl před lety zBlue Eye poté, co pohřbil své zbraně. Došel do kouta, který zabíraly jeho věci. Spatřil tam starý lodní pytel

plný mariňácké výstroje, na ramínku visela jeho uniforma, kožená střelecká bunda se spoustou spon ařemínků, několik zavazadel.

A nakonec našel, co hledal. Starou krabici od bot, úhledně převázanou červenou stuhou. Na štítku stálo:hnědé polobotky Buster, model Oxford, velikost C7. Nedělní lakýrky někdy z padesátých let. Přestoželežela na krabici silná vrstva prachu, rozeznal ozdobný rukopis své matky. Tatínkovy věci, napsala tam.

Zatáhl za stuhu, která se vzdala bez boje a povolila. Zvedl se prach jako mlha ztracených vzpomínek.

Opatrně nadzvedl víko a vkleče na podlaze započal ve slabém světle svůj průzkum.

Tak tohle zbylo po Earlu Lee Swaggerovi, příslušníku amerického námořnictva a arkansaské státní policie,zabitém ve službě 23. července 1955. Nejprve Bob uviděl staré, zahnědlé fotografie. Zvedl je, aby vstoupil

do cizího vesmíru, který jako by se rozkládal kolem chlapce z farmy s buclatými tvářemi, jehož rysy jenmlhavě připomínaly Bobova otce. V tomhle hnědém světě bylo farmářské stavení, laťková mříž napopínavé růže, starý, vychrtlý muž ve slaměném klobouku a obleku s vestou navzdory letnímu horku, smotýlkem na naškrobeném hrnci a obličejem tesaným z mramoru. Musel to být chlapcův otec a tedyBobův dědeček. Na jeho hrudi zářila šerifská hvězda a široký opasek nesl náboje do revolveru a pouzdro, ze kterého vyčnívala zahnutá pažba koltu peacemaker. Vedle něj stála babička, zarputile se tvářící žena vbeztvarých šatech, jejíž tvář vypadala, jako by se nikdy nepokusila o úsměv. Obrátil fotografii a přečetl sidatum, napsané vybledlým inkoustem, 1920, Blue Eye, Arkansas. Byly tam i další fotografie týchž tří lidí,někdy všech najednou, někdy jednotlivě nebo ve dvojici. Bob viděl, že na tom nikdy nebyli nijak zvlášťdobře. Poslední snímek ukazoval Earla, když mu bylo něco přes dvacet. Na sobě měl fádní námořnickouuniformu s těsným límcem, lesklým pásem přes mužnou hruď a třemi seržantskými prýmky na rameni.Zářil pýchou a stál zpříma, jako by spolkl pravítko. Vstoupil do armády v roce 1930, ve dvaceti, a rychlepostupoval. Na rubu fotografie uviděl Bob nápis babiččiným květnatým rukopisem: „Earl doma nadovolence, 1934.“ Earl měl vlasy ulíznuté dozadu a byl jako ze škatulky.

Pak našel vyznamenání. Byla jich tam celá hrst, z policejních střeleckých soutěží (jeho otec měl odpřírody skvělou mušku), Pacifická bojová hvězda se stuhou, Purpurové srdce, Uvedení v prezidentskémrozkazu za službu v námořnictvu, Kříž za statečnost před nepřítelem, Stříbrná hvězda a samozřejmě tanejvýznamnější, Čestná medaile. Bob tu hrst zvedl. Váha jen dodávala vyznamenáním na důležitosti.Jejich pozlacení bylo zašlé za ta léta zanedbávání a Bob si uvědomil, že je vidí poprvé v životě. Otec sejimi nikdy nechlubil a matka je musela ukrýt do té krabice hned po pohřbu, aby s nimi pohřbila i svou

bolest.

Několik okamžiků je držel v ruce a čekal, jestli něco pocítí. Byla to jen hromádka omšelým metálů, tretky.Sám získal několik vyznamenání a věděl, jak se člověk cítí, když se na ně dívá a říká si: A co? Nemělyžádné spojení s realitou, s tím, za co byly uděleny.

Uvedení v rozkazu tam bylo i na oficiálním listu z Ministerstva námořnictva, zvláštním, silném papíru z 10.prosince 1945, se vší okázalostí, kterou tak pohrdal. Dokument by se dobře hodil do zubařské ordinace.

Přečetl si ho a snažil se vzpomenout, jestli to už někdy dříve četl nebo o něm slyšel vyprávět. Otec nikdyneřekl o válce ani slovo.

„21. února 1945, v místě zvaném Psí hřeben dvě míle ve vnitrozemí od pláže Červená 2, se jednotkaseržanta Swaggera, velitele čety z druhého praporu, devátého pluku, třetí námořní divize dostala podsilnou palbu z několika kulometných hnízd nepřítele. Přestože byli všichni jeho plamenometčíci mrtví nebo

ranění, vedl seržant Swagger jednotku do útoku na křídle. Zatímco ostatní byli zraněni nebo zabiti, onsám dosáhl hřebene a pokračoval v útoku. Sám třikrát zraněn, vyšplhal seržant Swagger do prvníhohnízda a samopalem zabil nepřátelské vojáky. Pokračoval dál po linii a umlčel i další dvě pozice. Přehouplse totiž do kulometného hnízda a pokropil jeho osazenstvo kulkami. Ve třetím hnízdě se mu samopalzasekl, ubil tedy dva nepřátelské vojáky pažbou. Když se přiblížil k poslední pozici, betonovému bunkru,uvědomil si, že nemá střelivo. Vrátil se do předchozího hnízda a vzal odtud nepřátelskou zbraň a několikgranátů. Vyhodil do vzduchu ocelové dveře bunkru, skočil dovnitř a lehkým samopalem tam zabil třináctvojáků.

Během sedmi minut zabil seržant Swagger přes čtyřicet vojáků, přičemž sám utrpěl pět zranění. Jehoakce zachránila životy třiceti mužů jeho čety. Za mimořádnou chrabrost v boji s nepřítelem, která přesáhla

rámec povinnosti, mu byla udělena Čestná medaile.“

Bob viděl kdysi obrázek, který ale v krabici nenašel. Pamatoval si zažloutlý výstřižek z novin, který seskoro rozpadal mezi prsty, a na něm podobiznu mnohem mladšího otce se stoickým obličejem a v modréuniformě, jak mu prezident navléká stuhu přes hlavu. Ani tohle nic neznamenalo. Byla to ceremonie prodiváky, ne pro otce, který si nechával pro sebe, proč a co udělal.

Nakonec vrátil Bob vyznamenání do krabice. Věděl toho o válce dost, aby poznal, jak málo zpráva o akcisamotné říká. Když pobíjel v hnízdě Japončíky samopalem, musel se jeho otec dívat, jak jejich tělaexplodují pod zásahy kulek ráže .45. Vzduch byl plný kouře a olova, všude střílely minomety a explozevysávaly kyslík z povrchu planety. Vyčerpání, stres, špína, písčitá sopečná půda ostrovu Iwo Jima, stovkyškrábanců, řezných ran a modřin z plížení, absolutní hrůza, možná i ztráta krve, trocha potěšení z pohledu

na nepřátele, kterým vybuchují hlavy a trhají se údy, strach, že se zbraň zasekne. O tom všem amnohém dalším se rozkaz nezmiňoval.

Odvedl jsi pořádný kus práce, tati, pomyslel si.

Pak jeho pohled zachytil něco velmi obyčejného. Bob vytáhl z krabice silný svazek, který se ukázal býtstarým pokutovým blokem arkansaské dopravní policie. Bylo tam asi dvacet nepoužitých bločků, jejichž ztrojené propisovací kopie ležely nevyplněné na psací podložce, ale na druhé straně bylo otočených pětnebo šest kopií pokut, které už byly uděleny. Bob okamžitě pochopil, že to musí být pokuty, které otecrozdal v posledním týdnu před smrtí a nestačil je předat soudu. Prolistoval je a zjistil, že otcův rukopiszaznamenal několik bezvýznamných přestupků proti dopravním předpisům státu Arkansas ve druhém atřetím týdnu července 1955. „Jízda s nefunkčním levým koncovým světlem“ stálo u řidičovy adresy a číslaauta a pod tím, v rubrice POKUTU UDĚLIL, načmáraný podpis E. L. Swagger. Pak pár překročení rychlostina silnicích 71 a 88, denní chleba dopravního policisty. Pocítil svého otce tak silně, že ho to málem

porazilo.

Pak našel zápisník. Earlovi se nejspíš rozbilo pero a nahnědlá skvrna prosákla deskami a zbarvila stránky.Bob je obracel jednu po druhé a snažil se z nich něco vyčíst. Zahlédl tam seznam jmen, která mu nicneříkala, jako Jed Posey, Nick Posey a Pop Dwyer. Viděl náčrt postavy s čárami směrem ke značkám vterénu, naznačujícím vzdálenosti. Kromě toho tam byly různé nesouvisející postřehy a fakta: „Bylo s nípohnuto?“ stálo na jednom místě. „Malá Georgia,“ četl jinde. „Příčina smrti, tupý předmět, nebo

uškrcení?“

„Shromáždění v kostele, zjisti jaké.“ Nedávalo mu to žádný smysl.

Do Boba náhle jako když udeří blesk. Zavřel zápisník a cítil, jak ho ta věc pálí v prstech. Došlo mu, že tanahnědlá skvrna, která prosákla stránkami, musí být krev. Krev jeho otce. Otec ten zápisník držel nebo ho

měl v kapse, když Jimmy Pye vypálil osudnou kulku.

Jako by držel v ruce posvátnou relikvii, úlomek kosti, chomáč vlasů nebo část oděvu světce. Položilzápisník s pocitem, že se dopustil znesvěcení.

Náhle měl chuť krabici zavřít, vrátit ji tam, kde odpočívala pokrytá prachem, a uprchnout zpět kespokojenému životu, který se mu konečně podařilo vybudovat. Musel se starat o koně, vychovávat dcerua být dobrým manželem své ženě. V té krabici byla jen bolest a černé vzpomínky.

Ne, pokračuj, poručil si. Pokračuj a prohlédni si úplně všechno.

Na řadu přišly výstřižky vztahující se k události samotné, zprávy z různých plátků o událostech z 23.července 1955. Zběžně je prolistoval, aniž by se zajímal o detaily. Zaujal ho jen jeden: HRDINNÝPOLICISTA POHŘBEN, stálo 26. července 1955 na první straně, také poznamenané zubem času, vSouthwestern Times Recordu z Fort Smith. Spatřil sám sebe jako zamračeného kluka, stojícího vedlenebohé matky a obklopeného mořem uniforem a obleků pod velkým jilmem. Nejvíc pozornosti jako by sipřivlastnil kněz; rakev ležela spořádaně vedle čerstvého hrobu. Alespoň měl otec trochu stínu. Čestnástráž námořnictva stála napravo, vzpřímení, nakrátko ostříhaní chlapci se štítky bílých čepic těsně nadočima, v bílých rukavicích a kabátech s vysokými límci. Bob se soustředil na to, co fotografie prozrazovala

o něm, a viděl jen rozměklého, rozostřeného cvalíka. Samotnou událost si skoro nepamatoval, i když mu jifotografie pomohla částečně vybavit. Bylo horko a projevy trvaly celou věčnost. Kdosi prohlásil, že slečnaConnie byla korunovanou hlavou celé události, Matkou Kuráží, která všechno organizovala. Vzpomněl si

na její vůni a krásu a na to, jak silnou se zdála být. Na fotografii ale chyběla.

Bob odložil výstřižek a prošel zbývající hrstku. Kondolence, oficiální a ty ostatní, které potvrzovaly, jakýbyl jeho otec skvělý člověk. Mezi jinými dopisy od velitele Námořních sil Spojených států a dvou mužů,kteří mohli napsat jen díky tomu, že jim otec zachránil život, dále pak šroubovaný projev soustrasti odvelícího důstojníka Arkansaské státní policie a nakonec neobratně formulovaný dopis od jakési LucilleParkerové, která básnila o tom, jaký byl Earl Swagger skvělý běloch, jediný, kdo naslouchal její bolestinad ztrátou dcery Shirelle a přísahal, že pomůže. Co mělo proboha znamenat tohle?

Tolik záhad, tolik nespojených částí skládačky, započaté a nedokončené práce. Ale pětačtyřicet let naplanetě Zemi, kde toho dokázal tolik dobrého, a jediná krabice od bot jako důkaz existence?

Na dně ležel poslední kus papíru. Bob ho zvědavě zvedl. Stálo ho trochu úsilí poznat, co by to mohlo být.Byla to poslední strana něčeho, co vypadalo jako pitevní zpráva nebo zápis výslechu. Pod sponkou zesešívačky zbyly kousky předchozích stran, které byly odtrženy. Bob pochopil, že to je nezaujatý popis ran,

které jeho otec utrpěl. Kopie byla zaslána matce a ta, když pochopila, co to znamená, Bob si dokázalpředstavit, že tam četla cosi jako „translaterální průstřel začínající pod levou bradavkou pod úhlem 45°směrem k sternu způsobil fatální poškození levé srdeční komory“ nebo něco podobného, nedokázalaprostě číst dál, stránky odtrhla a zničila. Proč se ale tato strana zachovala? Nemohl na to přijít; nedalo se to vysvětlit. Možná se ještě vrátila hnána výčitkami svědomí, stránku vytáhla z koše a nacpala do krabice.Matčin smutný konec na sebe nedal dlouho čekat; sama již nežila dlouho, zničena žalem a nakonec i

alkoholem.

Tohle jediné zbylo. Bob se pozorněji zadíval na papír a zjistil, že je to část seznamu balistických důkazůzískaných pitvou a prohlídkou místa činu. Protože se v podobných věcech docela slušně vyznal, četl dál.

1) Colt .38, model Super Government, sériové číslo GNY54669, s pažbou vykládanou rohovinou, čtyři

zbývající náboje v zásobníku.

To byla Jimmyho zbraň, profesionální kolt, automat střílející vysokorychlostní kulky pronikajícíneprůstřelnou vestou a způsobující šok, pistole určená k zabíjení.

2) Čtrnáct nábojnic označených Colt .38 Super-WW, které Jimmy vystřílel při přestřelce. Vystřelil tedyčtrnáctkrát, jednou znovu nabil a zpola vyprázdnil nabitý zásobník, než ho otec dostal. Ten kluk bylpořádný střelec. Bob se zamyslel, která z těch čtrnácti kulek byla ta osudná, jestli otce zasáhla na začátku

nebo na konci přestřelky. Hlavou se mu mihlo přání, aby mohl sáhnout do minulosti a odvrátit onu kulku

nebo trochu napravit otci mušku. Kdoví, jak jinak by se mohlo všechno vyvinout? Ale ne: Jimmy vypálil

poslední ránu a zabil otce i přesto, že otec zabil jeho.

3) Smith and Wesson 1926 model .44 Speciál, sériové číslo 5687300, se šesti plnými náboji WW .44Speciál v bubínku. Bubova zbraň, odhadl Bob. Nevystřelil jedinou ránu.

4) Colt Trooper .357 Magnum, sériové číslo YF50873, se třemi plnými a třemi vystřelenými náboji vbubínku. Revolver jeho otce. Bob vídal otce čistit tuhle velkou zbraň jednou týdně a po každých cvičnýchstřelbách. Vlastně většina jeho vzpomínek na otce byla spojená se zbraněmi a tím, jak ho otec učil stříleta lovit, čistit a respektovat zbraň. Byly to lekce, na které nikdy nezapomněl.

5) Šest nábojnic označených Remington .357. Jeho otec také znovu nabil, pod těžkou palbou chlapa spoloautomatem a spoustou střeliva. Dobrá práce, pomyslel si Bob, ta nejlepší.

Na stránce zbýval jen jeden odstavec. Nesl depresivní nadpis „Získané kulky“ a Bob věděl, že to znamenázískané z těl. Koronerova poslední spojitost s fyzickým mechanismem smrti.

Bude mít odvahu číst dál? Nadechl se a poznal, že ano. Byla tam tři těla a u každého byl seznamvyjmutých kulek. Nic z toho ho nepřekvapilo kromě faktu, že Bub měl v sobě kulku z Jimmyho akce,nejspíš získanou v zápalu boje, zranění způsobené palbou z vlastních řad, takové, ke kterým v bitváchnepříjemně často dochází.

Nakonec si přečetl o kulkách vyňatých z těla jeho otce.

Byly tři.

Dvě kulky neurčitelného kalibru, s měděným pláštěm, vážící 130,2 gránu a 130,1 gránu.

Pak jedna kulka neurčitelného kalibru, s ocelovým pláštěm, vážící 109,8 gránu.

Bob si to přečetl, ale nedávalo mu to smysl. Četl to znovu. Bylo to tak, 109,8 gránu.

„Myslela jsem si, že tě najdu tady,“ řekla Julie.

Polekaně se otočil.

„Jo, jsem tady. Musel jsem se k tomu všemu vrátit.“

„Měl bys tomu chlapci pomoct, Bobe. Nejvíc ze všeho by to pomohlo tobě. Neseš v sobě ten vztek už odtoho pětapadesátého roku. Měl by ses mu postavit.“

„Udělám víc, než že se tomu postavím,“ ujistil ji.

Osm

V NASTÁVAJÍCÍM soumraku ujížděl Earl silnicí 88, dokud nepřijel k vlastní poštovní schránce a nezahnulna hliněnou cestu ke svému domu. Zvedl mikrofon vysílačky a ohlásil se.

Zprávy nebyly vůbec dobré. Státním detektivům se ještě nepodařilo dostat k mrtvé Shirelle Parkerové ado rána už to nestihnou. Na hlídaní místa činu přes noc mohl být přidělen jen jeden člověk z šerifovaúřadu v okresu Polk, i když koronerův asistent se tam už objevil a provedl předběžné ohledání.

„Jak dlouho tam byl?“ zeptal se Earl. „Deset minut.“

„Deset minut!“ vybuchl Earl na šerifova dispečera. „Co tam sakra mohl za deset minut zjistit?“

„No tak, Earle, jakmile se uklidní ta věc s Jimmym, vypravíme se do černošské čtvrti a dříve nebo později

tam někdo promluví. Takhle to tam chodí. Ty lidi neudrží žádné tajemství.“

A co když Shirelle zabil běloch? pomyslel si Earl.

„Tak dobře. Řekněte jim, že se tam objevím hned ráno. Ať dohlédnou, aby místo činu zůstalo, jak je.

Vůbec se mi nelíbí, že tam ta holčička bude muset zůstat ležet další noc.“

„Té už na tom nesejde, Earle.“ Vypnul vysílačku.

V hlavě se mu honila spousta věcí; snažil se odsunout je stranou.

Musíš zůstat ve střehu, opakoval si. Ještě toho máš spoustu na práci.

Víc než cokoliv jiného si ale přál lehnout si a spát s nadějí, že zítřek bude lepší.

Dojel k nízkému, ale překvapivě elegantnímu domu, který patříval jeho otci, bílému stavení s verandou a

zelenou střechou pod vysokými jilmy. Za ním visela provazová houpačka a tekl potok. Ve stáji stáli čtyřidobří jezdečtí koně a 200 akrů polí kolem domu patřilo Earlovi. Z verandy seběhl jeho syn.

„Tati, tati, tati!“

„Jak se daří, Dave Crockette, jak se má tátův kluk?“ zavolal Earl a srdce mu poskočilo při pohledu na dítěběžící k němu v neodmyslitelné mývali čapce, s ocasem kývajícím se na zádech. Nejohavnější věc, kteroukdy Earl viděl, ale nosily je všechny děti.

Bobovi Lee bylo devět a nikdy s ním nebyly žádné problémy. Byl to nejlepší syn, jakého si jen otec mohlpřát; ještě chlapec, ale už pracovitý a s otcovým talentem ke střelbě. Na devítiletého dokázal střílet spřekvapivou přesností a rok předtím zasáhl jelena, i když to bylo z příliš velké dálky, a Earl musel zvíře

stopovat až do hor okresu Scott, aby ho dorazil. Earl syna zvedl a vyhodil k nebi, jako by to byl jen pytel sotrubami.

„Jéééééééééééé!“ zavýskal chlapec.

„Radši doufej, že tě nepustím, Bobe Lee, nebo skončíš až na měsíci!“

Chlapec se zasmál a Bob ho postavil na zem.

„Máma jela pryč,“ oznámil. „Paní Fensonové se udělalo špatně a máma říkala, že jí doveze něco k večeři.“ „Hm,“ komentoval to Earl. Podobné gesto nebylo u jeho ženy ničím výjimečným. „Dám si jenom sendvič a

ledový čaj a zase pojedu.“ Chlapcovu tvář přelétl stín zklamání. „Ty budeš zase pryč, tati? Jseš pryč každý večer.“ „Přísahám, že zítra zůstanu doma. Musím zařídit ještě nějakou drobnost a pak budu odpočívat. Tak pojď,

mrkneme se, co je v kuchyni.“

Vešli dovnitř a ve vteřině Earl plácl šunku na dobrý chléb své ženy a otevřel dvě limonády. Vzal tovšechno na verandu a Bob ho následoval. Jedli v tichosti. Earl se podíval na hodinky. Bylo půl deváté a ke

kukuřičnému poli u Waldronu to trvalo skoro půl hodiny. Dojedl sendvič a dopil poslední lok limonády.

„Doprovoď mě k autu, Bobe Lee.“

„Ano, pane,“ odpověděl chlapec, který zbožňoval chvíle strávené s otcem.

Došli k vozu. Earl otevřel dveře, připravený nastoupit a odjet. Slunce zapadalo. Byla to soumračná chvíleklidu. Tam na jihu okresu Polk se hřeben Ouachitas snižoval a měnil se v zaoblené kopce, porostléborovicemi a hemžící se lovnou zvěří, jako ostrovy vystupující z mořské pláně. Earl se moc nezabývalfarmařením, ale bylo hezké mít nějakou půdu, na které mohl lovit a střílet. Zajistil jsem své rodině dobrý

život, pomyslel si.

Náhle ho zaplavil smutek a lítost. V jeho paměti bylo cosi jako jáma, kam pohřbil vzpomínky na nedávnéudálosti, aby jen vychutnával přítomnost. Sklonil se a objal svého syna.

„Buď hodný kluk, Bobe Lee,“ řekl. „Vyřiď mámě, že ji moc miluju. Musím vyřídit jenom tuhle poslednídrobnost, víš? Pak si možná uděláme nějaký čas volno. Tohle je perné léto. Je načase vyrazit na ryby, coříkáš.“

„Ano, pane.“

„Mám pro tebe překvapení. Asi za měsíc dorazí do Little Rocku chicagští Medvědi a budou hrát protinewyorským Obrům. Viděl jsem plakáty. Říkají tomu Fotbalová klasika na Jihu. Desátého září naVálečném stadiónu. Skočíš koupit lístky. Je to docela drahé, tři dolary osmdesát za jeden, ale co.Vyrazíme si s mámou do Little Rocku, dáme si někde oběd a koukneme na zápas. Co na to říkáš?“

„Bude to večer?“

„Jasně že bude. Rozsvítí ta velká světla a bude tam jasno jako ve dne.“

„To bude paráda.“

Pak si ale na otci všiml něčeho neobvyklého. „Děje se něco, tati?“

„Všechno je v pořádku,“ ujistil ho Earl. „Jenom…“ Rozpačitě se odmlčel. Cítil, že by měl synovi něcovysvětlit.

„Jedu zatknout špatného člověka,“ řekl. „Muže, který udělal velkou chybu. Ale jsou dva druhy zla, BobeLee. Tenhle muž je špatný, protože se tak rozhodl. Řekl si: Budu špatný. Udělal špatnou věc a teď za ni

bude muset zaplatit. To je ten první druh zla.“

Chlapec se na něj pozorně díval.

„Ty ale nikdy takový nebudeš. Většina lidí taková není. Ale je tady ještě druhý druh zla. Říkáš si: Bududobrý, ale někdy, aniž bys to myslel špatně, prostě zjistíš, že je snadnější být špatný, a nenajdeš sílu se

tomu ubránit, nebo to ani nepoznáš, a zachováš se špatně. A víš, co se pak stane?“

Chlapcovy oči prozrazovaly, že nemá ani tušení.

„No, jednoho dne přijdeš na to, cos udělal. A pak budeš muset napravit, cos napáchal. Neuhýbat před

následky. Chápeš?“

Chlapec se na něj díval.

„No, vidím, že nechápeš. Ale pochopíš to a budeš dobrý člověk a neuděláš ty chyby, které udělal tentrouba tvůj otec. Teď už musím jet. Řekni mámě, že ji miluju a že se dneska večer všichni sejdeme, ano?“

„Ano, tati.“

Earl nastoupil do auta, předvedl jeden ze svých parádních obratů a odjel. Ve zpětném zrcátku vidělzmenšující se postavu svého syna, jak stojí ve slabém světle a mává mu. Vysunul ruku z okénka, aby mupozdrav opětoval, zabočil na hlavní silnici a přidal plyn.

„To je poslední věc, kterou si pamatuju,“ řekl Bob.

„To zamávání?“ zeptala se Julie.

„Jo. Jen vystrčil tu svou velkou ruku z okénka a mávl. Pak auto zahnulo a zmizelo. Když jsem ho opětviděl, byl v rakvi s napudrovaným obličejem a usmíval se jako figurína z obchoďáku. Kolem stáli všichni tidospělí a vedli smutné řeči.“

Odmlčel se a vzpomínal na zamávání, ne na tělo v rakvi. V gestu jako by byl celý otec, v tom chlapskémpohybu svalnaté paže se třemi žlutými prýmky lesknoucími se v slábnoucím světle.

„Mohla bys prosím odejít?“ požádal.

„Je ti dobře, miláčku?“

„Nic mi není. Jen potřebuju být chvíli sám, to je všechno.“

„Kdybys mě potřeboval, budu dole,“ řekla a potichu se vzdálila.

Když odešla, Bob se poprvé od 23. července 1955 rozplakal.

Devět

RUSSOVI se té noci zase zdálo o Lamaru Pyeovi. Jako obvykle to začalo nevinně. Seděl v restauraci. UPepka, jedl mastné kuře a červené fazole a Lamar vešel dovnitř, velký jako dům a přátelský jako životsám. Fakt, že viděl Lamara jen na fotografiích, jen umožnil jeho svědomí, aby Lamarovi přiřklo zajímavédetaily. Například té noci měl na sobě klaunský oblek a červený míček na nose. Cenil zářivě bílé zuby.Vyzařovala z něj síla a pýcha.

Když tam uviděl Russe sedět, přišel Lamar k němu a řekl: „Jseš pořádnej frajer, nebo jenom vobyčejnej

srábek?“

To byla pro Russe klíčová otázka. Byl to další test, a dobře věděl, že neprojde. Odvážně odpověděl: „Jsempořádnej frajer.“ Pohled Lamarových zlých, ale chytrých očí ho probodl. Prohlédl si Russe od hlavy k patě a řekl: „Pěkně kecáš, kámo.“

„Ne, je to pravda,“ odporoval Russ se staženým hrdlem. „Fakt jsem frajer. Už od narození.“

Lamarovým klaunským nalíčením probleskl vztek podobný nosorožčímu a zúžené panenky prozrazovalynutkání udeřit. Ovládl se však.

„A já řikám, že seš vobyčejnej srab, kruci,“ zavrčel.

Russ se přikrčil před jeho silou. Lamar byl obrovský a silný, všímavý a rozhodný, neomezovanýpochybnostmi, neznající soucit. Byl to rozhodně pořádnej frajer.

„Tak jo,“ svolil nakonec. „Uvidíme, jakej jseš chlap.“

Kouzelným mávnutím ruky nechali klaun a bůh v jednom těle restauraci U Pepka zmizet. Místo toho seoba ocitli na trávníku před domem Russovy rodiny v oklahomském Lawtonu. Byl to malý, omšelý domek s

hezkým pozemkem, kde Russ a jeho bratr prožívali poklidné, spokojené dětství se svými rodiči. Podlekouře, vinoucího se z komína (i když ve snu bylo léto), poznal Russ, že rodina je doma. Přesně to siLamar přál a ve vteřině nabídl Russovi něco jako rentgenový pohled do nitra domu.

Bratr Jeff byl ve svém pokoji a šněroval si baseballovou rukavici s takovým zaujetím, které by jiný chlapec

mohl věnovat onanii. Ne však Jeff. Celým srdcem se upnul na tuto činnost. Ze všech sil se snažildosáhnout toho, aby jeho rukavice dobře seděla na ruce, byla pevná, měkká, ale ne příliš. To byl hlavníproblém jeho života.

V kuchyni otročila u plotny Russova a Jeffova matka Jen, pohledná, i když trochu silná žena kolempadesátky. Máma v jednom kuse vařila. Chápala roli matky jako kuchařky pro celý svět. Vyměnila všechna

potěšení života za čas strávený v kuchyni, kde vytvářela komplikované večeře, a nikdy nedala najevo anišpetku zoufalství nebo zloby. Všeho se vzdala pro svou rodinu.

V přízemí kutil něco otec s pistolí. Pořád se vrtal ve zbraních. Měl na sobě policejní uniformu a jakoobvykle byl naprosto ztracený pro okolní svět. Byla tam s ním nahá mladá žena, která ho sledovala ažádala, aby si k sakru pospíšil, že už ji nebaví čekat, a on pořád opakoval: „Jenom naolejuju tuhle

západku a hned odtud vypadneme.“

Nakonec se Russ ocitl zase v prvním patře a viděl sám sebe: zamračeného kluka, kterého nezajímá nicjiného než knížky. Když mu bylo patnáct, přečetl všechno, co mu přišlo pod ruku, a dvakrát. Četl jakošílený, hltal stránky a snažil se z nich něco naučit. Měl podivný cit pro psané slovo, což se ukázalo jakodanajský dar pro jeho vlastní psaní. Měl problémy s plynulostí, velkou fantazii a pochybností dost, abypotopily loď. Proč se tolik snažil právě v téhle branži? Aby unikl z Oklahomy? Byl snad příliš dobrý proOklahomu, pro tenhle přízemní, pohodlný malý život? Byl pro to on, Russ, příliš dobrý? Zasloužil si snadněco jiného, úžasného? Zasloužil si život na východě, záři reflektorů, slávu, obdiv? Maloměsto není proněj, ne, pane.

„Hele, todle není zdravý,“ řekl Lamar, „takle tady dřepět. Měl bys vypadnout ven a něco dělat.“

„Na to je můj bratr,“ ohradil se Russ. „Já mám v hlavě mozek. Nechci ho promarnit.“

„Tak hele, mám pro tebe návrh,“ řekl Lamar. Odkudsi vytáhl motorovou pilu, dramaticky zatáhl zastartovací šňůru a naplnil vzduch vysokým, uši rvoucím hlukem. „Ten návrh je, že pudu dovnitř a všechny

ty lidi vodkrágluju. Ty počkáš tady u tohodle stromu. S tebou si to vyřídím, až se vrátím.“

„Nedělejte to, prosím,“ řekl Russ.

„A kdo myslíš, že mě zastaví?“

„Můj táta vás zastaví.“

„Tvůj táta. Ten starej parchant se stará jenom vo tu svoji děvku a svý kvéry. Na tebe a tvoji mámu

kašle.“

„Ne, on vás zastaví. Uvidíte. Je to hrdina.“

„Neni to žádnej hrdina, člověče. Koukej.“

A tak Lamar vstoupil do domu a spáchal to zvěrstvo. Tady se spojilo dohromady několik podobných scén,které Russ viděl na stříbrném plátně, a tak se to odehrálo podle filmových pravidel. Lamar vykopl dveře.Mladá žena zaječela a Russův otec sáhl po pistoli, ale tentokrát na něj byl Lamar příliš rychlý. Vnikl donich řetěz pily a oba padli k zemi. Na zdi za nimi rozkvetla krvavá skvrna jako červená růže otevírající seslunci, esteticky dokonalá, prozrazující mimořádný talent uměleckého ředitele.

„No koukni,“ zavolal na něj Lamar, „nebyl to vůbec žádnej problém.“

Lamar vyšel do schodů. Jen na něj pohlédla a řekla: „Neubližujte mým chlapcům. Prosím.“

„Já ublížím každýmu, madam,“ oznámil Lamar lakonicky a mávl po ní motorovou pilou, až dopadla zády

na lednici, která se pod nárazem jejího těla zakymácela a otevřela. Matka zemřela v krvavé okázalosti zageniálně zpracovaných efektů, kdy hořčice, kečup a kola tryskaly pod řetězem pily do všech stran.

Hrdina Jeff zaslechl hluk, popadl baseballovou pálku a vyběhl z pokoje. Ale pálka a hrdinství namotorovou pilu nestačí, ani náhodou. Lamar dostal Jeffa na schodech a kamera, která miluje ze všehonejvíce pohled na zmařené mládí, se zaostřila na obličej ubohého chlapce, poskvrněný krví, a oči, z nichžpomalu unikal život. Pak už zbýval jen Russ, který právě četl nějakou nesmyslnou pitomost. Nedokázal sebránit, když Lamar vykopl dveře jeho pokoje. Škemral, fňukal a zvedal proti němu třesoucí se ruce.

Lamar se odvrátil od Russe, prosícího na posteli o slitování, k Russovi, který ho sledoval zvenčí.

„Mám ho taky vodrovnat?“

„Prosím, nezabíjejte ho, Lamare. Prosím.“

„Můžeš mě zastavit?“

„Ne, nemůžu.“

„Nestojíš ani za starou belu.“

Pokročil s motorovou pilou kupředu a Russ se probudil.

Nebyl to sen, který patřil k těm nejhorším, tohle byl spíš jen esej poznamenaný škodlivým vlivem filmů.Nebylo to naprosté, šílené násilí, které již dříve ve svých snech spatřil, i když v poslední době už ne takčasto. Jedné noci se probudil vlastním křikem a někdo ze sousedů se dokonce obtěžoval zavolatprincetonskou policii, která ho odvezla na drogové testy. Jindy se svalil hrůzou z postele a ošklivě sepotloukl. A jednou se dokonce v noci pořezal a probudil se ve vlastní krvi.

Tohle nebylo zdaleka tak hrozné. Dalo se to přežít. Že by nastávalo určité zlepšení? Nevěděl. Nedokázal

poznat, kdy se to objeví znovu, a pokud mu bylo známo, nikdo z jeho rodiny, dokonce ani jeho otec,

ničím podobným netrpěl.

Možná jen on odhalil logiku celé věci: Lamar se je chystal zabít a potrestat tak Buda Pewtieho za to, coudělal jeho rodině. Jen shodou náhod se drama odehrálo někde jinde a Lamarovo poslání zemřelo spolu s

ním. A váha toho poznání dopadla na Russe: jistota, že ne náhodně, z nějakého vrtochu, rozmaru nebočistě silou vesmírné iracionality si Lamar Pye vybral rodinu Pewtieových jako terč svého vražedného

útoku.

Té noci to sedělo na Russovi jako tlustá černá kočka. Neptej se tedy, pro koho si Lamar přišel: přišel si

pro tebe.

Russ zamrkal. Byl stále v motelovém pokoji a lacinými závěsy pronikalo denní světlo. Jako by mělkocovinu, ale nepil. Spíš to byl kofein z dietní koly, kterou dostal u Boba Lee Swaggera, co ho až do čtyřdo rána drželo vzhůru, plného nápadů, teorií a argumentů, které ho předtím nenapadly. Nakonec se mupodařilo usnout. Podíval se na hodinky. Bylo skoro jedenáct.

Neměl co na práci. Snažil se promyslet své další kroky, ale žádné další kroky nebyly. Uvažoval, že se vrátído svého bytu v Oklahoma City a pustí se do práce, ale ta představa ho naplnila nudou. Jeho kniha sezačínala rozplývat v únavě, lenosti a závěrečné nicotě.

Russ se osprchoval, oblékl a podíval do peněženky. Měl posledních padesát dolarů. Do Oklahoma City tobylo asi deset hodin jízdy přes Nové Mexico, Texas a půlku Oklahomy. Naplnilo ho to zoufalstvím a

sebelítostí.

Hodil špinavé šaty do kufru, který odnesl ven, aby ho naložil do auta. Pak zaplatil za ubytování v motelu –

jeho kreditní karta zatím ještě nebyla zcela na suchu, a natankoval. Když jel přes Ajo, zastavil se v malé

kantýně, kde už tolikrát obědval. Vešel dovnitř, obsadil dobře známé místo u baru, a aniž by si cokoliv objednal, postavili před něj obvyklýtalíř skvělého grilovaného masa a točené pivo. Russ se s chutí pustil do jídla. Ta žena opravdu umělavařit.

„Ještě jsem u vás neutratil tisícovku za jídlo,“ oslovil barmana, „ale nemám k tomu daleko.“

„Dělal jste, co jste mohl, hochu,“ řekl barman. „Řekl bych, že jste na odjezdu.“

„Jo. Víc se dělat nedalo. Dostal jsem se k tomu muži, všechno mu vysvětlil a možná na vteřinu spatřil v

jeho očích zájem. Ale řekl ne.“

„Nesnažil jste se o nic míň než ostatní. On je ale palice tvrdohlavá.“

„To tedy je. No, co se dá dělat. Ale vaše grilované maso mi chutnalo. Nejlepší, co jsem kdy jedl. Bude se

mi po něm stýskat. Já –“

Pak si ale všiml ticha, které se rozhostilo v baru. Barman zůstal stát s otevřenou pusou. Russ se rozhlédl

kolem, ale viděl jen vytřeštěné oči strnulých mužů. Pak se podíval do zrcadla za barem a konečně si všiml

muže, který stál za ním, vysoký a opálený, se kšticí světle hnědých vlasů a úzkýma šedýma očima.

Swagger si sedl vedle něj.

„Dobrý den,“ řekl.

„Dobrý den,“ odpověděl Russ.

„Říká se, že tady dělají výborné grilované maso.“

„Je skvělé,“ řekl Russ.

„No, jednou ho budu muset ochutnat. Pořád ještě chcete napsat tu knihu?“

„To chci.“

„A nebude v ní nic o Vietnamu? Nic o roku 1992? Ta dohoda pořád platí?“

„Ano, pane.“

„Už máte sbaleno?“

„Ano, mám.“

„Tak fajn,“ řekl Bob. „Vyrazíme spolu do Arkansasu.“

Deset

SPOLEČNÉ ústředí firem Redline Trucking a Bama Construction se nachází ve zbrusu nové budově naRogers Avenue v jižní části Fort Smith v Arkansasu, dostatečně reprezentativní pro firmy, které ročněvydělávají přes padesát miliónů dolarů. Vlastně to byla Bama Construction, která za federální penízepostavila Harry Etheridge Parkway, dálnici, která vede z Fort Smith na jih do více než sto kilometrů

vzdáleného Blue Eye v okrese Polk.

Kanceláře, které zabírají nejvyšší dvě patra budovy banky Superior přímo naproti nákupnímu centruCentral Mail, mají všechno, co si člověk představí pod pojmem prosperující společnost, včetně palem vkvětináčích, vysokých koberců a kožených křesel v prostorách pro veřejnost, navržených jedním znejlepších (a nejdražších) návrhářů interiérů v Little Rocku. V těchto kancelářích pracují sekretářky aarchitekti na dlouhodobých projektech Bama Construction, jako je nákupní středisko Van Buren Mali nebo

bytová výstavba na Planters Road. Dopravní dispečeři mezitím dohlížejí na stovky tras a zakázek, kterémá na starosti Redline Trucking, protože Fort Smith tvoří ideální uzel pro obchod mezi východem azápadem vzhledem ke své poloze na mezistátní dálnici 40 mezi Little Rockem a Tulsou. Jedinouzvláštností je obrovská rohová kancelář, přecpaná starožitnostmi, se dvěma francouzskými okny, zekterých je výborný výhled na město. Je odtamtud vidět staré centrum, most přes širokou řeku Arkansas,a dokonce i kousek Oklahomy.

Je to krásná kancelář. Říká se, že nejkrásnější ve Fort Smith. Na jedné zdi jsou vystaveny městskáocenění a rodinné fotografie, snímky z návštěv hodnostářů a politických osobností, důkazy zájmu odobročinnost a veřejný rozvoj, všechno známky solidní kariéry a pevného místa v komunitě. Přesto jekancelář skoro pořád prázdná.

Randall T. „Rudoch“ Bama raději tráví čas v zadní místnosti baru U plameňáka na Midland Boulevardu vseverní části Fort Smith, na nepokojné kmenové hranici, kde se černá čtvrť vlévá do bílé, kde překvapivěpočetná thajská populace začala soupeřit s vietnamskými starousedlíky, kde si může pracující muž užítpoctivý, ale nelítostný zápas v kulečníku a sklenici piva, to vše za pět dolarů, a kde se cizinec může dočkat

ocelového pohledu a výzvy k okamžitému odchodu. Má prostě pro takové prostředí slabost. Aby udrželsvé impérium v chodu, nebo alespoň tu část impéria, o které se noviny tak často zmiňují, musí Rudochdenně vyřídit desítky telefonátů svým přímým podřízeným, protože všechna rozhodnutí dělá samozřejměsám. Pomáhá mu v tom jeho dokonalá paměť a talent na čísla. Říká se, že dokáže sečíst až osmtrojciferných čísel za deset vteřin, což z něj sice nedělá přímo génia, ale rozhodně mimořádného počtáře.

Rudoch přijíždí v deset a zaparkuje svůj šedý Mercedes S-600 na ulici, kde mu ho nikdo neodře,neukradne, nedá mu pokutu za stěrač, ani se ho nedotkne. Z rodinného sídla na Cliff Drive kousek od Fort

Smith řídí sám, vychutnává si samotu, kdy si může vyčistit hlavu pro úkoly dne. Před ním ale jedou dvaprofesionálové v černém chevy caprice, kteří mají od státu Arkansas povoleno nosit SIG-Saeur P229 .40poloautomat v podpažním pouzdře pod sakem. Jsou tvrdí, klidní a rozhodní, skvělí střelci. Oba na soběmají kevlarovou neprůstřelnou vestu, schopnou zachytit kulky ze všech pistolí a většiny pušek. Nikdy seod Rudocha nevzdalují.

Po příjezdu kráčí Rudoch přímo do zadní místnosti, kde si pověsí drahý kabát, sedne ke stolku z přebytkůnámořnictva a začne pít černou kávu z plastikových šálků, zatímco před něj předstupuje nepřetržitýprůvod prosebníků, posluhovačů, poskoků, poslíčků a těch, které si sám povolal, aby je rozsoudil nebopověřil nějakým úkolem. Tady přebírá zprávy ze svých devatenácti zastaváren a sedmi obchodů spornografií, o svých heroinových a crackových obchodech, většinou probíhajících v černé části města, zesvých šesti bordelů, sedmi heren, nacházejících se za řekou v Oklahomě, a o drahokamu na koruně svého

nočního impéria, pánském klubu v oklahomském Holdenu, deset kilometrů západně po silnici 64, kdevenkovský balík zaplatí pětidolarové vstupné a pak tam sedí, srká předražené pivo a strká jednodolarovkymezi silikonová prsa striptérky, která musí z každé odevzdat pětačtyřicet centů šéfovi.

Vymahači a oblastní kapitáni přicházejí s dobrými i špatnými zprávami, ale většinou s těmi dobrými.Občas musí Rudoch nařídit přísné potrestání neposlušnosti, nepříjemný, ale nezbytný úkol, kterému senikdy nevyhýbal. Tady probíhají schůzky s Armandem Gilentim, hlavou organizovaného zločinu v LittleRocku a Hot Springs, nebo s Jackem Déeganem, který momentálně řídí Kansas City, a někdy i s Carmen

St. Angelovou z New Orleansu a Texem Westwoodem z Dallasu.

Říká se, že Rudoch k té zadní místnosti starého baru a kulečníkové herny tak přilnul proto, že tam dělalobchody jeho otec Ray Bama a vystavěl onu dokonalou organizaci, kterou Rudoch zdědil po otcově smrti(bomba v autě, pachatel nenalezen, 1975) a velkoryse rozšířil.

Možná je to tak, možná ne. Rudoch rozhodně nevypadá jako sentimentální muž. Spíše se všude mluví ojeho mazanosti, neústupnosti a tvrdosti, přestože své tři děti z prvního a dvě z druhého manželstvíneslýchaně rozmazluje. Otec je však pro něj čímsi jako posvátnou relikvií, ten geniální, houževnatý muž,který se probojoval z bahna okresu Polk do výšin Fort Smith a během jedné generace vystavěl impérium,ale hlavně vytvořil vizi, která celé impérium drží pohromadě. Rudoch o něm oběma manželkám vyprávěl

jako o tom „buranu Johnu Kennedym“.

„No, ty rozhodně žádný JFK nejseš,“ opáčila jeho první žena, „tedy kromě šukání.“

„Nikdy jsem to o sobě netvrdil,“ pokrčil rameny Rudoch. „Jenom říkám, že by ze mě měl táta radost.“

V jednapadesáti je malý a statný, s tváří poprášenou pihami, s tlustými prsty, hlubokýma modrýmaočima, o kterých se říká, že odhalí každou lež, a malou pleškou, kterou se marnivě snaží zakrýt rezavěblond příčeskem. Potrpí si na šedé obleky s úzkým proužkem, modré košile, červené kravaty (obvykle odBrooks Brothers) a italské mokasíny. Nosí zlaté rolexky a nikdy u sebe nemá méně než pět tisíc dolarů v

malých bankovkách, ale nenosí žádné šperky. Nikdy nebývá ozbrojený. Miloval svou první ženu a miluje ji

stále, přestože se s ní rozvedl, když zestárla. Získala titul druhé vicemiss v soutěži Miss Arkansas v roce1972. Miluje svou novou ženu, které je třicet sedm, je blond a v Miss Arkansas byla v roce 1986 druhá. Ato bylo ještě v dobách, kdy měly soutěžící o titul královny krásy skutečná prsa a šlo o krásu a ne ozáchranu velryb, pomoc bezdomovcům a podobnou dobročinnost, do které se celá Amerika zbláznila.Můžete se zeptat Rudocha, ten vám o tom řekne všechno. Pořádně mu to leží v žaludku.

Miluje své děti. Miluje své manželky. Dává jim všechno, o co si řeknou.

Toho dne před ním seděl podmračený muž v uniformě úřadu šerifa okresu Polk, zatímco se Rudochovyoči hladově probíraly údaji na hromádce lístků, které ležely před ním.

Konečně Rudoch vzhlédl. Před sebou uviděl, čemu sám unikl, čemu se jeho otec hrdinně postavil azvítězil. Ale Rudoch to dobře znal. Někdo by to nazval bílý póvl: mrtvé oči, fretčí obličej, vyhublé tělo,příliš dlouhé vlasy a z toho všeho vyzařující nebezpečí, lstivost a hlavně stupidita.

Rudoch věděl, že lidé s nadáním pro velké činy jsou zřídka dobří ve všední, mravenčí práci.

„Tak Duane,“ řekl nakonec, „dostal jsem o tobě dobré i špatné reference.“

Duane Peck neodpověděl, jen potichu mlaskl jazykem. Byl to ohavný zlozvyk, ale nikdo se mu to zatímneodvážil říct.

„Ty rád hraješ, viď, Duane, a paní Štěstěna nad tebou v poslední době nedržela ochrannou ruku.“

„Už to tak vypadá,“ přitakal Duane.

„Vidím, že máš dluhy ve většině heren ve východní Oklahomě. Benu Kellymu dlužíš jednadvacet tisíc.

Keno, to je tvoje slabost, Duane?“

„Ne, pane,“ řekl Duane. „Hraju všechny karetní hry.“

„Máš paměť na karty, Duane?“

Duane přimhouřil oči, jak uvažoval o té otázce, ale nepodařilo se mu odhalit její smysl. Po chvilce snažení

to vzdal.

„Chci říct,“ řekl Rudoch, „jestli ti tváře nebo čísla na kartách utkvívají v paměti? Vidíš živě jejich oblečení?Dokážeš vycítit, co má soupeř v ruce? Nemyslím počítání karet, to je pro profíky, myslím čistý instinkt.Pocit. Většina dobrých karetních hráčů má pro takové věci cit. A taky mívají dobrou hlavu na čísla. Kolik je

153 plus 214 plus 304, Duane?“

„Ach…“ Duane vypoulil oči a začal pohybovat rty.

„To nic, Duane. Jako plus vidím, že jsi mým lidem párkrát prokázal službu.“

„Ano, pane,“ přikývl Duane Peck.

„Dělal jsi na výběrech a vymáhání?“

„Ano, pane.“ Duane si někdy přivydělával na dluhy u Bena Kellyho, který vedl hráčské doupě v zadní

místnosti motelu Pin-Del v oklahomské Talahině.

„Hmm, to je dobře. Už jsi někomu ublížil?“

„Rozbil jsem pár hlav a čelistí, nic velkýho. Jednomu chlápkovi jsem musel přerazit nohu násadou od

sekery. Zašel moc daleko.“

„Zabil jsi někoho?“

Duane na něj upřel prázdný pohled.

„Ne, pane,“ řekl.

„Nemyslím za dobu, co děláš pro šerifa, a nemyslím boule na hlavách dlužníků herny. Myslím za život.“

„Ne, pane.“

„A teď, Duane, je jedna věc, kterou se musíš naučit. Nikdy mi nelži. Nikdy. Zeptám se ještě jednou. Zabiljsi někoho?“

Duane něco zamumlal.

„Benzínová pumpa Areo,“ řekl Rudoch. „Pensacola, červen 1977. Byl jsi ještě kluk, venkovský balík se

slabostí pro chlast a za sebou jsi měl pár přepadení. Ale tu noc jsi zabil člověka, co, Duane?“

Duane konečně zvedl oči.

„Na toho jsem zapomněl,“ přiznal neochotně.

„No, Randy Wilkes na něj nezapomněl. Pracuje teď pro nějaké lidi v New Orleansu. Když uděláš něco

takového, chce to pořádně se domluvit s parťákem. Neudělals to, a to je lajdáctví. Ty jsi lajdák, viď,

Duane?“

„692,“ vyhrkl Duane. „Je to 692.“

„Ne, Duane, ale skoro. Je to 698.“

„Kruci,“ řekl Duane. „Na papíře bych to zvládnul.“

„Tohle není test z matematiky, Duane. Jsi teď čistý? Nepiješ?“

„Ve velkým chlastu nejedu,“ zavrtěl hlavou Duane. „Ale v sobotu večer si bourbon dám.“

„Tak se mi to líbí, Duane. Měl bych pro tebe práci. Máš zájem?“

„Ano, pane,“ odvětil Duane a přemýšlel, proč byl někdo tak nízký jako on předveden před tak mocnou

osobnost.

„Soukromou práci, jenom pro mě. Proto taky mluvíš se mnou, Duane, a ne s Benem Kellym nebo někým

jiným mezi tebou a mnou.“

„Ano, pane.“

„Když to dobře sehraješ, Duane, mohlo by tvých jednadvacet tisíc v dluzích zmizet.“

„Pane,“ probral se Duane okamžitě z netečnosti. „Sehraju to správně. Můžete se spolehnout.“

„Budu upřímný, Duane. Chtěl bych na to někoho lepšího. Ty máš ale jednu věc, kterou potřebuji a která ti

dodává na ceně.

Není to tvůj velký pták, Duane. Ani superbystrý mozek. Jde o tvůj odznak.“ Duane polkl.

„Potřebuji člověka od policie, který by dohlédl na některé akce, které v okresu Polk chystám. Kdybych tam

poslal někoho cizího, bylo by to podezřelé. Musím mít někoho zevnitř, kdo má přístup na různá místa a

může klást otázky. Hraješ se mnou, Duane?“

„Ano, pane Bamo. Jenom mi řekněte, o co jde.“

„Může to být riskantní,“ řekl Rudoch. „Možná si kvůli mně budeš špinit prsty. Požaduji tvou naprostou

loajalitu.“ „Ano, pane.“

„Dobře víš, že hraju fér. Když budeš dělat se mnou, vyplatí se ti to. Neskončíš v base jako děvka nějakéhonegra. Ochráním tě.“

„Ano, pane.“

„Fajn, Duane, teď mě poslouchej. Před spoustou let došlo v okresu Polk k tragédii. Hrdinný policejnýseržant se dostal do přestřelky se dvěma grázly. Oba zabil a oni zabili jeho. Říká ti to něco?“

„Ne, pane.“

„Nejsi zrovna fanda na historii, co, Duane?“

Duane nehnul brvou. Pojem „fanda na historii“ bylo něco, co si nedokázal ani představit.

„Dostala se ke mně ověřená zpráva, že se nějaký mladý novinář z Oklahomy rozhodl napsat o té události

knihu. Něco jako popis skutečného zločinu, však víš.“

Duane tupě přikývl.

„A to je věc, na kterou je potřeba dohlédnout.“

„Mám to z něj vymlátit?“ chtěl vědět Duane.

Zajímavá otázka. Duane svým primitivním instinktem vystihl jádro problému. Nebyl by problém nechat

toho chlapce zbít, odrovnat, a všechno by zůstalo tak, jak je. Takový čin by ale mohl mít nepředvídatelnédůsledky, které by mohly způsobit katastrofu, vyvolat vyšetřování a zvířit otázky, které by měly zůstat

nepoloženy.

„Ne, Duane, ale do budoucna se to nedá vyloučit. Zatím mě budeš informovat o všem, co se bude dít, s

kým se schází, na co se ptá, co se dozví. Mohou se objevit nějaké dokumenty. Nebudeš mít na starost nicvíc než zařídit, aby jisté dokumenty zmizely. Možná si to vyžádá nějaká dramatičtější opatření. V takovémpřípadě nebudou posily problém. Ale z důvodů, které nepotřebuješ znát a kterým bys asi nerozuměl, je

důležité, aby se ten chlapec dozvěděl jen velmi málo a ta kniha nebyla napsána. Chápeš?“

„Ano, pane.“

Rudoch pohlédl na chudáka Duana. Připadal si jako generál, který vysílá zvěda do týla německé armády.Měl mnohem lepší lidi, měl přístup k bývalým agentům CIA, zeleným baretům, mimořádně kompetentním,agresivním, zkušeným profesionálům. Všichni to ale byli lidé zvenčí, kteří věděli starou belu o malém

uzavřeném vesmíru jako Blue Eye a byli by v něm příliš nápadní. Duane, nejbrutálnější ze zástupcůVernona Tella, byl také nejzkorumpovanější. Nebude přitahovat pozornost a dokáže si získat respekt.Proto to musí být Duane, obezřetně řízený ve své životní hře, Duane, který bude při správném zacházení

schopen všeho.

„Mám tady seznam lidí, které by ten kluk mohl vyhledat, a úřady, které nejspíš navštíví. Ty je budešsledovat. Je tady také telefonní číslo s volačkou 0800. Můžeš na ně volat zdarma z kteréhokoliv telefonu v

Americe. Dám ti i bezpečný mobil, na kterém bude číslo nastavené, takže stačí jen stisknout tlačítko.Každý den požaduji podrobnou zprávu. Pak stiskneš 1 a dostaneš ode mě podrobné instrukce. Rozumíš?“

„Ano, pane,“ řekl Duane. „Ale slyšel jsem, že mobil není problém napíchnout. Federálové to dělaj v

jednom kuse.“

Dobrá poznámka. Rudocha to zaujalo.

„Ne, tenhle je zajištěný na obou koncích, není možné ho odposlouchávat bez speciálního dekodéru.

Mohou jen zjistit, kdo komu volal. Ale nemyslím, že by s nimi tenhle mobilní operátor spolupracoval, k

tomu ještě spoustu let nedojde.“

„Proč?“ zeptal se Duane.

„Protože mi patří,“ odpověděl Rudoch. „Budeš postupovat opatrně, Duane. Nechci slona v porcelánu. Mášjistý šarm, aspoň mi to tak řekli. Umíš být veselá kopa, bodrý chlapík? Protože přesně tak se budeš

chovat v první fázi.“

„Ano, pane.“

„A teď už jdi. Jsem ve skluzu,“ řekl Rudoch Bama, když se podíval na své rolexky. „Nechci přijít pozdě nadceřin fotbalový zápas.“

Jedenáct

V DRUHÉ polovině devatenáctého století nebylo nic neobvyklého, že do Fort Smith, hříšného, hemžícíhose města na soutoku řek Arkansas a Belle Porteu, přijížděli ozbrojení muži. Město bylo založeno roku 1817

a v roce 1875 už mělo 30 000 obyvatel. Vyrostlo v dlouhém údolí mezi Ozarkem a Ouachita Mountains,kde probíhala hranice mezi Arkansasem a tím, čemu se tehdy říkalo Indiánské teritorium a co je dnesznámé jako Oklahoma.

V těch dnech se městu přezdívalo „Peklo na hranici“. Fort Smith byl bránou na divoký a nezkrocenýZápad. Civilizace se tehdy ze všech sil snažila zvítězit nad bezprávím a jejími bojovníky se stali federální

zástupci soudce Issiaha J. Parkera. Mezi lety 1875 až 1896 posílal soudce své muže na Indiánské

teritorium, aby tam prosazovali zákon. Všichni ti muži si byli podobní: hubení, se škvírami místo očí, bezzbytečných skrupulí. Všichni uměli střílet, a stříleli. Po dvě desetiletí si Fort Smith držel světový primát vpočtu přestřelek. Muži zákona byli vysíláni na indiánské území, aby tam lovili desperáty. Ze 165 maršálůjich 65 padlo ve službě, z 234 zločinců, které přivezli živé, jich soudce 79 nechal pověsit.

Nikdo neví, kolik mužů zahynulo v teritoriu v rukou zástupců. V oněch dnech se podobné údaje nikdoneobtěžoval zaznamenávat.

Teď je samozřejmě všechno jinak. Nejsou pistolníci, žádné vykřičené domy, žádní přísní soudci. Namístotoho je toto druhé největší arkansaské město poněkud omšelé, na jeho centrum, druhdynejpropracovanější architektonický projekt na západ od Mississippi a na východ od Denveru, přišly zléčasy poté, co se hlavní podnikání přesunulo na předměstí, kde jsou obchodní centra jako Central Mail aWal-Mart. Panoramatu městského centra dominují dvě vysoké sýpky. Otcové města se zoufale snažili zachovat slávu minulosti a mnoho starých budov, jako pevnost, nevěstinec slečny Laury a mnoho domůve viktoriánském stylu, bylo rekonstruováno. Nepodařilo se však zakrýt fakt, že historie se přesunulaněkam jinam. Garrison Street, ulice využívaná pro vojenské přehlídky v dobách, kdy ve městě sídlilaarmáda, jejímž úkolem bylo zabránit kmenovým válkám mezi Čerokézy a Osagy, vypadá dnes jako krásná

ústa, která ztratila příliš mnoho zubů. Nejvýraznější stavbou v centru je hotel Holiday Inn na RogersAvenue, stavba s devítipatrovým atriem a diskotékou, která chrlí do noci hlasitý rock. Částečně ho vlastníBamova společnost.

Muži, kteří dnes přicházejí do Fort Smith z Indiánského teritoria, mohou tedy jen stěží být federálnímaršálové nebo pistolníci. Ale i tak se mohou objevit ti, kteří přicházejí s určitým posláním, tvrdí apraktičtí, s přimhouřenýma očima. Jedním z nich byl Bob Lee Swagger, doprovázený novým parťákemRussem Pewtiem. V Bobově zeleném pick-upu dosáhli města za soumraku. Právě se rozsvěcela světla,když se k němu blížili zvlněnou krajinou okresu Sequoiah podél široké řeky Arkansas, kterou však přespás stromů nemohli vidět.

„Podívej,“ promluvil Russ s pořadačem novinových článků z roku 1955 na klíně, „tohle jenom ukazuje, ženoviny tenkrát stály za starou bačkoru. Dneska jsme mnohem lepší,“ trval na svém, ale Bob jen něcovyhýbavě zabručel.

„Tyhle příběhy,“ pokračoval Russ, „neříkají všechno. Žádný reportér se nikdy nevypraví na místo činu,jenom si přečtou policejní zprávy a přetisknou je. Proboha, napadají mě stovky otázek, na které budumuset najít odpovědi. Jak se Jimmy a Bub dostali z Fort Smith až do Blue Eye, když na ně byl pořádánnejvětší hon v dějinách Arkansasu? Jak vůbec padli na tvého otce? Byla to jen náhoda? V těchhle článcích

ale není jediná spekulace na podobné téma. Také tady visí velká otázka: proč. Proč se Jimmy Pye pustildo takové akce hned první den po propuštění z vězení a proč se k němu přidal chudák Bub, který nemělžádný záznam v trestním rejstříku? A co ta zastávka na hamburgr a flirtování se servírkou? Co mělo tohleznamenat? Vypadá to, jako by někdo chtěl, aby si o něm celý svět myslel, bůhvíjaký není borec. A také,proč –“

„Ty se docela rád posloucháš, vid?“ řekl Bob.

„No…“

„Abys věděl, mě tohle všechno taky napadlo.“

„Tohle je jedna z mých nejhorších vlastností,“ připustil Russ. „Jsem mluvka. Nedokážu udržet pusuzavřenou. A ty jsi druhý Wyatt Earp, který si mě uvázal na krk.“

„Já nejsem žádný Wyatt Earp, synku. Jsem jenom utahanej exmariňák.“

Russ neodpověděl. Ve slábnoucím světle vypadal Swaggerův profil jako vytesaný z mramoru; jeho oči nicneprozrazovaly. Už celé hodiny neřekl jediné slovo a celou dobu řídil se zručností závodního jezdce.Hladce vedl vůz provozem na dálnici a sám se přitom skoro ani nepohnul. Byl to ten nejklidnější člověk,kterého Russ kdy viděl, nemohl se starat méně o to, co si o něm svět myslí.

„Vymyslel jsem plán,“ řekl Russ. „Chci postupovat souvisle a metodicky. Vím, kde začneme a –“

„Já mám v plánu,“ skočil mu do řeči Bob, „jít koupit něco k jídlu.“

Dorazili v noci, ale obchod byl ještě otevřený. Jestli to dřív byla vlajková loď mezinárodního řetězce, bylajeho identita už dávno zastřena, i když při pozornějším pohledu bylo možné rozeznat obrys dávnoodstraněných písmem IGA Teď tam na překližkové desce, přitlučené na vzpěrách starého štítu, stál rukou

psaný nápis Smitty’s. Adresa byla ale stejná –222 Midland Boulevard.

Obchod byl ošuntělý a velkými výlohami viděl Russ několik zákazníků, jak se probírají zbožím vpoloprázdných regálech. Celá čtvrť se za těch čtyřicet let dost změnila. Všichni nakupující byli černoši.

Asiaté nebo Hispánci.

„Tak fajn,“ řekl Bob. „Ty jsi spisovatel. Ty přemýšlíš o souvislostech. Tak mi to vysvětli. Proč tady?“

„Co?“ zeptal se Russ.

„Začněme od začátku. Tenkrát to začalo v téhle samoobsluze asi v jedenáct dopoledne. A ty mi řekniproč.“

„Já?“

„Jo, ty.“

„No, možná na ni padli náhodou. Byli –“

„Russi, ukradli auto a někde přišli ke dvěma zbraním a munici. Chystali se něco vyloupit. A ty si myslíš, žese takhle připravovali, aby pak vtrhli do prvního krámu, který uvidí? Kriminál je v centru. Blue Eye jeopačným směrem, jižně od města. Proč se tedy vypravili na sever?“

„No…“ Russ nedokázal najít odpověď. Šokovalo ho to. Bylo jasné, že Bob zvládl veškerý materiál mnohemlépe, než se dalo čekat od člověka na první pohled tak vzdáleného intelektuálnímu myšlení.

„Podívejme se na to jako na vojenský problém. Co je zvláštního na tomhle místě, co ho doporučuje jako

cíl operace?“

Russ se nervózně rozhlédl. Obchod ležel v dlouhé, rovné části hlavní ulice, asi pět kilometrů od centra.Nebylo tam moc k vidění. Obchody, bary, autosalóny a sešlé obytné bloky se rozkládaly po oboustranách. Občas tam projelo auto, ale nebylo jich moc.

„Nic nevidím,“ namítl.

„Tak si to probereme takhle,“ řekl Bob. „V roce 1955 byly ve Fort Smith ještě dvě velké samoobsluhy:Peerson Brothers na 31. ulici a Hillcrest Food Market ve čtvrti Hillcrest. Chceš tam zajet a podívat se, čím

se liší od tohohle?“

„Hmmm,“ vypravil se sebe Russ. Pak se zeptal: „A ty něco vidíš?“

„Já nechodil na vysokou,“ pokrčil rameny Bob. „Co bych mohl vědět?“

„Ale něco vidíš, že?“

„Takovou drobnost.“

„Co to je?“

Bob se rozhlédl po ulici.

„Nejsem ozbrojený lupič, ale kdybych jím byl, bál bych se nejvíc toho, že mě při loupeži překvapí nějaký

polda dřív, než vůbec stačí spustit alarm.“

Russ přikývl. Znělo to logicky.

„A čím se tedy tahle ulice liší od jiných?“

„Aha…,“ vypravil ze sebe Russ, jako komentář své natvrdlosti.

„Je tak dlouhá. Na mapě poznáš, že je jedna z nejdelších ve městě. Daleko široko tady nejsou skoro

žádné vedlejší ulice a křižovatky se semafory.“

Russ se rozhlédl. Opravdu, jen kdesi v dálce zářil na každém konci ulice opuštěný semafor.

„Takže když ses rozhlédl na obě strany a nikde neviděl žádného poldu, věděl jsi, že máš pár minut na to,

dostat se dovnitř a ven, aniž by tě překvapil nějaký policajt. Policie se tam opravdu objevila, ale to už byli

oba venku a ten mizera Jimmy Pye měl dost času vzít si je pořádně na mušku. Ti poldové neměli velkou

šanci.“

„Páni,“ vyhrkl překvapeně Russ. Pak dodal: „Jimmy byl chytrý. Neimprovizoval, měl všechno promyšlené.To odpovídá. Jeho syn měl také pod čepicí. Lamar dokázal výborně naplánovat akce a věděl přesně codělat. Ten talent podědil po otci.“

„Jo, byl to skutečný génius,“ souhlasil Bob. „Jak ale mohl tohle všechno zjistit, když seděl tři měsíce v

base?“

„No…,“ vypustil Russ z plic trochu vzduchu, ale jeho mozek nestvořil nic, co by stálo za artikulaci.

„Soustředíme se na něco jiného. Ty zbraně. Ve všech novinách se psalo, že je přinesl Bub. Plánovali akci

a Bub sehnal pistole s municí.“

„Správně.“

„Ale Jimmy měl Colt .38 Super, speciální zbraň, kterých se vyrobilo jen několik. Hrozně rád bych zjistil,odkud ta pistole pocházela. Tyhle osmatřicítky se nikdy neujaly. Vymyslel je Colt a Winchester v roce1929 pro muže zákona, aby dokázali prostřelit dveře auta a neprůstřelné vesty. Ale o pár let později seobjevil Mag .357, který byl mnohem lepší. To nebyla zbraň, ke které by mohl snadno přijít grázlík jakoBub. Není to ani lovecká zbraň. Nikdy také nebyla dost přesná, aby se s ní dalo střílet do terče. Není toani pistole z devatenáctého století, která by mohla ležet šedesát let někde na farmě. V roce 1955 bys nani padl, jen kdybys sháněl profesionální pistoli s opravdu dobrou rychlostí střely a devíti náboji vzásobníku. Jako dělaná pro policistu nebo ozbrojeného lupiče. Jak se o ní Jimmy dozvěděl? Byl to fandana zbraně? Byl snad lovec, člen Národní střelecké asociace, předplatitel časopisu Zbraně? Jak se dostal k

té pravé zbrani na podobnou práci?“

„No…,“ vypravil ze sebe Russ.

„A jak ji sehnal Bub?“

„Nejspíš ji ukradl,“ nadhodil Russ.

„Dejme tomu. Ale její krádež nikdy nikdo nehlásil, aspoň pokud vím. A co nám to říká?“

„Co?“ pokrčil rameny Russ, kterému to neříkalo vůbec nic.

„Říká nám to, že ten, kdo tu věc připravoval, měl rozhodně pod čepicí.“

„Však říkám, že Jimmy byl chytrý, jako jeho kluk Lamar,“ poznamenal Russ.

„Takhle chytrý ne,“ zavrtěl jen hlavou Bob.

Kam tímhle míří? Co tím ten chlap chce říct? uvažoval Russ.

Následujícího rána se vypravili po Harry Etheridge Parkway směrem k Bobovu rodišti. Byl to zvláštní pocit.

Když odcházel z Blue Eye, tahle silnice se ještě ani nezačala stavět. A teď ty čtyři široké asfaltové stuhyvypadaly, jako by tam byly odjakživa. Silnice byla skoro opuštěná. Kdo by jezdil z Blue Eye do Fort Smitha zpátky? Jako rekreační oblast se Blue Eye ještě nerozvinulo.

Bylo to opravdu zvláštní. Prošel tyhle hory křížem krážem za těch sedm let, kdy tam žil sám v obytnémpřívěsu, jen se svým psem Mikem, a snažil se zapomenout, že okolní svět existuje. Znal všechny jejichstezky a zákoutí, jejich malá tajemství, které nemohly zachytit žádné mapy. Při pohledu ze silnice se muale odkrývaly scenérie, které dříve nebylo možné spatřit, jako by dálnice hory přerovnala dosudneviděným způsobem. Vadilo mu to a vyčítal si, že se vracel zpátky v přesvědčení, že najde všechno, jakto bylo dřív. Věci se však mění a člověk si na ně musí vždy znovu zvykat.

Cosi v něm tu dálnici nenávidělo. K čemu se vlastně stavěla? Říká se, že Šéf Harry Etheridge nikdynezapomněl, že pochází z okresu Polk, a chtěl, aby tam po něm něco zůstalo. Také se říká, že když se jeho syn Hollis dostal do Senátu, aby tak zahájil své tažení na post prezidenta, chtěl vystavět pomníksvému otci. A také se říká, že politici a podnikatelé se chtěli napakovat na účet federální vlády. Navenek

se to však vydávalo za památník otcovy lásky k rodnému kraji a synovy lásky k otci.

„Tenhle Etheridge,“ zeptal se Russ, „to je ten samý chlápek, co kandidoval na prezidenta? Ten, co skončilv primárkách jako třetí?“

„Stejná rodina,“ odpověděl Bob. „Otec byl významným kongresmanem a jeho syn působil po dvě volebníobdobí jako senátor. Největší fešák, co se kdy narodil. Myslí si, že může být prezidentem.“

„Na to bude potřebovat víc než hezký vzhled,“ řekl Russ.

„Hmmm,“ zavrčel Bob, který neměl žádný názor na politiku a už vůbec ne na Hollise Etheridge, jenž se

hlásil k Arkansasu jen proto, že to bylo politicky výhodné. Byl vychováván ve Washingtonu, vystudoval

práva na Harvardu a domů se vracel jen v rámci symbolických výletů se svým otcem. Pro jeho dvě

volební období v Senátu byly typické dodržování pravidel, nevýraznost, hlasování podle stranické

příslušnosti a pověsti o sklonech k cizoložství (kdybyste viděli jeho ženu, věděli byste proč).

Tak či tak, silnice, kterou postavil, dovedla Boba a Russe k cíli ani ne za hodinu, zatímco po staré, klikatéjednasedmdesátce by to trvalo skoro tři.

„To je panečku silnice,“ poznamenal Russ. „V Oklahomě nic takového nemáme.“

Silnice končila futuristickou rampou, která klesala na předměstí Blue Eye, kde ji rychle obklopilyrestaurace s rychlým občerstvením. McDonald a Burger King, ale také málo známé oblastní varianty. Bobsi všiml nového podniku zvaného Sonic, ve stylu padesátých let s obsluhou přímo do auta, jehož praporky

se vesele třepotaly ve větru, ale zjevně se mu nijak zvlášť dobře nevedlo. Supermarket Wal-Mart sepřestěhoval na druhou stranu silnice a stal se z něj Wal-Mart Super Střádal, ať už to znamenalo cokoliv, a

vypadal jako placatá kosmická loď, která přistála uprostřed parkoviště. O několik bloků dál přijeli kestaré, jednopatrové radnici, která hleděla přes náměstí na pozůstatky soudní budovy, vyhořelé v roce1994, jež byly jen zarovnány a zabetonovány, dokud někdo nevymyslí, co s pozemkem. Uprostřednáměstí stál pod vrstvou holubího trusu a graffiti nějaký konfederační hrdina a salutoval prázdnémuprostoru, kde stávala soudní budova. Bob si nedokázal vybavit vojákovo jméno, jestli ho vůbec kdy znal.Podél hlavní ulice se táhla obvyklá sbírka obchodů s potravinami, drogerií a pánskými a dámskými oděvy,z nichž vysál život blízký Wal-Mart. A ještě salón krásy, obchod se sportovními potřebami a strádajícíkancelář daňového poradce. A nalevo měli v kancelářské budově ordinace dva lékaři, dva zubaři a jeden

chiropraktik.

„Začneme tady,“ rozhodl Bob. „Rád se s tím starým psem zas uvidím. Doufám, že ještě umí lovit.“

„Myslíš toho skvělého Sama?“ zeptal se Russ.

„Přesně toho. Říká se o něm, že je to nejchytřejší chlap v okrese. Skoro třicet let zastával Sam Vincentfunkci okresního prokurátora. Tenkrát mu říkali ‚Elektrický Sam‘, protože poslal třiadvacet mužů naelektrické křeslo. Znal se s mým otcem. Uvidíme, jestli nám má co říct. Necháš mluvit mě.“

„Musí mu být už přes osmdesát!“

„Řekl bych, že osmdesát šest.“

„Jseš si jistý, že je vůbec tady? Mohl by být někde v domově důchodců.“

„Ne, ne. Od té doby, co se v pětačtyřicátém vrátil z války, nebyl pryč jediný den. Umře tady, šťastnějšínež většina z nás.“

Zaparkovali a vystoupili z auta. Bob sáhl pod sedadlo pick-upu a vylovil papírovou krabici. Pak vedl Russe

po schodišti mezi Wallyho pánskými oděvy a salónem krásy Mylady. Na jeho vrcholu vešli do zeleněvymalované chodby, která připomněla Russovi detektivky ze čtyřicátých let. Jen mělo být všechnočernobílé. Na matném skle ve dveřích stálo SAM VINC NT, Prá ní zá tupce.

Bob zaklepal a vstoupil.

V místnosti pro sekretářku nebylo po žádné ani potuchy. Všude ležel prach. Na stolku mezi dvěmaomšelými židlemi pro čekající klienty se povalovaly dva časopisy Time z června 1981. Na obálce jednoho z

nich pózovala Cher.

„Kdo to sem sakra leze?“ zahřmělo z příšeří hlavní kanceláře.

„Same, tady je Bob Lee Swagger.“ „Kdo sakra jste?“

Vešli do tmavé místnosti páchnoucí plísní a jen pomalu se jim před očima vynořovaly obrysy mluvčího.Když si Russovy oči zvykly na tmu, uviděl muže, který vypadal jako poskládaný z pytlů s obilím. Všechnona něm vypovídalo o stáří. Záhyby jeho pytlovitého obličeje táhla k zemi neúprosná gravitace a starý šedý

oblek už dávno ztratil tvar. Zuby měl žluté a oči hleděly na svět přes čočky o tloušťce popelníků. Prstymu zežloutly za léta nacpávání dýmek a čištění pistolí. Vypadal neudržovaně a mrzutě. Na stěně nad jehohlavou visela krásná jelení hlava a jakási hvězda na stuze vedle několika diplomů zaprášených tak, že

Russ nedokázal rozluštit jména škol.

Nevlídně na ně zamžoural.

„Kdo krucinál jste, pane? A co tady chcete?“

„Jsem Bob, Same. Bob Lee Swagger. Earlův syn.“

„Earl. Ne, Earl tady není. Už je čtyřicet let po smrti. Zabili ho nějaký bílý parchanti. Nejhorší den, co jsem

v tomhle okrese zažil. Ne, Earl tady není.“

„Proboha,“ zašeptal Russ, „je úplně mimo.“

„Synku,“ řekl Sam, „nejsem zdaleka tak mimo, abych ti nemohl nakopat ten tvůj zadek. A teď vypadněte!

VYPADNĚTE!“

Bob se na něj jen díval.

„Same, já –“

„Vypadněte! Kdo si sakra myslíte, že jste? Bob Lee Swagger?“

„Same, ale já jsem Bob Lee Swagger!“ Stařec se znovu pokusil zaostřit a prohlédl si Boba od hlavy k patě.

„Proboha,“ vypadlo z něj nakonec. „To je Bob Lee Swagger! Bobe, synku, moc rád tě vidím!“

Obešel stůl a objal Boba, tvář rozzářenou radostí.

„Opravdu jseš to ty. Na výletě, synku? Přivezl jsi svoji ženu? A tu malou holčičku?“

Starcovo náhlé prozření bylo trochu překvapivé, ale Bob předstíral, že si toho nevšiml, a Russ se jen díval

na podlahu.

„Už není tak malá, Same,“ řekl Bob. „Nicky už je velká holka. Ne, nechal jsem je doma. Tohle je něco jako

pracovní cesta.“ „A kdo je sakra tohle?“ ukázal Sam na Russe. „Našels ztracenýho syna?“

„To není můj syn,“ zavrtěl Bob hlavou. „Je to syn někoho jiného.“

„Jmenuji se Russ Pewtie,“ řekl Russ a podal starému právníkovi ruku. Ten ji popadl a stiskl, div ji

nerozdrtil.

„Proto ta pracovní cesta,“ řekl Bob. „Ten mladík je novinář.“

„Ach bože,“ povzdychl si Sam. „Na tom posledním, co o tobě psal, jsem vysoudil pětatřicet tisíc.“

„Říká, že nechce psát o mně.“

„Jestli už to nemáš písemně, tak si to nech rychle podepsat, a až tu knihu vydá, odřeme ho na holý

dřevo.“

„Nebude o panu Swaggerovi,“ vložil se do hovoru Russ. „Bude o jeho otci a 23. červenci 1955.“

„No páni,“ potřásl hlavou Sam. „To byl ten nejdelší den, který jsem kdy prožil, a do toho počítám i 6.

červen 1944.“

„Byl to hrozný den,“ souhlasil Russ. Aniž by se zmínil, jak je na celé věci osobně zainteresovaný, pokusil

se objasnit své tvůrčí plány, ale Bob už to slyšel a Sama to zjevně příliš nezajímalo. „A proto jsme teď

tady,“ uzavřel s vědomím, že nikoho nezaujal. Z dýmkového kouře ho začínala bolet hlava.

„Proklatě,“ řekl Sam a potáhl z dýmky. Ke stropu se zvedla další oblaka kouře. „Neuběhne jediný den,

abych nepřemýšlel, proč se to všechno muselo stát. Spoustě dobrejch lidí to zničilo život. S tvou matkouto od toho dne začalo jít z kopce, řekl bych.“

„Taky si myslím,“ přikývl Bob. „A ta chudinka Edie Whiteová. Edie Whiteová-Pyeová. Nikdy jsem nepochopil, proč si vzala takovýhošmejda. I s ní to pak šlo z kopce. Devět měsíců po tom porodila a do roka byla mrtvá. Rád bych věděl, co

se stalo s Jimmyho synem.“

„Neudělal svému otci ostudu,“ řekl Russ. „Dokonale se potatil.“

„To mě vůbec nepřekvapuje. Takže co chcete ode mě?“

„Tedy, pane,“ vzal si slovo Russ, „doufám, že se mi podaří zpracovat události toho dne do určitého

dramatického tvaru. Ale jak víte, v roce 1994 shořela stará soudní budova a s ní i všechny záznamy.“

„Já nic nemám, řekl bych. Možná jenom pár výstřižků.“

„A popsaly to noviny správně?“ zeptal se Russ a chystal si malý magnetofon. Sam na něj varovně pohlédl.

„Bobe, a ty s tímhle souhlasíš? Necháš toho kluka, aby se ptal, protože chceš sám slyšet odpovědi?“

„Říká, že by to mohla být důležitá kniha.“

„No, četl jsem dost knih a za žádnou z nich bych nedal ani zlámanou grešli. Ale pokračujte, mladíku.

Ptejte se a jestli neusnu, budu vám odpovídat.“

„Děkuji,“ řekl Russ. „Rád bych věděl, jestli noviny popsaly ty události správně.“

„Nedalo se na tom moc co zkazit,“ pokrčil Sam rameny. „Při své práci jsem viděl spoustu mrtvých. Viděljsem smrt v koupelně, v kuchyni, ve sklepě, v bazénu i venku, a málo kdy na nich byla nějaká záhada.Záhady jsou pro knížky. Ve skutečném životě se podíváte na mrtvé tělo, nábojnice a stopy od krve a nebo

najdete nůž a otisky prstů, a tyhle věci nelžou. Řeknou vám všechno, co potřebujete vědět, nebo aspoňkdo to udělal. To bylo v tomhle případu nad slunce jasný. Ale proč to udělal, proč se to stalo, na to nikdynikdo nepřišel.“

„Existuje nějaký podrobný popis událostí toho dne? Chci říct, jak a kdy se sem Jimmy a Bub dostali, jakna ně Earl narazil v tom kukuřičném poli?“

„Nic takového. Jak říkám, všechno se vysvětlilo na místě. Nebylo třeba provádět další vyšetřování.“

„Byl ten případ nějak oficiálně uzavřen?“

„V případech zabití, kdy nikdo nepřežije, přesouvá stát Arkansas zodpovědnost za vyšetřování na kancelář

koronera. Stát jsem představoval já a nevznikly žádné pochybnosti o výsledku vyšetřování. Smrt EarlaSwaggera byla vraždou prvního stupně, Jimmy Pye a Bub Pye byli zabiti v oprávněné sebeobraněpolicejním důstojníkem ve službě. Tak zněla závěrečná zpráva.“

„Stálo by za to, pídit se po tom dokumentu?“

„Pro vaše účely asi ne, i když bych se vsadil, že mám doma kopii. Obsahuje náčrt rozmístění těl na místěčinu, seznam důkazních materiálů, svědectví prvního policisty, který se na místě činu objevil. To je

všechno. Vyhledám vám to.“

„To by nám moc pomohlo. Chystám se pátrat po materiálech ještě ve čtyřech dalších oblastech,“ nahlédlRuss do zápisníku a snažil se působit přesvědčivě. „Za prvé to budou svědectví. Možná si promluvím s tím

prvním člověkem na místě činu. Pak s příbuznými všech zainteresovaných osob, to jest Jimmyho a Buba.Pak přijdou na řadu sekundární zdroje. Novinové články, například z časopisu Skutečné zločiny. Asamozřejmě bychom si měli projít místo činu, co říkáš, Bobe?“

„Pche,“ ušklíbl se Sam. „Projít si místo činu! Řekl bych, že ho ta slavná Harryho dálnice pohřbila podtunou betonu na památku nejslavnějšího muže, kterého okres Polk kdy zrodil. Synku, hledáte minulost,která už skoro neexistuje. V okrese Polk už žádní Pyeovi nejsou. Slyšel jsem, že Jimmyho otec Lannie mělbratra v Oklahomě.“

„V Adanarku,“ přikývl Russ. „Zabit v roce 1970, pachatel neznámý.“

„Slečna Connie Longacreová znala Edii nejlíp. Ale odešla z města, když Edie zemřela, a dítě si vzali doopatrování nějací příbuzní Pyeových. Snažila se získat dítě do své péče, ale byla na to už moc stará.“

„Byla provedena pitva?“ zeptal se Bob.

„Byla,“ přitakal Sam. „Jak přikazuje zákon v případě zabití. Všechny papíry ale skončily v tom ohni.“

Bob zamyšleně přikývl.

„Dlouhej a hroznej den,“ řekl Sam. „Pořád si říkám, jaká je to tragédie pro celou zemi, že už se nerodí

muži formátu Earla Swaggera. Už jsem ti to říkal mockrát, Bobe Lee. Tvůj otec byl opravdovej chlap.“

„Plnil svou povinnost,“ řekl Bob. „Lépe než kdokoliv jiný.“

„Naštěstí už v okrese Polk nikdy k ničemu podobnému nedošlo. Čtyři mrtví. Celou komunitu to

poznamenalo na spoustu let. A někde ta bolest ještě ani –“

„Promiňte,“ přerušil ho Russ, „chtěl jste říct tři mrtví. Nebo počítáte i oběti ve Fort Smith? Pak by to ale

bylo sedm mrtvých.“

„Kam jste chodil na vysokou, mladíku?“

„Na Princeton, pane.“

„Dokončil jste ji?“

„No, ne. Já, Odešel jsem po dvou letech. Ale možná se tam vrátím.“

„Na tom nesejde. Mimochodem, Princeton? Kdyby se vám chtělo vylézt na židli a odfouknout prach ztámhletoho rámečku,“ ukázal na zeď, „uviděl byste, že Sam Vincent, venkovský balík z Hickville vArkansasu, taky chodil na univerzitu v Princetonu! A kdybyste odfoukl prach z toho vedlejšího rámečku,

zjistil byste, že pak šel na práva na Yale. A i když je už starý, není tak natvrdlý, jak si možná myslíte. A

když říká čtyři, tak taky sakra myslí čtyři.“

Russ ani nemukl.

„Omlouvám se,“ promluvil nakonec. „Nechtěl jsem se vás dotknout. Ale kdo tedy byl ten čtvrtý?“

„Earlův poslední případ. Chudák holčička Shirelle Parkerová. Patnáctiletá černoška. Byla znásilněná a ubitá

k smrti v horách Ouachitas. Earl ji tam našel a ohlásil to. Bral jsem to jako jeho odkaz a dal si na tom

zvlášť záležet. Naštěstí to byl jasnej případ a podařilo se ho rychle uzavřít. Spravedlnosti bylo učiněno

zadost.“

„Myslím, že si na to vzpomínám,“ přikývl Bob. „Udělal to nějaký černý kluk. Nebyl –“

„Jasně že skončil na křesle. Viděl jsem ho umírat ve státní věznici v Tuckeru v roce 1957. Jmenoval se

Reggie Gerard Fuller. Byla to hrozná tragédie.“

„Dáš tohle do své knihy?“ zeptal se Bob.

„Já nevím… Je to docela divné, ne?“

„Earl na tom místě činu strávil celé to dopoledne. Nejspíš o tom případu přemýšlel, když padl na Jimmyho

a Buba, a to jim poskytlo výhodu.“

„Takže se to podařilo rychle uzavřít?“

„Jako nic. Ta chudinka mu utrhla kapsičku od košile, na které byl jeho monogram. Poohlédli jsme se mezibarevnými po správných iniciálách a hned jsme vyrazili. Jsem rád, že mohu říct, že se mi i v té zaostalédobě podařilo zajistit ta správná povolení. Tady v okrese Polk děláme všechno podle pravidel. Košili jsmenašli zastrčenou pod jeho postelí, kapsička chyběla. Byly na ní skvrny od krve její skupiny. Ona měla ABpozitivní, on A pozitivní. Ten kluk udělal chybu, měl ji zahodit. Ona zemřela, on zemřel, obě rodiny tozničilo. Nesouhlasím s teorií, že negři necítí bolest jako běloši. Parkerovi a Fullerovi hodně trpěli, viděljsem to na vlastní oči.“

Russ potřásl hlavou, která už ho pořádně bolela. Chtěl odtamtud vypadnout. Bylo to jako něco odFaulknera nebo Penn Warrena, prokletá jižní půda, nasáklá krví mnoha generací, bílých i černých.

„Věnoval jsi nám svůj čas, Same. A potřeboval bych, abys pro nás udělal ještě pár věcí. Můžeš mi tovyúčtovat,“ řekl Bob.

„To určitě udělám,“ přikývl Sam.

„Mám s sebou tohle,“ podal mu Bob papírovou krabici. „Máš tady v kanceláři sejf, že?“

„Už jsem tak starej, že jsem málem zapomněl kombinaci.“

„A mohl bys tam tohle uschovat? Je to osobní majetek mého otce. Nevím proč, ale zdá se mi, že by se to

mohlo hodit. Nerad bych to nosil všude s sebou.“

Sam převzal balík a všichni vstali.

„Myslím, že zítra zajedeme tam, kde se to stalo,“ řekl Bob. „Jel bys s námi, Same? Byls tam?“

„Jo, mrknu se tam s vámi.“

„A podíval by ses mezitím po tom dokumentu a všem ostatním, co by s tím mohlo souviset?“

„Podívám.“

„Dneska odpoledne asi zajdeme do knihovny zjistit, co se píše ve starých novinách.“

„Dobrý nápad,“ přikývl Russ.

Sam potřásl Bobovi rukou a Russovu ignoroval s výrazem, že ho považuje za naprostou nulu. Russ si

pomyslel, že s tím dokáže žít.

Oba vyšli z kanceláře, sešli po tmavém schodišti a ocitli se na jasném denním světle.

„Na začátku mi připadal trochu potrhlý,“ řekl Russ. „Doufám, že to zvládne. Co to používal za výrazy?Negři? Barevní? Do jaké organizace Ku-klux-klanu patří?“

„Ten staroch není žádná měkota. Nejen že za mě před pár lety tahal kaštany z ohně, ale byl také prvníprokurátor v Arkansasu, který v roce 1962 obvinil bělocha z vraždy černocha, a tenkrát to skutečněnebylo jen tak. Možná říká negr, kde by měl říct Afroameričan, ale tenkrát riskoval život. Stříleli po něm,děsili jeho děti a snažili se ho odvolat z funkce. Stál ale za svým, protože věděl, že je v právu. Takže sena něj nedívej skrz prsty.“

„No dobře,“ pokrčil rameny Russ. „Když říkáš.“

Pak uviděli velkého zástupce šerifa, jak nahlíží do Bobova auta.

„Co má tohle znamenat?“ řekl Russ.

„To bude jenom polda z malého města, který si všiml auta se značkou jiného státu.“ Došel k policistovi.

„Dobrý den,“ pozdravil.

Policista se otočil a bleskl po Bobovi bledýma očima, pak se tytéž oči zabodly do Russe. Byl to vysoký,hubený muž s protáhlým obličejem a až příliš načesanými vlasy. U pasu mu visel glock.

„To je vaše auto?“ zeptal se.

„To je, ehmm, zástupce Pecku,“ odvětil Bob, když si přečetl jméno na jmenovce. „Něco není v pořádku?“

„Jenom se tak dívám, pane. Tohle je hezké město a já mám rád oči otevřené.“

„Já v tomhle městě vyrůstal,“ řekl Bob. „A můj otec je tady pohřbený.“

„Bob Lee Swagger,“ řekl Peck. „Sakra, jste to vy.“

„Je to tak.“ „Vzpomínám si –“

„Ano, ale to už je dávno pryč. Můžete si to prověřit, jestli chcete. Uvidíte, že z toho vyjdu čistý. Všechnoto bylo velké nedorozumění.“

„Jste tady na dovolené, pane Swaggere?“

„No, dalo by se to tak říct. Mám tady s sebou mladého přítele. Je to něco jako sentimentální výlet. Chtěl

jsem se podívat na svá stará strašidla a místa, kde jsem byl se svým otcem.“

„Dobře, pane. Kdybyste se dostal do nějakých problémů nebo potřeboval jakoukoliv pomoc, obraťte se namě. Duane Peck jméno mé.“

„Budu si to pamatovat, zástupce Pecku.“

Peck poodešel od auta a nechal je projít, ale Russ měl divný pocit, že si je měří od hlavy k patě. Vůbec se

mu to nelíbilo.

„Nevypadal ten chlápek nějak divně?“ zeptal se. „Vyrůstal jsem v rodině policajta a tenhle z nás nemohlspustit oči.“

„Myslíš?“ řekl Bob. „Mně byl docela sympatický.“

Dvanáct

BYLA to premiéra. Společnost Cats si cestou z Little Rocku do Tulsy vyhradila tři dny a pět představení naFort Smith. Na ostatní večery byla ještě k dispozici dobrá místa, ale pro tento večer už ne. Sál Městskéhocentra překypoval těmi nejváženějšími muži a jejich rodinami, průmyslovou, drůbežářskou azemědělskou elitou západního Arkansasu a východní Oklahomy.

Rudoch Bama seděl se svou krásnou a štíhlou druhou ženou, první vicemiss státu Arkansas v roce 1986,se dvěma novými dětmi a Nickem, nejmladším dítětem z prvního manželství. Potřásal si rukama arozmlouval se známými. Jak se blížil čas zvednutí opony, vzrušení narůstalo. Pak uviděl svou první ženu,stále krásnou, ale už ne tak mladou a štíhlou, jak sedí s jeho starší dcerou ve vedlejší uličce.

„Miláčku,“ obrátil se k Beth, „támhle je Susie. Půjdu ji pozdravit.“

„Jen běž,“ usmála se na něj Beth a ukázala své dokonalé zuby. Než se umístila jako druhá v Miss

Arkansas, byla v roce 1985 Miss okresu Sebastian.

„Nezlobte maminku, děti, nebo si to s vámi vyřídím,“ varoval své potomky otcovsko-tyranským tónem.

Vstal, pozdravil Jerryho Flooda, oblastního viceprezidenta firmy Hoffman-Prieur a společníci, prošel kolemNicka Conwaye z Nábytku Harris-Ray a Billa Donnellyho, který vedl pojišťovnu Shelter, a konečně se

dostal až k Susie.

„Ahoj, krásko,“ řekl, sklonil se k ní a políbil ji. Na krku měla diamantový náhrdelník, který ho v roce 1981stál 52 tisíc dolarů. „Proboha, hlavně ať tohle nevidí Beth. Hned by to chtěla taky. Jak se máš, zlatíčko?“obrátil se ke své nafoukané nejstarší dceři Amy, která přes léto učila tenis v jednom klubu

„Ahoj, miláčku,“ řekla Susie. „Ta tvoje krasavice je den ode dne hezčí.“

„Je to kočka, to je fakt, ale není s ní zdaleka tolik zábavy v posteli, jako bylo s tebou!“

„Nemluv jako buran, tati,“ zamračila se na něj Amy.

„To je život, pusinko. Jen se podívej na sebe, jak se za tebou chlapi ohlížejí!“

„Tati!“ našpulila Amy afektovaně ústa.

„Rudochu, neměl by sis z ní dělat legraci.“

„Rozmazlil jsem ji, jako všechny svoje děti, a teď si nemohu dovolit ani trochu legrace? Miláčku, měla bys

seknout s tím pitomým tenisem a zajít k nám do kanceláře. Najdeme ti tam na práci něco užitečného.“

„Ne, díky. Moc do všeho mluvíš. Proto tě každý nenávidí.“

„Není pravda, že mě lidi nenávidí. Milují mě. Jenom si myslí, že mě nenávidí. A mají ze mě strach, což se

mi líbí nejvíc.“ „Rudochu!“

Přestal provokovat tu dívku, kterou tolik miloval, a obrátil se zpátky k Susie.

„Abys věděla, myslím, vlastně vím, že dostaneme od Tysona tu zakázku na oblastní ústředí a proslýchá

se, že General Motors uvažuje o Greenwoodu pro novou fabriku. Tuhle práci dostaneme taky.“

„To je ta nejlepší zpráva, miláčku. A to ostatní, je všechno –“ „Všechno jde skvěle, zlato. Ach, co je –“

Ucítil, jak ho něco brní na boku, a trochu nadskočil, než si uvědomil, že je to vibrující operátor. Nebyl topřístroj z kanceláře, nýbrž ten nový. Číslo Blue Eye 0800.

„Rudochu?“

„Jenom mi přišla zpráva, o nic nejde,“ řekl a vytáhl z kapsy malý mobil. „Musím si zavolat. Amy,drahoušku, nemáš ty rolexky už celé dva týdny? Určitě už tě začínají nudit. Proč neřekneš taťkovi, ať ti

koupí nové?“

„Už mě štveš, tati.“

Rudoch se zasmál. Dobrosrdečně škádlit děti patřilo k jeho největším potěšením. Amy sevřela malý

nasupený obličej do čehosi podobného pěsti a kdyby mohla, uhodila by ho. Zalila ho vlna bezmezné lásky

k oblíbené dceři, která jde vlastní cestou a všechno se jí daří. Ty hodinky nedostala od Rudocha, ale v

soukromé střední škole, kterou dokončila s nejlepšími výsledky v její historii.

Světla začala hasnout.

„Tak fajn, vrátím se k rodině číslo dvě,“ zamával Rudoch zvesela na Susie.

„Přivezeš Nicka večer domů?“

„Může zůstat u nás, jestli chceš.“

„Ne, to je dobré. Má brzy ráno trénink. A vím, že ty ho tam neodvezeš.“

„Vezmeme ho po představení na zmrzlinu a pak ho hodíme k vám.“

„Výborně, miláčku.“

„Měj se,“ řekl do prvních tónů žhavé předehry.

Rudoch se ale nevrátil na své místo hned. Vyšel do předsálí, aniž by se ohlédl po jevišti, zatímco šla

opona nahoru za bouřlivého potlesku obecenstva, aby odhalila temnou uličku obývanou uhlazenými

kočičími postavami, které se začaly jedna za druhou probouzet k životu.

Rudoch vytočil číslo a poslouchal.

„Tady Duane Peck,“ oznámil mu hlas na druhém konci, co už věděl a co ho vůbec nezajímalo. „Takže ten

kluk už je ve městě, přilepil jsem se na něj a nespustím z něj oči. Nejdřív se zastavil u starýho Sama

Vincenta. Je to problém? Mám se o to postarat? Dejte mi vědět. A taky –“

Zazněl zpěv.

Jak všichni vědí, co svět světem je, nikdy nikdo nezřel kočku s fištrónem pana Mefistofele.

„– tady není sám. Doprovází ho vysokej, hubenej chlápek. Myslím, že by to mohl být on. Jo. Určitě je tosyn. Ten chlápek, co byl ve Vietnamu. Je tady s tím klukem. Nevím proč, ale je tady taky. Bob LeeSwagger, Earlův syn.“

Rudoch na sobě nedal nic znát. Jen ukončil hovor a vytočil další číslo.

„Billy, tady je Rudoch.“ „Ahoj, Rudochu, co –“

„Poslouchej, vysvětlím ti, co uděláš. Dáš dohromady tým. Tvrdé chlápky, zkušené profíky. Nechci použít

své lidi. Rozumíš?“

„Rudochu, co –“

„Sklapni, Billy, a poslouchej. Nechci jich míň než deset. Vyžaduji dobré zbraně, dobrou týmovou disciplínu.

Chci, aby měli záznam v rejstříku, nejlíp za prodej drog. Sežeň je v Dallasu, sežeň je v New Orleansu,sežeň je v Miami. Nikoho místního. Ty záznamy musejí mít, protože když pár lidí ztratíme, novináři z tohoudělají válku drogových gangů.“

„Jak vysoko chceš jít, Rudochu?“

„Chci to nejlepší. Na ceně nezáleží. Sežeň je a to rychle. Dobré chlapy. Střelce. Chci ty nejlepší střelce.

Ten nejlepší tým.“

„Hned se do toho pustím.“

„Tak fajn, Billy,“ řekl Rudoch a vrátil se na své místo.

Třináct

CESTA jim trvala tři hodiny a také jim nepomohlo, že Samovy oči už nebyly zdaleka tak dobré, jak bývaly,

stejně jako fakt, že museli dvakrát zastavit, aby si došel na záchod. Pak začal být hladový a protivný.Museli mu koupit pár lívanců U Dennyho při výjezdu na Waldron. Ani jednou se ale už nestalo, že by Samzapomněl, kdo jsou nebo kdo je on.

Pak Sam náhle vyhrkl: „Tady, tady, myslím, že to je tady!“

„To nemůže být tady,“ zavrtěl hlavou navigátor Russ. „Právě jsme minuli třiadvacítku a v novinách psali,že to bylo jižně od třiadvacítky. My jedeme na sever směrem na Fort Smith. Museli jsme zajet moc

daleko!“

„Sakra, mladíku, neříkejte mi, kde jsme. Ve třicátých letech jsem to tady projezdil křížem krážem na koni,v padesátých jsem tady lovil a byl jsem tady nejmíň tisíckrát. Řekni sám, Bobe.“

„To ta nová silnice,“ řekl Bob. „Svedla nás ze směru.“

Stará jednasedmdesátka kličkovala mezi mohutnými betonovými sloupy, které podepíraly přímou liniiHarry Etheridge Parkway. Chvílemi měli širokou novou silnici po levé ruce, chvílemi po pravé a občas jiměli nad hlavami. Někdy dokonce zmizela úplně za kopcem nebo lesem. Byla s nimi ale stále, jako by sevysmívala jejich marné snaze odhalit minulost, která byla zničena přicházející budoucností.

Pak se ale oba jejich průvodci, Samova paměť a Bobova opravená verze Arkansas Gazette z 24.července 1955, spojily.

Právě projeli kolem podivného obchodu, nazvaného Bertiny společenské oděvy, umístěného ve starémpřívěsu několik kilometrů za městečkem Boles. Byl to Sam, kdo vykřikl: „Tady, sakra, tady!“

Bob zajel na krajnici. Kousek před nimi vztyčila benzínka Exxon své logo do skoro třicetimetrové výše, aby

bylo dobře vidět z dálnice napravo. Ta vedla deset metrů nad nimi jako hrdý symbol stavitelského umění,

a dokonce i z místa, kde stáli, mohli slyšet hukot, když po ní projelo auto nebo náklaďák.

„Nehledáme snad kukuřici?“ zeptal se Russ. „Myslel jsem, že to bylo kukuřičné pole.“

„V téhle oblasti už se spoustu let nepěstuje kukuřice ani bavlna,“ poučil ho Sam. „Všechna půda sevyužívá jako pastviny pro dobytek nebo se z ní sklízí seno. Nikdo už ji neobdělává.“

Zaparkovali vedle trafostanice, oplocené betonové krabice.

„Tamhle vzadu?“ zeptal se Bob.

„Jo.“

V šedesátých letech tam někdo nasázel řadu borovic, které vyrostly do desetimetrové výše, jako by mělymísto chránit před zraky zvědavců. Za borovicemi uviděl Bob travnatou louku, na níž vyrážely zelenéšlahouny keřů, které bojovaly s trávou o své místo na slunci.

„Jo,“ opakoval Sam. „Kukuřice, tenkrát tu byla samá kukuřice. Skoro nic nebylo vidět. Přijel jsem sempátým nebo šestým autem a to už tady začínalo být rušno.“

Bob zavřel na okamžik oči a představil si to místo po setmění, ozářené policejními majáky a ozvučenépraskáním vysílaček a naléhavými, avšak zbytečnými pokyny lidí od záchranky. Nějak mu to připomněloVietnam v letech 1965 až 1966, kdy byl ještě mladý seržant Třetí námořní divize, po nějaké zapomenuténoční přestřelce. Všude pobíhali a křičeli lidé a blikala světla stejně jako tady o deset let dříve, v roce

1955.

„Jsi v pořádku, Bobe?“

„Jak by mu asi bylo?“ štěkl Sam. „Tady umřel jeho táta. Co by měl podle vás asi dělat, skákat radostí?“

Russ se zatvářil uraženě. „Jenom jsem chtěl –“

„Zapomeň na to, hochu. Nic mi není.“ Sam otevřel placatku a napil se.

„Myslím, že to tady patřilo chlápkovi jménem O’Brian, ale ten to pronajímal nějakým bílým buranům.

Tamhle, kde je teď ta zatracená dálnice, se táhl hřeben porostlý stromy. V roce 1949 jsem tady sundal

jelena a vyběhla na mě nějaká bezzubá babizna, že střílím tak blízko jejich chalupy, kde si hrajou děti.“

„Měla pravdu,“ poznamenal Bob.

„Jo, sakra, asi měla. Lovecká horečka, nemohl jsem se udržet. Největší pitomost, kterou jsem až do

dneška kdy udělal.“

„Kde byli?“

„Auta stála támhle,“ ukázal Sam jedním začernalým drápem. „Koleje cesty mezi kukuřičnými poli jsouještě vidět. Stála asi sto metrů daleko. Auto tvýho táty stálo napříč a Jimmyho asi o dvacet metrů dál.“

„Těla ležela tak jako na plánku?“ zeptal se Russ.

„Jo, tak nějak. Myslím, že na to už jste se mě ptal včera. Žádný slušný právník neklade stejnou otázkudvakrát. Pamatuje si, na co se ptal a co se dozvěděl.“

„Já si na to nevzpomínám.“

„Tak fajn,“ přerušil je Bob. „Chtěl bych se tam jít podívat.“

„Myslím, že počkám tady,“ řekl Sam. „Jen si jděte. Zahvízdejte, když se ztratíte nebo budete potřebovatvytáhnout z bahna. A pozor na hady. Tu noc, kdy zastřelili tvýho tátu, zabil Mac Jimson na silnici velkýhochřestýše. Pořádně nás vyděsil. Ustřelil mu hlavu. Ten had se plazil přes cestu. Ještě nikdy jsem neviděl

žádnýho, kterej by se takhle choval.“

„Chřestýš, povídáš?“ řekl Bob. „Chřestýš jako kláda. Hrozně divná věc. Všude kolem spousta poldů a on si to štráduje přes silnici. Mac hozastřelil.“ „Nesnáším hady,“ otřásl se Russ.

„Ale copak,“ ušklíbl se Sam, „vždyť je to jenom ještěrka bez noh.“

Bob a Russ nechali starocha u auta, prošli mezi stromy a vydali se přes louku plnou plevele. Po kukuřicinebylo ani stopy, bylo to jen ladem ležící pole, krčící se ve stínu dálnice. Bob našel koleje cesty, kde trávanebyla tak vysoká. Koleje mířily směrem k dálnici a pak zahýbaly. Bob ušel asi sto metrů.

„Tady?“ zeptal se Russ. Bob se zhluboka nadechl.

„Řekl bych, že ano. Zeptej se starého.“

„Same! Tady?“ křikl Russ.

Bob se díval, jak si staroch změřil pohledem místo, kde stáli, a pak přikývl. „Tady,“ řekl Russ.

Nikdy jsem tu nebyl, pomyslel si Bob. Zvláštní. Bydlel jsem v Blue Eye ještě osm let a nikdy jsem se na

tohle místo nevypravil. Pak jsem odešel do války, vrátil se a odstěhoval nahoru do hor a nikdy jsem se

sem nepodíval.

Nikdy jsem tady nezasadil žádné květiny ani neokusil atmosféru toho prokletého místa. Proč? Bylo by topříliš bolestné? Možná. Moc nechybělo a skončil jako jeho ubohá matka, která tu bolest neunesla. Bolest a

hořkost. Dvě věci, které dokážou zabít člověka. Vzpomněl si ale, že projížděl kolem. Sam ho vezl posilnici 71 do Fort Smith, aby se tam 12. června 1964, den po maturitě, dal k námořnictvu.

„Tady,“ řekl Russ s pohledem upřeným do plánku z novin. „Tady zastavil Jimmy auto. A tady…,“ prošelkolem Boba s nosem zapíchnutým do výstřižku, „tady stálo auto tvého otce. Tvého tátu našli na místěřidiče, zhrouceného na boku a držícího se volantu, s nohama venku a s mikrofonem vysílačky v ruce.“

„Vykrvácel?“ zeptal se Bob. „Cože?“

„Na to zemřel, ne? Na ztrátu krve. Ne na šok nebo na zásah do životně důležitého orgánu.“ „Ano, tak to tady stojí. Ale proč –“

„Russi, jak zabíjí kulka? Víš to?“

Russ to nevěděl. Kulka prostě, no, zabíjí. Ona, no,

„Kulka tě může zabít třemi způsoby. Může zničit tvůj centrální nervový systém. To znamená zásah domozku, do centra malého mozku mezi ušima a pět centimetrů za očima. Jdeš okamžitě k zemi. Klinickásmrt v desetině vteřiny. Nebo může zničit tvůj oběhový systém. Zásah do srdce nebo aorty. To dělápatnáct dvacet vteřin do klinické smrti. Nebo může zasáhnout nějaký životně důležitý orgán a ty pakvykrvácíš dovnitř. Masivní poškození tkáně, spousta krve, ne však okamžitá smrt. Řekněme tři čtyři, někdy

deset až dvacet minut bez pomoci. Který z těch způsobů to byl v tomto případě?“

„To nevím,“ pokrčil Russ rameny. „Vlastně se to tady nepíše, je tady jenom, že vykrvácel. Tak asi ten

poslední.“

„Rád bych věděl, na co zemřel. Hodně by nám to prozradilo. Připiš si to do seznamu věcí, které musíme

zjistit.“

„A kde takovou informaci najdeme?“

Bob ho ignoroval, jen tam stál a rozhlížel se. Snažil se číst krajinu nebo to málo, co z ní zůstalo. Byl to darlovce a odstřelovače: obhlédnout vyvýšeniny a prohloubeniny a instinktivně odvodit, co z nich vyplývá.

První otázka zněla: Proč tady?

Jak stál na témže místě, jako tehdy jeho otec, uvědomil si, že přes vysokou kukuřici to místo nemohlo být

ze silnice vidět. Kromě toho muselo dát dost práce sem dozadu zajet. V novinách nebyla zmínka oautomobilové honičce. K žádné ani dojít nemohlo! Auto jeho otce by pak nemohlo být před jejich, ale zaním, jedině že by Bub a Jimmy pronásledovali jeho!

Rozhlížel se okolo a snažil si místo představit porostlé vysokou kukuřicí.

„Zaběhni zpátky za Samem,“ vybídl Russe, „a zeptej se ho na měsíc. Svítil tenkrát? Můžeme si to zjistit,ale podle toho, co si pamatuju, bych řekl, že ne. Zeptej se ho na teplotu, vítr, takové věci. Co vlhkost?

Bylo vlhko?“

Chlapec na něj nepřítomně zíral. Po tváři se mu rozlil zmatek.

„Proč vlastně –“

„Pak ti to vysvětlím. Teď jdi a zeptej se.“

„Dobře, dobře,“ utrousil Russ a otočil se, aby splnil příkaz.

Vítr sílil. Slunce zářilo. Po dálnici, jejíž sloupy se tyčily asi o sto metrů dál, přejelo občas auto. Bob seotáčel na všechny strany a snažil se vcítit do krajiny. Na jihu byl svah. Na severu svítily červené střechymotelu, benzínky a restaurací. Tehdy se tam ale rozkládaly jen lesy. Nejbližší větší město Waldron leželoosmnáct kilometrů daleko. Na západě další svah a silnice 71, mířící k prériím Oklahomy. Obrátil se zpátkyna východ, k dálnici. Tenkrát tam ale žádná dálnice nestála. Býval tam hřeben, který padl za oběť jejístavbě. Jak vysoký? Jak daleko? Dálnice byla sto metrů daleko, ale možná ji stavitelé neumístili přímo nastřed hřbetu, možná se jeho nejvyšší bod nacházel ještě dál.

„Říká, že měsíc nesvítil,“ oznamoval Russ, zadýchaný během. „Svítily hvězdy, ale měsíc ne. Bylo sucho.Teplota asi pětadvacet stupňů. Slabý vánek.“

Bob přikývl.

„Fajn, a teď se ho zeptej ještě na dvě věci. Za prvé, kde se nacházela stavení farmáře, který to tu měl vnájmu. Stály právě tady, vedla ta cesta k nim? Nebo byly o kus dál? Kam potom ta cesta vedla? A zadruhé, kterým směrem parkovalo otcovo auto. Řekl, že stál napříč cesty a tělo se našlo za volantem.Chci vědět, na které straně cesty a kde mělo předek.“

Russ se zhluboka nadechl, pak se otočil a běžel zpátky ke starochovi.

Bob se obrátil zpátky k dálnici, která se tyčila nad ním. Chvilku se prodíral plevelem až konečně zůstal stát

u jednoho z betonových sloupů, na kterých dálnice spočívala. V jejím stínu bylo chladněji. Po zemi seválely plechovky od piva a rozbité láhve. Za dálnicí se krajina svažovala k lesu a malé bílé farmě.

Ohlédl se a zjistil, že k oné události došlo asi v polovině tohoto mírného kopce. Russ tam stál a čekal naněj. Vydal se nazpět.

„Takže,“ spustil Russ udýchaně, „ta cesta určitě sloužila pro svážení dřeva a vedla dál přes hřeben. Vtéhle oblasti se dřevo těžilo ve dvacátých letech. Ten nájemce bydlel o dva kilometry dál směrem naBoles. Tam Sam tenkrát zastřelil jelena a ta žena mu vynadala.“

„Tak to nebylo tady?“

„Ne, nebylo.“

„A teď k mému otci. Jeho auto stálo na levé straně cesty směrem na východ, k hřebeni. Seděl bokem nasedadle s nohama na zemi u auta. Nevypadalo to, že by chtěl odjet, že?“

Russ na něj opět překvapeně vyvalil oči.

„Jak tohle víš? V žádných novinách to nebylo. Sam říkal, že auto parkovalo na levé straně cesty, dveřebyly otevřené a tvůj táta –“

Bob přikývl.

„Co se děje?“

„Ale, jen mě tohle místo nutí přemýšlet. Mám jednu nebo dvě otázky.“

„Jaké otázky?“

„Jak se sem dostali? Hledal je celý Arkansas.“

„To byla moje otázka! Pamatuješ, na to jsem se ptal já, když jsme jeli autem –“

„Ale když jsi ji položil ty, byla to pitomá otázka. Byla pitomá, protože jsme neměli nejmenší tušení o sítisilnic, které sem vedou, a jaký je tady terén. Klidně sem mohlo vést dobrých padesát venkovských cest,které policie nemohla uhlídat. Ale tak to není. Je tady jenom jednasedmdesátka, která byla dobřestřežená, a pak tahle dřevařská cesta. Takže teď je to chytrá otázka.“

Russ nechápal, v čem je rozdíl, ale nic neřekl.

„Takže jak se sem dostali?“ zeptal se Bob. „Dokážeš mi to říct?“

„No…,“ vypravil ze sebe Russ. „Jde o to, kde na ně padl. Pronásledoval je, odbočili z cesty, on je předjel,

zablokoval jim cestu –“

„Ty si myslíš, že tahle cesta je dost široká, aby je mohl předjet? Byla přece noc, a kdyby sjel z cesty dopole, byl by v háji. Ne, on tady na ně čekal. Přijel sem před nimi. Na tomhle místě, kde je nemohl nikdopřekvapit, protože sem nebylo odnikud vidět. Jak ho mohli zaskočit? Byl to přece profík. Měl za sebou dva

tisíce zatčení, zúčastnil se velkých invazí na tři ostrovy, nebyl to žádný trouba. A přece ho dostali několikaprvními výstřely? Jak to?“

„No…,“ zamumlal Russ.

„Možná byl hlavou celé akce. Možná sem přijel, aby se s nimi rozdělil o kořist.“

Russ na něj vyděšeně vytřeštil oči. „Tvůj táta byl hrdina,“ vyhrkl.

„Tak to psali v novinách, co? Nemysli na něj jako na hrdinu, nebo tě to svede z cesty. Byl to jenom

normální chlap. Ale tak to nebylo. On jim nedůvěřoval. Ale věděl, že přijedou. Otočil auto, aby mohlpoužít reflektor, který byl připevněný u okénka řidiče. Chtěl si na ně posvítit. Sakra, oni se mu vzdávali, toje ono. Jak by jinak věděl, kam má jet, kde je najde? Proč by jim věřil? Mohlo by to být takhle?“ Russ nedokázal odpovědět. „Tak pojď,“ řekl Bob. „Jenom jeden člověk nám to může říct.“

„Sam?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Bob. „Táta sám. Chce nám to říct, je na čase, abychom začali poslouchat.“ Došli k silnici a našli Sama sedět na otevřené korbě pick-upu se zapálenou dýmkou. Páchl jako lesní

požár.

„Tak vy jste se neztratili? To je mi překvapení.“

„Same,“ řekl Bob, „na něco se tě zeptám. Co kdybych chtěl exhumovat tělo svého otce? Jaké papíry bych

na to potřeboval?“

Samovi vyjelo obočí až ke krempě klobouku.

„A proč bys to krucinál měl dělat, synku?“

„Chci jen zjistit, co se stalo. Plánky mohou lhát, noviny také a oficiální dokumenty jsou ztracené, ale tělo

nám poví pravdu.“

„Bobe, stalo se to před čtyřiceti lety.“

„Vím, že už z něj moc nezbylo. Proto potřebujeme dobrého člověka. Takže co všechno musím udělat?“

„No, podám na okrese žádost o exhumaci a ty si musíš najít dobrého patologa. Sežeň doktora, ne

hrobníka, které na to tady dole mají v tolika okresech.“

„Někoho z Little Rocku?“

„Na medicíně ve Fayetteville je někdo, o kom by se dalo uvažovat. Mohl bych mu zavolat. Pak si to asibudeš muset domluvit na pitevně, aby měl místo na práci. Opravdu chceš tímhle vším projít, Bobe? Byl tojasný případ.“

„Je to jediný způsob, jak mi může otec něco prozradit. Myslím, že bych si ho měl poslechnout. Chci zjistit,

co se té noci stalo.“

Sam cestou zpátky spal, a když zastavili před starým domem, kde bydlel, vychoval své děti, provdaldcery, oženil syny a pohřbil svou ženu, čekali, že se probudí. Ale neprobudil.

„Same?“ řekl nakonec Bob potichu. Přišel soumrak a slunce už zašlo za horu Rich Mountain, která se tyčila

na západ od Blue Eye.

V Samovi něco zabublalo, ale to bylo všechno.

„Same,“ řekl Bob trochu hlasitěji a Sam náhle vytřeštil oči.

Oba si je prohlédl. „Co, kde, co je –?“

„Same, Same,“ uklidňoval ho Bob a položil mu ruku na rameno. „Spal jsi.“

V Samových očích však byla panika, tělo měl strnulé hrůzou.

„Kdo jsi?“ vypravil ze sebe vyděšeně. „Co ode mě chceš? Neubližuj mi!“

„Same, Same,“ konejšil ho Bob. „Jsem Bob, Bob Lee Swaggwer, Earlův syn. Jenom jsi zapomněl, kde jsi.“

Staroch se zoufale třásl.

„Nic se neděje, pane Vincente,“ řekl Russ. „Opravdu, všechno je v pořádku, jenom jste zapomněl.“

Ale Samův pohled plný hrůzy přeskakoval z jednoho na druhého.

„Je to dobré,“ řekl. „Nic se neděje.“

Čtrnáct

EARL pomalu zajel na cestu v kukuřičném poli. Hlína se bořila, kupředu pokračoval pomalu. Kolem něj seve světle reflektorů tyčily přes dva metry vysoké kukuřičné stvoly, lehce se pohupující ve slabém vánku.

Půda podél cesty se zdála být měkká a bylo mu jasné, že kdyby do ní zajel, nejspíš by uvízl. A to by byl

opravdu malér.

Cesta se stáčela doleva, dokud nevedla paralelně s tím, co podle temného obrysu musel být Fergusonůvhřeben. Jednou na tom hřebeni dostal jelena, i když to bylo o pár kilometrů dál. Téhož dne žena jednohofarmáře pořádně vynadala Samovi, že střílí blízko jejích dětí. Nandala mu to po zásluze, i když podlesvých vlastních slov neudělal Sam v životě jedinou chybu.

Když se dostal asi o sto metrů dál, tak daleko, že přes hustou kukuřici už neviděl silnici 71, zastavil asnažil se přemýšlet. Chtěl si na Jimmyho a Buba pořádně posvítit. To znamenalo, že musí obrátit auto.

Vystoupil, rozhlédl se a nohou vyzkoušel hlínu na krajnici a za ní, jestli unese jeho ford. Zdálo se, že ano.

Nasedl a stočil volant doleva, aby zavedl auto do ostrého oblouku, dokud se přední kola neocitla skoromimo cestu. Pak otočil volantem na druhou stranu a pomalu couval, až se dostal na levou stranu cesty.Vypnul motor, vyklonil se z okénka a vyzkoušel světlomet. Vytryskl z něj sloupec jasného světla, kterývytvořil na cestě jasný ovál. Earl jím jednou rukou otáčel a nakláněl ho nahoru a dolů jako reflektor

protiletecké obrany. Pak ho zhasl.

Pohlédl na fosforeskující ciferník svých hodinek. Devět padesát. Ještě deset minut.

Proč jsem tak nervózní? napadlo ho.

Takhle nervózní býval za války nebo alespoň večer před vyloděním.

Dobrý důvod být nervózní. Každé vylodění bylo nebezpečnou operací. Na Tarawě uvízly čluny na korálechdobrý kilometr od břehu. Nebylo to jen tak, prodrat se v plné polní příbojem na pevnou zem, zatímco naně celou cestu stříleli Japonci. Kdo přežil tohle, přežije už všechno.

Přesto se nemohl zbavit nervozity. Cítil se mizerně. Dnes udělal velkou chybu. Věděl, že to neměl dělat,ale neovládl se. A teď co? Zítra to napraví. Postaví se k tomu jako chlap. Tyhle věci se dají zvládnout.Dokáže to. Nevěděl jenom, co má vlastně udělat.

Celé se to na něj sesypalo, celý ten mizerný den. Shirelle Parkerová Jed Posey Pop Dwyer Jimmy Pye Lem

Tolliver Bub Pye slečna Connie Longacreová Sam Vincent Buddy Till Edie Whiteová Edie Edie Edie jehosyn Bob Lee mrtvá Shirelle její kalhotky její oči štěkající pes Mollie „Našel ji, je tady.“

Zapomeň na to, poručil si. Soustřeď se na práci.

Vystoupil z auta, protože ucítil, jak ho začínají brnět špatně prokrvené nohy. Stál a dýchal čistý venkovský

vzduch. Bylo naprosté ticho. Vlastně ne. Voják se naučí, že tma není vlastně tma, ale struktura různýchodstínů šedi, ve které je možné se orientovat, a také ticho není ve skutečnosti ticho. Slyšel šustění stvolůkukuřice, jak se pohybovaly ve větru. Slyšel cvrčky a skokana volského od nějakého pramene na hřebeni.Zdálo se mu, že zaslechl v dálce zakašlat člověka. Ne, to není možné. Nikdo tady není. Nejspíš zasenějaká zatracená žába nebo hříčka přírody, která přenesla skutečné zakašlaní kilometry daleko. Takovévěci se dějí v jednom kuse.

Nad hlavou mu zářily hvězdy, sice ne tolik jako nad Pacifikem, ale přesto hvězdné věže, sloupy, skorohvězdný kouř. Souhvězdí, která ukazoval svému synovi a snažil se vybavit si pověsti, které se s nimipojily, i když cítil, že se mu to moc nedaří. Nebylo tam městské osvětlení, které by hvězdy zastíralo.Nejbližší městečko bylo asi osm kilometrů vzdálené Boles, kde chodili všichni spát před devátou.

„Jak se jmenuje tahle, tati?“ zeptal se někdo.

Ne, jistě že se nikdo nezeptal. Hlas jeho syna mu zazněl jen v hlavě, vybavila se mu otázka z loveckého

výletu minulý podzim.

„To je Polárka, Bobe Lee. Ta ti pokaždé ukáže cestu domů. Tajemství noční navigace.“

„Co je noční ‚gace‘?“ To dítě mělo tolik otázek! Soustřeď se na práci, připomněl si. Podíval se na hodinky.

Bylo deset. Nikde nikdo.

Řídil Bub. Skoro nic neviděl. Jenom kukuřici po obou stranách silnice, občas nějaký reklamní poutač nebonápis na stodole. Cítil se ztracený. Byla taková tma. Byl vyděšený a velmi unavený. Měl hlad. Od toho

hamburgru nic nejedl.

Jimmy vyhlížel napjatě z auta.

„Tamhle to,“ řekl. „Tamhle nalevo, vidíš?“

„Jo, vidím,“ přitakal Bub. Uviděl mezeru v kukuřici a něco, co vypadalo jako cesta odbočující ze silnice.Daleko vzadu se táhl hřeben.

„Nezapomněls, co budeš říkat?“ zeptal se Jimmyho. Bylo velmi důležité, aby mu to Jimmy zopakoval.Necítil se pak tak vyděšený.

„Ne, ne, ani náhodou,“ řekl Jimmy. „Celý jsem to naplánoval sám. Je to všechno moje vina. Tady Bub stím nemá nic společnýho. A za chvilku budeš zpátky u mámy. Možná se dostaneš domů už dneska večer.“

„Fakticky? Opravdu si to myslíš? Stejská se mi po mámě.“

Bubovi vyvstal před očima obraz jeho mámy. Byla to velká žena, většinou ztrápená a někdy docelavzteklá, ale on ji miloval z celého srdce. Vzpomněl si, jak jednou s kamarády polili kočku petrolejem azapálili ji. Pak se dívali, jak běhá a hrozně vřeští, dokud nepadla na zem jako páchnoucí hromádka. Cítil se

po tom hrozně a máma ho sevřela v náručí a konejšila na srdci tak dlouho, dokud neusnul. Byla to jeho

nejmilejší vzpomínka.

„Prostě uděláš, co ti pan Earl řekne,“ připomněl mu Jimmy. „A všechno bude v pořádku.“

Bub odbočil na prašnou cestu. Sundal nohu z plynu, když ucítil, jak se autu na hlíně trochu protočila kola.

„Jeď dál,“ vybídl ho Jimmy. „Ještě kousek. Mám strach, že se sem Earl nedostal, sakra.“

Pokračovali v cestě, dokud úplně nezmizeli v kukuřici, která se kolem nich tyčila po všech stranách, jako

by na ně chtěla zaútočit. Bubem projela další vlna strachu.

„Jimmy?“ vypravil ze sebe naříkavě.

„Ještě kousek,“ řekl Jimmy.

Světlo reflektorů se plazilo před nimi a za okamžik spočinulo na policejním autě, zaparkovaném napříč

přes cestu.

„A jsme tady,“ řekl Jimmy.

Earl sledoval auto, jak vjíždí do jeho zorného pole, projíždí zatáčkou a zastavuje na kraji cesty ani nedvacet metrů od něj. Řidič vypnul motor. Ve vzduchu se stále vznášel malý oblak prachu. Chladnoucíautomobil trochu cvakal a praskal, ale ani jeden z mužů uvnitř se nepohnul.

Dobrých třicet vteřin bylo ticho. Pak Earl rozsvítil reflektor a ozářil přední sedadla vozu. Poznal JimmyhoPye, který zvedl ruku, aby si zastínil oči před ostrým světlem, v němž mu obličej zbělel a vlasy jako by

zezlátly.

„Moc to svítí, Earle,“ zavolal.

Jimmy! pomyslel si Earl. Proklatě, Jimmy, proč jsi musel udělat něco takového?

„To je v pořádku, Jimmy,“ zavolal Earl. „A teď vám řeknu, co uděláte.“

„Ano, pane,“ odpověděl Jimmy. „Může Bub zavolat svý mámě? Je z ní celej nešťastnej.“

„O tom si promluvíme později. Teď chci, abys vystoupil jako první, Jimmy. Chci vidět, jak levou rukoudržíš pistoli za hlaveň a hodíš ji před sebe na cestu. Pak bude řada na tobě, Bube. Chci ti vidět na ruce,chci vidět zbraň v tvé levačce a chci ji vidět na zemi. Chápete to? Všechno proběhne v klidu a pohodě.“

„Ano, pane Earle,“ zavolal Bub. „Prima, dejte se do toho.“

„Hej, Earle, vy mluvíte jako byste dělal detektivku do rádia. Tohle není policejní zátah. Kruci, Earle, tojsem jenom já, Jimmy Pye, a můj bratránek,“ řekl Jimmy. Pootevřel dveře, strčil do nich kolenem a

vystoupil z auta. Prázdné ruce držel nad hlavou.

„Teď vytáhnu pistoli, Earle,“ zavolal a levou rukou vytáhl zbraň zpoza opasku. Hodil ji před sebe na cestu,kde zvedla malý obláček prachu.

„Tak fajn, teď je řada na tobě, Bube. Udělej to stejně.“

Bub se vysoukal z auta. Zatímco Jimmyho pohyby byly nonšalantní, možná až arogantní, Bub byl celý

ztrnulý. Obě ruce mu okamžitě vylétly vysoko nad hlavu. Earl viděl, jak se mu třesou kolena.

„Zbraň, Bube. Nezapomněls na ni?“

„Ach, no jo,“ zahuhlal velký chlapec vyděšeně. „Zůstala v autě. Mám tam sáhnout?“

„Otoč se dokola, abych viděl, že nejsi ozbrojený,“ poručil mu Earl.

Mladík se poslušně otočil kolem své osy a Earl viděl, že má opasek prázdný.

„Dobře, Bube, teď se obrať a dej ruce na střechu auta vedle Jimmyho.“

„A-ano, pane,“ ozvalo se vzlyknutí a Bub splnil příkaz. „Teď se ani nepohnete. Jdu k vám a nechci žádné

náhlé pohyby.“

„Pohněte sebou, Earle, ty komáři mě sežerou zaživa,“ zavolal Jimmy.

Earl nasměroval reflektor na oba mladíky, rozepnul pouzdro svého koltu, sáhl dozadu na opasek a vytáhl z

pouzdra pouta. Druhý pár vyndal z opasku.

Vydal se směrem k nim.

„Kruci!“ vykřikl Jimmy a plácl se po krku. Něco ho kouslo. „Zatracený breberkyl“

Seběhlo se to tak pomalu, a přece tak rychle. Earlovy oči sledovaly Jimmyho ruku, která jako by sevracela na střechu auta, ale v témže okamžiku se Jimmy otočil a v ruce se mu objevila pistole. Earl tonechápal, protože zbraň přece ležela na zemi. Slyšel se jak říká: „Jim –“ a pak uviděl…

ZÁBLESK

… dříve než uslyšel jakýkoliv zvuk a ucítil…

ÚDER

… a pak teprve uslyšel výstřel a uviděl další záblesk a…

ÚDER

z takové blízkosti. Uvědomil si, že klečí a někdo k němu běží. Poznal, že je to Bub.

Bub mířil k němu a náhle se skoro zastavil, když se mu na tričku rozšířilo cosi jako červený pavouk.Nepřestal se ale blížit k Erlovi jako nějaké monstrum, s rozepjatýma rukama, otevřenými ústy a očima

jako velká bílá vejce, které chce z Earla vyrazit život.

Earl vystřelil. Ani si nepamatoval, kdy tasil.

Bub padl na kolena. ZÁBLESK

Earl se otočil, když Jimmy znovu vypálil a pak ještě jednou. Obě kulky minuly cíl a skončily někde vkukuřici. Earl spatřil záludný úšklebek na Jimmyho tváři a ve snaze odstranit ten úšklebek ze světa stisklčtyřikrát spoušť, revolver sebou čtyřikrát trhl a vylétly z něj čtyři kulky, dokud necvakl naprázdno.

Co se to sakra děje? prolétlo Earlovi hlavou.

Pak si všiml, že je stále v plném světle na zemi a kolem něj se tyčí obě auta a kukuřice. Odplazil se dotmy a čekal na další výstřel, ale žádný nepřišel. Slyšel kroky, šustění kukuřice, kterou někdo rychle

rozhrnoval, ale to bylo vše.

Dostal se do úkrytu za své auto. Bub ležel na zádech, pokrytý krví.

„Mami!“ sténal Bub. „Ach mami, pomoz mi, proboha, já nechci umřít!“

Po Jimmym nebylo ani vidu, ani slechu.

Nabij, poručil si, zvedl revolver před sebe a přikázal druhé ruce, aby vyklopila bubínek a sáhla pro munici.

Ale žádnou druhou ruku neměl, nebo ho alespoň neposlouchala.

Podíval se na sebe a zjistil, že je samá krev. Z rány pod loktem mu vytékala ošklivá černá tekutina,

stékala dolů po ruce a z prstů kapala na zem. Nemohl pohnout prsty. Ruka byla k ničemu. Levý bok měl

také celý od krve, uniforma jí byla prosáklá. Umírám? zeptal se sám sebe.

I kdyby, sakra, stejně radši nabiju.

Palcem zdravé ruky se mu podařilo odklopit západku bubínku a vyklopit ho ven. Obrátil zbraň hlavnínahoru a třásl s ní, dokud nevyklepal všech šest nábojnic. Pak sevřel revolver mezi koleny a jeden po

druhém vytahoval náboje ráže .357 ze sumky na opasku a zasouval je do bubínku. Jediným pohybem

zápěstí bubínek zacvakl.

Dostavila se bolest. Paže ho pálila. Bok mu ztuhl. Chtělo se mu spát nebo křičet, každopádně se mu

nechtělo za Jimmym do kukuřice.

Zasunul kolt do pouzdra, nasoukal se do auta a zapnul mikrofon vysílačky.

Nacházel se v oblasti, kde sice nebyly žádné retranslační stanice, ale měl výkonnou středovlnnou

vysílačku. Podaří se mu navázat spojení? Mělo by.

„Všem vozům, všem vozům, zraněný policista, 10-33, opakuji, 10-33, všem vozům, odpovězte, prosím.“

Odpovědí mu bylo ticho.

Kruci.

Jeho zrak upoutal záblesk odražený od předního skla, rozbitého Jimmyho kulkou. Odtud sklouzl naanténu, kterou kulka přeťala vejpůl.

Sakra.

Ten parchant má ale štěstí. Tím se podstatně sníží dosah vysílačky. Žádná pomoc nepřijde.

Vyplazil se z auta a rozhlédl se kolem. Bub ležel bez hnutí, ale Earl si všiml, že dýchá. Teď se pro nějnedalo nic udělat. Earl tam rozhodně nebude jen tak postávat na světle.

Bylo mu jasné, že Jimmy je někde nablízku, možná chodí v kruzích, aby se dostal blíž. Jedna věc byla nadslunce jasnější. Jimmy se ho snaží zabít.

Jimmy byl tak vzrušený, že skoro nevydržel sedět bez hnutí. Věděl, že ho zasáhl. Zasáhl Earla pořádně, aten je teď nejspíš mrtvý. Viděl ho padnout na zem, viděl, jak krvácí. Když po něm vypálil Earl, jehož každý

výstřel by byl za normálních okolností smrtící, o pořádný kus minul.

Jimmy se krčil v kukuřici a hrál mrtvého brouka, i když dýchal jako o život. Od země toho přes kukuřici

moc neviděl. Někde vepředu svítilo světlo tam, kde stála obě auta. Rozhodl se počkat, až popadne dech,

a pak se pomalu doplazit k autům. Věděl, že se musí přesvědčit. Pak z toho bude venku, bude volný a

celý svět se mu otevře. Dokázal to!

Náhle však světlo zhaslo.

Uvažoval, co to znamená. Zhaslo samo od sebe? Zhasl ho Earl? Přišli nějací lidé a zhasli ho? Ne, nikdo

nepřišel. Byla by tam auta, psi, letadla, možná i vrtulníky, celý ten policejní cirkus.

Musel to být Earl. Číhá na něj. Zhasl reflektor, aby ho nebylo vidět.

Věděl, že by měl být ještě pár minut zticha. Earl ho viděl utíkat. Pokud by se rozhodl jít za ním, věděl by,

na kterou stranu cesty se vydat. V takovém případě se bude pohybovat rychle a nízko u země a bude

dělat hluk.

Bude dělat hluk, pomyslel si.

Nepochyboval, že se Earl o něco takového pokusí. Ten chlap je houževnatý jako buldok. Je ale starý,

zraněný a nejspíš ztratil hodně krve.

Hlavně zůstaň v klidu, napomenul se Jimmy.

A proto musel samozřejmě vykřiknout: „Earle! Earle, jdete si pro mě? Sakra, Earle, je mi to líto. Myslel

jsem, že se mě chystáte oddělat, aby z vás byl velkej hrdina!“

Nejprve nikdo neodpověděl.

Pak se ozval křik.

„Krucinál, Jimmy, ty jeden blázne! Zasáhls mě, jak se patří. Umírám. Koukej se teď vzdát, protože se z

toho stejně ve zdraví nedostaneš. Posily už jsou na cestě.“

„Do týhle prdele se nikdo včas nedostane,“ zasmál se Jimmy, protože věděl, že je to pravda, stejně jako

věděl, že to s Earlem není tak zlé, ale že lže, aby ho zmátl. Earl dokázal být lstivý jak ďábel.

To ale Jimmyho nijak nevystrašilo, nemohlo ho vystrašit nic. Hlavu měl plnou pubertálních představ o

slávě a chtěl zvítězit nad mužem, který nad ním po většinu života stál jako temný mrak. Miloval Earla.

Také ho však nenáviděl. Chtěl ho zachránit. Chtěl ho zabít. Ze všeho nejvíc na něj chtěl udělat dojem.

Znovu nabil zásobník z kapsy plné nábojů a zasunul ho zpátky do své .38 Super. Jeho trik zabral. Odhodil

hasák a Earl si myslel, že je to pistole. Cha, napálil jsem tě, Earle!

Začal se plazit směrem k Earlovi. Věděl, že ho brzy najde. Vyskočí, vypálí jako první a řekne: Tak co,

Earle, nejsem dobrej? Nejsem frajer? A pak ho zabije.

Za prvé tu byla bolest. Projížděla mu nahoru a dolů paží, jako by si hledala nové místo, kde se usadí.Ruka byla ztuhlá. Stále krvácel. Na jednom z ostrovů viděl kohosi střelbou doslova rozcupovaného nakousky, malé konfety z masa a krve. Přesně tak teď vypadala jeho paže.

Pak tu byla únava. Byl k smrti unavený. Chtělo se mu spát. Hrozí mu snad, že vykrvácí k smrti? Zřejmě

ano. Pokušení lehnout si a zaspat vlastní konec bylo skoro neodolatelné.

A nakonec smutek. Proč se mu tohle muselo stát? Co udělal špatně? Kdo za to všechno může? Ten všivák

Jimmy Pye, nebo kdo?

Bylo mu líto i Buba, který se ho vlastně nesnažil zabít, ale běžel v panice k němu, aby u něj hledalochranu. Bub zastavil kulku, která mohla Earla zabít, a ten ho za to odměnil kulkou .357 Magnum dohrudníku. Bub byl mrtvý, to bylo jasné. Nikdo živý nemůže ležet tak, jak ležel on.

Cítil v ruce svůj Colt Trooper a prst ho svrběl na spoušti. Chtěl střílet, ale na co? Prostě se pohnulkupředu. Neplížil se, protože plížení se zraněnou rukou by bylo příliš obtížné a pomalé, ale kráčel bokemkupředu jako krab. Sešel z cesty do kukuřice a nořil se hlouběji a hlouběji směrem, odkud slyšel Jimmyhonaposledy vykřiknout. Cítil, že všechno rozhodne jediný výstřel. Jimmy ho možná dostane, ale věděl, žepokud něco rychle neudělá, vykrvácí a nechá za sebou nedodělanou práci. Jimmy pak bude ještě slavnější

než teď.

Byl prostovlasý. Odepnul si odznak. Byl jen zraněný muž, pronásledující zdravého. Byl starý, pomalý avystrašený. Myslel na to, že už možná nikdy nespatří svého syna a manželku. Nad hlavou mu zářilyvzdálené, lhostejné hvězdy. Kolem něj se vlnilo kukuřičné pole, cvrkali cvrčci a kuňkaly žáby. Proč vlastnětohle dělá? Proč? Pro nějaké zatracené občany, kteří se nikdy nedozvědí jeho jméno?

Ještě nikdy si tak rouhačské myšlenky nepřipustil, ani na jednom z ostrovů nebo při některé z akcí,kterých se zúčastnil jako policista. Proč? A záleží na tom? Vlastně ani ne.

Klesl na koleno a velký revolver ho tížil v ruce. Cítil, že Jimmy je někde blízko. Pak mu to došlo. Jimmynebude před ním, ale někde za ním. Nechá ho projít a pak zaútočí zezadu. Takhle pracuje jeho mozek,protože je sportovec vyškolený v umění útoku a obrany.

„Jimmy!“ zavolal. „Ukaž se, Jimmy, nemusí se to stát.“

Ticho.

Earl zůstal stát kousek od kraje cesty a upíral zrak do kukuřice.

Jimmy ho sledoval, jak se blíží. Nepostupoval ani pomalu, ani rychle. I v té tmě viděl Earlův sevřenýobličej. Byla to tvář otce, tvář muže, který věděl, co má dělat, a který vám dokáže říct, co děláte špatně.

Jimmy pozvedl zbraň. Earl projde několik metrů před ním. Pak se ale zarazil. Mezi ním a Earlem se tyčilytisíce kukuřičných stvolů. Kdo mohl vědět, jestli neodkloní kulky nebo jestli v té tmě dokáže střílet takpřesně? Mohl by vystřílet všechny náboje a minout. Ne. Lepší bude nechat Earla projít kolem a přiblížit sek němu zezadu. To bude nejlepší. Dostat se k němu co nejblíže a pak jen střílet, střílet a střílet. Ukázat

mu, kdo je nejlepší.

Earl poslouchal. Nic. Postoupil o pár kroků dál. „Ukaž se, Jimmy! Nerad bych ti musel ublížit.“ Nic. Pak

zaslechl cvaknutí pojistky pistole. „A mám vás, Earle.“

Earl se napřímil a otočil, revolver u boku. Jimmy stál dvacet metrů za ním a mířil na něj. „Vyhrál jsem,

Earle.“

„Jimmy, dej to pryč, proboha. Už to skončilo.“ „Všechno už skončilo.“

„Nestojí to za to, Jimmy.“

„Zahoďte zbraň, Earle, a nechám vás žít.“

„To nemůžu, Jimmy. Víš to moc dobře. Došli jsme až na konec cesty. Už tě nemůžu šetřit.“

„Nic proti vám nemám, Earle. Ale není to moje vina.“ Stiskl spoušť.

Z hlavně vylétl záblesk a obláček dýmu. Earl zůstal stát zpříma jako jedle.

„Minuls, Jimmy. Je to moc daleko a nejseš moc dobrý střelec. Jsi v nevýhodě, synu. Zahoď tu –“

Jimmy vypálil, přesvědčený, že se trefí, ale překvapilo ho, jak rychle starší muž klekl na koleno a zvedl

zbraň. Bylo to něco víc, než jen rychlost, jeho paže vylétla vzhůru rychlostí blesku a zaduněly dva

výstřely, které se takřka slily v jeden.

Pak už uviděl jen Earlův obrys, rýsující se nad ním jako v mlze.

„Earle?“ vypravil ze sebe. „Ano, Jimmy.“

„Earle, já nic nevidím. Bolí to.“ Něco se stalo s jeho hlavou. Jako by ji měl ve svěráku. Všude kolem jen

mlha. Nikdy nic takového nezažil. „To je dobré, Jimmy. Všechno bude dobré.“

Jimmy vydechl naposled a pak už se nepohnul. Nepřišla žádná smrtelná křeč nebo chropot, jak se občasstávalo. Jeho duše ho prostě opustila a nechala za sebou prázdnou tělesnou schránu.

Earl viděl, že kulka vnikla do jeho krásné hlavy levým okem a na téže straně ji i opustila. Druhá hozasáhla těsně pod srdce. Ležel klidně jako mladý král, prosáklý vlastní krví, jedno oko modré s dokonalýmisvětlými řasami, druhé proměněné v temný otvor, z něhož vytékaly stružky černé krve a vsakovaly se dozemě.

Earl uhnul pohledem a našel sílu vstát. Stál na roztřesených nohou a točila se mu hlava. Silou vůle udělal

první krok a pak další, až došel k autu s pocitem, jako by vystoupal na vysokou horu. Proboha, cítil se tak

strašně. Hrozný pocit, muset zastřelit chlapce, kterého znáte dvacet let.

Proč mu Jimmy neřekl, co se to děje?

Proč se to stalo? Co to do Jimmyho vjelo?

Přísahám, že na to přijdu.

Paže mu stále krvácela. Bolelo to, jako by ho do ní kousal sám ďábel. Levý bok měl ztuhlý a prosáklý krví.

Uvědomil si, že umře, jestli se k němu pomoc nedostane dost rychle.

Všechno teď záviselo na vysílačce se zlomenou anténou. Sklonil se, nahmátl mikrofon a stiskl přepínač.

„Všem vozům, všem vozům, sakra, zraněný policista, 10-33, odpovězte, prosím.“ Ticho.

Vzhlédl k obloze. Hvězdy, celé hromady hvězd na černém nebi. Cítil se tak osamělý. Zkusil to znovu.

„Všem vozům, všem vozům, tady vůz jedna čtyři, slyší mě někdo, zraněný policista, 10-33,10-33,

proboha, vykrvácím.“

Tak takhle to skončí. Vykrvácí na cestě v kukuřičném poli. Poté, co na ostrovech tolikrát riskoval krk,vykrvácí v kukuřičném poli.

„Všem policejním vozům, všem náklaďákům, všem radioamatérům, prosím pomozte, zraněný policista,potvrďte příjem, prosím.“

Nic.

Tohle je konec. Nezvládl to. Zavřel oči. Vznášel se před ním obraz jeho syna, ale když se k němu pokusil

vztáhnout ruku, zmizel.

„Policisto jedna čtyři, tady je letecká linka delta jedna devět nula na dvacet sedm pět a mířím na jih doNew Orleansu. Přepínal jsem frekvence a náhodou naladil váš signál, kde jste, člověče?“

„Delto, delto, jsem osmnáct kilometrů od Waldronu v Arkansasu v kukuřičném poli sto metrů od silnice

sedmdesát jedna. Dostal jsem dva zásahy a ztrácím krev.“

„Držte se, kamaráde, přepnu na nouzovou frekvenci Little Rocku a chlapci na zemi okamžitě uvědomívaše místní orgány. A jestli se k vám nedostanou včas, posadím tohohle brouka na tu pitomou silnici avyzvednu vás osobně, policisto.“

„Díky delto jedna čtyři nula, nejste vy náhodou anděl?“

„Ani ne, zato vy jste chlap, jak se patří. Hodně štěstí, kamaráde.“ Ukončil vysílání.

Earl pustil mikrofon vysílačky a zůstal sedět ve tmě. Svět náhle nabízel spoustu možností.

Pak zaslechl zvuk smrti a po zádech mu přejel mráz. Bylo to suché, hrubé chřestění, které oznamovalopřítomnost chřestýše.

Skvělé, pomyslel si. Přesně to jsem potřeboval.

Patnáct

ZDÁLO se, že ho soudce Myers porazí. Pro Rudocha to bylo velice frustrující, protože nad ním soudce

Myers nikdy nezvítězil. Nikdo ho nikdy neporazil, k čertu.

Rudoch byl nejlepší střelec na asfaltové holuby v západním Arkansasu a možná v celém státě. Umístil sena předních příčkách v několika národních turnajích včetně Big Pig v Marylandu, NSCA v San Antoniu aSeminole Cup Challenge v Orlandu. Měl pro ten sport přirozený talent a jakýsi geometrický instinkt, kterýmu umožňoval řešit složité problémy balistiky s takřka strašidelnou lehkostí.

Ale i ten nejlepší střelec může mít špatný den, kdy holubi nelétají, jak by měli, ale jakousi podivnounáhodou moc blízko nebo daleko, případně jejich dráhu změní náhlý závan větru. Oko nevidí tak ostřejako obvykle, mozek nepracuje tak bystře a ruka je příliš pomalá. Všechny tyto drobnosti pak způsobí, žestřelec mine. A právě takový den měl Rudoch.

Soudce, který se nikdy nedostal přes 45, jich právě dosáhl a čekalo ho poslední stanoviště. Rudoch měl

43. Kdyby se hodně snažil, mohl se dostat na 48, takže by ho soudce porazil o čtyři nebo pět. Ten chlapse tvářil tak sebejistě, že pět byla reálná možnost a čtyři takřka jistota.

„Dneska nemám svůj den,“ pokrčil rameny Rudoch.

Ne, to tedy neměl. Poslední stanoviště nenáviděl, ne kvůli prvním dvěma holubům, kteří vylétali nízko ašikmo, ale ti poslední, kteří vylétali daleko od něj a přímo k nebi, ho iritovali. Měl by to nechat změnit,koneckonců mu ta střelnice patřila.

Soudce vstoupil do klece. Před ním se rozkládala krásná scenérie. Byla to dobrá střelnice, dost obtížná nato, aby byla zajímavá. Odpalovací zařízení bylo nalevo a první dva holubi létali nízko, přelétli malé údolí arybník a zmizeli v porostu. Oříškem byli ti další. Odpalovalo je zařízení na protějším břehu rybníka a jen na

okamžik se objevili proti obloze jako malé tečky, tak tmavé a vzdálené, že ani nešlo rozeznat jejichoranžovou barvu. Museli jste je trefit v nejvyšším bodě jejich dráhy. Pokud jste počkali, až začnou padat,zmizeli vám dřív, než jste stačili stisknout spoušť.

„Dneska jsem ve formě, Rudochu,“ usmál se soudce Myers z rodu fortsmithských Myersů, který bylzároveň předsedou Republikánské strany v okresu Sebastian a blízký přítel senátora Hollise Etheridge, což

skýtalo záruky, že pokud se Hollisova kampaň setká s úspěchem, čeká soudce velká kariéra veWashingtonu. A nic by Rudocha nemohlo potěšit více.

„No, jestli chcete, soudce, vypíšu vám šek hned teď. Nemusíme už ani střílet. Dnes vyhrál ten lepší.“

„Tedy Rudochu, vy jste ale lstivý lišák, je vidět, že jste syn Raye Bamy. Ale na mě tenhle psychologickýnátlak neplatí.“ Soudce se zasmál. Rudochovo nesportovní chování bylo proslulé mezi místními hráčipokeru, golfu a kulečníku, kteří všichni pocházeli z těch nejbohatších kruhů.

Rudoch a soudce se znali již delší dobu. V roce 1991 podal jeden státní zástupce, který pracoval v

oddělení organizovaného zločinu, žádost o odposlech. Rudoch se o tom dozvěděl a byl to soudce Myers,kdo se postaral, aby žádost byla dočasně dána k ledu. Případ přijde brzy znovu na přetřes nejspíš tak vdruhém nebo třetím desetiletí jednadvacátého století.

Soudce měl tedy Rudocha v hrsti a ten štědře finančně podporoval jeho stranu; Rudoch měl zároveň vhrsti soudce. Proto Rudoch tak rád soupeřil se soudcem ve střelbě, bylo to vyrovnané.

Soudce zasunul dva náboje Activ 8 do komor své perrazi, s důvěryhodným klapnutím zacvakl ladnouhlaveň pušky do závěru komor a zaujal uvolněnou pozici s puškou pod pravým ramenem.

„Odpalovač připraven!“ ozvalo se z křoví.

„Teď!“ zavolal soudce a neviditelný odpalovač poslušně vypustil disky, dva oranžové talíře. Soudcovapuška dvakrát rychle po sobě promluvila a dva oranžové obláčky signalizovaly zásah.

Otevřel komory, vyhodil prázdné nábojnice a zasunul do komor horní a dolní hlavně nové.

„Teď,“ vykřikl znovu a zpoza rybníka vzlétl k nebi holub velikosti tablety aspirinu. Soudce sledoval dráhujeho letu, a když začal padat k zemi, vypálil.

Jenže minul.

„Krucinál,“ ulevil si. „Začínám se bát.“

„Ale kdepak,“ zavrtěl hlavou Rudoch. „Kdepak vy.“

„Sakra!“ řekl soudce.

Znovu nabil před skutečně obtížným momentem. Čekali ho dva holubi vypuštění ve stejný okamžik,opisující dva různé oblouky. Nebylo možné dostat oba jedním nábojem. Museli jste sundat jednoho hnedpo vypuštění a zamířit na druhého, než klesl příliš nízko a ztratil se ve vegetaci. Pekelně těžké výstřely,protože jste museli naprosto věřit svým instinktům, že správně odhadnou dráhu letu obou holubů.

Soudce polkl a vystřídal několik různých pozic, až našel jednu, která mu vyhovovala. „Teď!“ křikl. A minul

oba.

„Sakra!“ zaklel. „Zatracená práce,“ mumlal, když opouštěl stanoviště.

„No tedy,“ kroutil hlavou Rudoch. „To se podívejme.“

„Rudochu, vy jste se přes tohle stanoviště nikdy nedostal a nevěřím, že se vám to podaří teď.“ „Máte nejspíš pravdu, Jacku Myersi, ale počkáme a uvidíme.“

Vstoupil do klece.

Nejdůležitější bylo soustředění. Kdyby moc myslel na obtížné výstřely, které ho čekaly, mohl by ztratit ty

snadné, se kterými si musel poradit jako s prvními.

Zasunul dva náboje do své brokovnice Krieghoff K-80, skloubení krásy a poezie v hodnotě dvanácti tisícdolarů, stvořené s láskou nejlepšími puškaři v Německu. Zavřel pušku a cítil, jak se pomalu naklánídopředu, jeho emoce se vzdalují do pozadí, srdce se uklidňuje a koncentrace narůstá.

„Teď!“

Nemůžete se dívat, odkud holubi vylétají. Pohybují se příliš rychle a zpozdili byste se. Rudoch pomaluzvedal pušku pevně přitištěnou k rameni, dokud nemířila na místo, kde díky dlouhé praxi mohl očekávatoba holuby. Nebyl čas na přemýšlení, protože se všechno dělo rychleji, než to slova dokážou vyjádřit.Holubi klesali a hlaveň je sledovala. Puška skoro automaticky dvakrát vypálila a objevily se dva oranžovémráčky v místech, kde byla keramická hmota holubů roztříštěna osmi sty ptačími broky.

Vyhodil nábojnice a znovu nabil.

Opět přišla na řadu koncentrace. Jak nenáviděl tuhle ránu! Holub byl tak daleko, že bylo velmi těžké hozasáhnout. Také se mohlo stát, že ho několik broků zasáhlo, ale on se přesto neroztříštil ani neodštípl.

Stávalo se to každou chvíli.

„Teď!“ křikl.

Holub stoupal, puška ho sledovala a v tom okamžiku se přihodilo ještě něco jiného. V kapse ucítil

vibrování operátoru, které mu na okamžik narušilo soustředění.

Ztratil setinu vteřiny, a když dospěl na místo, kde měla gravitace zastavit holuba na jeho cestě vzhůru,

bylo pozdě, holub už padal.

Ale Rudoch nezpanikařil.

Rychle sklonil pušku, našel padajícího holuba a vystřelil, když ho míjel. Sakra, netrefil.

„Dostal jste ho, Rudochu,“ řekl soudce. „Viděl jsem odštěpek. Nebyl nijak velký, ale byl tam. Skvělá rána.“

„Myslíte, že si můžu odbýt jeden nutný hovor?“

„Jistě, jen do toho. Je to váš čas.“

Rudoch opřel brokovnici o klec a vytáhl z pouzdra na opasku mobil. Vyťukal číslo, které mu umožnilo

přístup k nahrané zprávě Duana Pecka.

„Dobrý den, pane, tady jsou poslední novinky. Včera jsem je sledoval po silnici 71 na Waldron a pak jsem

je ztratil. Pár hodin jsem jezdil sem a tam, nakonec jsem na ně padl na nějakém poli blízko Waldronu.

Neviděli mě. Zůstali tam až do tmy. Byl tam ten kluk, však víte, ten chlápek Bob Lee a vzali s sebou

starýho Sama Vincenta. No…“

Hlas se odmlčel, jako by ztratil nit, a pak pokračoval.

„No, a dneska brzo ráno napochodoval Sam do provizorní soudní budovy a vyplnil tam nějaký papíry.Podal tam formulář, kterýmu se říká žádost o exhumaci, aby dostali od okresu povolení vykopat EarlaSwaggera a nechat na něm udělat nějakou pitvu. Co si o tom myslíte? Nemaj tušení, že se o ně zajímám,jenom ten kluk se na mě nějak zvědavě koukal, když jsem na ně narazil. Můžu to vyřídit hned, než se

dostanou moc daleko.“

Měl náladu, jako když slunce prozáří deštivý den, jako by vyhrál milión dolarů, jako by se vyspal zadarmo

a bez následků s krásnou ženou.

Stiskl tlačítko, aby spustil nahrávání.

„Nedělej nic. Myslím, že jsme je vyvedli z míry. Možná se z toho dostaneme bez skutečných problémů.

Vypadá to moc, moc dobře.“

Bylo to tak. Měl všechno pod kontrolou.

„Zdá se, že jste dostal mimořádně dobrou zprávu,“ řekl soudce, když se Rudoch vrátil do klece.

„Znáte ten pocit, když se na vás řítí něco, co vám přinese spoustu problémů, ale pak dokonale zafunguje,

co jste prozřetelně udělal už před lety, abyste něčemu podobnému zabránil?“

„No, nemůžu říct, že bych zakusil podobné potěšení.“

„Je to skvělý pocit,“ řekl Rudoch. Zvedl pušku a znovu ji nabil.

„Teď,“ zavelel sebejistě. Holubi vylétli k nebi a oba je vyřídil.

Šestnáct

V JEHO vzpomínkách bylo to místo krásnější. Viděl ho jako zvlněný zelený trávník, z velké části zastíněnýstatným černým dubem, který se tyčil poblíž. Náhrobní kameny na něj působily svou důstojností jakopřehlídka vyznamenaných mrtvých, miniaturní Arlington, na který nepřetržitě dohlíží čestná stráž.

Pokud ale takový hřbitov veteránů okresu Polk skutečně existoval, nebo to bylo jen imaginární místo zjeho vzpomínek, hořká realita se mu ani v nejmenším nepodobala. Vyprahlá pláň bez stromů, banální jako

lívanec, se táhla k prázdnému horizontu. Nebyl to vlastně ani opravdový hřbitov veteránů, jen civilníhřbitov, na němž byly hroby veteránů odděleny pokroucenou mříží. „Nikdys tady nebyl?“ zeptal se Russ.„Ale jo, několikrát. Když jsem byl kluk. Předtím, než začala být matka ‚nemocná‘, jak jsme říkali, cožznamenalo opilá. Bylo pro ni lepší, když sem nechodila. Pamatuju si, že plakala jako dítě. Její sestra násmusela odvézt domů. Pak jsem se tady zastavil večer předtím, než jsem nastoupil k námořnictvu. Sám.Ještě jednou jsem přišel, když jsem byl na opušťáku, ale to už byla matka mrtvá a nezbývalo tady tohomoc, za čím bych se vracel. Když jsem se vrátil z války, už jsem se sem nepodíval. Zahrabal jsem se na té

zatracené hoře.“

„Vypadá to tu stejně?“

„Pamatuju si víc stromů. Ale byl jsem jenom kluk. To pak každý keř vypadá jako strom.“

„Je to tenhle, pane Swaggere?“ křikl jeden z hrobníků najatých pro tuhle příležitost.

„Podívám se.“

Bob došel k prostému kameni. Nijak se nelišil od stovek ostatních, připomínajících mrtvé padlé ve válkáchod občanské války až dosud. Sklonil se nad opršelým vápencovým kamenem a četl:

EARL SWAGGER

NÁMOŘNICTVO SPOJENÝCH STÁTŮ

ARKANSASKÁ STÁTNÍ POLICIE 1910-1955

A pod tím ještě bylo napsáno: Manžel, otec, mariňák, policejní důstojník MIMOŘÁDNÁ CHRABROST

„Ano, pane Cogginsi, to je on. Teď už jenom aby přijel ten zatracený doktor.“

„Můžeme začít bez něj,“ řekl starý muž. „Tak do toho.“

Dělníci, tři černoši, dva mladí a starší pan Coggins, se pustili do práce. Bob se díval, jak boří rýče dozemě, vyhazují hlínu a sklánějí se pro další. Hlína se pomalu vršila na celtě, kterou tam roztáhli.

„Vypadá to na pořádnou jámu,“ poznamenal Bob.

Russ se jen díval, jak tři černoši kopou, a měl z toho trochu nepříjemný pocit. Všechno to probíhalo takhladce, jako by o nic nešlo. Nikdo v kanceláři správy hřbitova neviděl na předložených papírech nicpozoruhodného. Zjistilo se, že nemají ani žádné dokumenty z dřívějších let, protože kancelář se od roku1955 mnohokrát stěhovala a při některém stěhování začaly být všechny záznamy na obtíž a prostě někam

zmizely. O nic nešlo, Bob našel správný hrob bez obtíží.

„Mám výčitky svědomí, že na ně zůstala všechna těžká práce,“ řekl Russ.

„Jsou to profíci a odvádějí dobrou práci. Ať si zaslouží svou mzdu. Můj otec si dobře odvedené práce vážila bůh ví, že tihle chlapíci vědí, jak na to.“

Muži pilně pracovali celé dopoledne. Dva v jámě a jeden venku. Jak jejich lopaty zpracovávaly zeminu sestrojovou pravidelností, jáma se rozšiřovala a prohlubovala.

Bob se jen díval. Dokázal vydržet dlouhou dobu bez hnutí. Russ se znuděně potloukal kolem a snažil sevymyslet, jak by mohl být k užitku někde jinde. Ale pak si řekl: Tohle jsem spískal já. Musím být u toho.

„Pamatuješ na toho poldu?“ zeptal se Bob. „Ano.“

„Říkals, že na něm bylo něco podezřelého, vid?“

„Měl jsem takový pocit.“

„Co to bylo? Buď konkrétní.“

„No…“ Russ jako by měl hlavu plnou vaty. Další zkouška, u které propadne. Pak si ale vzpomněl.

„Víš, já jsem mezi policajty vyrůstal. Můj táta –“

„Pokračuj. K věci.“

„Jde o to, co dělá polda s očima. Nejdřív se do tebe zapíchne pohledem, aby tě prokoukl. Pořádně si tě

prohlédne a srovná s různými týpky, kterých má v hlavě tak padesát, a tři nebo čtyři jsou nebezpeční.Když ale pak dojde k názoru, že nebezpečný nejsi, ztratí o tebe zájem. Staneš se pro něj jen otravnýmproblémem. Vyplní pokutový blok, ukáže ti cestu, zapíše tvoji výpověď a tak podobně, ale už si tě vlastněnevšímá a rozhlíží se kolem po další hrozbě.“

„Hmmm,“ zabručel Bob zamyšleně.

„Tenhle chlápek,“ pokračoval Russ, „zíral celou dobu. Divné chování na poldu. Protože každý policajt vevteřině pozná, že študák něco přes dvacet v botách Reebok a košili s krátkým rukávem není nebezpečný.

Ale já ho zajímal. Zvláštní.“

„Možná si myslel, že jsem nebezpečný já.“

„Ale on se nedíval na tebe. Díval se na mě.“

„No, mohli bychom se ho na to zeptat. Dobrých deset minut nás sledoval zpoza támhle těch stromů. A

teď jde sem.“

„Proboha,“ řekl Russ.

„A když jsme byli včera na tom poli, projel třikrát kolem.“ Bob se na něj usmál. „Hlavně zůstaň v klidu.“

Zástupce se přiloudal k nim, velké ruce zavěšené na opasku, klobouk posunutý do očí, zakrytých brýlemi

se zrcadlovými skly.

„Dobrej den,“ pozdravil s úsměvem.

„Zdravím, zástupce Pecku,“ řekl Bob.

„Koukám, pánové, že jste se do toho pustili pořádně.“

„Myslíme si, že bychom se mohli něco dozvědět z prohlídky těla. I když mě nijak netěší, že musím rušit

mrtvého.“

„No jo, někdy musí člověk prostě udělat, co je potřeba.“

„Jak říkáte.“

„Víte, pane Swaggere, trochu jsem přemejšlel. Mohl bych vám pomoct. Třeba bych mohl prohrabat starýzáznamy z roku 1955 v šerifově kartotéce. Myslím, že je už celý léta neviděla živá duše. Nebo bych vámmohl pomoct najít svědky. Pár staříků, co u toho tenkrát byli, by vám mohlo píchnout. Mohl bych pomoctSamovi. Už toho moc nenachodí, druhej pár nohou by se mu mohl hodit. A mně to nic neudělá.“

„To je od vás moc hezké. Popravdě řečeno střílíme tak trochu naslepo. Ani nevíme, co bychom tadyvlastně mohli najít. Věci se mění, lidi zapomínají. Z roku 1955 už toho moc nezbylo. Jestli nenarazíme naněco lepšího, asi to budeme muset zabalit.“

„Tak mi dejte vědět, jestli vás napadne něco, s čím bych vám mohl pomoct,“ řekl Peck. „A já se zatímkouknu, jestli bych něco nevyhrabal z těch materiálů.“

„To by bylo skvělé, zástupce Pecku.“

„Říkejte mi Duane. Všichni mi tak říkaj.“

„Dobrý den.“

Russ se otočil, když zaslechl nový hlas. Spatřil muže s plnovousem kolem padesátky v košili s rozhalenkoua v plátěných kalhotách, s koženou taškou, která vypadala jako doktorská brašna. Začínalo to tak trochupřipomínat pořádné shromáždění.

„Je někdo z vás pan Swagger?“ zeptal se nově příchozí.

„Já,“ řekl Bob.

„Jsem Carl Phillips. Doktor Phillips. Učím soudní patologii na medicíně ve Fayetteville a mám oprávněnísoudního patologa. Zavolal mě Sam Vincent.“

„Rádi vás vidíme.“

Doktor ukázal na skupinku hrobníků. „Vyzvedávají pozůstatky, předpokládám?“

„Ano, pane,“ odvětil Bob.

„Zařídil jsem ohledání v márnici ve Winslow. Poskytnou nám místnost. Zřejmě jim budete muset zaplatit.“

„Jistě,“ přikývl Bob.

„Všechny dokumenty z okresu jsou doufám v pořádku? Sam říkal, že se o to postará.“

„Ano, pane,“ ujistil ho Bob. „Tady jsou, chcete se podívat?“

„Ano, rád. Stát určuje velmi přesně, co se s pozůstatky může a nemůže dělat. Spíš to ale souvisí s lobbymajitelů pohřebních ústavů než s čím jiným. Pozůstatky musí například převážet pohřební vůz, počítal jste

s tím?“

„Sam nás na to upozornil. Objednal jsem ho. Měl by tu být každou chvíli.“

Doktor si vzal dokumenty a rychle je přelétl očima. Zdálo se, že je spokojen.

„Tak dobře, všechno je v pořádku. Budete chtít nejspíš jet do márnice se mnou?“

„Ano, pane. Byl to můj otec.“

„Podívejte, řeknu vám to na rovinu. Vím, že jste zkušený muž, bojoval jste ve válce.“

„Tak trochu,“ přikývl Bob.

„Takže jste viděl, co dokážou s tělem udělat výbušniny a střelba z kulometu?“

„Ano, pane.“

„A to je nic ve srovnání s tím, co byste viděl tady. Čtyřicet let po pohřbu jsou pozůstatky k nepoznání.Jeďte klidně se mnou, ale u práce samotné vás nechci. Když pracuji na těchhle soukromých zakázkách, jeto mé pravidlo. Budete to muset nechat na mně.“

„Spolehněte se, doktore.“

„Prima, takže jsme domluvení.“ „Pane Swaggere?“

Byl to Coggins, který stál u hrobu a leskl se potem. Utíral si čelo červeným šátkem.

„Jsme připravení, pane Swaggere. Ležel hodně hluboko.“ Doktor přistoupil ke kraji jámy a pohlédl dolů.

„Vytáhnete rakev kladkostrojem, pane Cogginsi?“

„Ano, pane,“ přikývl Coggins.

Bob a Russ se sklonili nad hrobem. Muži odvedli skvělou práci. Stěny hrobu byly hladké a rovné. Russ senervózně podíval dolů. Dva metry pod ním ležela však jen dřevěná rakev umazaná od hlíny.

Doktor se k nim obrátil.

„Musím vás požádat, abyste poodešli. Potřebuji si něco prověřit. Pomozte mi dolů, pane Cogginsi.“

Dva mladí černoši pomohli doktorovi do hrobu. Na jednom konci bylo místo zrovna pro něj. Sáhl dokapsy, vytáhl chirurgickou masku a nasadil si ji. Požádal černochy, aby také odstoupili.

Bob a Russ poodešli. Zaslechli praskot dřeva.

„Pane Swaggere,“ zavolal doktor Phillips.

„Ano, pane.“

„Obávám se, že pro vás mám špatnou zprávu.“ Bob a Russ na sebe pohlédli.

„Tohohle muže zabil výstřel, to je z kostry jasně patrné. Ale podle pozůstatků bych soudil, že se to stalo

kolem roku 1865.“

„Kruci!“ ulevil si Duane Peck. „To je teda věc.“

Sedmnáct

STAŘEC řádil jako tajfun. Kde to sakra je? Sam ráno obrátil vzhůru nohama svou kancelář a teď obracelvzhůru nohama svůj sklep. Ti všiví parchanti to udělali znova! Něco mu schovali. V poslední době to dělali

stále častěji. Vplížili se dovnitř, když spal, a něco ukryli, ukradli nebo přemístili. Přerovnali mu zásuvky,takže jeden den měl ponožky ve třetí a druhý den v té horní. Někdy našel štětku a holicí strojek na levéstraně umyvadla a někdy na pravé.

Vztek, horký a dusivý jako kouř, mu naplňoval žíly tak, že mu na čele začala tepat modrá žíla ve tvaru Y.

Tuhle mu schovali dýmku. Jeho pěnovka, kterou si přivezl po válce z Německa a kouřil ji každý den užpadesát let, byla pryč. Zmizela. Změnili jména jeho vnoučat, a dokonce vyměnili jména jeho dvěma žijícím

dcerám.

Když byl nakupovat, přeparkovali mu auto. Udělali něco se semafory, a když se vřítil na plný plyn dokřižovatky, troubili a sprostě na něj pokřikovali. Někdy ho tak zmátli, že zapomněl, po které straně silnice

má jet.

Bylo toho dost, aby se pořádně naštval, ale tenhle jejich poslední kousek byl nejhorší ze všech.

Býval přece tak pečlivý a metodický. Patřil mezi Američany, kteří věří nikoliv v právo a pořádek, ale že

právo je pořádek. Proto své materiály zakládal, pořizoval si velmi podrobné poznámky, každé svědectví

pečlivě prostudoval, každý důkaz prověřil a nikdy nepoložil stejnou otázku dvakrát.

Nikdo ho neporazil, dokud se na něj nepověsili tihle noví neviditelní ďáblové.

Nemohl je ale nechat vyhrát, a kdyby náhodou měli zvítězit, musí jim to vítězství pořádně osladit.

Rozhlédl se po spoušti v suterénu. Někdo doslova vyházel všechny jeho složky z papírových krabic na

zem. Kdo mohl udělat něco takového? Pak si vzpomněl. Byl to on. Před pár minutami.

Co jsem to hledal?

Ano. Kopii zprávy pro koronera, kterou sepsal po slyšení v případě smrti Earla Swaggera. Věděl, že ji má.Někde tam byla. Ale kde?

Krabice označená letopočtem 1955 byla prázdná. Vysypal už i roky 1953 až 1957 pro případ, že by třebapři stěhování z kanceláře domů on nebo jeho sekretářka, vystřídal jich víc, než dokázal spočítat, zprávušpatně založili.

Možná tu kopii ani neměl. Byla to zpráva o vyšetřování, nevedla však k žalobě nebo rozhodnutí žalobunepodat, prostě jen skončila v kanceláři koronera, a proto ji tehdy možná ani nezařadil mezi regulérnípřípady, ale někam úplně jinam.

Nebylo to tím, že by si nemohl vzpomenout. Nešlo o jeho paměť. Mohla za to mlha, která se mu usadila vhlavě. Vzpomínka se neztratila. Problém byl v jeho vnitřním zraku. Žádná z knih neopustila své místo vknihovně jeho mysli, ale z nějakého důvodu nedokázal přečíst tituly na jejich hřbetech. Přivádělo ho to k

šílenství.

Nedokázal si představit, že by musel tomu Rustymu, nebo jak se ten zatracený kluk jmenoval, říct: „Víte,já ten dokument nemůžu najít. Slíbil jsem to, ale nemám ho. Asi jsem to popletl.“

Růsty se na něj bude dívat, jako se na něj dívají vnoučata, jak na živou zkamenělinu, co patří za sklo do

muzea.

Ále, k čertu s ním! Sam ucítil tak silný výbuch vzteku, že to až bolelo. Jeho uzlovité ruce se sevřely v pěsti

a představil si, jak to ten kluk Rusty schytává do obličeje. Trochu ho to uklidnilo.

Ohnul se, ale záda měl příliš ztuhlá, aby v takové poloze vydržel. Klekl si tedy a začal shrabovat desky s

listinami, aby je uvedl alespoň do nějakého pořádku.

Odněkud na něj vyskočilo jakési jméno.

Bylo to cosi jako zvukový signál, tichý a nezřetelný, ale podivně povědomý. Co to mělo znamenat?

Nic. Už to skoro měl, pak to zmizelo.

K čertu s nimi, už mu to dělají zase!

Poskládal desky, a když viděl, že jsou všechny z roku 1955, ještě jednou je prošel, ale ani stopy po Earlu

Swaggerovi. Kam se to podělo? Kam to,

Parkerová!

Držel v ruce složku Shirelle Parkerové. Na to, o jak strašný zločin šlo, byla poměrně tenká, ale ten případse podařilo rychle uzavřít.

Proč je to tak důležité?

Ano, Earlův poslední případ. 23. července 1955.

Otevřel složku a přivítala ho fotografie. Shirelle při předávání vysvědčení z osmé třídy. Vzpomněl si, že mutu fotografii dal před procesem nějaký policista. Znovu si ji prohlédl a uviděl hezkou dívku se zářícímaočima plnýma naděje. Barevné dítě v Arkansasu padesátých let a plné naděje! Musela být úžasné dítě, ale

uvědomil si, že o ní vlastně nic nevěděl, kromě podrobností týkajících se její smrti, což bývá vše, na čemprokurátorovi záleží. Není důležité, jestli je oběť dobrá, nebo špatná, hodná, nebo zlá. Pokud došlo kvraždě, musí být vrah usvědčen a skončit na křesle nebo alespoň ve vězení.

Další fotografie mu byla povědomější. Nesla označení VLASTNICTVÍ ŠERIFOVA ODDĚLENÍ OKRESU POLK,

24. ČERVENEC 1955, DŮKAZNÍ MATERIÁL. Fotografie místa činu. Shirelle na zádech na kamenitémsvahu, šaty vyhrnuté, genitálie odhalené, tvář strnulá a oteklá, oči doširoka otevřené.

Rychle fotografii odložil. Nemohl se na ni dívat.

Dostal jsem ho pro tebe, Shirelle, pomyslel si. Dostal jsem ho pro tebe a Earla. Byla to moje práce.Vzpomínal. Bylo to tak snadné.

Dorazil na scénu odpoledne poté, stále plný vzteku a žalu nad Earlovou hroznou smrtí v kukuřičném poli amyšlenek na nezbytné kroky, které bude třeba podniknout.

Bylo 24. července, čtyři hodiny, když se konečně dostal k mrtvé Shirelle. Okamžitě viděl, že místo činu

bylo beznadějně narušené. Spousta stop všude kolem těla, papírky a láhve poházené po zemi a jeden línýšerifův zástupce, rozvalený ve stínu a kouřící cigaretu.

„Byl tady už policejní vyšetřovací tým?“ vybafl na něj Sam.

„Ne, pane. A slyšel jsem, že ani nepřijedou. Moc práce s panem Earlem.“

Sama to rozčílilo, ale pak si uvědomil, že na tom vlastně nezáleží. Stejně se tam už nedaly najít žádnédůkazy.

„Vypadá to, jako kdyby tudy prošla celá armáda.“

„To víte, lidi se doslechli o mrtvý černý holce. Choděj se na ni kouknout. Snažil jsem se jim v tomzabránit, ale nedali si říct.“

Sam usoudil, že je zbytečné na toho hlupáka řvát. Spolkl vztek a přistoupil k tělu. Shirelle už byla dočistašedá, skoro popelavá. Její černošství zmizelo. Leželo tam jen mrtvé dítě, nafouklé plyny, které ho skoropřipravily o lidské rysy.

„Slyšel jste o tý kapsičce?“ zeptal se zástupce.

Sam o ní neslyšel.

„Našel ji včera Earl. Dal ji do obálky a řekl Lemovi, aby ji předal chlápkům od státní policie, ale když seneobjevili, odvezl ji do kanceláře šerifa.“

„Kapsička?“

„Tak jsem to slyšel. Utržená z košile. S monogramem RGF, jasným jak den.“

To je zvláštní, pomyslel si Sam. Vyšetřoval a žaloval vraždy už třicet let, ale ještě nikdy neměl takovéštěstí. Ale v tom spočívala podstata vražd. Vymykají se racionálnímu vysvětlení a jsou plné náhod anečekaných zvratů. Jako baptista vraždy nenáviděl, protože ho nutily pochybovat o boží moudrosti, a veslabých okamžicích dokonce i o boží existenci, ačkoliv by se k takovému kacířství nikdy nepřiznal.

„Zavolám koronerovi,“ obrátil se k zástupci. „Je načase dostat tu chudinku odsud. A teď mě poslouchejte.

Jestli se tady ještě objeví nějací čumilové, poženete je svinským krokem, jasné? Už nechci slyšet ožádných dalších procesích. Tohle se mi nelíbí.“

„Je to jenom černá holka, Same.“

Sam se k němu obrátil zády a odešel.

Když dorazil do města, přepadový tým byl už připravený vyrazit. Pět zástupců šerifa s brokovnicemi,puškami a obušky a v jejich čele šerif sám, celý posedlý vidinou slávy a novinových titulků.

„Ne,“ zchladil je Sam. „Ještě ne. Na kovboje si zahrajete až později.“

Důkaz byl ale nezpochybnitelný. Rychlý pohled do kartotéky daňových záznamů okresního berního úřadu,naštěstí roztříděných podle barvy pleti, odhalil jen jednoho černocha s iniciálami RGF. Jmenoval se Reggie

Gerard Fuller. Bylo mu osmnáct a byl to druhý syn Davidsona Fullera, nejúspěšnějšího negra ve městě amajitele Fullerovy pohřební služby, která pohřbívala všechny černochy. Reggie měl řidičský průkaz apřístup k pohřebnímu vozu a dvěma menším černým fordům, používaným na převážení pozůstalých.Kromě toho byl Reggie známý elegán, který nosí košile s monogramem.

Záznamy ze střední školy prozrazovaly, že Reggie byl průměrný student, který bez námitek přijal, že bude

pracovat pro otce na nějakém úřednickém místě, aniž by měl odhodlání a inteligenci převzít podnik.Neměl záznamy v trestním rejstříku, ale jako mladý černoch měl přirozené sklony k deviantnímu chování.Většině rozumných lidí bylo jasné, že v každém negrovi se skrývá násilník a vrah a stačí jen trochaalkoholu nebo žárlivosti, aby se zableskly nože. Zástupci šerifa měli pro takové případy dokonce zvláštnívýraz. Říkali jim Willie rohnul Willieho. Například: „Hele, slyšel jsem, že včera v noci Willie rohnul

Willieho.“

„No jo, jeden negr podříznul svou starou flaškou vod whisky. Ta kráva to zabalila dřív, než přijela sanitka.Těm lidem ze sanitky se nedá nic vyčítat. Já bych tam dolů nejel ani za nic.“ Tentokrát Reggie rohnul

Shirelle.

Ale Sam byl puntičkář. Když prověřil důkaz, zavolal osobně soudci Harrisonovi a osobně ujel třicetkilometrů na jeho farmu, aby si vyzvedl povolení k prohlídce a zatykač.

„Tohle není prašivé Mississippi,“ říkal, „nebo všivá Alabama. Tady se držíme zákona.“

Doprovodil také přepadový tým. Věděl, že jeho přítomnost zabrání tomu, aby bílí zástupci šerifavykopávali dveře největšího a nejbělejšího domu v černošské čtvrti, které se říkalo Niggertown a kteroutvořilo jen šest bloků v západní části Blue Eye.

Byly čtyři hodiny ráno. Otevřel jim ospalý pan Fuller s brokovnicí v ruce. Sam byl rád, že jel s nimi,zástupci by mohli začít střílet.

„Pane Fullere, jsem Sam Vincent, státní zástupce okresu Polk. Šerifa myslím znáte.“

Na černochově tváři se okamžitě objevil rasový strach. Na jeho prahu stáli smrtelně vážní běloši a za nimiu obrubníku parkovala čtyři policejní auta s rozsvícenými majáky.

„Co se děje?“

„Pane, přišli jsme vyslechnout vašeho syna Reggieho. Máme také povolení k domovní prohlídce. Přikázaljsem hochům, aby se chovali slušně a profesionálně. Vyšetřujeme závažný případ. Mohl byste prosímpřivést Reggieho dolů? Třeba do obývacího pokoje.“

„Co se –“

„Pane Fullere, určitě víte, že včera došlo ještě k jednomu strašnému zločinu. Týká se to vašich lidí.“

„Můj syn nic neudělal,“ řekl pan Fuller.

„Znáte mě jako spravedlivého člověka a přísahám, že nedojde k ničemu protizákonnému. Musíme ale plnit

svou povinnost. Zástupci teď prohledají dům. Mám tady papír, který je k tomu opravňuje. Zástupci nic

nerozbijí, a jestli ano, zaplatí to ze svého. Musíme ale udělat, co je třeba.“

Po chvíli přivedli Samovi ospalého Reggieho. Mohl ho vzít k výslechu na ústředí, ale s ohledem na

postavení pana Fullera se rozhodl položit mu nejdůležitější otázky na místě.

„Reggie, kde jsi byl v noci před pěti dny, tedy devatenáctého července?“

„Byl tady,“ řekla paní Fullerová.

„Nechte ho odpovídat, paní, nebo ho budu muset odvést.“

Reggie byl sedmnáctiletý tlouštík s bledou pletí a tupým pohledem, který neměl co dělat s časnou ranníhodinou. Ošíval se a oči mu těkaly z místa na místo. Usmál se, ale jeho úsměv nikdo neopětoval. Zamrkala zdálo se, že zapomněl, kde je. Na okamžik přestal dávat pozor. Na sobě měl pyžamo s motýlky.Vyzařoval z něj spíš zmatek než strach. Nic na něm neprozrazovalo agresivitu nebo sklony k násilí. Negři

jsou ale v tomhle zvláštní, v jednom okamžiku jsou naprosto klidní a v dalším je popadne amok.

„Pane,“ promluvil konečně, „já se nepamatuju. Asi někde tady. Možná u mě v pokoji. Fakt nevím. Vlastně

ne, asi jsem se jel projet v tátově starý dodávce.“

„V pohřebním voze?“

„Jo. Jenom se tak projet. Poslouchal jsem přitom rádio, víte, z Memphisu.“

„Viděl tě někdo? Může ti někdo dosvědčit, kde jsi byl?“

„Ne, pane.“

„Přiblížil ses ke kostelu, Reggie? Šel jsi na to shromáždění, co tam ten večer bylo?“

„Ne, pane.“

„Reggie, poslouchej mě. Jestlis byl někde, kam by tě táta nepustil, buď chlap a přiznej se. Byls v baru,

hráls karty, byls se ženskou?“

„Pane, já –“

„Pane Same, Reggie je hodnej kluk. Není žádnej génius, ale poctivě pracuje a –“

„Same.“ Byl to šerif.

„Same, chlapci něco našli.“

Bylo to tak. Sam vstoupil do Reggieho ložnice, kde mu jeden ze zástupců ukázal cíp modré košile, kterývykukoval zpod matrace postele, ze které stáhli povlečení. Sam přikývl, zástupce matraci zvedl a odhalilvelký kus zmuchlané látky. Sam vzal tužku a opatrně zvedl látku z postele. Byla to košile z modré bavlny,které chyběla kapsička. Pokrývaly ji rezivé skvrny, které Sam identifikoval jako zaschlou krev.

„Tak to vypadá, že toho negra máme,“ poznamenal někdo.

„Tak jo,“ řekl Sam, „opatrně to strčte do pytle a označte. Lidi se budou o tenhle případ zajímat anemůžeme si dovolit žádnou chybu.“

Pak zamířil zpátky do obývacího pokoje, aby Reggieho Fullera zatkl pro vraždu.

Proces, ke kterému došlo o tři měsíce později, byl odbytý v jediném dni. Fullerovi byli ochotní utratitceloživotní úspory za právníka z Little Rocku, ale Sam je vzhledem k důkazům přesvědčoval, aby seReggie raději přiznal a spoléhal na milost soudu. Právník z Fort Smith jim řekl to samé. Značka z prádelny

prokázala, že košile je bez pochyb Reggieho. Utržená kapsička dokonale pasovala na stehy. Krev byla ABnegativní stejně jako Shirellina. Reggie neměl žádné alibi. Vzal si ten večer pohřební vůz, aby se „jen takprojel“.

Nebyla mu nabídnuta žádná dohoda, protože k tomu nebyl důvod. Důkazy byly natolik nezvratné, že napřiznání nezáleželo. Sam došel k závěru, že Reggie, přestože je mladý a ne zcela příčetný, musí zemřít.Nebylo to tím, že by Sam byl krutý, ale cítil, že došlo k narušení přirozeného rytmu vesmíru, který musíbýt násilím vrácen k normálu. Ve své závěrečné řeči trval na trestu smrti. Kromě toho šlo o Earlůvposlední případ a Earl by si to přál také.

Fullerovi konečně našli právníka, který se případu ujal v odvolacím řízení i přes Samovo varování, že jsouto vyhozené peníze. Paní Fullerová psala Samovi jeden prosebný dopis týdně po celé dva roky, po kterése případ vlekl soudní mašinérií, a Reggie zatím přežíval v pracovním táboře v Gouldu, kam posílaličernochy. Když došly Fullerovým peníze, prodali dům a přestěhovali se do menšího. Když jim došly znovu,

prodal pan Fuller firmu bělochovi, který ho za jeho zády nazýval „nejhloupějším negrem v Arkansasu,když prodal za šedesát tisíc dolarů firmu, která za rok vynesla stejnou částku“. Pak paní Fullerovázemřela, Jake Fuller, nejstarší syn, odešel k námořnictvu, a obě dcery, Emily a Suzette, se odstěhovaly ktetě do St. Louis. Ale starý Davidson Fuller stále psal Samovi jeden dopis týdně a snažil se s ním sejít apřesvědčit ho, aby důkazy ještě jednou zvážil.

„Jste spravedlivý člověk, pane. Nedovolte, aby to mému synovi udělali. Nic neprovedl.“

„Davidsone, i vaši lidé říkají, že to udělal. Mám své zdroje. Vím, co se říká v putykách a v kostele.“

„Neberte mi mého syna, pane Same.“

„Já vám vašeho syna neberu. Všechno se děje podle zákona. Tady nejsme v Mississippi. Dostalo se muspravedlivého procesu a musí zaplatit za to, co spáchal. Měl byste se s tím smířit, pane. Vím, že je to provás jako otce obtížné, ale rodiče Shirelle to neměli o nic snazší. Rovnováha byla narušena a musí být

znovu nastolena.“

„Řekněte jim, že jsem to udělal já, pane Same. Vezmu to na sebe. Prosím, prosím, prosím, neberte mi

syna.“

Sam na něj jen pohlédl.

„Máte v srdci příliš lásky pro toho kluka,“ řekl nakonec. „Nezaslouží si ji. Zabil nevinnou dívku.“

Zbývalo ještě jedno jednání dramatu, které proběhlo šestého října 1957 v arkansaské státní věznici vTuckeru, kam Reggieho převezli z pracovního tábora, když bylo jeho poslední odvolání zamítnuto. Téhoždne se hrál čtvrtý zápas Světové série a Sam ho poslouchal v rádiu v autě, když jel sto šedesát kilometrůdo Tuckeru, jihovýchodně od Little Rocku. Nepodstoupil tuto cestu poprvé a neměla být ani jeho poslední.

Nejezdil tam však automaticky; z třiadvaceti mužů, které poslal na elektrické křeslo, viděl umírat jenjedenáct. Toho večera byla řada na Reggiem.

Měl dobrý signál z Little Rocku a celou cestu poslouchal přímý přenos z baseballového zápasu. Nenávidělcokoliv, co mělo v názvu slovo „Yankee“ nebo „New York“, proto se plně zabral do hry s nadějí, že tým zMilwaukee, což byli vlastně staří bostonští Braves, zvítězí. Bedlivě sledoval celý zápas i s prodloužením, ve

kterém Braves nakonec zvítězili 7:5.

Sam vzhlédl. Stál před vězením. Projel už celým městem a zapomněl se zastavit na večeři. Otočil auto a

našel levnou restauraci, kde si dal rostbíf a bramborovou kaši.

V jedenáct večer zajel na parkoviště věznice, kam ho stráž bez otázek pustila. Znali ho tam a hladceprošel kontrolami. S dvaceti dalšími lidmi se ocitl v malé místnosti s oknem do popravčí komory. Poznalněkolik novinářů z Little Rocku, někoho z kanceláře guvernéra, zástupce ředitele věznice a několik dalších.

Byla to nesourodá skupina. Naslouchal nuceně nenuceným hovorům, z nichž většina se točila kolemnapínavého odpoledního zápasu a šancí Braves v dalších kolech. V komoře provádělo několik strážcůposlední úpravy. Elektrikář upevňoval dráty na masivní dubové křeslo, které bylo tak strohé a bytelněudělané, že by se hodilo do baptistické modlitebny.

„Musíte z toho mít dobrý pocit,“ oslovil Sama Hank Kelly z arkansaské Democrat Gazette.

„Ani ne,“ pokrčil rameny Sam. „Jenom si přeju, aby to už skončilo.“

„No, já budu taky rád, až to bude za námi. Já vím, je to jenom negr, který zabil černou holku, ale vposlední době se začíná tvrdit, že negři jsou taky lidi. Letos v létě jsme s nimi měli spoustu problémů, stou zatracenou armádou a tak. A dejte na má slova, tohle je jenom začátek.“

Sam přikývl. Hank měl nejspíš pravdu. Šéf Harry Etheridge vyvolal pozdvižení v Bílém domě, spojil se sjižními demokraty a přísahal, že přinutí Dwighta Eisenhowera zaplatit za to, že poslal do Little Rockuarmádu a ponížil tak hrdý stát Arkansas před celým národem. Vyhrožoval, že na oplátku prosadí drastické

snížení výdajů na armádu v příštím rozpočtu. Všichni ale věděli, že nic takového neudělá. Šlo jen opředstavení pro voliče, kteří mu dávali každé dva roky devadesát čtyři procent hlasů.

Nic z toho však nemělo pranic společného s dramatem toho večera. Tady šlo jen o špinavý konec jednohovelice špinavého případu, který si kromě Sama nikdo vlastně ani nepamatoval a o který se nikdo moc

nezajímal.

Vymanil se z hloučku mužů a došel ke skleněné přepážce, odkud měl lepší výhled na smrtící nástroj: židli,pevnou, ale při bližším pohledu již notně opotřebovanou a na svůj účel poměrně fádní. Sam si ji prohlíželjako pokaždé. Zpoza přepážky (kde dělal svou práci popravčí) vedly silné kabely k jedné noze, po kterébyly vyvedeny k opěradlu, kde byla připevněna krabice z umělé hmoty. Z ní vycházely tenčí kabely. Dvamířily dopředu k náramkům na ruce odsouzence, dva vedly dolů ke kotníkům a jeden končil v malé čapce.

Sama napadlo, že křeslo nezapře třicátá léta, dobu, která ho zrodila.

Zabzučel telefon. Zástupce ředitele věznice zvedl sluchátko a naslouchal.

„Pánové, zaujměte prosím místa. Přivádějí odsouzeného z cely smrti.“

Sam pohlédl na hodinky. Měli zpoždění. Byly dvě minuty po půlnoci. Našel si židli. Lidé kolem něj se vrtělijako v divadle a postupně se rozhostilo ticho. Minuty ubíhaly; zástupce ředitele zeslaboval světlo, až seděli

ve tmě, a pak se také posadil.

Otevřely se dveře do komory. Vstoupili dva strážci, za nimi ředitel věznice, kněz a nakonec Reggie Fuller –

devatenáct let; z Blue Eye v Arkansasu, černoch mužského pohlaví, váha sto čtyři kilogramů, oči hnědé,vlasy hnědé, i když byl ostříhán dohola.

Reggie plakal. Oči měl oteklé a po tvářích mu stékaly slzy. Z jedné nosní dírky mu vytékal tenký proužekslizu a Sam sledoval, jak se ho snaží odstranit jazykem. Byl v poutech, takže mohl dělat jen krátké kroky,a zoufale si něco mumlal sám pro sebe. Jeho oči hleděly do prázdna. Byl pořád tlustý. Ve vězení nijaknezhubl ani nezmužněl.

Dovedli Reggieho ke křeslu a usadili ho, i když měl celé tělo ztuhlé a nechápal, co mu říkají. Když zaujalpožadovanou polohu, jeden ze strážců instinktivně uskočil. V Reggieho rozkroku se objevila tmavá skvrna.

Kněz chlapci něco šeptal, ale na něj to nemělo žádný účinek. Oči měl zavřené a nepřestával si něcomumlat. Strážci přistoupili, aby ho připoutali ke křeslu. Jeden mu potřel nahé kotníky, zápěstí a hlavuvodivým gelem na místech, kam budou připevněny elektrody. Mělo to zajistit, aby elektřina pronikla přímo

do těla a nezačala se škvařit kůže, i když Sam ze zkušenosti věděl, že to pokaždé nepomůže. Dva dalšístrážci připevnili elektrody na končetiny. Nakonec mu na kulatou, oholenou hlavu nasadili malou koženoučapku.

Zpoza přepážky vyběhl malý chlapík, ještě naposled zkontroloval elektrody, aby si byl naprosto jistý, že

všechno bude fungovat, jak má. Ukázal na jedno sporné místo a strážce se sehnul, aby závadu odstranil.

Pak mužík zmizel za přepážkou.

Sam se podíval na hodinky. Bylo 0.08, měli osm minut zpoždění. Ředitel pokývl hlavou, strážci opustilikomoru a nechali ho s Reggiem o samotě. Znovu pokývl. Na ten pokyn byl zřejmě zapnut mikrofon,protože se z reproduktorů v místnosti pro svědky ozval jeho monotónní hlas.

„Reginalde Gerarde Fullere, stát Arkansas vás ze zákona shledal vinným vraždou prvního stupně aodsoudil k smrti. Rozsudek bude vykonán dnes šestého, tedy sedmého října 1957. Reggie GerardeFullere, chcete ještě něco říct?“

Bylo ticho, mikrofon zachytil jen Reggieho přerývaný dech. Pak se zhluboka nadechl a promluvil. „Pane,omlouvám se, že jsem se počůral. Prosím, neříkejte to nikomu. A je mi líto, jestli jsem počůral panaGeorge, protože se ke mně vždycky choval hezky.“

Přemohla ho hrůza a slova zmizela v dusivých vzlycích. Pak se ale znovu zhluboka nadechl a překonalstrach. Hleny z nosu mu stékaly až do úst, ale nemohl s tím nic dělat. Vzhlédl k mužům za oknem. „A moc

mi chybí máma a táta a moc je miluju. Nezabil jsem Shirelle. Bůh žehnej všem lidem, co na mě bylihodný, a doufám, že se jednoho přijde na to, že jsem byl nevinnej a proč se tohle muselo stát.“

„Skončil jste, Reggie?“

„Ano, pane. Jsem připravenej odejít za Ježíšem.“

„Ale Ježíš asi nebude připravenej na něj,“ poznamenal muž vedle Sama.

Ředitel se nad ním sklonil, rozepnul něco na vrcholku čapky a Reggieho tvář zahalila neprůhledná rouška.

Opustil komoru. Reggie seděl strnule v křesle a několik vteřin jako by se nic nedělo. Sam už si skoro

myslel, že… Ale ne, náhle chlapce zasáhl první výboj.

Z vlastní zkušenosti Sam dobře věděl, že světla, pohasínající ve vězení, kde probíhá poprava elektřinou,jsou jen filmové klišé, křeslo je napojeno na samostatný generátor. Vzniklo nejspíš tak, že svědcipodvědomě přimhouří nebo zavřou oči, protože není snadné sledovat chladnokrevnou popravu člověka,ať byl jakkoliv zlý. Okamžik šera si pak vysvětlí zeslabením světel, způsobeným přetížením sítě. Sam alenemrkal ani nezavíral oči, pozorně sledoval celou popravu, protože to byla jeho povinnost. Zastupoval tam

Shirelle a doufal, že tak osvobodí její duši z agónie smrti.

Reggie se vzepjal proti poutům, když ho zasáhly dva tisíce voltů. Dávka trvala třicet vteřin. Bojoval jakobýk. Ruce sevřel v pěsti tak pevně, že se Samovi zdálo, že vybuchnou. Vzpínal se v křesle, jako by sesnažil utéct svému osudu. Z hlavy a zápěstí mu vycházely malé obláčky kouře. Hlava mu spadla na hruď,ale pak se mu ji nějak podařilo zvednout. Zpod masky vykašlal na nahý hrudník loužičku tekutých zvratků.

V podpaží se mu objevily velké půlměsíce potu.

„Znovu,“ řekl ředitel do telefonu.

Reggiem projel další výboj. Po deseti vteřinách se bezvládně zhroutil v křesle, ale popravčí ponechalproud zapnutý ještě dvacet vteřin. Podle slabého třasu Reggieho prstů Sam poznal, že se stále drží. Pakale chvění ustalo.

Když ředitel, dva strážci a lékař vstoupili do komory, k Samovi zavanul pach ozonu. Nešlo o zápachspáleného masa nebo vlasů, spíš mu to připomnělo Vánoce, kdy dával svým chlapcům elektrické vláčky.Většinou je i sestavil a chvíli si s nimi hrál. U nich ale vůni ozonu doprovázel pach kovu a oleje.

Sam zahnal vzpomínky na Vánoce. Lékař v komoře přitiskl ucho na Reggieho hrudník, obnažený, protožez košile byly odstřiženy knoflíky. Napřímil se a zavrtěl hlavou. Všichni čtyři ustoupili, aby mohl popravčívpustit do chlapcova těla další dávku proudu. Bylo třeba ještě pěti výbojů, než srdce přestalo konečně

tlouct.

„Ten kluk prostě nechtěl umřít,“ pronesl někdo.

Posledním oficiálním dokumentem ve složce byla zpráva o popravě, jež uzavírala celý případ. Sam na nistrnule zíral. Proč jsi to udělal, Reggie?

Důvod, proč se lidské bytosti zabíjejí navzájem, je jedna z největších záhad lidského srdce. Někdy v tomjsou peníze, jindy sex, vztek nebo prosté zlo. Sam tu záhadu studoval po většinu svého života a stále jínemohl přijít na kloub. V tomto případu se to zdálo být jasné: Představoval si, že Reggie musel dívkuvyzvednout po skončení církevního shromáždění a požádat ji o polibek. Ona ho políbila. Mladý frajer tohomožná moc vypil v nějaké černošské putyce, i když nic podobného se nepodařilo prokázat, a polibek horozpálil. Čím víc se bránila, tím víc ji chtěl. Nakonec dosáhl svého, a jakmile to udělal, dostal strach, že tona něj řekne. Proto ji odvezl z města po silnici 71 a uhodil do hlavy kamenem, aniž by si všiml, že muutrhla kapsičku z košile. Prosté. Když tehdy negr zabil negra, nikdo se o to většinou moc nestaral. Zaobvyklých okolností by mu to prošlo. Náhodou to však byl Earlův poslední případ a to mu dodalo nadůležitosti u bělochů, jako byl Sam. Nic víc.

Zbývající listiny v deskách byly dopisy, které mu posílala bláznivá paní Fullerová až do své smrti. Bojovala

jimi za život svého syna, dokud ji nezabilo mozkové aneurysma. Velmi brzy je přestal číst. Nějakázapomenutá sekretářka, nikdy si nepamatoval jména svých sekretářek, je ukládala neotevřené dodesek. Bláznivá ženská! K čemu to bylo dobré? Kdyby byla po ruce a on si dokázal vzpomenout, seřval byji, jako řval na všechny své sekretářky. Proto jich také za ta léta vystřídal tolik. Většinou nevydržely ani

rok.

Sam prohrábl dopisy. Najednou mu připadaly hrozně cizí. Klečel na podlaze ve sklepě a probíral sestarými dokumenty. Proč? Nemohl si vzpomenout. Sakra, už zase!

Podíval se na jméno na deskách. Parkerová. Parkerová. Ale ano, ta dívka, Reggie, vybavilo se mu. Earlůvposlední případ.

Všechny dopisy od Reggieho matky byly na růžovém dopisním papíře. Proč byl ale jeden z nich modrý?Hmmm? Vytáhl ho z hromádky a všiml si, že je na něm jiné písmo. Nevzpomínal si, že by ho už někdy viděl. Byl z pátého září 1957.

Obrátil ho a pohlédl na podpis. Lucille Parkerová.

Ve vteřině mu došlo, že je to jméno matky té mrtvé dívky. Po devětatřiceti letech dopis konečně otevřel azačal číst.

Osmnáct

„KDO MOHL přestěhovat tělo tvého otce?“ zeptal se Russ.

„Pitomá otázka,“ utrousil Bob.

Vstal. Usadili se v Bobově starém přívěsu na pozemku, asi deset kilometrů od Blue Eye pod horou BlackFork, který Bob stále vlastnil. Od té doby, co se odstěhoval, ho řádně poznamenali lovci suvenýrů, alejeho klíče stále pasovaly do visacích zámků. V krátké době ho učinili obyvatelným, i když tam samozřejmě

nebyl telefon ani elektřina. Ale oheň v kamnech uvařil vodu na kávu a plynové lampy karavan v nociosvětlily. Bylo to mnohem lepší než tábořit venku a mnohem levnější než platit za pokoj v hotelu Days

Inn.

Ze hřbitova jeli v tichosti. Bobovi nebylo do řeči. Zaplatil hrobníkům a doktor mu slíbil, že mu naúčtuje jen

náklady. Zastavili se na večeři a teď seděli v karavanu. „Proč pitomá?“ zeptal se Russ.

„To tě na té drahé univerzitě nic nenaučili? Myslel jsem, že tam berou jenom ty inteligentní.“

„Netvrdil jsem, že jsem inteligentní,“ namítl Russ. „Říkal jsem, že se chci stát spisovatelem. To jsou dvě

různé věci.“

„To bych řekl. Nemůžeš se ptát kdo, dokud nezjistíš, jestli se to opravdu stalo, a pak musíš ještě vyřešit

jak. Chápeš?“ „Já –“

„Tak vidíš. Přemýšlej o tom. Jak se to mohlo stát?“

„Mohla se půda nějak posunout?“

„Ne. Tohle půda nedělá. Myslel jsem, že jsi vyrůstal v Oklahomě, ne v New Yorku.“

„To ano, ale ne na farmě. Tak mohli třeba přijít v noci a vyměnit tělo za nějaké jiné na hřbitově a –“

Russ se odmlčel.

„Sám jsi viděl, kolik dalo práce vykopat hrob,“ řekl Bob. „Třem silným mužům to zabralo skoro celé

odpoledne. A to jsme se ani nedostali k vyzvednutí rakve. K tomu je potřeba kladkostroj a pohřební vůz

nebo aspoň nějaká kára. Pak bys musel uklidit všechnu hlínu, aby si nikdo ničeho nevšiml. To se nedá

zvládnout za jednu noc. Proto bys to musel udělat ve dne pod nějakou legální záminkou. Ale k tomu bys

musel mít právníky, kteří by to celé dokázali ospravedlnit před zákonem, a nakonec by se stalo přesně to,

čemu ses snažil vyhnout, upoutal bys spoustu pozornosti.“

Russ přikývl.

„Tak co bys udělal?“ zeptal se Bob. „Přemýšlej, člověče. Koukej na to přijít, nebo zavolej do Princetonu,

ať ti koukají vrátit ten balík, co chudák tvůj táta utratil za tvoje vzdělání.“

„Neutratil ani cent,“ ohradil se Russ.

„Tak fajn, zapomněl jsem, co je tvůj táta za parchanta. Ale stejně, přemýšlej. Přemýšlej!“

„Když mě nic –“

Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Hurá, hrozba ponížení byla na čas odvrácena.

„Ty náhrobky. Vyměnili náhrobní kameny! Dva muži by to v noci zvládli za pár hodin. Žádný problém.

Původní záznamy se už navíc dávno ztratily a nikdo se o to nikdy nestaral.“

„To není špatné,“ přikývl Bob. „Ale mohlo to být také jinak. Možná se v šedesátých letech parta

puberťáků namazala a vypravila se vyvracet náhrobní kameny. Možná je při tom chytili a soudce jim

nařídil je znovu postavit. Ale byly to jenom děti, kterým na tom nezáleželo, a tak je postavily, jak jim

přišly pod ruku. A v tom případě bychom byli kde?“

„V háji,“ odpověděl Russ.

„Přesně tak. Na druhou stranu… Podívejme se, kdopak to k nám jede?“

Russ viděl, jak okna ozářila světla auta a uslyšel motor. Bob otevřel dveře.

„Vítám vás, zástupce,“ zavolal. „Pojďte dál.“

Ustoupil a vešel Duane Peck. Oči bez slunečních brýlí byly malé a tmavé.

„Chtěl jsem vám jenom něco říct, pane Swaggere. Pamatujete, jak jsem vám nabídl, že se kouknu do

šerifovy kartotéky?“

„Jistě, Duane. Dáte si kafe? Russi, dej vařit vodu.“

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou Duane, pak se na okamžik odmlčel a rozhlédl se po místnosti. „Jsem ve službě amusím zase jet. Jenom jsem vám chtěl říct, že všechny dokumenty byly přestěhovány do sklepa soudníbudovy. Tam se skladovaly skoro všechny městské záznamy. A jak víte, ta shořela v roce 1994.“

„Kruci!“ ulevil si Bob. „Věděl jsem, že jsou soudní záznamy ztracené, ale doufal jsem, že něco zbylo všerifově kanceláři. Sakra!“

„Je mi to moc líto.“

„Nic si z toho nedělejte, Duane. Zatím máme prázdné ruce. Tělo se ztratilo, záznamy o pohřbech také,

celé se nám to rozpadá. Asi to budeme muset zabalit.“

„Tak fajn, jenom jsem chtěl, abyste to věděli.“

Srdečně se na oba muže usmál a vycouval z přívěsu.

Čekali, dokud neslyšeli odjíždět auto.

„Kde jsme to skončili?“ zeptal se Bob.

„Říkal jsi, že jestli ty náhrobní kameny zpřeházely nějaké děti, jsme v koncích. Na druhou stranu…“

„Pokud vyjdeme z toho, že to někdo udělal schválně, nebude to znamenat, že byly zaměněny jenom dva

náhrobky?“ „To ano.“

„A víme, že ten špatný patřil pětadvacetiletému chlápkovi, který padl v občanské válce.“

„Mám to, mám to. Zkusíme najít záznamy, v soudní budově, ne, ta shořela, k čertu, ne, ne, v historickéspolečnosti, o všech mrtvých z okresu Polk, padlých v občanské válce. Možná se nám podaří najít jménamladých mužů, kteří by se hodili do té kategorie. To by podstatně snížilo počet možných hrobů. Ale copak? Otevřít jich deset nebo dvacet?“

Bob se ale prohraboval povědomými deskami výstřižků a brzy našel titulní stranu novin South West TimesRecord z 26. července 1955.

POHŘEB HRDINNÉHO POLICISTY, stálo tam.

Pod košatým jilmem stála na louce porostlé stromy skupina zasmušilých lidí, kteří doprovázeli hrdinu naposlední cestě.

„Já nevím,“ potřásl Russ hlavou. „Ty stromy už jsou všechny pryč. Z té fotky toho moc nezjistíš. Je to

jenom louka.“

„Stromy jsou pryč, ale terén zůstal stejný. Podívej se na ty terénní vlny, postavení slunce, hory v dálce.Vsadím se, že podle té fotky dokážu vytipovat správnou část hřbitova. Spojíme ji se jménem z archivu a

bingo.“

„Takže neuvažuješ, že bys to vzdal?“ zeptal se Russ.

Swagger do něj zabodl pohled odstřelovače.

„Ani náhodou,“ pronesl.

Duane Peck odjel ze Swaggerova pozemku a o několik kilometrů dál zastavil. Vytáhl z přihrádky narukavice mobil a stiskl tlačítko.

Když telefon zapípal, odrecitoval svou zprávu.

„Swagger a ten kluk jsou v úzkejch. Nikam se nedostali, protože nenašli to tělo. Zajel jsem se na nědneska večer mrknout a seděli tam jak zmoklý slepice. Možná že to zabalí. Zatím nemají nic.

Stavil jsem se taky u Sama Vincenta. Zaklepal jsem na dveře, ale neotevíral. Obešel jsem barák anakouknul do sklepa. Seděl tam a zíral do nějakejch papírů v deskách. Nepoznal jsem, co to bylo, ale napodlaze ležela fotka nějaký černý holky. Klepal jsem, volal, ale ten dědek byl úplně mimo. Vůbec měneslyšel, a to jsem od něj nebyl ani tři metry daleko. Možná už úplně ohluchnul.“

Ukončil hovor a rozjel se domů. Za deset minut však telefon zazvonil.

„Duane?“ „Ano, pane?“

„Dohlédni na Sama Vincenta. Možná je starý, ale pořád má pod čepicí.“

„Ano, pane.“

„Možná by ses mohl dostat dovnitř a najít ty desky, co říkáš?“ „Ano, pane,“ přitakal Duane.

Bob stál na louce ozářené sluncem. Kolem něj se v řadách tyčily náhrobní kameny jako kostky domina.

Tolik mrtvých z tolika amerických válek.

Podíval se na fotografii. V plném světle jako by se mu rozpadala na malé kousky. Toho rána se zastavil u

fotografa a požádal o zvětšeninu, ale odešel s prázdnou. Bez původního negativu by došlo jen ke zvětšeníteček, ze kterých se novinová fotografie, vytištěná válcovým hlubotiskem, skládá. Nejzřetelnější možný

obrázek byl ten, který držel v ruce.

Russ navrhl poslat fotku do Oklahoma City, kde by ji přítel z Oklahomanu mohl vylepšit na počítači. Bobto ale zamítl. Trvalo by to příliš dlouho a musel by dát výstřižek z ruky. Poslal Russe zjistit v historickéspolečnosti jména, která by bylo možné spojit s tím, co vyčte ze hřbitovních náhrobků.

Otáčel se do všech světových stran v naději, že identifikuje horské siluety v pozadí fotografie, ale bylo topříliš obtížné, protože na ní byly patrné jen části linií. Kromě toho si nemohl být jistý, jestli se jednáskutečně o hory nebo o nějakou chybu při vyvolávání. Také si nechtěl fotografii prohlížet přílišsoustředěně: čím víc se na ni díval, tím víc se mu z detailů stávaly jen shluky teček.

Vzhlédl od fotografie k náhrobkům.

Martin Feamster O’Brian Lotsky Kummler

Jména dětí. Ztracení chlapci, čemu jejich smrt prospěla? Padl na něj smutek. Ještě si pamatoval jménachlapců ze své první čety v roce 1965, nebo alespoň jména těch třinácti ze šestadvaceti, kteří se užnevrátili domů. A těch pěti, kteří přišli o ruku nebo nohu. A toho, který skončil v blázinci, nebo toho, který

se střelil do nohy. Zbývalo jich sedm, kteří se dostali domů v přibližně stejném stavu, v jakém odjížděli.

Jejich jména si vybavit nedokázal.

Rozhlédl se kolem sebe. Bylo jich tolik, jako hvězd na nebi. Příliš mnoho. Možná byla chyba, že sem přišelsám takhle po ránu. Toužil promluvit si s Julií nebo YKN4, s někým lidským a normálním.

Bensen Forbes Klusewski Obermeyer

Jak se pohyboval, měnila se jeho perspektiva a vypadalo to, jako by se pohybovaly samotné náhrobky.Připomnělo mu to římské armády, falangy, jak jim říkali, které se pohybovaly v sevřených útvarech protihordám barbarů, klidné, odhodlané, s vírou v sílu celku a ducha legie. Připadal si, jako by kráčel mezifalangami mrtvých, kteří na něho hledí a ptají se: „Proč tady neležíš s námi? Čím jsi tak výjimečný?“

Gunning Abramovicz Benjamin Luftman

Protože jsem měl štěstí, odpověděl. Jak jinak mohl uniknout osudu, proudu událostí, které se valí jedna

za druhou a kterým možná unikneš a možná ne, aniž by to jakkoliv souviselo s tvými schopnostmi? Jeho

táta byl hrdina. Jeho táta zabíjel Japonce na Iwo Jimě, Tarawě a Saipanu. Musel zabít dobré dvě stovkymužů. On sám jich zabil 341, i když oficiální číslo bylo 87. Tolik mrtvých, jejich a našich chlapců, mariňáků

a Japončíků, žluťáků a rákosníků, nebo jak jim tehdy říkali. Otřásl se. Tolik mužů, kteří mohli mít děti,psát básně nebo se stát doktory.

Bergman Deems Ver Coot Truely

Byla to hádanka. Zastavil se a uvědomil si, že stojí na jedné z terénních vln, které nebylo vidět, dokud nani člověk nevstoupil. Rozložil fotografii a porovnával ji s místem, na kterém stál.

Zdálo se, že hrob na fotografii ležel také na terénní vlně. Pokusil se rozeznat další podobné vlny, ale nešlo

to. Pozadí bylo rozmazané. Pochopil, že klíčem k řešení musí být stromy, které z neznámého důvodudávno zmizely. Jeho otec ležel pod velkým stromem. Asi o sto metrů dál rostl další. A tenhle shluk teček,byl to také strom? Jestli ano, znamenalo to tři stromy zhruba v jedné přímce mířící, jakým směrem? To

nedokázal rozeznat.

Hej, chlapci, pomozte mi. Pomozte muži, který by tu měl ležet vedle vás.

Mrtví však mlčeli.

S pocitem prohry udělal krok, aby sestoupil z vyvýšeniny a našel další, když jeho periferní vidění zachytilo

nějakou nepravidelnost. Vrátil se zpět, znovu vykročil kupředu a bylo to tam znovu, signál z podvědomí,

že je tam cosi, co stojí za povšimnutí.

Že by mrtví přece jen promluvili?

No tak, chlapci. Prozraďte mi to tajemství.

Nic, jen ticho. Zvuk motorové sekačky v dálce. Vysoko na obloze dopravní tryskáč, zanechávající silnou

bílou stopu. Bílé auto v uctivé vzdálenosti.

Duane Peck, kdo jiný. Na stráži.

Pro koho pracuješ, Duane?

Brzy si s tebou budeme muset promluvit.

Znovu se otočil a opět ten samý pocit.

Snažil se tomu přijít na kloub. Zdálo se, že se to může zachytit jen periferním viděním, ale když se na topokusil zaměřit, zmizelo to. Udělal krok kupředu, snažil se dívat přímo před sebe a na nic nemyslet. Nic. Zkusil to znovu. Nic. Připadal

si jako idiot.

Zkusil to potřetí.

Náhle to měl. O kus dál zela v přísné linii náhrobků mezera. Jeden z nich lehce vybočoval z řady. Proč asi?

Upřel na ten kámen zrak a vydal se jeho směrem. Byl asi padesát metrů daleko.

Mason

Co máte sakra za problém, Masone? Jste pěknej bordelář, víte to? Nebo jste mámin mazánek, kterej simyslí, že pro něj pravidla neplatěj? Takhle řval seržant na muže stojící mimo formaci. Proč jste pohřbený

o třicet čísel dál než Shidlovsky a Donohue? Nemá na vás Murphy vztek, že se cpete na jeho území?

Byla to chyba, nebo…

Strom.

Už tam dávno nestál, ale protože jilmy žijí déle než sto let, určitě už tam byl, když chudáka Masonaukládali pod zem v roce 1899 s kulkou ze španělské mauserovky v srdci. A kvůli tomu jilmu museli hrob okousek posunout. Strom po létech uschl, ale Mason zůstal, jak byl.

Bob vytáhl fotografii.

Pokud bude předpokládat, že na tomto místě rostl strom, a vzhledem k tomu, že je to poměrně blízkoplotu oddělujícímu veterány od civilistů, mohlo by jít o ten třetí strom v řadě.

Pohlédl ještě jednou na fotografii. V kolik hodin mohla být pořízena? Prohrabal se čtyřiceti lety vzpomínek,

odložil na jednu velkou hromadu všechny nepříjemné a na malou ty příjemné a nakonec si vybavilnepřehlédnutelnou osobu jménem slečna Connie, která ho popoháněla při snídani a oblékání, protožematka stále jen plakala. To by znamenalo, že pohřeb proběhl ráno, v každém případě před polednem. Zapředpokladu, že si fotograf stoupl tak, aby mu slunce, které muselo být poměrně nízko, svítilo do zad,Bob usuzoval, že musel stát tváří k západu. Pokud by tedy toto byl ten poslední strom, další dva v řadě by

musely být na východě.

Otočil se tím směrem a viděl pouze kříže. Svlékl si džínovou košili a přehodil ji přes Masona.Nepředpokládal, že by mu to vadilo. Pak se vydal k východu.

Další nepravidelnost našel o padesát metrů dál a pospíchal vpřed. Avšak tam, kde se měla podlefotografie nacházet třetí, objevil jen nějaký chodník, který vedl k malému parku s abstraktní sochouuprostřed. Hroby ležely ve vzorném zákrytu. Rozhlížel se kolem a nechápal, jak je možné, že tak velkýstrom nenarušil jejich linii. V čem se mohl zmýlit?

Ještě jednou se podíval na fotografii.

Chodník, pomyslel si. Kam sakra vede?

Vydal se po něm do malé zahrady. Nějaká konfederační záležitost? Ne, k čertu, Vietnam. Okres tamvztyčil malý památník s plaketou popsanou slovy jako čest, povinnost a oběť a samozřejmě jmény. ZnalHarrisona, Marlowa a Jeffersona, i když Jefferson byl černý.

Boba rozbolela hlava a nedokázal už na celý problém ani pomyslet. Obrátil se k odchodu a v okamžiku,kdy se rozhodl vzdát, našel, co hledal.

Stromy se kácejí z mnoha důvodů, ale tenhle byl tak impozantní, že pouhá jeho přítomnost odrazovalahrobníky, takže se k němu nikdy nepřiblížili. A když pak musel být pokácen, právě na jeho místě vztyčilipamátník padlým ve Vietnamu, kvůli kterému postavili i ten chodník. Otcův hrob musí být tedy ukrytněkde podél chodníku, nejspíš napravo od něj. Vydal se po chodníku, došel zhruba do jeho poloviny aotočil se na západ. Stál na terénní vlně. Viděl dva z řady vybočující hroby, ležící za sebou. Vzdálenější byloznačený modrou košilí.

„Ahoj.“

Obrátil se. Byl to Russ.

„Byla to dřina, ale našel jsem aspoň třináct jmen. Je úžasné, co všechno v tom archivu mají.“

Bob pohlédl doprava.

„Vsadím se, že jedno z nich je Jacob Finley.“

Russ zalistoval ve svých poznámkách a pak řekl: „Jo. Jacob Finley. Arkansaská lehká pěchota.“

Bob poklekl a položil ruku na opršelý náhrobek z vápence, naklánějící se trochu doprava.

Ahoj, tati, pomyslel si. Už jsem tady. Je čas.

Tentokrát to bylo snadné. Vrátili se k okresnímu koronerovi a znovu vyplnili povolení k exhumaci na

jméno Jacob Finley, vydávaného za Bobova dávno ztraceného bratrance. Nebylo ani třeba vymýšletnějaké další lži, protože se o celou záležitost vlastně nikdo v kanceláři koronera nezajímal. Ani k tomunepotřebovali Sama. Pak už stačilo jen vyřídit pár telefonátů a vše mohlo začít znovu.

Tentokrát měli pan Coggins a jeho dva muži mnohem větší štěstí. Z chodníku byl hrob dosažitelný malýmbagrem a pan Coggins ho dokázal ovládat velmi profesionálně. Ani ne za hodinu odkryli rakev a

zanedlouho se objevil doktor Phillips. „Jak jste ho našel?“ zeptal se.

Bob mu to vysvětlil.

„No, možná máte pravdu a možná ne.“ Došel k hrobu a sledoval, jak narychlo vztyčený kladkostroj zvedá

rakev ze země.

„Každopádně je tahle rakev kovová, asi tak z padesátých let. Nepamatujete si jméno pohřebního ústavu?“

Bob zavrtěl hlavou a v témž okamžiku mu hlavou blesklo jméno.

„Devilin,“ vyhrkl.

„Je to tak. A váš otec se jmenoval Earl Swagger.“

„Ano, pane.“

„Tak to stojí na rakvi. Je to on. Fajn, pánové, naložte ho do pohřebáku a jedeme.“

Do márnice to měli kousek.

Bob a Russ čekali venku. V jednom z přilehlých sálů se zatím vytvořilo procesí pozůstalých a pohřební vůz,

který přivezl Earla do márnice, naložil nějakého chudáka k jeho cestě na hřbitov.

„Připadám si nasáklý smrtí,“ poznamenal Russ.

Zanedlouho se objevil doktor. Vzdálili se do malého, vkusně upraveného parčíku před pohřebním

ústavem. Byl podvečer krásného odpoledne, slunce právě zapadalo.

„Můžu vám to dát písemně, ale bude to den trvat,“ řekl doktor a zapálil si cigaretu.

„To není třeba. Tenhle mladík si dělá poznámky.“

„Dobře. Nejprve jsem tedy zjistil, že se jedná o pozůstatky muže mezi čtyřiceti a padesáti v pokročilém

stadiu rozkladu. To znamená, že většina tkání se již rozložila, a proto nebylo možné určit dráhy kulek amíru poškození, které způsobily měkkým částem těla, jako jsou orgány, centrální nervový systém nebo

dýchací ústrojí.“ „Sakra!“ ulevil si Bob.

Promluv, tati, říkal si. Tohle je tvá poslední šance.

„Ale,“ pokračoval doktor, „kosterní pozůstatky byly v dobrém stavu a kulky na nich zanechaly stopy.“

„Chápu,“ přikývl Bob. „Pokračujte.“

„Nejprve jsem objevil dvě rány. První byla na levé straně kosti loketní, což je vnější kost předloktí, asi tři

centimetry pod loktem. Kulka kost rozdrtila; na některých úlomcích je patrné oválné traumatické

vroubkování, typické pro vysokorychlostní kulky vypálené zblízka.“ „.38 Super.“

„Ano, celoplášťová kulka .38 Super by něco takového dokázala. Kost byla roztříštěna na tak malé kousky,že nebylo možné je složit, aby se dal určit kalibr.“

„To není nutné,“ řekl Bob.

„Druhá rána se podobala první. Stejně roztříštěná kost, stejné oválné vroubky na některých úlomcích,charakteristické pro rychlou kulku menší ráže. Tato rána byla patrná na předním oblouku třetího žebra nalevé straně těla oběti.“

Bob chvilku uvažoval.

„Mohl se takhle zraněný pohybovat?“

„Když musel, tak ano.“

„Daly by se obě rány přežít?“ zeptal se nakonec. „No, to je subjektivní záležitost, záleží na tělesných předpokladech oběti. Vzhledem k tomu, že se váš otectěšil mimořádně dobrému zdraví, nebyl postřelen poprvé a věděl, že zásah nemusí automaticky znamenatsmrt, a kdyby se mu podařilo zastavit krvácení a pomoc přijela do půl hodiny, a pokud nedošlo k

vážnému poranění orgánů, které není z kosterních pozůstatků patrné, pak ano, ty dvě rány bylo možné

přežít. Ale našel jsem ještě třetí střelnou ránu.“

„Pokračujte,“ pobídl ho Bob.

„Nejprve jsem si jí nevšiml,“ přiznal doktor. „Zakrývaly ji zbytky tkání a ani kosti nejsou už v nejlepším

stavu. Samozřejmě nejsem ve své laboratoři a nemám ideální pracovní podmínky.“

„Ale něco jste našel, že?“

„Ano, nakonec ano. V hrudní kosti, v její frontální části, která zakrývá srdce a jsou v ní ukotvena žebra. Je

v ní velmi čistý okrouhlý otvor, nebo spíš oválný, což by naznačovalo, že kulka letěla nízko a vnikla podurčitým úhlem do těla směrem vzhůru. A tato kulka musela bez pochyby zasáhnout srdce. Její dráha mířípřímo na pravou srdeční komoru, kam pulmonální arterie pumpuje krev z plic. Arterie a srdeční komorabyly okamžitě zničeny. Mozková smrt následovala řekněme ve dvaceti vteřinách.“

„Takže nemohl být zasažen do srdce a ujít třicet metrů na místo, kde ho našli?“

„Nemohl udělat ani krok. Pochybuji, že zůstal při vědomí déle než tři vteřiny po zásahu.“

Bob přikývl a obrátil se k Russovi.

„Jak ho tedy mohl Jimmy Pye zasáhnout z místa vzdáleného sto metrů a jak pak došel zpátky k autu?“

Russ jen pokrčil rameny.

„Předpokládám, že jste ten otvor změřil,“ oslovil Bob doktora.

„Ano, změřil.“

„Odhaduju, že průměr nebyl 9,1 nebo 10,9 mm, že? Bylo to řekněme 7,9 nebo 8 milimetrů.“

„Správně. Přesně 7,91 milimetru.“

„A jestli tomu správně rozumím, úhel zásahu vždycky otvor zvětší o několik setin milimetru?“

„Je to tak,“ potvrdil doktor.

„Takže kulka, která zabila mého otce, měla průměr asi 7,8 milimetru?“

„Všechno tomu nasvědčuje,“ odpověděl doktor.

„Nechápu to,“ řekl Russ. „K čemu všechna ta čísla?“

„Prozradila mi, kdo zabil mého otce,“ obrátil se k němu Bob. „Jsem si naprosto jistý, že to nebyl Jimmy

Pye.“

„A kdo tedy?“ zeptal se Russ.

„Odstřelovač,“ odvětil Bob.

Devatenáct

V KUKUŘICI znovu zachrastil chřestýš. Paže ho bolela. Bok už ani necítil. Bolely ho nohy. Earl, sedící naboku na předním sedadle svého auta, natáhl nohy před sebe. Byl v pořádku. Zvládne to. Po tváři mupřelétl slabý úsměv. Jestli mě ten zatracený had neuštkne, zase se z toho dostanu. Ve vysílačce to

zapraskalo.

„Auto jedna čtyři, tady úřad šerifa v Blue Eye. Držte se, Earle, jedeme k vám, jak nejrychleji můžeme, asanitka je asi minutu za námi. Držte se, člověče, už jste skoro doma.“

Na ostrovech prožil několikrát okamžik, kdy si začal být jistý, že se z toho znovu dostane. Bylo to stejné,jako když se otevře okno a místnost zaplaví příval sladkého vzduchu. Celým tělem se rozlila radost zvítězství nad smrtí. Ostatní věci přišly na řadu později. Vina, kterou vždy pocítil při pomyšlení, kolikdobrých mužů bylo ztraceno navždy, nekonečné sny o tom, že ho zasáhly i kulky, které ho ve skutečnostiminuly, že se mu zasekla zbraň nebo došly náboje. Momentálně bylo ale vše v pořádku. Byl to dar, kterýdal bůh vojákům, ten požehnaný okamžik mezi absolutním stresem z bitvy a temným pocitem viny toho,

kdo přežil. Jen tenhle jediný okamžik. Hej, já to zvládl.

Earl promýšlel, co musí udělat. Připravil si seznam.

1.

Vezmi Boba Lee na ten fotbalový zápas. Ten kluk na takovém nikdy nebyl. Earl sám neviděl pořádnýzápas od roku 1951, kdy se šel v Chicagu podívat na utkání Medvědů s Berany. Byl to nevyrovnanýsouboj. Chtěl, aby Bob Lee viděl dobrou hru.

2.

Kup si pušku Remington, model 740A, samonabíjecí, ráže .30-06. Četl o ní v časopise Pole a les. Psalitam, že jsou ještě přesnější než Winchester model 70 a druhý a třetí výstřel se dá vypálit bez natahování.

3.

Polib manželku. Řekni jí, jak máš rád její jahodový koláč. Kup jí dárek. Přesně to potřebuje. Sakra, kup

4.

Vyřeš to s Edii. Musíš s tím něco udělat. Běž a naprav, cos pokazil.

jí dva dárky.

5.Zajdi za Samem Vincentem. Policajt musí mít závěť. Sam může doporučit právníka.

6.

U šestého bodu se stala divná věc. Jako kdyby se čas na vteřinu zastavil a Earlova duše opustila tělo. Cítil,

jak se vznáší nad zemí. Z výšky se díval na ubíhající černé arkansaské lesy a kopce. V dálce spatřilosvětlený dům. Oknem vlétl dovnitř. Našel tam svou ženu June. Dělala něco v kuchyni. Hleděla si svépráce a tvářila se přitom trochu podrážděně. Dolétl k ní a dotkl se její tváře, ale jeho prst prošel skrz ni.

Zkusil to ještě jednou, ale nepodařilo se mu jí dotknout.

Celý zmatený vylétl do prvního patra. Bob Lee seděl ve svém pokoji a snažil se sestavit model letadla. Bylto Bell P-39 Airacobra, vypadající velice nebezpečně, ale Earl věděl, že ho piloti nenáviděli a že po roce1943 se už nikdy nevznesl do vzduchu. Bob Lee, který měl stále na hlavě tu zatracenou mývalí čepici, sezaujatě hrbil nad svým dílem a nemotornými chlapeckými prsty se snažil na trup přilepit průhledný krytkabiny, což byla riskantní operace, protože příliš mnoho lepidla mohlo potřísnit plexisklo a zničit celou iluzi

reality. Tohle měl zpravidla na starosti Earl, i když chlapec už dokázal slepit všechny větší části a šlo muto čím dál tím lépe. Earl natáhl ruku, aby chlapci pomohl, ale jeho prsty se opět nedokázaly ničehodotknout.

Bobe Lee, zavolal. Bobe Lee, Bobe Lee, Bobe Lee. Chlapec ho však neslyšel a bojoval s krytem kabiny, až

se mu ho nějak podařilo nasadit. Earl se díval, jak se synova tvář sevřela zklamáním a zlobou a po tvářimu stekla slza. Earl viděl, že je model zničený. Toužil sevřít Boba v náručí a říct: To nic, možná se ti toteď nepodařilo, ale příště to bude lepší. Když však natáhl ruce, nepodařilo se mu ho uchopit.

7. Přestaň zvracet krev.

Krev byla všude kolem. Co se to děje? Prýštila mu přímo ze středu těla. Kdy se tohle stalo? Muselo k tomu

dojít v tom zlomku vteřiny, na kterou Earl opustil své tělo. Došlo mu, že ho někdo střelil. Pohlédl do tmya slyšel jen houkání sov. Byla černočerná tma.

Cítil, jak opouští tento svět. Měl pocit, jako by ho vodní vír stahoval do odpadu. Mozek mu pracoval čímdál pomaleji. Toužebně si přál spatřit znovu svého syna, ženu a otce, ale věděl, že už se mu to nikdynepodaří.

Dvacet

RUDOCH seděl na poradě firmy Redline Trucking a byl skoro šťastný, když se ozval jeho operátor.

Thewell Blackwell II. z firmy Blackwell, Collins, Bisbee z Little Rocku se totiž prokousal teprve polovinou

své nekonečné zprávy o komplikacích, ke kterým by mohlo dojít, kdyby byl bez patřičných úprav schválen

návrh zákona H.355 o mezistátním obchodě, jmenovitě požadavku, aby byly vážnice na mezistátníchhranicích otevřeny i o víkendech. Bylo to velmi zajímavé, ale Thewell nepatřil mezi nejlepší řečníky aněkde u paragrafu 13, podsekce II, podbodu C se Rudochova mysl vzdálila na střelnici a ne a ne seodtrhnout od asfaltových holubů.

Brnění operátoru v kapse ho vytrhlo ze snění. Naklonil se k Bradu Pauleymu, svému viceprezidentovi proprávní záležitosti a prostředníku pro Blackwella, Collinse a Bisbeeho, a zašeptal: „Za minutku jsem

zpátky.“

Brad přikývl a Rudoch vyklouzl s omluvným úsměvem ze schůze a za uctivého ticha prošel velkým sálem s

pracovními stoly svých zaměstnanců, jenž každý považoval za centrum jeho impéria. Znal tam každéhojménem a každý znal jeho. Cestou na toaletu vedení, která se nacházela hned před jeho proslulourohovou kanceláří, si vyměňoval pozdravy a společenské fráze.

Když se konečně ocitl v soukromí, vyťukal číslo na mobilním telefonu.

„No, pane, já teda nevím, co si o tom mám myslet,“ oznamoval monotónním hlasem špeh a pitomecDuane Peck. „Dneska ráno jsem zjistil, že si Bob a ten kluk nechali vystavit povolení k exhumaci na jiný

jméno. Jel jsem na hřbitov a přišel jsem na to, že vykopali to tělo, který chtěli původně, a odvezli ho domárnice. Byl tam s nima doktor z Fayetteville, aby ho prohlídnul. Nevím, co jim řekl, ale na něco asipřišel. Ani nevím, kam pak jeli. Zajel jsem se kouknout k Bobovu karavanu, ale nebyla tam ani noha, ikdyž jeho pick-up tam stál. Možná šli do lesa nebo tak něco. Takže takhle to je. Vypravím se k tomudědkovi a zkusím zjistit, o co jde.“

Rudoch ani nezaklel nebo neuhodil do zdi; na takový exhibicionismus byl příliš disciplinovaný aprofesionální. Bylo mu však jasné, že má vážný problém, se kterým si musí rychle poradit, nebo ho za něj

čas vyřeší tak, jak by si jistě nepřál.

Jeho první hovor patřil Duanu Peckovi.

„Ano, pane?“

„Kde jsi?“

„No, právě jsem vyrazil zpátky do města.“

„Prima. Chci, abys nechal Swaggera a toho kluka na pokoji. Postará se o ně někdo jiný.“

„Ano, pane.“

„Teď se soustřeď na toho starocha. Chci vědět, co chystá, rozuměls? Ale uděláš to opatrně, ne, aby ses

tam motal jako slon v porcelánu.“

„Ano, pane. Hned se do toho pustím.“

Rudoch přerušil spojení. Následující krok se mu vůbec nelíbil. Byla to riskantní záležitost, kterou mohlpoznamenat starý dobrý zákon schválnosti, ale naštěstí myslel dost dopředu a měl v záloze odborníky,kteří to zvládnou hladce, čistě a s minimálním rizikem. Věděl, že by na něj otec byl hrdý, protože jednal

podle zásady starého Raye Bamy. Vyhni se násilí, vyhni se použití síly, vždycky vyjednávej. Když se ale

bez násilí neobejdeš, udeř tvrdě a neočekávaně.

Vytočil číslo. Ozval se mužský hlas. „Jo?“

„Víte, kdo jsem?“

„Ano, pane.“ V hlase zazníval povědomý španělský přízvuk, nejspíš kubánský. „Tým je připravený?“

„Všichni chlapi jsou tady. Je to dobrej tým. Tvrdý chlápci. Maj už něco za sebou a vyznaj se ve svý práci.Některý –“

„Nechci znát jména ani podrobnosti. Uděláte, pro co jste tady. Dám vám všechny informace. Komunikovat

budeme přes tohle číslo. Až budete připravení k akci, dáte mi vědět. Chci znát váš plán a vědět o každém

vašem kroku. Žádné chyby. Na to vás platím až příliš.“

„Žádný chyby nebudou,“ ujistil ho muž.

Muž na druhém konci, na farmě u Greenwoodu ve vzdáleném okresu Sebastian, nahlédl do zápisníku azačal vytáčet čísla operátorů.

Zazvonilo jich devět. Dva, jeden po druhém, se ozvaly v tělocvičně nazvané Krev, pot a slzy na GriffinPark Road ve Fort Smith, kde dva obři s býčími šíjemi zvedali tuny mrtvé váhy. Oba měli olivovou pleť,lesklé černé vlasy a temné, ostražité oči, a shodovali se dokonce i v tetování, které zdobilo jejichgigantické paže, i když jednomu se táhla po krku svraštěle nafialovělá jizva. Památka na souboj, na kterýje lepší se neptat. Jejich těla tvořily obrovské masy hmoty, která však nebyla krásně rozvržená jakonarcisticky tvarovaná svalovina těl kulturistů. Byla to přísně funkční těla goril pracujících pro drogový gang

v New Orleansu.

Další operátor zapípal v zadní místnosti hospody hned za státní hranicí v oklahomském okrese Sequoiah,

kde si štíhlý černoch vychutnával orální sex prováděný asi třicetiletou blondýnou. Věděl, že je to veskutečnosti muž, ale nijak mu to nevadilo, pusa jako pusa.

Další operátor zabzučel na palebné čáře kryté střelnice ve Van Burenu, na níž stál jeho majitel s

upravenou pistolí Para-Ordnance P16 ráže .40 S&W v ruce, klidný a nehybný jako skála, a posílal jednu

kulku za druhou do rozšiřujícího se otvoru v hlavě terče B-27, visícího ve vzdálenosti pětadvaceti metrů.Vyprázdnil zásobník na šestnáct nábojů, přitáhl si terč a prozkoumal své dílo. Pak se usmál, vrátil zbraňdo kufříku a opustil střelnici. Na parkovišti s velkou pompou uložil kufřík do kufru auta, ale obratně přitom

zastrčil pistoli do pouzdra uvnitř kalhot, samozřejmě poté, co do ní zasunul plný zásobník, natáhl ji a

zajistil.

Operátory se ozývaly i na ostatních místech. Obchod Harley Davidson U Bena a Jackie v ulici 271 South,

kde statný muž v černé kůži a s dlouhými vlasy sepnutými do ohonu převracel v rukou chromovanýpřídavný tlumič, kino v nákupním středisku na Rogers Avenue, kde dva čahouni, kteří by mohli hrátbasketbal, sledovali mimořádně pitomý film plný násilí, Nickův kurník u silnice 71, kde do sebe svalnatýčernoch se spoustou náušnic a náhrdelníků cpal další porci kořeněných kuřecích prsíček, a nakonecvietnamský trh, kde se štíhlý Asiat s koňským ohonem a pavučinou tetování, které se mu táhlo od krkudolů po jedné paži (a k smrti děsilo trhovce), rozhodoval mezi krájenými houbami a sušeným chřestem do

salátu tří barev, který plánoval na večer. Byl totiž vegetarián.

Velitel týmu, Kubánec s pozoruhodnou kariérou v Miami, se jmenoval Jorge de la Rivera. Tento

mimořádně pohledný muž oslovil svým španělským akcentem muže, kteří se shromáždili před ním.

„Musíme uvažovat hlavně o útoku z aut. Žádná střelba z jedoucího auta, ale přepadení ze zálohy u silnice,dobře koordinovaný a provedený. Tři vozy, řidič a dva střelci v každým. Neprůstřelný vesty. Pořádná

palebná síla.“

Odmlčel se. Muži si vybírali ze zbraní, ukradených před třemi týdny ze zbrojnice Metropolitní policie v New

Orleansu. Viděl pár krátkých M-16, tři MP-5, z toho jednu s tlumičem a další s laserovým zaměřovačem,Smith & Wesson M76 s třiceticentimetrovým tlumičem a vojáka všech drogových válek, izraelskou uzi,ošklivou a spolehlivou jako stará děvka. Ti, kteří si vybrali, už plnili zásobníky náboji.

„Děláte to za zatraceně slušný peníze. Jestli umřete, dostanou je vaše rodiny nebo přítelkyně. Jestli váschytěj, dostanete dobrý právníky. V base se budete mít dobře, žádný nepříjemnosti s negrama nebobílejma hajzlama, podle toho, jakou máte barvu kůže. Budete tam jako v bavlnce.

To všechno proto, že jste nejlepší. Proč potřebujem ty nejlepší? Protože ten parchant je taky nejlepší.“

Dal kolovat fotografii. Ukazovala štíhlého muže, který by mohl být hezký, kdyby se tak nemračil, sošlehaným obličejem a přimhouřenýma očima odstřelovače.

„Tendle chlápek byl zasranej hrdina v tý malý válce, kterou jsme vedli v tý zasraný žluťácký zemi.“

„Hej, člověče, nemluv takhle o mý zemi,“ ozval se Asiat s ohonem a zacvakl zásobník do em šestnáctky.

„No tak, jsme přeci kamarádi, ne? Tak žádný pitomosti. Negr, Hispánec, kovboj, motorkář, Talián,rákosník a bílej jižan, všichni jsme tady kvůli jediný věci. Nikdo se nebude na nikoho vytahovat, jasný?Vím, že jste dělali hlavně sami nebo v malejch týmech. Jestli se chcete dostat domů v celku, budete dělat,

co vám řekne Jorge.“

„Nelíběj se mi ty kecy o žluťákách.“

„Tak si to vyřiď s tím chlápkem. Takovejch jako ty zabil sedmaosmdesát. To bylo v roce sedmdesát dva.Myslíš, že zapomněl, jak se to dělá? V roce 1991 si banda všivejch komandos ze Salvadoru, který zasebou měli výcvik u zelenejch baretů, myslela, že ho dostane na jednom kopci. Zabil jich čtyřiačtyřicet.Sestřelil i zatracenej vrtulník. Poslal je domů vybrečet se ke svý mamasito. Ten chlápek je dobrej. Říká se,

že je to nejlepší střelec, co se v týhle zemi kdy narodil. A když kolem lítá olovo, že si vy naděláte dokalhot, tendle chlap je čím dál klidnější. Ani se mu nezrychlí tep. Možná má v sobě indiánskou krev,takový jsou jenom indiáni.“

„Už je starej,“ ozval se vytáhlý kovboj. „Jeho doba už je pryč. Dávno už není tak chytrej a rychlej, jakbejval. Slyšel jsem vo něm v armádě, kde ho měli za boha. Není to žádnej bůh, je to jenom člověk.“

„Byls ve Vietnamu?“ zeptal se Jorge.

„V Pouštní bouři, člověče. Ty samý sračky.“

„No, dejme tomu,“ pokrčil rameny Jorge. „Takže, komunikovat budeme přes bezpečný mobily. Dneskaodpoledne se přesuneme na jih, jak jsem říkal. Tři auta, v každým tři chlapi, a já v pick-upu. Budu to celýřídit, protože jsem ve spojení se šéfem. Víme, kde náš terč bydlí, ale tam to udělat nechci. Ulovíme ho nasilnici. Budeme ho pozorovat, nakreslíme mapy, zakreslíme jeho kurs a pak ho dostanem. Profesionálně.Jako bysme byli od tý zkurvený FBI. Vyřídíme ho i toho jeho kámoše na venkovský silnici. Ukážem tomumachrovi, co to je střílení.“

Dvacet jedna

TEĎ BYLA řada na něm, aby se pustil do kopání. Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že je na správnémmístě. Ano, bylo to tam. Kmen borovice ležící v blátě byl první značka. Šedá skalka o deset metrů dáldruhá. Dobře si ji pamatoval, i když se zdálo, že za ta léta trochu zvětrala. Místo, ze kterého meziborovicemi viděl zářez ve hřebeni hory Black Fork. Mezi těmito třemi body leželo místo, které hledal.

Bob vládl stejnými záběry rýče, kterými viděl vysvobozovat ze země rakev, jež nepatřila jeho otci, alejakémusi mladíkovi. Země se bránila, avšak on měl chuť bojovat. Rýč se zakusoval do půdy a zvedal ji.Bob se začal potit, ale našel správný rytmus a vedle něj vyrůstala hromada hlíny.

Bylo ještě časně. Vstal před rozbřeskem, chlapce nechal spát, a vypravil se po stezce do kopce, asi dvakilometry od přívěsu. Chodíval tam často se svým psem Mikem, ale kde teď byl Mikovi konec. Bob byltedy sám, jen s rýčem a půdou. Vyšlo slunce a jeho paprsky pronikly jehličím borovic a ozářily prachzvířený jeho úsilím. Pracoval dál a vychutnával potěšení z fyzické práce.

Nebyla to však rakev, co vysvobodil ze země. Byla to plastová trubka skoro třicet centimetrů v průměru a

metr dvacet na délku. Když ji konečně vytáhl, pocítil její překvapivou váhu. Zdálo se, jako by se její obsah

trochu posunul ke straně, ale to bylo v pořádku. Položil trubku vedle jámy a napřímil se, aby se vydýchal.

Všude bylo ticho. Ptáky a zvířata vyplašil kopáním a na mouchy bylo ještě chladno.

Otřel si čelo kapesníkem. Pak přišlápl jednou nohou válec, aby se nemohl přetočit, a ostřím rýče vypáčilvíko. Válec obrátil otvorem dolů a objevil se jeho obsah.

První přišla na denní světlo schrána na pistoli. Otevřel ji, odmotal speciální sikativ, který chránil obsahpřed vlhkem, a vyndal Colt Commander .45, celý černý s mířidly značky Novak. Odsunul závěrku a odhalilměděný náboj Federal Hydrashock, dalších osm jich spočívalo v zásobníku. Dokonale mu padla do ruky,která nedržela zbraň už celá léta. Myslel si, že už se zbraněmi skoncoval. Teď měl ale pocit, jako by tobylo včera. Natáhl závěr a pistoli zajistil. Někde uvnitř bylo i pouzdro a pár zásobníků, ale teď pistoli jenpo mexicku zasunul za opasek k pravé ledvině.

Následovala delší schrána, a když ji otevřel, uviděl Ruger Mini-14, kratší verzi staré M-14, lehkou a skorokřehkou. Natáhl ji a stiskl kohoutek proti prázdnému zásobníku. Šlo o poloautomat schopný vystřelovatnáboje ráže 5,56 mm, které dokázaly prostřelit kov nebo člověka, co bylo třeba.

I ona se zdála být v pořádku, i když po třech letech pod zemí byla trochu umaštěná. Olejový film a sikativ

nacpaný do trubky odvedly dobrou práci.

Vytáhl další trofej, plátěný pytel, a nahlédl dovnitř. Čtyři zásobníky M-14, jeden z nich na čtyřicet ran,pouzdro Galco pro Commander, šest krabiček nábojů Federal Hydrashock, pět krabiček nábojů 5,56 mm a

pět krabiček stopovek M196.

Chvilku nečinně seděl a pak se otočil.

„Proč jsi rovnou nepřišel sem dolů a nepomohl mi vykopat tu díru?“ zavolal.

Ticho.

„Nemáš nejmenší ponětí, jak se potichu pohybovat v lese, Russi. Tak už vylez.“ Chlapec se zkroušeně

vysoukal z úkrytu.

„Viděl jsem tě odcházet a vydal se za tebou. Našel jsem tě po zvuku.“ „Neměl by ses takhle plížit za ozbrojeným mužem.“

„Když jsi šel ven, tak jsi ozbrojený nebyl.“

„Ale teď jsem.“

„O co tady sakra jde? Musíš mi to říct. Dlužíš mi to.“

„Chci, aby ses vrátil domů. Začíná tady být horko. Chtěl jsem si s tebou o tom promluvit. Došlo mi to

včera. Mělo mi to dojít už dřív.“

„Já nikam nepojedu, Bobe. Tohle je moje pátrání. To já s tím přišel. Musím tady zůstat.“

„Nechci volat tvému otci a vysvětlovat mu, proč jsem nechal jeho syna zemřít.“

„Na otci mi nezáleží.“

„Tak tvé matce. Zabilo by ji to.“

„Tu už dávno zabilo něco jiného.“

Bob neřekl nic.

Russ popadl rýč a začal házet hlínu zpátky do jámy.

„Zbraň ti nedám,“ řekl Bob. „Nemám čas tě cvičit a nechci, aby se v mé blízkosti potloukal někdo s pistolí,

kdo s ní neumí zacházet. Jestli dojde ke střelbě, budeš sebou muset praštit na zem a modlit se.“

„Udělám to.“

„Tak jo, dohodneme se takhle. Jakmile to začne vypadat špatně, pošlu tě domů. Nejedná se o žádný

piknik. Zeptej se svého táty. A teď vyrazíme. Poneseš munici. Ta je na tom nejtěžší.“

Kráčeli po stezce z kopce. Bylo krásné ráno, slunce zářilo mezi borovicemi a v jeho paprscích viděl Russzelené pahorky Ouachitas, dominující horizontu. Od přírody byl velice citlivý vůči ironii a neunikl mu tudížkontrast nevinné přírodní krásy a po zuby ozbrojeného, velmi nebezpečného muže, který počítá s tím, žese nevyhne násilí. Potřásl nad tím hlavou. Je přece spisovatel! Tak co dělá tady?

„Něco ti připadá legrační?“ zeptal se Bob.

„Je to prostě směšné,“ odpověděl Russ.

„Ať je to, jaké chce, rozhodně to není směšné,“ namítl Bob. „Vypadá to spíš na pořádnou špínu. Není na

tom nic k smíchu a lidi, co to spáchali, si nedělají legraci. Jsou to profíci.“

„Myslíš toho odstřelovače, co zabil tvého otce?“

„To je jenom jeden dílek skládačky. Pracoval pro někoho jiného. Někdo si ho objednal a zatraceně dobře

všechno naplánoval.“

„Jak jsi vůbec přišel na to, že to byl odstřelovač?“ zeptal se nakonec Russ.

„Začalo to váhou těch kulek,“ spustil pomalu Bob, jako by se mu příčilo vysvětlovat něco idiotovi. „Z mého

otce vytáhli tři kulky. Dvě vážily 130 gránů a jedna 110 gránů. Ty těžší byly jednoznačně z Jimmyhoosmatřicítky. Ale co ta třetí? Je možné, že to byla kulka, která původně vážila 130 gránů, ale při nárazu se

jí kousek odštípl a zbytek vážil jen 110, ale v tom seznamu o tom nebyla ani zmínka. Musel jsem se tedy

zamyslet. Kde se tam vzala ta stodesetigránová? A kde se takové kulky vůbec používají? Víš to?“

„Ne.“

„Tvůj táta by to věděl.“

„K čertu s ním.“

„Je to kulka z karabiny. Lehké karabiny M-l, která se používala v první světové. Slabá, ale krásně se z nístřílelo.“

„A co má být? Co z toho vyplývá?“

„To ti řeknu, až budu mít všechna fakta pohromadě. Další věc je loupež v samoobsluze. Nestarej se o to,proč k ní došlo. Jenom se na tu práci podívej, až moc dobře promyšlená. Správná samoobsluha, správnádenní doba, velice profesionální přístup. Jimmy byl jenom malý zlodějíček. Jak se dokázal tak rychle

vypracovat?“

Russ neřekl nic.

„A jak to, že se jim podařilo utéct? To je podezřelé samo o sobě. Jak se dostali skoro sto kilometrů na jihpřes všechny zátarasy? Dalo by se říct, že měli štěstí, ale ten den měli štěstí podezřele moc. Jak mohli mít

takovou kliku? Asi by nebyl problém naložit auto do náklaďáku a odvézt ho sem. Náklaďáky se přeszátarasy dostávaly bez problémů.“

Russ neřekl nic.

„Pak ta .38 Super. Je to pistole pro profíky, pistole kriminálníků. Jako dělaná pro bankovní lupiče azabijáky. Je dost divné, že se taková zbraň z ničeho nic objeví v ruce Jimmyho Pye v den, kdy ho pustí z

basy.“

Russ přikývl.

„A pak je tady taky to místo, ze kterého se střílelo,“ pokračoval Bob. „Jsem profesionální střelec a zabíjeljsem lidi pro peníze. A kdybych to plánoval já, udělal bych to přesně tak. Musel být vysoko, aby mukukuřice nezakrývala výhled. Číhal ve stromech tak sto metrů daleko. Jeho úkolem bylo na všechnodohlédnout. Podle plánu měl mého otce zabít Jimmy Pye tou osmatřicítkou. Ať už ale za provázky tahalkdokoliv, určitě měl obavy, že Jimmy není ten pravý člověk pro podobnou práci. Proto tam raději poslalještě jednoho muže. Střílel z kopce na sedící terč za bezvětrné noci. Byla to snadná rána,“ uzavřel Bob.

„Byla přece noc. Byla noc!“ vykřikl Russ. „Copak viděl ve tmě?“

„Ano, viděl,“ přikývl Bob. „Proto použil karabinu a ne nějakou balisticky lepší zbraň. Pamatuješ se na tohochřestýše?“

„Chřestýše?“ Něco mu to připomínalo. Kdo hovořil o chřestýši? Pak si ale vzpomněl. Ten staroch se zmínil

o nějakém Macu Jimsonovi, který zastřelil na silnici chřestýše. Říkal, že něco podobného nikdy neviděl.

„Hadi jsou chladnokrevní noční lovci a před svými oběťmi mají jednu výhodu,“ vysvětlil Bob. „Jsou citlivína teplo, na infračervené záření. Tím se řídí při lovu.“

„Já ne –“

„Infračervené záření,“ opakoval Bob. „Černé světlo.“

Russ polkl. Černé světlo?

„Infra je světlo pod viditelným spektrem, tepelné záření. Má své využití v armádě. Když vyzařuješ teplo,vyzařuješ vlastně světlo, a pokud má někdo zařízení, které dokáže změnit jeho vlnovou délku, uvidí tě i ve

tmě. Nebo můžeš vyslat paprsek o správné vlnové délce a tímhle zařízením ho uvidíš. To naše sejmenovalo M3 Sniperscope a v roce 1955 se něco podobného moc nevidělo. Bylo to hledí a infračervenýreflektor připevněné na karabinu. Fungovalo nejlépe za klidných, jasných nocí. Vyslalo paprsek, v jehožsvětle střelec viděl mého otce. Ten o tom neměl nejmenší tušení. Věděl o něm jenom ten had; má v kůžiteplotní receptory. Když na něj ten paprsek dopadl, pohnul se a zachřestil. Pak udělal, co mu velel jeholovecký pud. Zamířil za zdrojem paprsku. Proto se plazil přes silnici bez ohledu na poldy. Lovil tohoodstřelovače.“

„Jak to ale můžeš vědět tak jistě,“ namítl Russ. „Je to jenom abstraktní teorie. Nemáš žádné důkazy.“

„Ale mám,“ opáčil Bob. „Ten otvor v hrudní kosti. Měl průměr 7,91 milimetru, v palcích to dělá zhruba .30,což odpovídá kulce z karabiny M-l. Jimmy měl větší ráži a Bub také. Mého otce té noci zabila kulka z

karabiny ráže .30.“

„Proboha,“ vypravil ze sebe Russ.

„Takže vidíš, že v celé té záležitosti šlo o zabití mého otce. Netuším proč. Musel něco vědět, ale jehochování před smrtí nenaznačuje, že by se dělo něco neobvyklého. Ale ten, kdo za vším stál, to naplánoval

moc chytře. Zamysli se nad tím. Prověřil si Earla a objevil jeho slabost pro grázla Jimmyho Pye. Pakpronikl k Jimmymu a ve vězení mu udělal nějakou nabídku, tak dobrou, že ji Jimmy vyměnil za všechno,co měl. Pak ten člověk naplánoval akci v samoobsluze, která měla Jimmyho proslavit, až do takovýchpodrobností, jako byla zastávka na hamburgr! Když se Jimmy spojil s otcem a slíbil mu, že se vzdá,převezl ho s Bubem na jih. Měl také přístup k nejnovějšímu vynálezu, infračervenému hledí, a sehnal siodstřelovače, který moc dobře věděl, co dělá. Celé to velice profesionálně připravil. A to jenom proto, aby

zabil státního policistu v arkansaském buranově a celé to vypadalo jako jasný případ. Tělo se pohřbilo,odříkaly modlitby a hotovo.“

„A je toho ještě víc,“ doplnil Russ. „Ty vyměněné náhrobky. Duane Peck.“

„Přesně tak.“

„Věděl o tom jenom ten had,“ zopakoval. „Tenkrát lovil toho odstřelovače on. Dnes po něm jdu já.“

Potřebovali si zavolat. V Bobově přívěsu telefon nebyl, proto když se najedli a Bob zamkl ruger a municido úložného boxu v přívěsu, zamířili do motelu Days Inn, kde Bob pronajal pokoj s telefonem, aby měli

soukromí.

Jorge, který vedl konvoj zabijáků, dorazil k přívěsu čtyřicet minut po jejich odjezdu. Bobův pick-up bylpryč.

„Sakra,“ ulevil si.

Vrátil se ke své jednotce. Jednoho muže poslal s dalekohledem a telefonem do lesa naproti přívěsu. Vezbývajících dvou autech poslal muže hlídkovat na silnice okresu Polk, aby hledali zelený pick-up značkyDodge s jedním nenatřeným blatníkem a arizonskou poznávací značkou SCH 2332. Instrukce byly prosté.Neměli navazovat kontakt ani pick-up sledovat. Místo toho měli zavolat Jorgovi, který pak po konzultaci se

šéfem určí, kam by Bob mohl mířit. Cílem bylo připravit přepadení dost dopředu a udeřit koordinovaně a

s celým týmem, jak bylo dohodnuto.

Bob zahájil svůj lov telefonátem do archivu Pentagonu, hlavnímu seržantovi Normanu Jenksovi.

„Jenks.“

„Ahoj, Normane.“

„Bobe Lee, kamaráde! Tys ještě nezaklepal bačkorama?“

„Už to tak vypadá.“

Se starým seržantem, s nímž se Bob poprvé setkal při své druhé návštěvě Vietnamu, když vedlprůzkumnou četu k hranicím s Kambodžou, si chvíli povídali o starých časech. Nakonec se Bob dostal kvěci.

„Něco bych potřeboval.“

„Stačí říct, kamaráde. Jestli je to v mých silách, udělám to. Už jsem moc starej, aby mi mohli něco

udělat.“

„A máš spoustu železa na kabátě,“ zmínil se Bob o jeho válečných vyznamenáních.

„Jo, to taky,“ řekl Jenks. „Tak do toho, parde. Vymáčkni se.“

„Pamatuješ si, jak jste vy chlapi měli to zařízení s označením Set No. 1/M3 20,000Volt?“

„Ten zatracenej krám? Jo, používali ho ARVN, když jsem byl poprvé ve Vietnamu. Už tenkrát to byla starášunka.“

„Jo, v šedesátých letech to nebyla žádná novinka.“

„Vlastně to byla starožitnost z druhý světový. Patřila do německý výzbroje a lidi z OSS ho přivezli z války,jestli se dobře pamatuju.“

„No, ale mně jde o rok 1955. Představ si, že nějaký chlápek bude chtít použít tohle zařízení pro nočnívidění v roce 1955 v západním Arkansasu. Jak se k němu dostane? Kde se používalo? Byly jím jednotkyvybavovány standardně? Mohlo se objevit řekněme v Campbellu u 101. vzdušné? Mohlo být v Braggu udvaaosmdesáté? Nebo ho měli v balistické laboratoři na Rhode Islandu? Snažím se získat přehled, jakbylo tohle zařízení rozšířené a jak to s ním vypadalo v západním Arkansasu. Kdo s ním trénoval a znal ho?

Jestli se nepletu, tak bez tréninku se s ním zacházet nedalo.“ „To fakt nešlo. Bylo to jako koukat do akvária. Rákosníci to nikdy nezvládli. A kdy tohle všechno

potřebuješ?“ „Včera bylo pozdě.“

„Sakra, Bobe, o co ti jde?“

„Pracuju na něčem s jedním spisovatelem.“

„Takže knížka! Bude to bestseller, to si piš. Měl bys mu vypravovat o An Loc.“

„Možná to udělám.“

„Tak jo, dneska se zrovna nepřetrhnu a právě mi přidělili nováčka na zaškolení, dám mu to na starost.

Jaký máš číslo?“

Bob mu nadiktoval telefon do motelu.

„Buď na drátě. Kouknu se, co se nám podaří vyšťourat.“

Zavěsil.

„A co teď?“ zeptal se Russ.

Bob otevřel peněženku a podal mu tři sta dolarů.

„Chci, abys sednul do auta a zajel k výjezdu Y u Etheridge Parkway. Mám pocit, že jsem tam viděl krámpro táborníky. Koupíš tam dva spacáky, dvě lampy Coleman s palivem, rezervní spodní prádlo, kartáčkyna zuby a tak podobně. Nezapomeň na to palivo do lamp, bez toho nesvítí! Nějakou dobu se do přívěsu

nevrátíme.“

„O čem to mluvíš?“

„Není špatné jednou za čas změnit základní tábor. V přívěsu jsme bydleli týden. Na pár dní se přesuneme

někam jinam.“

„Ale já spacák mám. V přívěsu. Spodní prádlo taky. Mám tam…“

„Uklidni se, člověče, začínáš kňučet jako štěně. Necháme tam všechny věci. Když dovnitř nakoukne někdo

jako Duane Peck, bude si myslet, že jsme si jenom odskočili. Chápeš?“

„Jseš paranoidní,“ utrousil Russ. „Para co?“

„Zapomeň na to.“

Russ odešel. Bob si lehl a počkal, až opravdu zmizí. Pak sešel do haly k telefonnímu automatu a zavolal

své ženě na účet volaného.

„Ahoj, miláčku.“

„Ahoj, cizinče,“ řekla Julie. „Už jsem myslela, že sis vzal filmovou hvězdu a odjel do Kalifornie.“

„Tak to tedy ne. Ani náhodou. Ale –“

„Ale… Tenhle tón znám. Chystáš se mi říct něco, co nebudu chtít slyšet.“

„O nic nejde, zlato. Jenom se tady zdržím o něco déle, než jsem myslel. Tak o týden nebo o dva.“

„Jak vám to jde?“

„Začalo to být zajímavé. Zašel jsem k jeho hrobu a chvíli s ním pobyl. Procházíme staré záznamy. Je tovelice poučné. Navštívil jsem Sama. A tak podobně.“

„Jak se má Sam?“

„Hodně zestárl a občas se chová trochu divně. Dělá mi starosti.“

„Všichni jsme zestárli.“

„Jak se má naše malá?“

„Prima. Jenom se jí stýská po tátovi.“

„Vrátím se co nejdřív.“

„Nemáš tam nějaké problémy, že ne?“

„Nic, co bych nezvládl.“

„Dobře vím, že ty problémy miluješ.“ Bob si koupil kolu a noviny z Little Rocku a vrátil se do pokoje.

Okolo druhé zazvonil telefon. „Haló?“

„Plněné peřím, nebo polyesterem?“

„Cože?“

„Chceš péřový spacák, nebo jenom s polyesterem? Na péřák je možná moc teplo. Bohužel jsem musel jetaž do Booneville. Ten krám, kams mě poslal, byl zavřený.“

„Polyester bude stačit. Ještě něco?“

„To je všechno.“

Zavěsil a čekal v tichu pokoje. Konečně znovu zazvonil telefon. Bylo asi půl čtvrté.

„Haló?“

„Bobe?“

Byl to hlavní seržant Jenks.

„Jsem to já.“

„Něco pro tebe mám. S těmi em trojkami jsi to odhadl docela dobře. Armáda jich nikdy neměla veskladech víc než dva tisíce kusů. Byly drahé, měly složitou obsluhu a byly moc choulostivé, proto sepřidělovaly jen elitním jednotkám. Nikdy se nedostaly k rotám nebo četám. Nedaly se dokonce koupit anina černém trhu! Měly je hlavně speciální jednotky v Evropě, velké divize letectva na úrovni brigád nebopluků, Čtvrtá armáda ve státě Washington a Třetí horská divize na Aljašce. Nejvíc jich dostala devátá atřiadvacátá pěchota v demilitarizované zóně v Koreji. Pár jich šlo taky do výcvikového střediska boje vdžungli v Panamě. Přesně jaks čekal.“

Sakra, pomyslel si Bob. „Tak jo, Normane, díky –“

„Počkej, ještě jsem neskončil. Podle našich záznamů byla tři taková zařízení koncem června 1954převezena z Panamy na základnu Camp Chaffee v Arkansasu.“

Bob chvilku mlčel. „A proč?“

„No, vlastně nikdo pořádně nevěděl co s tím zatraceným krámem. V Koreji se moc efektivně nevyužíval,protože si nikdo moc nelámal hlavu, jak ho nejlépe rozmístit, a všichni si mysleli, že to jsou staré křápy.Pak nějaký geniální nadporučík napsal článek o nočním vidění do The Infantry Journal, kde si ho všimlněkdo shora. Takže najednou zjistil, že ho přeložili do Campu Chaffee, kde mu dali na starost něco, čemuříkali Experimentální program taktiky nočního boje, s kódovým názvem ČERNÉ SVĚTLO, ve kterémzkoumali, jak zařízení správně využít a vylepšit. Zapletla se do toho i CIA.“

„To vypadá na velkou operaci. Tahle technologie by byla užitečná pro mnohem víc lidí než jenom pro

vojáky v poli.“ „To máš teda pravdu.“

„Dej mi nějaké jméno, Normane.“

„Myslel jsem si, že mě o to požádáš,“ řekl Jenks. A mám pro tebe přesně to pravé. Preece.

„Preece!“ zvolal Bob.

„Jo. Tam začíná celý armádní program nočního odstřelování. U ČERNÉHO SVĚTLA a nadporučíka, pozdějimajora a teď brigádního generála Jamese F. Preece, teď už v důchodu. Jack Preece.“

Bob přikývl. To jméno ho zavedlo daleko do minulosti.

„Tygr.“

„Jo, tak mu říkali. Jeden a tentýž člověk.“

„Víš, kde bych toho generála našel?“

„Podíval jsem se kvůli tobě do počítače, Bobe. Nikdy jsem ti to neřekl, a proto taky volám z automatu v

Arlingtonu.“

„Jasná věc.“

„Pracuje teď jako ředitel výzkumu v JFP Technology, Inc. v Oklahoma City.“

„Co je JFP Technology?“

„Jeden z těch malých, neoznačených baráků, kde vymýšlejí hnusné hračky. Jejich specialita je vybavenípro noční vidění. Využívají je armády a týmy rychlého nasazení na celém světě. To je Tygrův dáreklidstvu.“ Norman mu dal telefonní číslo.

Bob se na okamžik zamyslel. Tygří tlapa byl krycí název pro školu odstřelovačů při 7. divizi ve Vietnamu,kde pozemní vojsko učilo odstřelovače své doktríně. Samozřejmě v tom byl problém. Jejich doktrína bylajiná než doktrína námořnictva. Ani horší, ani lepší, prostě jiná. A fungovala, alespoň podle počtu zabitýchnepřátel. Odstřelovači pěchoty měli vždycky lepší čísla než ti od námořnictva.

Byla to tedy meziarmádní věc? Faktem bylo, že se obě komunity odstřelovačů nikdy moc nemilovaly.Možná ano, možná ne. Bob ale moc dobře věděl, že Preecova Tygří tlapa rychle zvýšila počty prvotřídníchstřelců, po kterých zůstávala mrtvá těla po celém Vietnamu. Dokonce ani pozemní vojsko si s takovýmtriumfem nevědělo rady, ani propagační mašinérie ho nikdy nevyužila, nevyšly žádné knihy a jménanejlepších střelců zůstala veřejnosti utajena. Bylo to… No, něco jiného.

Otevřely se dveře a vstoupil Russ.

„Mám ty věci vyložit?“

„Počkej chvilku,“ řekl Bob. „Poslouchej.“

Vytočil číslo a Russ si sedl proti němu. Za okamžik telefon zvedla mladá žena.

„JFP Technology,“ řekla.

„Chtěl bych mluvit s generálem Preecem.“

„Smím se zeptat, kdo volá?“

„Ano, jsem seržant dělostřelectva Bob Lee Swagger, námořnictvo Spojených států, ve výslužbě. Znám ses generálem z operací ve Vietnamu. Snad si na mě vzpomene.“

Ve sluchátku bylo chvilku tichu a pak se ozvalo: „Seržant dělostřelectva Swagger?“

„Ano, pane, to jsem já.“

„Páni, sám velký Bob Swagger! Nikdy jsem nedoufal, že budu mít to potěšení. Odvedl jste ve Vietnamu

pořádný kus práce.“

„Díky, pane. Dělal jsem jenom, co mi přikázali.“

„Pamatujete si, jak jste v roce 1971 vyhrál střelecký pohár ve Wimbledonu?“

„Ano, pane, pamatuji.“

„Tak já tam skončil třetí!“

„Proboha!“

„Je to tak. Měl jste tenkrát skvělý den. Nic vám nemohlo zkazit mušku. Ani vítr, ani slunce.“

„To ten trénink od maríny, pane.“

„Přestaňte s tím ‚pane‘, seržante, jsem ve výslužbě. Už je to za námi. Co máte na srdci?“

„No, pane, upsal jsem se jednomu člověku, že s ním dám dohromady knihu. Takové to ‚byl jsem tam‘,

však víte.“

„To bude skvělá kniha, nemůžu se dočkat, až si ji přečtu. Když si vzpomenu, co všechno jsem slyšel o

údolí An Loc…“

„Pracuju s mladým spisovatelem a ten mě přesvědčil, že bychom měli zapracovat na něčem, čemu říká

kontext. Znáte to, pozadí, celkový obraz, jak to všechno zapadalo do sebe. Tak mě napadlo, že bych mohlpopsat tehdejší odstřelovačský program námořnictva. On si usmyslel, že by v tom chtěl mít i odstřelovačepozemních sil. Já si myslím, že jste ten správný člověk.“

„Seržante, dobře víte, že tohle jsou z velké části tajné informace. A pozemní vojsko nikdy nemluvilo osvých odstřelovačích tolik jako námořnictvo.“

„Já vím, pane.“

„Takže mimo záznam?“

„No dobře, třeba byste nám aspoň mohl ukázat správný směr.“

„Jste ve městě?“

„Vlastně jsem doma v Arkansasu. Asi osm hodin jízdy od vás. Mohl bych dorazit dnes v noci.“

„Zastavte se zítra ráno. Počkejte, podívám se… Sakra, mám schůzku s lidmi z obchodního. Ale, k čertu s

tím, posunu ji. Jean, zavolejte na obchodní, že se sejdeme odpoledne!“

„Tak platí,“ řekl Bob. Generál mu dal adresu.

„Uvidíme se zítra.“

Bob zavěsil.

„Odjíždíme.“

„Teď?“

„Tady nic nevysedíme.“

Některé noci to bylo dobré a některé skvělé. Tentokrát to bylo skvělé. Když skončil a vyslechl si jejíobvyklé rituální komplimenty, vstal a sešel dolů. Obrovský dům na Cliff Drive byl tichý, až na oddychováníjeho spících dětí. Světlo zhaslo a ona se uložila ke spánku. On si nalil sklenici Jima Beama a alespoň naokamžik se oddal iluzi, že v jeho impériu je všechno v pořádku.

Pak mu v kapse županu začal vibrovat operátor. Rudoch se podíval na displej a zjistil, že to není tenzatracený Duane Peck, ale Jorge de la Riviera. Rychle vytočil jeho číslo.

„Ano?“

„Nemáme nic, pane. Jezdili jsme sem a tam a jednoho muže jsem nechal u jeho přívěsu. Celý den se tam

nikdo neukázal. Možná to zabalili.“

Rudoch chvilku uvažoval.

„Chcete, abychom se ubytovali v nějakém hotelu, pane?“

„Nene, to by vypadalo divně, kdyby se deset chlapů přihrnulo ve třech autech do nějakého Holiday Inn.

Vraťte se zpátky na farmu. Po dálnici je to slabá hodinka.“

„Ano, pane. Chcete, abychom zítra pokračovali v lovu?“

„Zatím čekejte. Pořádně se prospěte. Žádné potloukání po okolí. Až budu potřebovat, musíte být ve

formě.“

„Ano, pane.“

Rudoch chvilku počkal a pak zavolal Duanu Peckovi. „Haló? Kdo to –“

„Kdo myslíš, že to je?“

„Ano, pane.“

„Kde jsi?“

„Jsem před barákem toho dědka, přesně jak jste říkal. Dneska udělal úžasnou pitomost. Ten chlap jeúplně mimo, fakt. On –“

„Podáš mi zprávu na záznamník. Poslouchej, Duane, zítra si vezmeš uniformu a objedeš všechny motely,

restaurace, benzínky a obchody s potřebami pro táborníky kolem Blue Eye a zjistíš, jestli někdo neviděl

Swaggera a toho kluka. Někam se ztratili. Musíme je najít. Rychle.“

„Ano, pane. Toho dědka mám nechat na pokoji?“

„Prozatím ano. Pak mi zavolej. Když něco zjistíš, zavolej mi okamžitě, jasné?“

„Ano, pane.“

Rudoch zachmuřeně zavěsil.

Kde je Swagger? Kam se sakra poděl? Co asi zjistil?

Dopil bourbon a šel spát.

Dvacet dva

SAM se probudil naštvaný a nemohl si vzpomenout, co ho tak navztekalo.

Vztek se jako černá masa přeléval v hlavě a hledal si vytoužený cíl.

„Mabel!“ vykřikl. „Kde mám sakra kafe?“

Pak si vzpomněl, že Mabel byla jeho sekretářkou v roce 1967, ale po sedmi měsících to zabalila a odešla

si užívat malý, tichý nervový záchvat. Měl pocit, že zemřela někdy v osmdesátých letech, ale nebyl si jistý.

Mabelina smrt však znamenala jedno. Káva nebude. Vstal tedy a pokusil se najít brýle, ne, ještě mu je

nevzali, a pak se motal po domě, dokud nenašel kuchyň. Nějak se mu podařilo uvařit kávu. Některé věcičlověk nikdy nezapomene. Pak se odpotácel do pokoje, jako zázrakem se osprchoval a oblékl, i když simusel natáhnout jednu ponožku bílou a druhou modrou. Nato se vrátil ke své kávě.

Naštěstí už přišla pošta. Bohužel ale z roku 1957. Chvíli se snažil dát si dvě a dvě dohromady, neschopnýpochopit, proč ten dopis leží na jeho kuchyňském stole, levandulový a napsaný úhledným ženským

rukopisem. Podíval se na podpis. Lucille Parkerová. Kdo je sakra Lucille Parkerová? Pak mu to

samozřejmě došlo. Vybuchlo mu to v paměti.

„Zatracená ženská!“ zařval. „Zatracená ženská!“

Popadl klíčky od auta, které ležely na skříňce v chodbě hned vedle pěnovky a slunečních brýlí a,

Kde ta se tady sakra vzala?

Sebral ji také a doběhl do garáže ke svému cadillaku. Zapálil si dýmku a vycouval ven. Jeho sousedi musamozřejmě zlomyslně postavili popelnice na příjezdovou cestu, takže se ozvalo zařinčení, a ve zpětnémzrcátku viděl, jak se popelnice valí ulicí a sypou odpadky na všechny strany.

Rozjel se směrem na Niggertownu.

Teď se mu říkalo Západní Blue Eye. Negr už se neříká. Nesmí se to.

Ulice byly plné lidí, kteří na něj zírali, a on nevěděl proč. Připadal si jako král majáles nebo alegorický vůz

v průvodu. Troubily klaksony a křičely děti. Co se to sakra děje?

Náhle kolem něj prolétlo policejní auto, s kvílící sirénou a blikajícím majákem, pronásledující nějakého

ničemu. Kupodivu ale přinutilo zastavit u chodníku jeho.

Vystoupil z něj vysoký, štíhlý muž s bledýma očima, odplivl si a došel k němu.

„Copak se děje, pane Same?“

„Kdo sakra jste?“ chtěl vědět Sam. Přečetl si jmenovku na policistově hrudi: PECK.

„Duane Peck, pane Same. Znáte mě stejně dobře jako znáte svoje jméno.“

„V životě jsem vás neviděl. Co sakra chcete?“

„Pane Same, před chvilkou jste projel na červenou, málem narazil do dvou aut a lidi vám museli utíkat z

cesty. Jel jste nejmíň devadesátkou.“

„Spěchám, krucinál. Co si to vůbec dovolujete?“

„No, pane, jde mi jenom o to, aby se vám a lidem na ulici nic nestalo.“ „Chcete mi snad dát pokutu?“

„Ne, pane, to nebude třeba. Když mi řeknete, kam jedete, rád pojedu za vámi, abych se přesvědčil, žejedete pěkně pomalu. Možná by bylo nejlepší, kdybych vás odvezl. To je všechno.“

„Něco takového jsem ještě neslyšel. Jděte mi z cesty, Pecku, nebo strávíte zbytek života na nočníchslužbách. Víte vůbec, kdo jsem?“

„Každý ví, kdo jste, pane Same. Řekl bych, že můžete pokračovat v cestě, ale pojedu za vámi, abych se

ujistil, že už nebudou žádné problémy. Dávejte pozor na semafory, platí?“

Sam něco zavrčel, ale Peck už kráčel ke svému autu. Arogantní parchant! Sam si pamatoval časy, kdy sek němu zástupci chovali jako k císaři.

Peck se konečně rozjel a Sam nastartoval. Dával si velký pozor, aby nejel moc rychle a neporušoval předpisy. Nikdo na něj netroubil, i když on sám musel zatroubit na nějakou pitomou paničku, která secourala přes ulici se svým fakanem. Copak si sakra myslí, že se může potloukat po silnici, jak dlouho ji

napadne?

Projížděl zaprášenými ulicemi Nigger… Západního Blue Eye. Ty lidi tam pořád žijí jako křováci. Proč sisakra neuklidí? Když chtějí být rovnoprávní občané, ať si aspoň posekají trávu. Pro tohle neexistuje žádná

omluva.

V jeho vzteku byl ale i smutek. Kdo se o ně postará? Kdo jim řekne, co mají dělat? Proč se pořád chovajíšpatně? Copak nevidí, že to takhle nikam nevede? Zavrtěl hlavou.

Projel kolem kostela a ruiny domu, ve kterém dřív sídlil Fullerův pohřební ústav, a zastavil před domem,který hledal. Byl stále pěkný a upravený. Dvě malé černé děti na něj kulily své velké oči.

„No tak, jděte si po svém,“ zavolal na ně a vystoupal po dřevěných schodech na verandu. Zabušil nadveře.

Otevřela mu žena kolem čtyřicítky a překvapeně si ho prohlížela.

„Psala jste tohle?“ vybafl na ni.

Vzala si od něj dopis a chvilku ho studovala.

„Pane, mně bylo pět, když bylo tohle napsáno. Je od paní Parkerové.“

„Chtěl bych s ní mluvit.“

„Ale ona už tady nebydlí, pane. Kdo jste?“

„Vy mě neznáte? Každý mě zná. Jsem Sam Vincent, okresní prokurátor.“

„Ne, pane, neznám vás.“

„Sakra! Nemůžu uvěřit, že byste mě neznala.“

Žena zavrtěla hlavou a v jejích očích se objevil zvláštní výraz. Dobře věděl, že to, co se jí honí hlavou,začíná slovy „tihle běloši“ a pokračuje výčtem příkoří, jichž se od lidí jeho barvy pleti může dočkat. Bylo

mu to jedno. „Tak fajn, kde je?“ „Kde je kdo?“ „Paní Parkerová.“

„Pane, vy si opravdu myslíte, že kdejaký černoch musí vědět všechno o kdejakém černochovi?“

„Tak o tomhle nic nevím. Nikdy jsem o tom moc nepřemýšlel. Chci jenom, abyste mi pomohla. Ona mi

napsala, chápete? Proto jsem tady.“

„Říkáte, že zastupujete zákon?“

„Dalo by se to tak říct. Ale nepřišel jsem nikoho zatknout. Jde o její holčičku. Ona…“

„Ach,“ řekla žena. „Ano, o tom vím. Na to nikdy nezapomeneme. Počkejte tady.“

Zašla do domu a za pět minut se vrátila.

„Je u své druhé dcery v Longacre Meadows.“

Sama by nikdy nenapadlo, že si negři budou moci dovolit kupovat domy v Longacre Meadows, poměrně luxusní čtvrti, kde dřív bydlela Connie Longacreová.

„Máte její adresu?“ Dala mu ji.

„Omlouvám se, že jsem na vás tak vyjel,“ řekl. „Nemyslel jsem to zle.“

„To nic, pane Same,“ mávla rukou. „Nebyla jsem tady, ale Sheila“, kdo je sakra Sheila?, „mi vyprávěla,jak jste obvinil bělocha Jeda Poseyho, že ubil chudáka pana Fullera. Žádný běloch nebyl předtím obviněnza to, že ublížil černochovi.“

Sam kvůli tomu prohrál volby a přišel o práci, kterou miloval víc než cokoliv jiného.

„Jo tohle,“ řekl. „Zasloužil si křeslo. Snažil jsem se ho na něj poslat, ale v roce 1962 se stát Arkansasneměl k tomu, aby odsoudil k smrti bělocha za vraždu černocha. Ale aspoň je ještě pořád ve vězení a

hnije tam k smrti.“

„Řekla bych, že se snažíte být dobrý běloch. Doufám, že Ježíš stojí při vás.“

„Ten má dneska nejspíš spoustu práce, ale i tak díky.“

Sam se rozjel po silnici 88 na východ od Blue Eye. Ten mizera Duane Peck se ho držel jako veš košile.

Sam se musel soustředit, aby nejel moc rychle a zůstal na správné straně silnice. To ovšem vyžadovalo,aby věděl, která strana to je. A to právě zapomněl.

Duane zatroubil a Sam viděl, jak se na něj řítí auto. Blázen! Jak to jede? Pak si uvědomil, že to on jede po

špatné straně. Copak to teď někdy změnili? Kruci! Naštvaně se vrátil tam, kam patřil. Ten řidič mu ukázal

prostředník! Za co?

Město zůstalo nakonec za ním. Po krátké jízdě krajinou projel mezi dvěma kamennými sloupy v plotě

okolo sídla Šéfa Harryho, další ruiny, protože Harryho ambiciózní syn se rozhodl kandidovat na prezidentaa skoro se v Arkansasu neobjevil. Pokud se tak stalo, bydlel ve Fort Smith a ne v okresu Polk.

Pak pocítil smutek a vzpomněl si, kdy tam přestal jezdit. Bylo to, když zbourali dům Longacreových, kdysihonosné sídlo, kde bydlel starý pan Longacre a kam si jeho syn Rance v roce 1932 přivedl svou Connie akde Connie vychovala syna a pohřbila manžela, aby pak pohřbila svého syna a jeho ženu a pronajaladomek Eddie Whiteové, kterou pak také brzy pohřbila. Potom jí okres odebral to dítě a nedovolil, aby hovychovávala, protože nebyla příbuzná. Nakonec si ho vzali Pyeovi a dítě jako by zmizelo ze světa. Tenkrát

to Connie konečně vzdala a připustila, že Arkansas není pro ni, i když ho tolik milovala.

Kam Connie odešla? Zpátky do Baltimoru? Nejspíš ano. Jemu to neřekla.

Když tenkrát zavřela svůj dům, odvezl ji na autobus.

„Tohle je tak krásná země,“ řekla Connie. „A její muži jsou tak silní: Rance, samozřejmě. A můj synStephen. A Earl, ubohý, krásný, statečný, prokletý Earl. A vy, Same. Jste opravdový chlap. Bojím se, žetakové na východě nenajdu.“

„Víte přece, že nemusíte nikam jezdit, Connie.“

„Ale ano, musím. Kdybych tady měla pohřbít ještě jednoho člověka, nejspíš by mě to samotnou zabilo.“

Byla stále krásná a Sam ji po léta tajně miloval.

„Je mi líto, že jste si nemohla nechat toho chlapce.“

„Chudák dítě. Vyroste, aniž by poznalo otce.“

„Tak tohle vám nemusí dělat starosti,“ řekl Sam. „V případě Jimmyho o nic nepřijde.“

Jen se na něj podívala, jako by chtěla něco říct, ale mlčela.

„Mrzí mě, jak dopadlo to slyšení,“ řekl. „Myslel jsem, že soudce bude mít pochopení.“

Šlo o slyšení v žádosti o poručnictví. Dítě, které pojmenovala Stephen a o které se starala, když byla Edienemocná, a o které chtěla pečovat i po její smrti, dostali do péče Pyeovi. Pojmenovali ho Lamar a odvezliv otlučené dodávce.

„Stát věří na rodinu,“ pokrčila rameny. „Plně s tím souhlasím, ale občas se stane chyba. Jestli ho milují, jeasi všechno v pořádku.“

Sam v těch Pyeových moc lásky neviděl, ale nic neřekl. Přijel autobus. Slečna Connie byla samozřejmě

bohatá, nemusela jezdit autobusem. Nad nikoho se ale nepovyšovala, a když byl autobus dost dobrý pro

chudé bělochy a černochy, které milovala a kteří milovali ji, proč by jím nemohla jet i ona.

Smutně se usmála a nastoupila, zatímco řidič nakládal její objemná zavazadla. Když se pak autobusotřásl, jak řidič zařadil, a pomalu se rozjel, Connie se otočila. Jejich pohledy se setkaly a pak zmizelanavždy. Vždycky přemýšlel, co by se stalo, kdyby zavolal: Connie, neodjíždějte, prosím, zůstaňte se

mnou, miluji vás.

On však nezavolal a věděl, že udělal dobře. Byl ženatý, měl tři děti a jeho žena byla těhotná. Co by mohldělat? Nic.

Kde dřív stál její dům, jich teď stálo padesát. Vkusný nápis na místě, kde bývala poštovní schránkaLongacreových, hlásal: LONGACRE MEADOWS, DCEŘINNÁ SPOLEČNOST KORPORACE BAMA. Domky byly

bílé, prostorné a zdálo se, že se v nich může dobře žít, i když jejich přesné rozmístění působilo strnulýmdojmem.

Sam vjel mezi ně s tím zatraceným Duanem Peckem v těsném závěsu, ale brzy na něj zapomněl, když se

snažil zorientovat v hezky pojmenovaných ulicích. Dostal strach, že to nezvládne, domy vypadaly jeden

jako druhý. Avšak nějakým zázrakem, prvním, který za svých šestaosmdesát let zažil, se ocitl v ulici sesměšným názvem Bosý kluk Garth. Brzy objevil i dům, který se od ostatních lišil jen číslem: 10567? Jakmůže proboha v téhle uličce stát deset tisíc domů? napadlo ho. Zastavil před ním a chvilku zůstal sedět vautě.

Ve chvíli, kdy to nejspíš potřeboval nejvíc, ho navštívila požehnaná světlá chvilka. Cítil se soustředěný aplný energie. Věděl přesně, proč tam přijel a co musí zjistit. Vystoupil, došel ke dveřím a zaklepal.Otevřela mu mladá černoška a změřila si ho nepřátelským pohledem.

„Ano?“ řekla.

Trochu ho to zarazilo. Většina lidí mu říkala pane, buď proto, že ho poznali, nebo z úcty k jeho věku.

„Hledám Lucille Parkerovou.“

„Co jí chcete?“

„Jde o jednu starou záležitost. O dopis, který mi poslala.“

„Takže nejste nějaký bláznivý kazatel, který jí přišel vysvětlit, proč jí bůh vzal dceru?“

„Paní, já vystudoval práva na Yale a v Princetonu. Řídím se biblí, ale nikomu bych ji nevnucoval. Jde oShirelle, to ano, ale nemyslím, že s tím má bůh něco společného.“

„Tak to jste pan Sam. Pojďte dál,“ řekla žena. „Slyšeli jsme, že se tady objevíte. Maminka už vás čeká.“

Provedla ho upraveným domem, Sama překvapilo, že si negři žijí tak dobře, a vyšli spolu na zahradu zadomem, kde v křehké zahradní židli seděla obrovská žena s takřka královským majestátem, ve fialových

šatech a s bystrým pohledem.

„Dobrý den, paní Parkerová,“ oslovil ji. „Jsem Sam Vincent.“

„Pamatuji si vás, pane Same,“ řekla. „Viděla jsem vás při tom procesu.“

„Já si vás také pamatuji, paní.“

„Ale ne, nepamatujete,“ zavrtěla hlavou. „Nikdy jste se na nás barevné ani nepodíval, natož abyste s námi

promluvil. Nikdo nás nenavštívil, jenom nám zavolal nějaký člověk od koronera, že si můžemevyzvednout Shirellino tělo. To bylo všechno.“

„Nebudu vám lhát, paní. V těch letech málokdo považoval barevné za lidi. Tak to prostě bylo. Jsem, jakýjsem, ale když říkám, že si vás pamatuji, myslím to vážně. Měla jste na sobě černé šaty, protože jstetruchlila, na hlavě bílý klobouk s kamélií a závojem. Váš manžel měl černý oblek, brýle s kostěnýmiobroučkami a při chůzi kulhal, protože byl za války zraněný v severní Africe. Přišel jsem kvůli tomuhle.“

Podal jí dopis. „Ano.“

„Nepamatuji se, že bych ho tenkrát dostal do ruky. Sekretářka ho nejspíš založila do desek.“

„Protože nebyl důležitý.“

„Kdybych ho viděl, paní, nejspíš bych udělal totéž. Není v něm žádný důkaz.“

„Poznala jsem jediného bělocha, který mluvil pravdu,“ řekla paní Parkerová, „a to byl Earl Swagger. Byl to

poctivý člověk. Den, kdy ho zabili, byl dnem smutku pro celý okres. Pan Earl mi slíbil, že zjistí, kdo zabilmou dcerku. A já vím, že kdyby byl naživu, udělal by to, padni komu padni.“

Sam se snažil být slušný.

„Ale my jsme zjistili, co se Shirelle stalo. Zabil ji Reggie Fuller a zaplatil za to. Je to uzavřený případ. Dnesuž se nedaří uzavírat případy tak snadno.“

„Ne, pane,“ zavrtěla hlavou stará paní. „Vím, že to ten kluk neudělal, přesně jak jsem vám napsala v tom

dopise.“

Sam pohlédl na dopis. Citovala po těch letech sama sebe skoro slovo od slova: „Pane Same, vím, že tenkluk moji Shirelle nezabil,“ napsala mu v roce 1957, týden před popravou.

„Paní Parkerová, důkazy mluvily jasně. Nejsem sice žádný bojovník za lidská práva, ale nejsem ani z těch,co překrucují důkazy.“

„Nezajímá mě, co říkají důkazy. Reggie se stavil u mě doma, když Shirelle zmizela. Mluvili jsme o ní. Dívalse mi do očí. Bůh by mu nedovolil, aby mi pohlédl do očí a tvrdil, že mu Shirelle chybí, kdyby ji večerpředtím zabil.“

„Paní Parkerová, měl jsem s vrahy co do činění celý život. Černí nebo bílí, všichni jsou stejní. Dokáží sevám dívat do očí a říkat, jak vás milují, a když jim uvěříte a otočíte se k nim zády, praští vás do hlavykladivem, seberou vám hodinky a ve vteřině na to zapomenou. Nejsou normální, jako vy a já. Jedna ležpro ně nic neznamená.“

„Máte možná pravdu, pane, ale Reggie takový nebyl. Copak to nechápete?“ „Fakta jsou fakta, paní.“

„Pane Same, pan Earl říkal, že si s námi přijdou promluvit detektivové. Nikdo nepřišel. Jak tomu říkáte,když hledáte vraha? To, co dělá Columbo.“

„Columbo je vymyšlená postava. Vyšetřování. Říkáme tomu vyšetřování.“

„Tady žádné vyšetřování neproběhlo. Našli jste zakrvácenou košili a hned jste popravili černocha.“

„Byl vinen. Kdo by si dal tolik práce, aby to na něj hodil?“

„Ten, kdo zabil mou Shirelle a celá ta léta se nám směje.“

„Zamyslete se nad tím, co říkáte, paní. Ten člověk by si musel Reggieho vybrat, vloupat se do jejich

domu, sebrat tam tu košili, dojet na místo činu, namočit ji do krve vaší dcery, utrhnout z ní kapsičku,

vtisknout ji do její ruky, vrátit se do domu Fullerových a schovat košili pod Reggieho matraci. Kdo by se

pouštěl do něčeho tak šíleného? Kdyby nedělal nic, našli bychom tělo a žádný důkaz by neukázal na

pachatele. Bez té kapsičky a krvavé košile bychom neměli vůbec nic, jen mrtvou dívku.“

Dívala se mu zpříma do očí.

„Tohle všechno vím. Ale… měl na to spoustu času. Nebyla to jedna noc, uběhly čtyři dny, než ji pan Earl

našel. Dalo se to zvládnout.“

To ta zatracená televize! Každý si o sobě myslí, že je Columbo nebo Matlock a že když někdo někohozabije, musí to dávat smysl. Z horečnatého pohledu paní Parkerové Sam poznal, že se tím zaobírá celá tadesetiletí. Umanula si, že za smrtí její dcery se skrývá nějaké spiknutí. Nikdo se nechce podívat do tvářeprosté, iracionální pravdě. Barevný kluk se přestal ovládat a uhodil její ubohou dceru do hlavy kamenem.

„Paní Parkerová, takovéhle věci se ale nestávají.“

„Vidím vám na očích, co si myslíte, pane Same. Říkáte si, že se stará, bláznivá černoška snaží věšet bulíkyna nos bělochovi. Takhle je to pokaždé, takhle vy běloši uvažujete. Mám pravdu, viďte?“

Změřila si ho chytrým pohledem.

„Paní, já –“ „Že je to tak?“ Povzdychl si.

„Asi máte pravdu. Některé věci se nikdy nepodaří překonat.“

„Tak si poslechněte něco, co vás překvapí. Já si nemyslím, že to udělal běloch. Myslím, že byl barevný.“

Samovi to vyrazilo dech. To nečekal. Ta stará paní ho dostala.

„Proč si to myslíte?“

„Tenkrát jsme našim děvčatům pořád opakovali, a Shirelle jsem to říkala nejmíň stokrát: Nikdy si nesedejdo auta s bílým chlapcem. Běloch od tebe bude chtít jen to jedno a ty mu to nebudeš chtít dát. Možnábude milý a hezký, ale stejně bude chtít jen to jedno, a když mu to dáš, bude tě nenávidět. Černí chlapcito zjistí a budou tě nenávidět také, ale pokusí se od tebe získat to samé, a když jim to nedáš, budou mítna tebe vztek. Proto nikdy nenastupuj do auta s bělochem. Takže jí to musel udělat černoch.“

Sam překvapeně zamrkal. Ta stará dáma to měla v hlavě srovnané. Nebyl to bělošský rozum, který seprojevuje v líbivých větách, ale rozum směřující přímo k jádru věci. Znal mnoho detektivů, kteří jí nesahali

ani po pás.

„Pane Same, jste ten nejchytřejší člověk v tomhle okrese. Jste dokonce chytřejší než starý Ray Bamanebo Harry Etheridge a jeho syn, jste i chytřejší než pan Earl. Zachránil jste jeho syna Boba Lee, když si o

něm všichni mysleli, že je vrah. Dostal jste do vězení Jeda Poseyho. Teď už jste starý muž a já starážena. Brzy odejdeme z tohoto světa. Nemohl byste se na ten případ podívat ještě jednou?“

„No…“

Zamyslel se nad tím. Pro jeho život byl nejdůležitější pocit jistoty. Nenáviděl revizionismus, ohlížení zpět, opětovné přezkoumávání, celou tu dvojznačnost a rozpolcenost typickou pro Ameriku devadesátých let.Nenáviděl to.

Ale… něco na tom bylo. Její teorie byla technicky proveditelná. Proč by někdo dělal něco takového, stálomimo jeho chápání, ale z technického hlediska to bylo možné. A ten detail o černochovi rozhodl.

Chápal to jako výzvu pro svůj intelekt.

„Už dávno mi to nemyslí jako dřív. Je to jako mlha. Občas nemůžu najít ponožky. Mám pocit, že mi někdo

schovává věci. Až ale budu mít další dobrý den, jako dneska, podívám se ještě jednou na akta tohopřípadu, nebo spíš na to, co z nich zbylo. Nic si od toho ale neslibujte, paní Parkerová.“

„Bůh vám žehnej, pane.“

„A neříkejte mi pane. Říkejte mi Same. Říkají mi tak všichni.“

Dvacet tři

BYL TO fotbalový sen, pozdější varianta. Lamar Pye a Russův otec Bud se byli podívat, jak Russ hrajeamerický fotbal. Psal se rok 1981 a Russovi bylo osm. Fotbal mu nijak zvlášť nešel. Po pravdě ho hrál

teprve rok.

Lamar řekl: „Ten zatracenej kluk mi připadá spíš jako holka.“

„Jako sportovec za moc nestojí, to je fakt,“ souhlasil Bud. „Měl bys vidět jeho mladšího bratra. To je jinačífrajer. Když se do něčeho zakousne, nikdy se nevzdá.“

„To se mi líbí na klukách i na chlapech. Když se nevzdávaj. To tudle Russ,“ přisadil si Lamar, „to ani vzdátnemůže, když neví jak začít.“

Oba chlapi se chraptivě chechtali na postranní čáře a zdálo se, že se všichni dívají jen na chudáka Russa ačekají, až to zkazí.

Netrvalo to dlouho. Protože byl moc malý, aby hrál v útoku, a pomalý na obranu, byl odsouzen k pozici

vysunutého obránce. Vyžadovalo to spoustu fotbalového talentu, který Russ prostě neměl, a trenéři naněj celou dobu řvali, že není tam, kde má být, a reaguje moc pomalu. Nikdy se nezavděčil. Byla to hrozná

sezóna a zoufale si přál toho nechat, protože se nenarodil s instinkty svého mladšího bratra, ale byl,povězme si to na rovinu, nemehlo.

„No tak, Russi, zastav je,“ křičel na něj otec.

„Makej, Russi, to zvládneš,“ řval na něj veliký Lamar s koňským ohonem, osobním kouzlem a velkými,bílými zuby. V ruce držel velký srp, jehož ostří přejížděl brouskem, až z toho běhal mráz po zádech.

Russ se na ně tak soustředil, že propásl začátek hry, a když se konečně zorientoval, upozorněn pokřikem

trenérů –, zdálo se, že černý chlapec z druhého týmu se dostal až za linii, vedoucí rovnoběžně sbrankovou čáru bodem posledního downu, a zastavit ho může jenom chudák Russ.

V zoufalé snaze ho dostihnout se Russ rozběhl ze všech sil. Jak se ale přibližoval k soupeři, viděl, jak jeten chlapec velký, plný energie a odhodlání, a všechna jeho horlivost byla rázem ta tam. Přestože na nějvšichni křičeli: „Jdi mu po nohách,“ narazil do něj příliš vysoko. Začali spolu zápasit a Russ náhle všudeuviděl jasné hvězdičky, v uších mu hučelo a vzápětí ztratil vědomí.

Když se probral, ležel na zemi obličejem v trávě a celé tělo ho bolelo. Obrátil se a ten chlapec pokračoval v běhu podél postranní čáry a povzbuzován pokřikem diváků překročil brankovou čáru.

Pokusil se vstát, ale stál nad ním Lamar.

„Říkal jsem, jdi mu po nohách, Russi,“ pronesl jeho otec pohrdavě.

Lamar pozvedl srp. Ostří se zalesklo ve slunci. Stal se z něj Jason, Freddie Kruger a ten chlápek z

Halloweenu, všichni v jednom. Hlasitě se zasmál.

„Je mi líto, kluku,“ řekl, „ale měls poslouchat tátu.“

Ostří zasvištělo vzduchem.

Russ se probudil v ošumnělém pokoji laciného hotelu v Oklahoma City s hlavou plnou skleněných střepů,

štěrku a neurčitého smutku.

Vzbudily ho rány na dveře. „No tak, Russi,“ křičel někdo. „Zase jsi zaspal, sakra. Je čas vyrazit.“

Ach. To byl jeho druhý otec Bob Lee Swagger. Další opravdový muž, který se v něm zklamal. Russ se

přinutil vstát z postele.

„Není to nezákonné?“

„Ne, když ji máš na viditelném místě.“ „Ale ta tvoje vidět není.“

„A co když zrovna spadla tady z toho držáku?“

Bob ukázal na prázdný držák na pušku nad sedadlem pick-upu. Právě za ně zasunul pouzdro s Mini-14 apapírový sáček s třemi zásobníky po dvaceti nábojích a jedním obrovským se čtyřiceti náboji, zahnutouvěc, která vypadala jako zploštělý banán.

„Který polda by mě kvůli tomu buzeroval? Tady jsme v Oklahomě.“

„Je to protizákonné,“ trval na svém Russ. „Když tě takhle nachytá můj táta, půjdeš do basy.“

„Nikdy bych se nechtěl pustit do křížku s tvým tatíkem, takže bys asi musel najít způsob, jak mu to

rozmluvit,“ řekl Bob a zastrčil za sedadlo pistoli .45 Commander s rezervními zásobníky.

„Tak nevím,“ řekl Russ. „Přestává se mi to líbit.“

„A bude hůř. Řiď ty.“

Nasedli do auta. Stáli na parkovišti před hotelem Holiday Inn a chystali se navštívit generála Jacka Preece

z JFP Technology, Inc. „Jak že je ta adresa?“ zeptal se Russ.

Bob mu to řekl.

„Myslím, že je to někde u letiště,“ konstatoval. „Tak nás tam dovez, mladíku.“

Chvilku jeli beze slova. Pak Russ spustil: „Mám pocit, že bys mi měl pár věcí vysvětlit.“

„Proč?“

„Jestli máme společně pracovat na knize o odstřelovačích a ukáže se, že o tom nevím ani zbla, vykope

nás ten chlap z kanceláře a nezjistíme nic.“

„A co chceš vědět? Jaký je to pocit? Na to už se mě ptali asi tisíckrát.“

„Jaký je to pocit?“

„Podívejme na mladýho chytráka.“

„Tak jo. Proč ho nenávidíš?“

„Koho, Preece?“

„Jo.“

„Není pravda, že ho nenávidím. Je to fajn chlap.“

„Nenávidíš ho. Poznám to. I přes slavnou swaggerovskou rezervovanost.“

„Byl to dobrý důstojník. Vedl skvělý program. Jeho lidi zabili stovky, možná tisíce nepřátel. Zachrániliživoty stovkám, možná tisícům amerických vojáků. Je to patriot, nejspíš i dobrý otec a republikán. Proč si

myslíš, že ho nenávidím?“ „Nenávidíš ho.“

„No… to je něco, čemu bys nerozuměl. Mluvil bych o tom s dalším odstřelovačem, nikým jiným. Důležité

je to, co jsem říkal předtím. Je to dobrý chlap a skvělý důstojník.“

„Musíš mi to říct. Nedokážu hrát svoji roli, když to nebudu vědět.“

Bob chvíli mlčel. Pochyboval, že dokáže vyjádřit slovy to, co mu leží na srdci. K čertu s tím klukem a tou

jeho schopností klást otázky, které se tak přesně strefují do černého.

„Kdybys takovou knihu psal, stejně bys to do ní nemohl dát. Nikdy. Chápeš?“

„Chápu.“

„Nechci, aby se říkalo, že Bob Lee Swagger pomlouval amerického vojáka, který riskoval život pro svou

zemi. Právě takové řeči naší zemi škodí nejvíc.“

„Přísahám, že se to nikdo nedozví.“

„Dobře, řeknu ti to, a už o tom nikdy nebudeme mluvit.“

„Slibuji.“

„Týká se to zabíjení.“

Russ neřekl nic.

„Ve válce,“ spustil Bob, „přichází smrt ve třech podobách. Obvykle přijde z dálky a přinesou ji muži, kteřínikdy neuvidí těla, která nechali za sebou. Tak zemřelo ve Vietnamu nejvíc nepřátel. Většinu práceodvedly bé dvaapadesátky, které obrátily celou džungli vzhůru nohama a zabily všechno kolem. Nadruhém místě bylo dělostřelectvo. Král bitev, jak se mu říká. Nemusí se ti to líbit, ale je to tak.“

„Ano,“ přikývl Russ.

„Ta druhá podoba smrti je horkokrevná. V přestřelce. Vidíš pohybující se postavy a vypálíš. Některé sepřestanou hýbat. Někdy je ani nevidíš zblízka, nevíš, jestlis je zasáhl, nebo ne. Je to opravdový boj, buďty, nebo on. Nemusí se ti to líbit, ale musíš to dělat, protože když ne, budeš to ty, kdo pojede domů v

pytli.“ „Chápu.“

„Třetí a poslední podoba je chladnokrevné zabíjení. To dělají odstřelovači. Zamíříš na muže, který je půlkilometru daleko, stiskneš spoušť a díváš se, jak jde k zemi. Není na tom nic hezkého, ale řekl bych, že je

to nutné. Věřil jsem, že je to nutné. Vím, že to lidi znervózňuje. Jseš pro ně Smrt. Říkají ti zabiják a kdoví co ještě za tvými zády. Myslí si, že jsi úchylný nebo šílený, když tě to baví.“

„Byla to tvoje práce.“

„Ano, byla. Ale i ta se dá dělat různě. Já nikdy nezabíjel ženy a děti a nestřílel jsem na nikoho, kdo nemělv úmyslu zabít mě. Byl jsem lovec. Říká se tomu férovka. Jdeš do džungle nebo podél rýžového pole.Lovíš své nepřátele a snažíš se najít pozice, kde tě nedostanou. Někoho zasáhneš a spustí se palba.Ztratili jsme spoustu mužů. Na naše hlavy byly vypsané odměny. Vietkong na mě vypsal deset tisícpiastrů a jeden ruský parchant si na ni dokonce dělal nárok, ale to je jiná historka. Byli jsme ve válce.Najdi a znič nepřítele. Zastřel ho a dostaň se domů.“

„A armáda…“

Odmlčel se. Něco se v něm vzpíralo, ale musel to ze sebe dostat celé.

„Šlo o jinou doktrínu, která byla původně vyvinuta pro projekt ČERNÉ SVĚTLO a pak rozvinuta v Tygřítlapě, odstřelovačské škole 7. pěchotní divize. Dělali to tak, že v noci posílali do oblasti čtyřčlenné týmy,tři chlapy se samopaly a jednoho odstřelovače s puškou. Rádi to dělali po velké ofenzivě, kdy se všudehemžili rákosníci, protože se cítili v bezpečí. Mysleli si, že noc patří jim. Odstřelovač měl pušku, které říkali

M-21, což byla M-14 7.62 NATO, ráže .30. Na ní byl namontovaný tlumič a zařízení na noční viděníAN/PVS-2, kterému se říkalo hledí Hvězdný svit. Tihle hoši zalezli do džungle a čekali, odstřelovač snočním hledím a ti tři s infračervenými dalekohledy. Když něco zmerčili, odstřelovač na to zamířil. Je tojako dívat se skrz zelenou vodu, ale je s tím vidět až na osm set metrů. Rákosníci nikdy nezjistili, co jezasáhlo. Nemohli najít odstřelovačův úkryt, protože neslyšeli výstřel. Nemohli uvěřit, že je viděl. Umřelajich takhle spousta. Bylo to snadné. Jeden kluk jich měl za pět měsíců na kontě sto patnáct. Dařilo se jimšest sedm dobrých zásahů za noc. Stříleli ale vojáky? Na osm set metrů a s Hvězdným svitem se tonedalo poznat. Když se pohybovali v noci, dalo se čekat, že to jsou vojáci, ale mohly to být i děti, kteréšly na záchod, nebo rodiny, přesunující se ve tmě, aby se vyhnuly našemu bombardování. Kdo to mohlvědět? A v sedm ráno odvezl vrtulník celý tým zpátky do tábora na palačinky.“

„Chápu,“ řekl Russ. „A ty… Nebylo to –“

„Já nevím. Ještě jsem si to nepřebral. Ale je to něco jiného.“

„To nebyla válka,“ řekl Russ, „a řeknu ti, co se ti na tom nelíbí. Byla to práce pro katy, ne pro vojáky.“

„No, dejme tomu, ale nech si to pro sebe. Povím ti, jak na to půjdeme. Napovídám mu, jak jsme u marínyobdivovali, jak to dělají u pozemního vojska. Měli o tolik víc zásahů než my. To mluví přece za všechno,

ne? Celý se nadme pýchou.“

„Bude vědět, že jenom plácáš.“

„Jasně, že bude. Je to přece generál, ne? Pozná, když mu někdo maže med kolem huby. Bude nám chtítvysvětlit své místo v historii. Bude nám chtít ukázat nějakou výzbroj. Mladíku, byl jsem čtrnáct let unámořnictva. Vím, jak tihle hlavouni uvažují.“

„Tamhle,“ řekl generál. „Tamhle, vidíte je?“

Viděl. V zeleném šeru se zjevovaly přízraky, dva, tři, čtyři, a jejich postavy pomalu tančily v trubiciodstřelovačského hledí Magnavox Thermal Sniper Scope. Šlo o poslední novinku, čočky, které opravdupronikaly temnotou. Žádné živé stvoření nemohlo uniknout nespatřeno.

Postavy tančily a na jedné z nich nakonec spočinula červená tečka uprostřed hledí.

„Tak do toho,“ řekl generál. „Sundejte je.“

Bylo to tak snadné. Oko měl přilepené k hledí, pažbu na rameni a prst na spoušti. Byl to nějaký druh M16, jenom větší. Zbraň měl opřenou o pytle s pískem. Stiskl spoušť a puška promluvila zvukempřipomínajícím zakašlání, kýchnutí nebo možná škytnutí. Nepocítil zpětný ráz, jako by ani nevystřelil, ikdyž z pušky vypadla prázdná nábojnice. Posunul červenou tečku a vypálil znovu: totéž. A ještě dvakrát.

„Konec mise,“ oznámil generál a rozsvítil světla v dlouhém střeleckém tunelu. „Podíváme se, jak jste si

vedl.“

Obrátil se k terminálu počítače a stiskl klávesu. Počítač odpověděl okamžitě.

„Skvělá střelba,“ řekl generál. „Přesně jak jsem čekal. První dva jste dostal úplně přesně, třetího na krajstředu terče a čtvrtého zase přímo do středu. Průměrný čas 1,2 vteřiny. Naměřený hluk pod sto decibelů,což je asi, jako když někdo střílí ze vzduchovky.“

Generál se natáhl a vypnul hledí. Na pytle s pískem položil Bob pušku, která se šedou kovovou trubkou na

hlavni vypadala dost divně. Pohlédl do tunelu a na jeho konci uviděl ploché siluety připevněné na jakémsi

pásu, díky kterému se pohybovaly jako vojáci na hlídce.

„Jak je zahříváte?“ zeptal se Bob.

„Vlastně jste střílel na běžné kuchyňské přístroje. Právě jste skolil čtyři topinkovače. Gratuluju.“

„Na té zbrani není žádný zdroj infračerveného záření,“ podotkl Bob.

„To není,“ řekl generál. „Už jsme dál. Překonali jsme i hledí Hvězdný svit, které potřebovalo alespoňzbytkové světlo.

Problém se zbraněmi na zbytkové světlo byl v tom, že nefungovaly v absolutní tmě, v kouři, mlze nebodešti, ale nefungovaly ani za denního světla. Tenhle Magnavox shromažďuje infračervené záření z terčejedinou silikonovou sférickou čočkou. Vzniklý konvergentní paprsek je horizontálně snímán oscilujícímzrcadlem a pak zaostřen na vertikální lineární mřížce s šedesáti čtyřmi fotobuňkami, které převádějíinfračervenou energii na elektrický signál. Výstup každého snímače je zesilován výkonnýmpředzesilovačem. Signály z těchto šedesáti čtyř předzesilovačů jsou pak spojeny do videosignálu. Ten jepak zesílen a převeden do miniaturní katodové trubice v hledí. Taková malá televize pro odstřelovače.“

„To je mazané,“ řekl Bob. Celé zařízení vlastně vypadalo jako televizní přijímač, dlouhá krabice patnáct na

patnáct s obrazovkou na jednom konci.

„No, je to pokrok. Němci stříleli na zajatce v koncentračních táborech. Tak testovali své první hledí Upír.My střílíme na topinkovače.“

„Může si to tady mladík zkusit?“

„Ne, to není třeba,“ mávl rukou Russ.

„Jste si jistý, synku?“

„Jo, to je dobré.“

Generál se obrátil zpátky k Bobovi. „Nejde jen o to, že tohle termální odstřelovačské hledí je poslednínovinka v elektronice pro noční vidění. My prodáváme celou soupravu. Magnavox připevněný na pušku, ktomu tlumič vlastní výroby. Zajišťujeme i školitele a horkou linku pro uživatele. Není to jen tak nějaká M

16.“

„Je taky mnohem těžší.“

„Je to Knight-Stoner SR-25 ráže .308. A náš tlumič JFP MAW-7. Neuvěřitelně tichý, přesný a smrtící,nezdá se vám? Zvuk výstřelu způsobují plyny, které naráz uniknou z hlavně, když vylétne kulka. Snížení

tlaku má za následek pokles hlasitosti. My snižujeme tlak tím, že zvýšíme plochu pro expanzi plynu a

snížíme jeho teplotu. Je to skvělá věc!“

„Ano, to je,“ přikývl Bob.

„Kam se na to hrabe vaše stará 700 Remington, co?“

„Nerad bych stál se svou starou puškou proti chlapovi s něčím podobným.“

„Neměl byste šanci. Noc patří člověku, který ji prohlédne. Představte si, jaké bychom s tímhle zařízenímměli výsledky ve válce.“

Bob vstal. Předvádění bylo u konce. „Půjdeme zpátky,“ řekl generál. „Promluvíme si v mé kanceláři.“

Jack Preece byl podsaditý muž s krátkým krkem, jaký má mnoho závodních střelců. Byl pohledný, s hřívoustříbrných vlasů a uhlazenými způsoby. Vyzařoval sebedůvěru a šarm.

Cestou zpět do kanceláře je provedl dílnami, kde se jednotlivé části, puška Knight, zařízení pro nočnívidění, tlumič, po přezkoušení skládaly do plastikových krabic, které budou odeslány různým elitnímjednotkám svobodného světa, jako Delta, jednotky Rangerů, FBI a zvláštní jednotky SWAT ve velkýchměstech.

„Puška Knight má jednu velkou výhodu. Spojuje přesnost klasické pušky s rychlostí poloautomatu. Mezijednotlivými výstřely střelce neruší v soustředění natahování zbraně. Bobe, doby, kdy se puškynatahovaly, jsou pryč. Nebude trvat dlouho a všichni elitní odstřelovači budou střílet z poloautomatů.“

„Řekl bych, že si svoji starou pušku ještě chvíli nechám,“ řekl Bob a generál se zasmál.

Uvedl je do své kanceláře, jejíž jednu zeď pokrývaly trofeje z různých zapomenutých střeleckých závodů zcelého světa a fotografie mužů s puškami, kteří stáli nebo seděli kolem trofeje.

„Žádný pohár z Wimbledonu,“ řekl generál. „V roce 1971 jste mě o něj připravil.“

„Pane, kdybych věděl, že budete mít mezeru v řadě svých trofejí, tak bych jednu nebo dvě rány zkazil.“

Generál se rozesmál. „Jsou to jenom hlouposti, však víte. Ale mám tady každou chvíli zákazníky a na něto dělá dojem. Takže co pro vás můžu udělat, pánové?“ Zapálil si doutník a pohodlně se opřel ve svémkřesle.

„Pane,“ řekl Russ, „byl jsem pověřen, abych pracoval jako spoluautor na příběhu Boba Lee Swaggera proPresidio Press v San Francisku. Chtěli bychom tu historii pojmout v celé šíři. Rádi bychom přiblížiliodstřelovačské programy ve Vietnamu a jaký vliv měly na průběh války. O pozemních silách existuje jenmálo údajů, přestože pokud je mi známo, právě pozemní síly dosáhly v této oblasti největších úspěchů.“

„To nemá nic společného s kvalitou našich mužů,“ řekl generál. „Všechny americké síly měly dostatekmimořádně talentovaných a motivovaných jedinců. Námořnictvo vždy považovalo střelecké umění zazáklad, což je v pořádku, jak už historie mnohokrát potvrdila. Pozemní vojsko se už tehdy snažilo udržetkrok s nejnovějšími metodami pozemního boje. A to byla moje práce. Tak se zrodila Tygří tlapa. Vpadesátých letech jsme začali tím, že jsme se snažili vyvinout technologii, která umožnila americkýmodstřelovačům vidět v noci.“

„M-3 Sniperscope,“ pospíšil si Bob.

„Starý krám,“ mávl rukou generál a vypustil velký oblak kouře. „Bylo to moc velké, všude to překáželo a v

jednom kuse to mělo sklon zobrazovat vegetaci jasněji než nepřítele. Kvůli velké váze se to dalo použítjen na lehké pušce. Ale… byl to začátek.“

„Ano, pane,“ řekl Bob. „Nepochybuji o tom, že kdybych měl ve Vietnamu vaše zařízení, odvedl bych tammnohem větší kus práce.“

Generál ho nejspíš vůbec neslyšel.

„Víte, jaký byl rozdíl mezi programy námořnictva a pozemních sil? Ale upřímně. Miloval jsem duch, který panoval u maríny, ale my měli o tolik lepší výsledky. Víte proč?“

Russ sebou trhl. Věděl, že tohle je to poslední, co by chtěl Swagger slyšet od tohohle nafoukaného

paviána.

„Ne, pane,“ řekl Bob klidně.

„Námořnictvo se nějak nemohlo vyrovnat s moderními technologiemi. V hloubi duše se tam stále věřilo vjakousi romantickou ideu individuálního hrdinství. Z nějakého důvodu jste odmítli držet krok s dobou. Vyodstřelovači od maríny jste byli jako piloti z první světové nebo pistolníci, kteří šli do bitvy na vlastní trikoa postavili se v souboji muž proti muži. My věřili v týmovou práci a nejnovější technologie. Pronikli jsmedo jádra problému. Šlo o to, bojovat s nepřítelem, a ne ho vyzývat na souboj.“

„Chápu, pane,“ přikývl Bob a nedal na sobě nic znát. „Rozhodně by se mi líbilo pracovat v džungli s

podobnou výbavou.“

Když si řekl svoje, přešel generál na technické podrobnosti.

„M-3 byl velký pokrok oproti systému M2 ve druhé světové, i když v Koreji ji vojáci nenáviděli a nikdy se ji

vlastně nenaučili používat. Mě napadlo prověřit tu věc v bitvě a vypracovat pro ni pořádnou doktrínu.Naštěstí si někdo přečetl můj článek v Infantry Journal a dostal jsem příležitost vyzkoušet své nápady vpraxi. Nazvali jsme ten projekt ČERNÉ SVĚTLO a v Camp Chaffee jsme začali shromažďovat údaje prooperace se zařízením pro noční vidění. Ta zatracená em trojka nám dala pořádně zabrat. Konečně jsmeale mohli předvést, jak by měla vypadat střelba v nočním boji.“

„Řekněte nám něco o ČERNÉM SVĚTLE.“

Generál se zabral do dlouhé přednášky o projektu. Brzy bylo jasné, že nebude problém přinutit ho mluvit,ale umlčet ho. Jeho monolog doprovázela teatrální oblaka kouře. Vypadal jak sám bůh války Mars, jaktam tak seděl se svou šedou hlavou v mracích. Většina jeho projevu se týkala nepodstatných detailů,například jak se snažili zjistit přesný počet mužů, kteří měli chránit střelce. Celé měsíce koumali, jestli jichmá být šest, osm nebo deset, aby se nakonec rozhodli pro čtyři. Odstřelovače nechali, aby se sám spistolí podílel na své obraně. Byla testována nová noční terminologie, čtení map a navigace, vytvořenytechniky rádiového spojení. Ke střelbě samotné došlo až nakonec.

„Kolem roku 1955 jsme se dostali ke střelbě.“

„Co vám sloužilo jako terče? Říkal jste, že Němci stříleli do lidí.“

„Oficiálně? No, terče vyzařující teplo nebyly nezbytné, protože jsme teprve začínali chápat principyzbytkového světla, to jest pasivního nočního vidění. Používali jsme aktivní infračervené zařízení M-3, toznamená infračervený reflektor. Mohli jsme střílet na cokoliv. Balistická část tohoto projektu všakvyžadovala spoustu střelby na živé cíle. Tohle prosím mimo záznam, zastřelili jsme spoustu ovcí a koz.Hovězí dobytek by byl lepší, protože se jeho dýchací systém nejvíce podobá lidskému, ale neměl jsemžaludek na to, abych střílel krávy kulkami, jejichž kinetická energie se pohybovala někde mezi .38 Speciál

a .357 Magnum.“

A tak to šlo dál a dál. Russ měl strach, že usne.

„Jenom by mě zajímalo,“ řekl nakonec Bob a Russ pochopil, že si to všechno vyslechli jenom proto, abyuchlácholili generálovo zbytnělé ego a nakonec dospěli až k tomu, co chtěli ve skutečnosti vědět, „jak bylcelý projekt zajištěn administrativně. Jaká byla pravidla zacházení s jednotlivými zařízeními? Běžnáarmádní, nebo přísnější? Kdo za ně zodpovídal?“

„Technicky vzato já, ačkoliv každodenní administrativa celého projektu ležela na bedrech mého staršíhoseržanta, který se jmenoval Ben Farrell. Velmi dobrý poddůstojník. Padl u Da Nang v roce 1964.“

„Kdo měl na starost klíče od skladiště?“

„No… A k čemu potřebujete vědět tohle?“

Nastalo dusné ticho.

Pak se ozval Russ: „Po pravdě řečeno si myslíme, že ta kniha má šanci na zfilmování. A hlavní důvod,proč jsem chtěl mluvit o nočním vidění, byl, že mám nápad na vtipnou scénu. Mladí vojáci se vloupou dozbrojnice a ukradnou vybavení pro noční vidění. Pak s ním sledují děvčata z Ženských sborů. Tyhlelegrační scénky mají lidi rádi.“

„Proboha,“ zavrtěl hlavou generál, „proč jste si to prostě nevymyslel? Na co potřebujete mou pomoc?“

„Seržant Swagger trval na tom, že všechno musí být založené na skutečnosti.“

„No, můžu vás ujistit, že naše zařízení ke špehování ženských nikdo nepoužil, a kdybyste znal Ženskésbory v padesátých letech, věděl byste, že jejich příslušnice by nikomu za špehování nestály.“

„Můžeme z nich udělat zdravotní sestry,“ navrhl Russ. „Co by bylo lepší?“

Generál se znechuceně ušklíbl. „Tenhle Hollywood,“ utrousil. „Ne, to není možné. Od zbrojnice byly jendva klíče. Vlastně tři, když počítám velitele základny, ale ten se o nás nestaral. Měli jsme své dílny,vymezenou část kasáren, tři střelnice a několik cvičných prostorů. Jeden klíč jsem měl já a druhý staršíseržant Farrell, který měl přímo prušácký přístup k disciplíně. Nikdo ta zařízení nemohl použít bez našehosvolení a vědomí. A to znamená, že k jejich zneužití nedošlo, tečka.“

Bob odvedl řeč jinam.

„Byla ta zařízení přiměřeně efektivní?“

„Ne,“ odpověděl generál, který jako by se trochu uvolnil. Vyprodukoval dva velké mraky kouře a pustil sedo vysvětlování rozdílu mezi jednotlivými vývojovými fázemi zařízení, druhy munice a třemi různými

puškami.

A tak to šlo dál, Russ předstíral, že si dělá poznámky, a Bob pobízel generála dotazy, až si vyposlechli ipřednášku o generálově překvapivě úspěšné účasti na projektu odstřelovačské školy Tygří tlapa, o tom,jak prudce stoupla čísla úspěšných zásahů, jakmile se podařilo vyřešit připevnění zařízení Hvězdný svit na

pušku M-21.

Později odpoledne se Bob pokusil o další nahrávku.

„Mohli bychom se ještě jednou vrátit k ČERNÉMU SVĚTLU, pane?“ zeptal se.

„Jistě, seržante,“ odvětil generál.

„Shodli jsme se, tenhle mladík a já, že bude lepší, když budou v té knize vystupovat nějaké konkrétníosoby. Napadlo mě tedy, jestli se v letech 1954-55 v Chaffee vyskytovaly nějaké mimořádně osobnosti. O

jak velký tým šlo? Kdo tam pracoval?“

„Byli to dobří chlapi. Ke konci se jednalo hlavně o zástupce firem Varo Inc. a Polan Industries, kterézískaly kontrakt na výrobu hledí Hvězdný svit. Mám tady fotku. Chtěli byste se na ni podívat?“

„Ano, pane. To bychom rádi.“

Odvedl je ke zdi a ukázal na fotografii. Jako v případě ostatních zobrazovala skupinu klečících a stojícíchcivilistů a vojáků. Sám Preece, mnohem štíhlejší, ale jaksi syrovější, se krčil v první řadě a držel pušku sobrovským zaměřovačem. Na sobě měl vojenské maskáče se svým jménem na bílé jmenovce a jednu ztěch pitomých čepic, které se fasovaly v padesátých letech. Muži kolem něj vypadali těstovitě anezajímavě, něco jako letoví dispečeři NASA, navlečení do civilních obleků té doby s bílými košilemi s

krátkým rukávem.

„Měl jsem je nechat, aby se tam podepsali,“ zasmál se generál. „Poznám jich už jenom pár. Tohle je Ben

Farrell. A tady Bob Eadings z Poulon Electronics.“

„Kdo je tohle?“ ukázal Bob na klečící postavu na kraji fotografie, mladého muže s bojovným výrazem ve tváři, hranatou hlavou, svalnatou postavou a pronikavým pohledem.

„Tenhle chlapík,“ pokývl Preece. „Ale ano, toho si pamatuji. Řekl bych, že byl z Motoroly. Pracoval na tomprojektu jen dva týdny, ale náhodou se zrovna trefil do doby, kdy se pořizovala tahle fotka. Za nic nasvětě si nevzpomenu, jak se jmenoval.“

„Všichni ti muži byli střelci?“ zeptal se Russ.

„Vlastně ani ne. Ben Farrell měl velice dobrou mušku. Nic mimořádného, ale nebyl špatný.“

„Kdo měl na starosti střelbu? Zvláštní tým?“

„Střelec byl jenom jeden,“ řekl generál a vypustil kouř jako dračí dech. „Já.“

Když odešli, generál seděl chvíli bez hnutí. Doutník mu zhasl a on se ho ani nedotkl. Nezavolal svépřítelkyni, dceři, bývalé manželce, právníkovi, někomu z vedení firmy, svému šéfinženýrovi nebo starýmpřátelům z řad odstřelovačů.

Nakonec vstal, otevřel bar za svým stolem, vyndal láhev bourbonu Wild Turkey a nalil si velkou sklenici.Chvilku seděl a díval se na ni, a když ji konečně pozvedl ke rtům, všiml si, že se mu třese ruka.

Dvacet čtyři

JSOU prostě dny, kdy člověk nemůže vyhrát. Duane Peck byl utahaný jako pes. Jen na pár hodin si zdříml

poté, co strávil celý den potloukáním po okresu Polk jako ocásek starého Sama, při kterém musel ještěvyřešit pár nevyhnutelných policejních záležitostí. Vstal brzy a hned začal šmejdit po všemožnýchmotelech a krámech podél Etheridge Parkway. Brzy narazil na zlatou žílu.

Ejhle, pomyslel si, když mu recepční v motelu Days Inn u dálničního výjezdu sedm řekla, že včera kolemdesáté si tady vzali pokoj jeden starší a jeden mladší muž. Provedli něco?

Duane se nafoukl a zatvářil se jako nějaký důležitý vyšetřovatel. Zastrašil chudáka ženskou, stejně bylacizinka s nějakou blbou tečkou na čele, tak co?, natolik, že mu všechno vysypala. Ti dva se zapsali vdeset, mladík se na většinu odpoledne někam ztratil, starší muž celý den vyřizoval meziměstské hovory, a

odjeli kolem šesté v pick-upu naloženém spacáky, ale technicky vzato ten pokoj mají stále pronajatý aždo poledne.

Pamatovala si je, protože obvykle nepronajímají pokoje před jednou, ale ten vysoký muž byl neodbytný.

Duane ji požádal, aby mu ukázala záznam o telefonních hovorech, i když k tomu neměl povolení. Naštěstíbyla ta žena příliš hloupá, nebo jí to bylo jedno. Zapsal si čísla do zápisníku svým velkým, dětským

rukopisem.

Poděkoval jí, posloužil si šálkem kávy zdarma a v deset zvedl telefon.

Odříkal celou zprávu včetně telefonních čísel záznamníku, pohodlně se usadil a čekal na pochvalu. Té sevšak nedočkal.

Telefon zazvonil.

„Kde jsi teď, Duane?“

„No, pane, jsem na parkovišti před tím motelem.“

„Tak sebou pohni do Blue Eye. Pověsíš se zas na toho dědka. Chci vědět přesně, co dělá.“

To bylo všechno. Žádné: dobrá práce, to se ti povedlo. Jenom: makej dál.

Kruci, některým lidem se člověk prostě nezavděčí.

Rudoch Bama měl odborníky všude, to byla jedna z výhod jeho postavení. Jednomu tedy zavolal,specialistovi na telekomunikace z jihozápadní pobočky firmy Bell, a do půl hodiny věděl, kam Bob volal.

Jedno z čísel patřilo Pentagonu, Archivu armádní historie. Druhé firmě v Oklahomě zvané JFP Technology.Stačilo pár dalších telefonátů, aby zjistil, co ten název znamená a co firma vyrábí.

Když to zjistil, překvapeně hvízdl.

Ten všivák Swagger má pod čepicí. Proniká hlouběji a hlouběji k tajemstvím, která byla tak pečlivě aprofesionálně pohřbena před více než čtyřiceti lety. Na tak silného soupeře už léta nenarazil.

Rudoch zavolal jednomu právníkovi, kterého znal v Oklahoma City, a jenž byl, jak se říká, v obraze. Zanezanedbatelný honorář dokázal rychle najmout soukromého detektiva, který velmi brzy vypátral naparkovišti JFP Technology zelený pick-up dodge s nenatřeným blatníkem a arizonskou poznávací značkou

SCH 2332.

Právník podal zprávu Rudochovi, jenž se chvilku opájel svým úspěchem, Našel jsem tě, ty parchante!, apak vydal další, velmi konkrétní příkazy.

„Chci jenom jednu jedinou věc. Znát čas, kdy vyjdou z kanceláře, která bude sledovaná z největší možnévzdálenosti. Nepřeji si, a řeknu to ještě jednou, protože tak miluju zvuk svého hlasu, nepřeji si žádnésledování. Ten chlap má pod čepicí,“ oznámil právníkovi. „Nevím, jaké lidi tam v Oklahoma City máte –“

„Dobré, pane Bamo.“

„Jo, ale ne dost dobré. Tenhle chlap je zatraceně chytrý a má neuvěřitelné instinkty. Můžu vám zaručit, že

si všimne jakéhokoliv sledování, a jestli se to stane, celá ta záležitost se rozpadne na kusy. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl právník.

„Ten čas je velmi důležitý. Mezitím si promyslím, co dál,“ řekl Bama, „a pokud budu ještě potřebovat vašeslužby, zavolám vám. Předpokládám, že mi budete k dispozici.“

„Nikdy jste nemluvil s nikým, kdo by vám byl tak k dispozici jako já, pane Bamo.“

„To rád slyším,“ řekl Bama.

Odložil telefon, usrkl zatuchlou kávu a náhle ucítil na tváři něco velmi podivného. Usmíval se.

Byl šťastný jako už léta ne. Kromě úspěchů jeho dětí ho nic nemohlo naplnit větší radostí než pořádnýsouboj. A ten Bob Lee Swagger byl opravdu důstojný soupeř.

Snažil se na ten problém soustředit celou svou inteligenci.

Klíčový byl čas, kdy odejdou z JFP. Jestli to bude brzy, vrátí se do Blue Eye před setměním, což by nebylodobré, protože by nedokázal tak rychle zařídit, co měl v úmyslu. A všechno musí být na svém místě. Jestli

vyrazí pozdě, pojedou na noc. To se mu nelíbilo ani za mák. Nerad by připravoval úder po setmění. Naotevřené silnici by to bylo příliš riskantní. Ve městě je to něco jiného, ale na dálnici, v noci a s taknebezpečným parchantem, jako je Bob Lee Swagger, by šlo o velice ošemetnou záležitost. A kdo ví, jestliby se mu naskytla další příležitost, kdyby se to nepodařilo.

Nezbývá než doufat, že stráví noc v Okie City a vydají se na zpáteční cestu až ráno. To by znamenalo, žese v dosahu objeví někdy odpoledne, což mu poskytne spoustu času.

Předpokládejme, že se budou vracet z Oklahoma City zítra. Další otázka zní, jakou zvolí trasu? Každýnormální člověk by se vydal po dálnici 40 přímo do Fort Smith a pak na jih po dálnici, kterou Hollispojmenoval po svém otci. Bob by se také, čistě ze sentimentu, mohl vydat po klikaté jednasedmdesátce,na které zemřel jeho otec a kde možná umře i syn. Rudoch ale pochyboval, že Bob udělá něco takového.Bob byl od základu praktický člověk, který si nechává sentiment na pozdní večerní hodiny, kdy jsou denníúkoly splněny.

Rudoch by rád věděl, kudy dorazili do Oklahoma City. Bob nebyl typ člověka, který jede dvakrát stejnoucestou. Ponořil se do map a brzy zjistil, že do Blue Eye vedou už jen dvě trasy. Obě směřovaly skoropřímo z východu na západ, i když šlo v podstatě o vedlejší silnice. V obou případech bylo třeba sjet zdálnice 40 na McAlester a pak zamířit na východ do Talihiny. Brzy poté se rozdělovaly. První, Oklahoma 1,

sledovala hřeben Ouachitas z Talihiny asi sto kilometrů do Arkansasu, kde se z ní stala silnice Arkansas

88. Jednalo se o vysoko položenou silnici s výbornou viditelností. Podle jmen měst, která spojovala, se jí

říkalo Taliblue a skýtala krásný výhled na hory po obou stranách. Jednou po ní jel v porsche, které tenkrátvlastnil, a ohromě si to užil.

Druhá silnice, Oklahoma 59, přetínala Oklahomu 1 asi v polovině. Pak se z ní stala silnice 270 a cestou navýchod vedla údolími paralelně s 1/88, aby se před Blue Eye konečně spojila se silnicí 71. Uvědomil si, žeu téhle silnice leží Bobův pozemek, na kterém stojí jeho přívěs. Možná se vydají tudy, aby se znovu usadili

v přívěsu. To by bylo logické.

Jak prosté. Výše nebo níže položená cesta. Neměl dost lidí, aby to hrál na obě strany a zároveň zachovaldostatečnou palebnou sílu.

Jedna, nebo druhá?

A pak náhle znal odpověď.

Je to odstřelovač. Střelec. Jeho práce je založená na zraku. Celý jeho život stojí na tom, co vidí.Rozhoduje se na základě vizuálních informací. Rád vidí věci daleko dopředu. Nemá rád překvapení. Onsám chce být překvapení.

Takže ta výše položená.

V jeho hlavě se rodil plán. Tři auta se setkají s Bobovým pick-upem, přijíždějícím v protisměru, vytlačíBoba ze silnice a deset mužů ho zasype střelbou z automatů.

Zazvonil telefon.

„Haló.“

„Pane?“

Volal mu právník z Oklahoma City. „Ano?“

„Právě odjeli.“

Ray se podíval na hodinky. Něco po páté. Ten večer už na zpáteční cestu nevyrazí. Vyhrál! „Dobrá práce.“

„Zjistili jsme, kde si pronajali pokoje. Je to hotel Holiday Inn blízko letiště.“

„Říkal jsem vám –“

„Byli jsme velmi diskrétní, pane Bamo. Žádné přímé dotazy. Podařilo se nám proniknout do počítačovésítě toho řetězce hotelů. Pokoje si zamluvili na dvě noci. Odhlásí se zítra v deset.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Bama. „Hledáte práci?“

„Pane Bamo, jsem šťastný tam, kde jsem.“

„Váš šek je tedy už na cestě.“

„Vím, že se na vaše slovo mohu spolehnout.“

„To vědí v téhle zemi všichni,“ řekl Rudoch a zavěsil. Rychle vytočil číslo Jorga de la Rivery.

„Ano?“

„Tým je připraven?“

„Ano, pane. Všichni si odpočinuli. Ty holky, které jste nám poslal, byly fakt třída. Chlapi si zašukali, najedlise a vyčistili zbraně.“

„Proběhne to zítra odpoledne na silnici Oklahoma 1 asi patnáct kilometrů na východ od křižovatky s 259.Říká se jí Taliblue. Hezká horská silnice, žádný velký provoz, dostatek soukromí a dobrý rozhled. Dvě auta

si na něj počkají u křižovatky a budou ho sledovat. Dvě pojedou proti němu. Sevřete ho, aby nemohluniknout. Vytlačíte ho ze silnice a spustíte palbu. Překvapení a palebná síla budou na vaší straně.“

„To zní moc dobře. Muy bueno. Bude to hračka. Dostaneme ho. Ale pane, jak se dozvíme, že už jede?“

„Dám vám vědět vysílačkou. Budu všechno sledovat.“

„Chcete se toho zúčastnit osobně, pane Bamo?“

„Nemůžete mě přehlédnout,“ řekl. „Bude stačit, když zvednete hlavu. Já budu ten v letadle.“

Dvacet pět

SAM SE vzbudil celý zmatený po noci, která mu nepřinesla tolik potřebný odpočinek. Pronásledoval honeodbytný pocit, že měl na ten den v plánu něco důležitého. Má to být soudní stání? Má podat návrh ktrestnímu stíhání? Chystá se nějaký právník obhajoby podat odvolání? Pořád však ne a ne se mu rozsvítita ta zatracená služebná už mu zase neuvařila kafe. Ta ženská to fláká čím dál tím víc. Napadlo ho, že byji měl vyhodit, ale nemohl si vzpomenout, jak se jmenuje. Vzápětí mu došlo, že ji už vyhodil, před

dvanácti lety. Pak se mu vybavila paní Parkerová.

To byla ženská, co by si zasloužila vyhazov. Odkdy si ti černoši tak vyskakují? Už nemají žádný respekt.

Zdálo se, že se všechna pravidla drolí a rozpadají, až po nich zbude jen chaos a anarchie. Pak se muvybavila malá Shirelle.

Vstal, dovlekl se pod sprchu a při oblékání si vzpomněl na nátělník, aby na oplátku zapomněl na spodky.Tak to pokračovalo několik hodin. Cítil hlubokou a zoufalou bolest, že není tím, čím býval. Chtělo se muplakat. Kam se ztratil můj rozum? Kdo mi ho vzal?

Po poledni se mu konečně rozjasnilo a všechno zapadlo na své místo. Opět si připadal chytrý a přismyslech. Aby toho využil, seběhl rychle do suterénu, kde se mu vybavil jeho původní slib Bobu LeeSwaggerovi, najít svou zprávu pro koronera o střelbě na Earla Swaggera. To ale muselo počkat. Tohlebylo o tolik zajímavější. Popadl složku, kterou listoval den předtím, a tentokrát se do toho opravdu zabrala s profesionální pečlivostí zkoumal případ Reggieho Gerarda Fullera.

Tenkrát to zapadalo do sebe, i když dnes, kdy pro důkazní materiály platila mnohem přísnější pravidla, by

možná kapsička s iniciálami z Reggieho košile nalezená v Shirellině dlani nestačila ani na příkaz kdomovní prohlídce. Tenkrát to však bohatě stačilo, jak potvrdil i soudce Warington. Sam si vychutnalokamžik uspokojení, udělal všechno podle pravidel, proboha. Nemusí se stydět, že si někde zkrátil cestu,zfalšoval to či ono a lhal o tom nebo onom. Zákon je zákon. Zákon má vždy pravdu.

A zákon pohlédl na tu košili, krev a neexistující alibi a řekl: Reggie Gerard Fuller to udělal.

Byl spokojený. Co jiného mohl udělat? Neměl žádné jiné dokumenty. Důkazy shořely v tom zatraceném

ohni v roce 1994. Nic dalšího se nedalo zjistit. Ale pak… malá hlodající pochybnost.

Vrátil se v myšlenkách k té noci a krokům, které podnikl. Vše se točilo kolem těch iniciál RGF. Jakmile bylyiniciály identifikovány, což se stalo vlastně ještě předtím, než se na případ plně soustředil, nabralo celévyšetřování otáčky, které se už nepodařilo zastavit. Jeden zásadní důkaz poznamenal všechny úvahy o

případu, všechny interpretace.

Po pravdě řečeno se Sam upnul na ten jediný důkaz. Strávil celý den s Betty Hillovou, telefonníoperátorkou, a procházel všechny záznamy o telefonních přípojkách, jestli neexistuje další RGF bez ohleduna barvu nebo pohlaví. Nikoho nenašel. Zašel na městský ohlašovací úřad, aby se poohlédl po dalšíchRGF, kteří možná neměli telefon. Zajel do každého hotelu v širém okolí, ale nikoho jiného se stejnými

iniciálami nenašel.

Tohle RGF: to bylo to monstrum.

A co kdyby žádný RGF neexistoval? napadlo Sama. Co kdybychom ho nikdy nenašli? Spojovalo by něcojiného Reggieho s tou vraždou? Nejspíš ne. Kdyby nebylo křeči umírající dívky a slepé zuřivosti chlapce,případ by možná nikdy nebyl vyřešen.

Pak si ale pomyslel, představ si vyšetřování, na kterém by neležela tíha tak zásadního zjištění a které by

se ubíralo přirozeným směrem. Samozřejmě se mu to nepodařilo, RGF se nedalo přehlédnout.

Po zádech mu přeběhl mráz. Kde se vzal ten pocit nejistoty?

Nemohl ho určit. Zapomeň na to.

Pak to náhle měl.

Earl.

Earl Swagger objevil tělo. Earl provedl vyšetřování na místě činu. Earl si udělal poznámky. Earl učinilpozorování. Všechno tohle zůstalo nedotčeno a neprověřeno kvůli nepřekonatelné síle iniciál RGF,ukazujících prstem přímo na srdce Reggieho Gerarda Fullera.

Škoda že Earl nežil dost dlouho, aby,

V Samově staré hlavě zazněl další zvonek. Earlův syn Bob mu přinesl otcův zápisník. Ten zápisník. Ať vněm je cokoliv, bylo to napsáno bez jakéhokoliv vědomí o Reggiem Gerardu Fullerovi.

Jediný problém byl… Sakra, kde ale ten zápisník je?

Ten dědek je hotový magor. Duane nic podobného ještě neviděl. Muselo mu definitivně přeskočit.Doslova boural svůj dům zevnitř.

Duane obešel starý dům na Reinie Street, stojící ve stínu korun jilmů a javorů, a nahlížel okny dovnitř. Ikdyž nebyla ještě tma, staroch uvnitř rozsvítil všechna světla. Vyhazoval věci ze všech zásuvek, skříní akrabic. Řádil jako šílenec.

Když se vypořádal s přízemím, pustil se do prvního patra. Protože už na něj Duane neviděl, riskl to aotevřel dveře. Uvnitř slyšel údery předmětů o zdi, dupání a klení.

„Všivej kráme, kde sakra jseš?“ ozýval se křik zoufalce, který se co nevidět zhroutí.

Pan Bama si s tím dědkem nemusí dělat starosti. Odrovná se sám, než vyjde měsíc. Praskne mu nějaká

céva a pojede v pytli do márnice.

Duane zavolal a podal hlášení, ale nikdo se mu neozval. Kde je hergot ten Bama?

Ty starej, bezcennej kreténe. Ty chcípáku, vygumovanej idiote, měl bys to sám skončit. Prožeň si kulkuhlavou. To je to nejlepší, co můžeš udělat.

Sam se rozhlédl kolem sebe. V celém domě to vypadalo jako po zemětřesení. Pokoje, kde si hrály jehoděti, pokoj, kde se miloval se svou ženou, místnost, kde oslavili tolik dnů Díkůvzdání a Vánoc, ty všechny

byly v troskách, a to jen proto, že si nemohl vzpomenout, kam dal ten zatracený zápisník.

Zbývala už jen garáž.

Naplňovalo ho zoufalství. Jak mohl tak zestárnout a zblbnout? Pohrdal sám sebou. On, prokurátor, mužzákona, válečný hrdina, lovec jelenů, otec, manžel, milenec, Američan. Jak se to mohlo stát, že dospěl aždo tohohle stadia naprosté bezcennosti? Jeho dcera už mu několikrát říkala, že přišel čas, aby seodstěhoval k nim nebo do domova důchodců. Jen jeho starší syn ho hájil. Ne, táta je v pořádku. Teď sivšak Sam pomyslel, že pravdu měla dcera.

Kancelář!

Ty starej troubo! Nikdy jsi ho nepřinesl domů! Konečně si vzpomněl. Bob mu zápisník předal v kanceláři a

on ho zamkl do trezoru.

Rozhlédl se po kabátu, ale našel jen starý růžový župan své ženy. Hodil ho na sebe a jako zázrakem našel

klíče. Vběhl do garáže, nastartoval cadillac a přískokem vycouval, přičemž do něčeho narazil, ale netušildo čeho.

Cestou ke kanceláři ho přepadla další pochybnost. Pamatuje si vůbec kombinaci? Nebo se mu vykouřila z

hlavy jako už tolik z minulosti?

Z hrudi se mu vydralo vzlyknutí a pocítil slabost z úkolu, který ležel před ním. Jeho veškerá sebedůvěra serozplynula. Byl hotov, skončil.

Když však zaparkoval, nějak se mu povedlo vystoupat do schodů, odemknout kancelář a projítpředpokojem do svého doupěte, sestoupila na něj milost z nebes, a jakmile se jeho prsty dotklystarobylého zámku trezoru, uviděl před sebou kombinaci tak jasně, jako by ji nikdy ani na vteřinunezapomněl. V okamžiku byl sejf otevřený a on držel v ruce lepenkovou krabici.

Položil poklad na psací stůl, rozsvítil lampu a na okamžik se zarazil, aby si nacpal dýmku. Zapálil ji, vyfoukl

první oblak kouře a na čas se vrátil do svého starého, dobrého života, kdy byl respektovaným a mocnýmmužem, a ne senilním Learem ze zapadákova, běsnícím na vřesovištích okresu Polk.

V krabici spočívaly jen dva předměty. Sam se upamatoval, že Bob a ten Rusty-Rufus-Ralph, nebo jak sejmenuje, si odnesli ten třetí, hnědou obálku s několika zažloutlými výstřižky. Na tom nezáleželo, důležitébylo, co tam zůstalo. Ne bloky za dopravní přestupky, ale ten zápisník, Earlovy poznámky z dopoledne 23.

července 1955. Na deskách měl zahnědlou šmouhu, připomínající část těch patlanic, kterými se proslavilJackson Pollock, a okraje dobré poloviny stránek uvnitř byly potřísněné tou samou hnědou látkou.

Sam sebou trhl. Earlova krev. Když umíral v autě, jeho krev natekla na zápisník. Otřásl se a otevřel ho.

Nejdřív to byl šok. Celých deset let, co spolupracovali v boji proti zločinu, četl Earlovy poznámky a jehorukopis znal stejně dobře jako svůj, a pak ho neviděl čtyřicet let. A teď ho měl opět před sebou, jehopovědomé kličky, úpravnost, občas podtržené slovo nebo pravopisná chyba. Krev a rukopis. Jako by domístnosti vstoupil sám Earl, tak silný byl dojem jeho přítomnosti.

Sam se opět otřásl, když se pokusil proniknout do Earlovy mysli. Jak jsi pracoval, Earle? Jakýs mělpostup? Každý vyšetřovatel má svůj, detaily, které jsou pro něj důležité a kterých si všímá, když se snaží

vnést řád do chaosu. Jak na tom byl Earl? Snažil se rozpomenout. Pak si vybavil ponk v Earlově dílně, kdeměl každý kus nářadí své místo. Earl neměl potřebu hledat inspiraci v chaosu, věřil, že je třeba dávat věci

na místo.

Postupoval by tedy takto: Místo činu. Tělo. Důkazy. Závěry.

Ne, takhle ne. Činil by závěry po každém kroku, sepsal by je pod sebe a nakonec by je shrnul. Přesně takby to udělal, tak to dělal pokaždé.

Nejprve náčrt těla v přesně stejné poloze, jak si ji Sam pamatoval z následujícího dne, s tečkovanýmidiagonálními liniemi směřujícími k orientačním bodům v krajině (strom, skála) a odhady vzdáleností. Earltaké vyšrafoval část prostoru za tělem a popsal ho slovy „břidličná skalka“ a v závorkách dodal „žádné

stopy“.

Hmmm. Sam se nad tím zamyslel. Byl to nový detail. Jak důkladná prohlídka místa činu byla provedena?Snažil se upamatovat. On sám se tam dostal až pozdě odpoledne po všem tom zmatku kolem Earlovysmrti, byl ospalý, naštvaný a deprimovaný. Vzpomněl si na osamělého zástupce šerifa, který mu sdělil, žese vyšetřovací tým státní policie neukáže a že se tam vystřídala spousta lidí z širého okolí, aby se podívalina mrtvou černou holku. Celé místo činu bylo beznadějně narušené a k žádnému vyšetřování kroměEarlova tam vlastně ani nedošlo.

Obrátil list a našel Earlovy poznámky k místu činu. Stálo tam jen: „Tělo přemístěno? Pohozeno na místě,

kde se nenajdou stopy?“

Tělo přemístěno? To byla novinka. Tělo přemístěno? Proč by Reggie…?

Pak se napomenul. O Reggiem přece ještě nikdo nevěděl. Nikdo se neptal, proč by Reggie hýbal s tělem,stejně jako vyšetřovatele později ani nenapadlo, že tělo mohlo být přemístěno, když už měli Reggieho.

Obrátil list. Poznámky o těle zavražděné.

Byl tam popis veškerých stop po násilí, spáchaném na ubohé Shirelle, včetně odřenin a pohmožděnin na

„intimních místech“, jak tomu Earl cudně říkal. Zmínil se také o „našedlém odstínu pokožky, naznačujícím,

že ke smrti došlo už před několika dny“ a „jisté odulosti“. O smrtícím zranění napsal: „Masivní hematom v

pravém předním kvadrantu lebky“ a dodal, že poblíž nalezl „kámen potřísněný krví, který by mohl býtvražednou zbraní.“

Pak tam však bylo cosi zvláštního: „Příčina smrti? Možná ne úder. Otok a podlitiny na krku vypadají na

uškrcení.“

Samovi to vyrazilo dech. Další novinka, uškrcení.

Možná se Earl zmýlil. Než se však na Shirelle podíval koroner, uplynuly další dva dny. Tělo se mohlonadmout ještě víc a známky škrcení přestaly být patrné. A nebo se na tělo nikdo pořádně nepodíval,protože Reggie už byl ve vazbě a hlavním důkazním materiálem byla krev.

Co je typické pro uškrcení?

Sam chvilku uvažoval a pak mu to došlo. Kdyby ji uškrtil, nebyla by tam žádná krev, nebo jen málo. Alena Reggieho košili byla krve spousta.

Tohle se Samovi ani za mák nelíbilo. Pak si řekl, Reggie ji uškrtil, ale nebyl si jistý, jestli je mrtvá, a udeřil

ji kamenem.

Ano, to by všechno vysvětlovalo.

Šlo však jen o předpoklad a nejistotu tam, kde dříve bývala naprostá jistota.

Dohořela mu dýmka. Vyškrábal popel klíčem, znovu ji nacpal a zapálil. Bublalo v ní a pálila ho v ruce,jasná známka jeho vzrušení, protože kouřil rychleji, než měl. Zvedl hlavu. Už se setmělo. Vstal, došel koknu a vyhlédl na noční město, ve kterém zářila okna domů, ale jinak vládl klid. Zahlédl jen policejní auto zaparkované o kus dál v ulici. Je to ten zatracený Duane Peck? Co může sakra chtít? Je na tom Sam takšpatně, že potřebuje celodenní dohled?

Vrátil se ke svému stolu.

Jak dlouho tohle ještě bude trvat? Ten dědek už je úplně na hlavu. Teď řádí ve své kanceláři. Ten starýblázen je docela mimo. Duane se podíval na hodinky. Bylo skoro devět. Byl na nohou od sedmi ráno potříhodinovém spánku a včerejších pochůzkách.

Ze stereotypu ho vytrhla zpráva o nějaké přestřelce. Došlo k ní na silnici Taliblue, asi šedesát kilometrůdaleko. Byla to starost oklahomské dálniční hlídky. Zřejmě to muselo být velké, protože nejdřív bylasháňka po sanitách a požárních vozech a nakonec po pohřebácích.

Teď jenom čekal. Z místa, kde parkoval, toho moc neviděl, jen světlo v okně kanceláře toho starocha,který se v něm před chvilkou objevil, rozhlédl se a zase zmizel.

Duanovi dělalo starosti, že na starce nevidí. Parkoval o kus dál v ulici u protějšího chodníku. Vystoupiltedy z auta, došel na náměstí, prošel kolem sochy generála George F. Jamese, který se narodil v okresuPolk, ale umřel v bordelu v Savannah v Georgii, a stoupl si na lavičku. Odtamtud viděl dalekohledem horní

část Samova těla, která se nad čímsi skláněla. Byl zabraný do práce a až na ten růžový župan vypadal

jako Perry Mason.

Sam zkoumal tu kresbu. Připomínala okno v jednopatrovém domě, od jehož horního okraje vedla čára kpopisku, na kterém jeho znalost záhad Earlova rukopisu selhala. Zdálo se, že tam stojí „Černá hlíza“. Co

má tohle sakra znamenat?

Byla to záhada. Co je to za budovu? A jaká hlíza, proboha? Prohledával svou paměť, ale nic neobjevil.Možná to nebyl dům, ale třeba televize. Jenže v roce 1955 bylo v celém okresu Polk televizí jen deset.Možná šlo o plátno autokina, ale nejbližší autokino, kam Sam někdy bral své děti, bylo od nepaměti ve

Fort Smith.

V dýmce mu naprázdno zaškrundalo. Obrátil ji dnem vzhůru a vyklepal do popelníku. Rozhlédl se po

váčku s tabákem a pomalu, aby si vychutnal rituál, který měl blahodárný vliv na jeho myšlení, se ji chystalnacpat. Už skoro vkládal tabák do hlavičky, když mu došlo, že by měl dýmku vyčistit. Klíče však ležely naprotější straně místnosti. Vyškrábal ji tedy nehtem, který si otřel do kalhot. Nacpal tabák do dýmky, sevřel

ji v zubech, zapálil sirku a přiložil ji k hlavičce.

Potáhl a díval se, jak se plamen ohýbá a vniká do dýmky. Kouř zavoněl lesem. Takové,

Jeho nehet!

Za nehtem mu uvízl kousek popela.

Znovu pohlédl na kresbu. Byl to dívčin prst, její nehet. Uvědomil si, že u čáry, která ukazuje na okrajnehtu, není napsané „Černá hlíza“, ale „Červená hlína“.

Červená hlína pod jejími nehty.

U silnice 71 však v tom místě žádná červená hlína není. A nebyla ani tehdy.

Červená hlína znamená, že byla zabita někde jinde a převezena na místo, kde ji Earl našel.

Červená hlína znamená, Malá Georgia.

Obrátil list. Na další stranu Earl napsal: „Malá Georgia?“

Malá Georgia byla malý lom na červený jíl nikoliv severně od města u silnice 71, ale severovýchodně u silnice 88, kousek před Ink.

Jestli měla Shirelle pod nehty červený jíl, může to ukazovat na místo, kde byla zavražděna. Ale kdo by jipřevážel dobrých pětadvacet kilometrů? Pryč by to dělal?

Samovi bylo jasné, jak nepodstatný by se ten jíl zdál koronerovi, který už věděl, že byl z vraždy obviněnReggie Gerard Fuller. A možná to ani červený jíl nebyl. Mohla to být Reggieho krev.

Sam proklínal sám sebe. Asi se dostatečně nesnažil. Měl vyvinout tlak na koronera, aby odvedl pořádnoupráci a nic nepřehlédl. Proč si byl tak jistý, že to udělal Reggie?

No, kvůli té kapsičce, skvrnám od krve,

Ale hlavně kvůli nedostatku představivosti. Psal se rok 1955. Svět byl přehledný, jejich prezident hrál narovinu, známý rudý nepřítel hrozil vodíkovou bombou a černí věděli, kde je jejich místo.

Ale nějaké falešné důkazy v případě vraždy černé dívky? To by nikoho nenapadlo. Na něco podobnéhonebylo v myslích Američanů místo. To se změnilo až později, po atentátu na JFK, po Vietnamu aWatergate. Pak teprve začali Američané vidět za vším spiknutí.

Jakmile připustíte možnost spiknutí, celý váš svět se změní. Začne vám vládnout paranoia. Už nikdy sinebudete ničím jistí. Tohle nenáviděl na moderním světě, který pomáhal budovat, nejvíc: sebral lidem

jistotu.

Pokud existovalo spiknutí v případě vraždy Shirelle Parkerové, černého děvčete ze západního Arkansasu vroce 1955, kdo ví, kam až mohlo sahat a kdo v něm mohl být zapletený. Sama poprvé napadlo, že právětam by mohla být spatřována příčina podivného chování Jimmyho Pye a smrti Earla Swaggera. A kromětoho se na tom musel podílet nějaký černoch, pokud vyjdeme z předpokladu, že černá dívka bynenastoupila do auta k bělochovi. Vypadalo to jako jeden z těch moderních románů, které Sam nesnášel.

Zvrácený, šílený, paranoidní, krutý.

Bylo mu jasné, že něco objevil. Vyděsilo ho to, vzrušilo, rozčílilo a rozesmutnělo. Rychle načmáral párpoznámek do žlutého bloku, aby něco nezapomněl, ale věděl, že se to nestane. Připadal si geniální a plný

síly.

Přísahám, řekl si, že tomuhle přijdu na kloub, a Earlův syn a ten zatracený kluk Rusty mi pomohou.

Duane Peck zvedl telefon a podal zprávu.

„Pane, nevím, o co jde, ale ten dědek na něco přišel. Je celej bez sebe. Něco objevil a já nevím co. Tři dniněco hledal a asi to našel. Co mám dělat?“

Telefon zazvonil skoro okamžitě. Zdálo se, že je Bama rozčílený a deprimovaný. Špatný den v kanceláři?

Poručil Peckovi, aby mu všechno podrobně zopakoval, zamyslel se a řekl mu, co má udělat.

Dvacet šest

STÁLI na žlutém pahorku v záři oslepujícího slunce. Na východ od nich se jako pohádkový hrad tyčily bílézdi rozlehlého komplexu s mansardami, věžemi a přístavky, Státní vězení McAlester. Na západ se

rozkládala plochá oklahomská krajina.

„Kvůli tomuhle jsme tady?“ zeptal se Bob. „Tys mě sem přivedl kvůli tomuhle?“

„Přesně tak,“ odpověděl Russ. „Tohle zůstalo z jediného syna Jimmyho Pye. Jsou to pozůstatky toho, cozačalo 23. července 1955.“

Nápis na náhrobku byl prostý: Lamar Pye, 1956-1994. O kousek dál ležel druhý: Odell Pye,1965-1994.

„Jeho bratranec,“ řekl Russ. „Syn bratra Jima Pye. Retardovaný chudák. Patřil do ústavu, kde by mu nikdo

neubližoval. Oba doplatili na krev Pyeových.“

„Russi, já tady vidím jenom dva náhrobky na ztraceném kopečku v Oklahomě. Je to jako Boot Hill vnějaké mizerné kovbojce. Vůbec nic to neznamená.“

„Je to úplně jasné,“ namítl Russ. „Copak to nechápeš? Tady je všechno: vražda, rodina plodící monstra,prokletí přecházející z otce na syna.“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíš, hochu. Ale jestli ti pomůže podívat se sem a říct si: ‚Jo, je mrtvej,‘ tak jeto v pořádku.“

Russ na něj úkosem pohlédl.

„Křičíš ze spaní, Russi,“ řekl Bob. „Někdy i dvakrát nebo třikrát. ‚Lamare,‘ křičíš, nebo ‚Tati, tati.‘ Začíná tito lézt na mozek. Potřeboval bys zajít za nějakým odborníkem. Zajdi za kaplanem, jak jsme říkali u

maríny.“

Russ zavrtěl hlavou.

„Jsem v pořádku,“ řekl. „Jenom bych chtěl s celou tou věcí skoncovat.“

„Nejde přece o Lamara Pye a tebe. Tvůj táta ho přece vyřídil, ne? Lamar je pod drnem, vyřízený, skončilo

to. Je to dárek od tvého táty.“

„A ta jeho ženská je dárek, který dal sobě. Rozpadlá rodina, to je ten dárek.“

„Věci nejsou tak jednoduché, jak se zdají na první pohled. Nic není černobílé.“

„Já to tak cítím,“ odvětil Russ hořce.

„Dáš se dohromady? Tady může být každou chvíli pořádný rachot. Možná bys měl zůstat v McAlesteru a

sednout na autobus do Oklahoma City. Třeba bys dostal zpátky svoji starou práci a na knížce bys dělal

přitom. Dal bych ti vědět, kdybych na něco přišel.“

„Ne, tohle celé jsem vymyslel já. Vyřešíme to společně.“

„Tak dobře, Russi, ať je po tvém.“

Kráčeli dolů z kopce. Černý vězeň, dostatečně důvěryhodný, aby mohl pracovat venku, jim zamával.

„Našli jste, co jste hledali?“

„Jo, našli,“ odpověděl Bob.

„To byl hrob Lamara Pye, co jste se u něj zastavili, že jo?“

„Ano, byl,“ řekl Russ. „Znal jste ho?“

„Jéžiš, to né,“ zavrtěl hlavou muž, jako by se dotkli nějakého tabu. „Ne, Lamar se s nikým moc

nekamarádil. Byl zlej a nebezpečnej. Jedna věc se mu ale musí nechat, byl taky vodvážnej. Podařilo se

mu zdrhnout, a když přišel jeho čas, umřel jako chlap. Zabil dva poldy.“

„Zabil jenom jednoho, ten druhý přežil,“ opravil ho Russ.

„No to se na to podívejme,“ zavrtěl muž nedůvěřivě hlavou.

Ušli dalších dvacet metrů k autu zaparkovanému v dolíku, takže od něj nebylo vidět na bílé zdi věznice.

„Řiď ty,“ řekl Bob.

Russ si sedl za volant pick-upu.

„Pojedeme zpátky po čtyřicítce?“ zeptal se.

Bob se podíval na mapu. „To ne. Vezmeme to po vyhlídkové trase. Potřebuju si pár věcí promyslet.Pojedeme do Hawthornu a pak dál do Talihiny. Přes hory vede do Blue Eye moc pěkná cesta. Říká se jíTaliblue. K večeři budeme doma.“

Kolem poledne vyplnil Rudoch letový plán, v němž uvedl kurs 240 stupňů na jihojihovýchod směrem naOklahoma City. Další půlhodinu trvalo natankovat Cessnu 225 a za deset minut dostal povolení ke startu,když ve 12.45 přistál let společnosti American Eagle z Dallasu do Fort Smith. Konečně byl ve vzduchu.

Letadlo stoupalo vzhůru, jak Rudoch přitahoval knipl, pak se zřejmě dostalo do nějaké termiky a zvedalose k obloze ještě rychleji. Ve dvou a půl tisících, dostatečně nízko pod komerčními letovými hladinami,Rudoch letadlo vyrovnal a zamířil na jihozápad k zeleným pahorkům Ouachitas. První, asi dvacetiminutová

část letu byla snadná. Plochá krajina pod ním ubíhala v namodralé mlze, ze které nečněly skoro žádné

konkrétní detaily.

Miloval létaní, byl docela dobrý pilot. Naprostá samota a komplikovaný stroj, který ho ve spolupráci se

zákony aerodynamiky držel ve vzduchu, ho okouzlovaly. Přes všechnu mechaniku a diktát fyzikálníchzákonů mu let skýtal stále pocit nepředvídatelnosti a zdání, že je naprostým pánem svého osudu. Kromětoho se Rudochovi líbilo, že tohle potěšení je vyhrazené jen bohatým.

Patnáct kilometrů severně od Blue Eye klesl na 1200 metrů a detaily na zemi vystoupily ostřeji. Bezproblému rozeznal paralelní silnice 270 a 88, které se táhly na západ těsně pod Blue Eye, jež samovypadalo jako kostky domina, karty a hračky rozhozené po zeleném koberci. Cestou na západ městozmizelo a pod sebou viděl jen ony dvě silnice, překonávající hory a údolí. Provoz na obou byl velmi slabý.

Natáhl se k vysílačce, přepnul ji na bezpečnostní režim a nastavil kód. Vybral z 720.000.000.000.000.000možností stejný kód, který byl nastaven na vysílačkách de la Rivery a jeho mužů na zemi. Jejich vysílánínebylo teď možné odposlouchávat.

Zvedl mikrofon, stiskl tlačítko pro vysílání a řekl: „Ahoj, tady vzduch, ozvěte se.“

Ve vysílačce zapraskalo a zazněl z ní de la Riverův hlas se slabým hispánským přízvukem.

„Slyším vás hlasitě a čistě.“

„Dobře. Hlaste svou pozici.“

„Vidím vás, právě jste přeletěl nade mnou. Stojím na krajnici hned za oklahomskou hranicí. Je tady semnou ještě auto se třemi muži. Další dvě jednotky jsem poslal asi čtyřicet kilometrů dopředu, tam, kdedvě stě padesát devítka křižuje jedničku.“

„Jaké jsou to jednotky?“

„Říkáme jim Alfa a Baker. To auto se mnou je Charlie a já jsem Mike.“ „Alfo a Bakere, slyšíte mě?“

„Ano, pane.“

„Máte mě na dohled?“

„Vidíme vás na horizontu.“

„Dobře, budu pokračovat dál na Talihinu a zpátky. Až je zahlédnu, ohlásím se. Pak je budu sledovatsměrem k vám. Až mě uvidíte, budete vědět, že přijíždějí.“

„Ano, pane,“ ozvalo se v odpověď.

Rudoch klesl o pár set metrů. Ze své výšky snadno rozeznal typ a barvu auta, i když ne značku. Hledalzelený pick-up s nenatřeným blatníkem. Nemohlo se stát, že by se ještě jeden takový našel a pak by seukázalo, že šlo o mexickou rodinku na cestě za sklizní fazolí nebo o partu studentek cestujících do LittleRocku na koncert Pearl Jam? Měl po ruce dalekohled Zeiss 10x50, nejlepší, jaký se dal ve Fort Smithsehnat, a z tisíce metrů si jím mohl každé auto velice podrobně prohlédnout. K žádné záměně nedojde.

Letěl dál a vychutnával pocit svobody a loveckou horečku. Kromě linky do Dallasu o tři sta metrů výš bylve vzduchu sám. Cesta pod ním byla podobně prázdná, i když na ní rozeznal dodávku s turisty naprohlídce zelených hor, pár osobních aut a jedno černobílé auto dálniční hlídky, číhající na krajnici na příliš

uspěchané řidiče. Přepnul rádio na frekvenci oklahomské dálniční hlídky, ale nenašel tam nic, co by stálo

za pozornost.

Přelétl nad křižovatkou s 259 a vzrůstající pravděpodobnost kontaktu ho přiměla klesnout ještě níž, na800 metrů. Možná to bylo až moc nízko. Nepotřeboval nějaké opletačky s FAA ohledně licence. Žádnádalší letadla však nebyla v dohledu. Silnice, zářící ve slunci, se pod ním táhla jako stuha. Celou cestu do

Talihiny nenašel nic.

Otočil letadlo a zamířil zpět, tentokrát ve 1200 metrech, a spěchal k místu nastražené léčky. Sledovalcestu pro případ, že by něco přehlédl, ale žádný zelený pick-up nebyl v dohledu.

„Tak fajn, chlapci,“ promluvil do vysílačky, když byl na dosah, „zatím nic nemám. U vás všechno vpořádku?“

„Všechno klape,“ ohlásil de la Rivera.

„Nezajímá se o vás policie nebo něco takového?“

„Celý den jsme neviděli jediného poldu, pane.“

Pohlédl na své rolexky. Bylo půl čtvrté. Kde sakra jsou? Začínalo to vypadat, že se zmýlil a vybral špatnou

trasu.

Znovu otočil letadlo, klesl na 600 metrů a upřeně sledoval silnici. Provoz na ní ještě poklesl. Nebylo by,

Zelené auto.

Klesl ještě níž.

Pick-up.

Přelétl nad ním a vysílačkou ohlásil: „Pravděpodobný terč. Pravděpodobný terč.“

„Rozumím.“

„Ještě to prověřím.“

Naklonil letadlo doleva, asi na kilometr se vzdálil od silnice, a když vyrovnal obrat, uviděl ho před sebou.

Ubral plyn, aby je hluk motorů nevyplašil.

Pomalu se k nim přibližoval a snažil se nic neuspěchat.

Když byl skoro vedle nich, zapnul autopilota, zvedl k očím dalekohled a zaostřil ho.

Zelený pick-up. Nenatřený přední blatník. Dodge.

Mám vás, pomyslel si vzrušeně.

Pohnul směrovým kormidlem trochu doprava a přešel na kurs 180 stupňů jižně, který držel jednu minutu

při rychlosti 80 uzlů, aby zvýšil vzdálenost mezi sebou a terčem. Dvě minuty. Poklepával si prsty nastehno. Dvě minuty čtyřicet vteřin. Déle už to Rudoch nevydržel. Vyrovnal vyvažovací klapky a posunulškrtící klapky dopředu.

Když stoupla rychlost, stočil letadlo ostře doleva. Potil se.

„Vzduch Mikovi, vzduch Mikovi. Slyšíte mě?“ ohlásil a doufal, že je stále v dosahu.

„Ano, pane,“ řekl de la Rivera.

„Potvrzuji terč třicet kilometrů na západ od křižovatky s dvě stě padesát devítkou. Blíží se k vám.“

„Něco mě napadlo,“ řekl Russ. „Taková teorie. Schválně, co na to řekneš.“

Bob neodpověděl. Ujížděli po Taliblue, dvouproudé silnici vedoucí po hřebeni Ouachitas, a právě projelikřižovatkou se silnicí 259. Před nimi se táhla prázdná, špatně udržovaná silnice. Na jedné straně se tyčilypříkré kopce, na druhé se rozkládala zelená údolí. Napravo bylo vidět nižší pohoří Ouachitas jako JackForks, Kiamachis a Winding Stairs. Zaslechl něco, co se tam nehodilo, ale nevěnoval tomu pozornost.

„Tak povídej,“ řekl.

„Ve filmech nebo v knížkách nenajdeš takové věci jako náhody. Nikdo nezaplatí za příběh chlápka, kterýnáhodou něco najde nebo se mu náhodou něco přihodí.“

„Forrest Gump je takových věcí plný.“

„Mluvím o průměrné produkci, Forrest Gump je výjimka z pravidla. Nemůžeš…“

„Dělal jsem si jenom legraci, Russi. Copak nemáš žádný smysl pro humor?“

„Hmmm,“ řekl Russ a pomyslel si: ne, asi nemám. „Ale ve skutečném životě k náhodám občas dochází, ať

jsou sebenepravděpodobnější. A nedá se přehlédnout, že tvůj otec byl zastřelen v oblasti, kde bylavyvíjena strategie využití zařízení pro noční vidění. Možná v tom není žádné spiknutí, třeba je to jennějaká šílená, nepravděpodobná náhoda.“

„Takže říkáš, že ho zastřelil Forrest Gump?“ zasmál se Bob.

Russ si nešťastně povzdychl.

„Předpokládejme,“ pokračoval, „že někdo s tímhle zařízením byl třeba na hlídce a ztratil se. Nachomýtl sek přestřelce a sledoval ji infračerveným hledím, ve kterém jsou podrobnosti nejasné. Díval se, jak se dvachlápci snaží zabít jeden druhého. Možná se ten odstřelovač prostě neudržel, stiskl spoušť a bylo to.“

„To nehraje,“ zavrtěl hlavou Bob. „Ten člověk seděl na stromě. Musel, protože jinak by neviděl přeskukuřici. A díra po kulce by neměla ten oválný tvar.“

Russ přikývl. Sakra, pomyslel si. Chytrák jeden!

„Dobře, dobře, tak si uvědomme, že tenkrát panovaly jiné poměry, tisk neměl tu moc, co má dnes, aprobíhalo něco jako křížová válka proti komunismu. Faktem je, že na civilistech, kteří neměli o ničem aniponětí, docházelo k testování účinků radiace, biologických zbraní a kdo ví čeho ještě. Možná i tohle bylnějaký test. Dostali za úkol střílet lidské terče. Proto se pověsili na Jimmyho a Buba, které mohli zastřelitbez problémů. Stala se však chyba a umřel tvůj otec.“

„To není špatné,“ poznamenal Bob po chvilce. „Není to špatné, ale tak to nebylo.“

„Proč myslíš?“

„Povím ti proč. Pamatuješ se na toho skrčka na fotografii, co si Preece nepamatoval jeho jméno?“

„Jo.“

„Nepamatoval si ho, můj bože. Já toho malýho parchanta znal. A kdo ho jednou poznal, nikdy na nějnezapomněl.“

„Kdo to byl?“

„Jmenoval se Frenchy Short. Agent CIA až do morku kostí. Když jsem byl podruhé ve Vietnamu, pověřilimě vedením průzkumné jednotky do Kambodže, ve spolupráci se CIA. Tenhle Frenchy se potloukal kolem.

Patřil do organizace zvané SOS, Speciální operační skupina. Banda hajzlíků. Frenchy vedl v Kambodžesvou malou osobní válku spolu s jedním prodejným Číňanem, který se jmenoval Nung, a výkonnýmdůstojníkem od maríny Chardym. Frenchy si o sobě myslel, že je nějaký Lawrence z Kambodži. Byl tojeden z těch parchantů, pro které neplatí žádná pravidla, kteří je přerostli, stejně jako CIA, a celou tuvšivou válku. Čistě náhodou dělal pro nás, ale pracoval by pro kohokoliv. On je odpovědí na mou dřívějšíotázku: Kdo mohl dát rychle dohromady operaci, která spojovala podsvětí, Jimmyho Pye, dobřenaplánovanou loupež a útěk, a na jejímž konci byl můj otec mrtvý? Možná dva nebo tři lidi na světě. Ajedním z nich byl Frenchy Short. Tohle byla jeho specialita. A je tu ještě něco.“

„Co?“

„Když jsem odcházel od SOS a mířil domů, Frenchy si mě vzal stranou a požádal mě, abych mu poslal pětset nábojů civilní munice.“

„Já nechápu –“

„Nosil v pouzdře colt automat. Myslel jsem si, že je to pětačtyřicítka, stejná, jako jsem měl já. Ne, šlo o.38 Super. Vysvětlil mi, že ho má raději, protože je stejně účinný jako pětačtyřicítka při mnohem menšímzpětném rázu. Říkal mu ‚pistole pro profíky‘.“

„Proboha,“ řekl Russ.

„To je víc, než –“ Náhle se Bob zarazil.

Letadlo. To bylo ono. Zvuk motoru letadla, které drželo stálou rychlost a vzdálenost a znělo jako bzučení

mouchy.

„Pokračuj,“ vybídl ho Russ. „Sklapni,“ přikázal mu Bob.

„Co se –?“

„Neohlížej se, nezrychluj ani nezpomaluj,“ řekl Bob.

On sám se neohlédl. Místo toho zavřel oči a ze všech sil se snažil oddělit motor letadla od vrčení auta,

hukotu větru a pneumatik. Za okamžik se mu to podařilo.

Velmi pomalu otočil hlavu a lhostejně přitom zívl.

Asi kilometr a půl napravo spatřil bílý dvoumotorák, nejspíš cessnu. Tahle mimina udělají tři sta padesát

kilometrů v hodině. Buďto z východu foukal strašně silný protivítr nebo pilot schválně udržoval nízkou

rychlost, aby se udržel na stejné úrovni s pick-upem.

„Tohle je víc než náhoda,“ řekl Bob, „že jeden z mála lidí v Americe, kteří by něco takového mohlipřipravit, je zároveň takovým fandou .38 Super, kterou střílel Jimmy. Cítím za tím vším Frenchyho. I kdyžto možná nedělal pro CIA, ale pro někoho jiného. Někoho mocného, to se můžeš spolehnout.“

Rychle pohlédl z okénka. Letadlo líně měnilo směr.

„Bobe, je všechno v pořádku? Ještě před chvílí jsi byl napjatý a teď ses uvolnil. Jsi v pohodě.“

„Jo, všechno je super,“ řekl Bob a znovu zívl. „Kromě toho, že jedeme přímo do pasti.“

„Vzduch pro Alfu a Bakera,“ ohlásil se Rudoch, letící nebezpečně nízkou rychlostí v osmi stech metrech.

„Tady Alfa,“ ozval se hlas. „A co Baker?“

„Jo, jsem tady taky. Myslel jsem, že když se ohlásí on, budete vědět, že jsem tady taky.“

„Přestaňte myslet. Uděláte přesně, co vám řeknu. Jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl Baker kajícně.

„Chci, abyste se pustili do pronásledování. Je asi sedm kilometrů před vámi a jede zhruba osmdesátkou.

Nikde žádní poldové ani jiná auta. Šlápnete na to a budete ho pronásledovat. Já vás sleduju a až vám

řeknu, zpomalíte na devadesát. Nechci, aby si všiml, že ho honíte, jasné?“

„Ano, pane.“

„Vy zůstaňte, kde jste, Miku a Charlie. Nemusíte nikam spěchat, jedou k vám. Budou u vás tak za čtyřiminuty. Nechám Alfu a Bakera přiblížit a pak se do toho dáte. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

Ohlédl se na silnici za sebou a v dálce uviděl, jak se po ní asi sto šedesátkou řítí dvě velká auta a rychle

se blíží k mnohem pomalejšímu pick-upu.

„Cítím krev, vypadá to moc dobře. Alfo a Bakere, už jste blízko. Ještě kousek a začnete zpomalovat, tak,už, snížit rychlost. Miku a Charlie, můžete vyrazit, hezky pomalu, tak devadesátkou, za dvě minuty jsme u

vás.“

Někdo zapomněl přepnout na příjem a Rudoch uslyšel z vysílačky podivné sípění a cvakání. Pak mu todošlo. Byl to vzrušený dech mužů těsně před přestřelkou a natahování a odjišťování zbraní.

Slova se z Russe valila, jako by je přestal ovládat a nemohl ani ovlivnit jejich tón. Jeho hlas byl vysoký,

pisklavý, skoro dívčí.

„Nemám zastavit?“ kvílel. „Nezastavíme a nezavoláme policii? Není tady někde odbočka?“

„Seď na zadku a udržuj rychlost. Jedou za námi dvě auta. Napravo nad námi letí letadlo, které je

koordinuje. Za chvilku do toho vlítnem a bude to rachot.“

Russ viděl, jak se Bob vrtí na sedadle, a poznal, že se snaží vytáhnout něco zpoza sedadla, aniž by to byloznát na jeho profilu. Podíval se do zpětného zrcátka a spatřil, že se v zatáčce objevila dvě auta.

„Tady je první a jediné pravidlo,“ řekl Bob klidně. „Kryj se, neschovávej se. Až vyskočíš z auta, dáš sizáležet, aby mezi tebou a jimi zůstal blok motoru. Uvnitř auta by tě jejich kulky dostaly jako nic.“

Russ cítil v hlavě jen záplavu stříbrných bublin, stěží mohl dýchat. Jeho srdce vážilo aspoň tunu a bušilo

jak o závod.

„To nezvládnu,“ vypravil ze sebe. „Mám strach.“

„Budeš v pořádku,“ uklidňoval ho Bob. „Jsme na tom líp, než si myslíš. Dostaneme se z toho, neboj.Udeříme na ně tak tvrdě, že si budou přát, aby si vybrali jiná zaměstnání.“

Před nimi se z chvějícího se vzduchu nad silnicí vynořilo jedno a pak druhé auto. První byl další pick-up,černý a otlučený, a za ním se ve vzdálenosti asi padesáti metrů držel sedan. Russ zkontroloval situaci zanimi. Dvě auta se přibližovala, ale nijak zvlášť rychle. V tom bližším rozeznal čtyři strnulé mužské postavy.

„Nezírej tak na ně, člověče,“ napomenul ho Bob, kterému se konečně podařilo vytáhnout, co hledal.Periferním viděním Russ rozeznal Ruger Mini-14 a papírový pytel. Bob z něho vyndal něco velkého –Russovi došlo, že to je ta krátká pětačtyřicítka automat, a zastrčil si to za opasek u pravé ledviny. Sáhlpo něčem dalším.

Russ vzhlédl. Pick-up se přibližoval. Byl ani ne půl kilometru daleko. Za pár vteřin bude u nich.

„Kde to je?“ zavrčel Bob, který se přehraboval v pytli, a v jeho hlase bylo slyšet strach, který vyděsilRusse víc než přibližující se auta.

Co to sakra hledá? ptal se sám sebe zoufale.

Rudoch sledoval, jak se pod ním rozvíjí jeho mistrovské dílo. Všechno spočívalo v načasování, a to byloskvělé. De la Rivera v pick-upu Mike, následovaný čtyřmi muži v Charliem, se přibližovali zpředu. Zatímvozy Alfa a Baker postupně snižovaly vzdálenost mezi sebou a Swaggerem. Budou od něj asi padesátmetrů daleko, až de la Rivera narazí do Swaggera a vytlačí ho ze silnice.

„Přibližujete se dobře, Alfo a Bakere,“ pochválil je. „Jde vám to dobře, Miku.“

Mají ho!

Podaří se to!

Rudoch zatajil dech a cítil, že mu srdce buší až v krku. Teď to převzal de la Rivera.

„Tak fajn, muchachos, je to moc muy bueno, teď hlavně klid. Vidím tě, Alfo, jde ti to pěkně. Zkontrolujtesi rychle zbraně, jestli máte nabito, nataženo a odjištěno, zůstaňte muy glace, jako led. Už je to tady,dopadne to skvěle pro nás všechny.“

Vozy se k sobě přibližovaly.

Ocitli se na rovném, vysoko položeném úseku cesty, po jehož obou stranách rostl pokroucený trpasličí bílý

dub.

„Teď mě poslouchej,“ řekl Bob naléhavě. „Ten pick-up se nás pokusí vytlačit ze silnice. Než do nás narazí,

šlápneš na plyn, takže nás mine a odřízne ty dva za námi. Pak to strhneš prudce doleva a narazíš dozadku toho dalšího auta a pořádně zaklepeš těmi chlapy uvnitř. Pak dupneš na brzdu, abychom dostalismyk, otočili se skoro do protisměru a zastavili na druhé straně, abychom se mohli ztratit mezi stromy, akdyby to bylo potřeba, seběhnem dolů z kopce. Z auta vypadneš mými dveřmi a skrčíš se u předníhokola, kde se budeš krýt. Vezmeš ten pytel. Budeš mi podávat zásobníky, jak je budu potřebovat. Jakmilejeden vyhodím, podáš mi další kulkami od sebe, abych ho tam mohl zacvaknout a pokračovat v

rokenrolu.“

„Jo, rozumím,“ přikývl Russ, celý zoufalý, že něco zapomene, ale také překvapený plánem, který se před

ním rozvíjel. Trochu ho to uklidnilo. I Bob se zdál být klidný.

„Hlavně klid, hlavně klid,“ připomínal mu Bob.

„Jsem v pohodě,“ řekl Russ a byla to pravda.

„No sláva,“ zvolal Bob. „Tady je ten krám.“ Vytáhl něco z pytle a Russ viděl, že je to ten dlouhý, zahnutý

zásobník, na kraji s nábojem s červenou špičkou.

Pick-up byl u nich.

„Co to je?“ stihl se Russ zeptat, než se realita proměnila ve zpomalený film. Slyšel, jak Bob zacvaklzásobník a natáhl zbraň.

„Čtyřicet střel se stopovkou M-196,“ řekl Bob. „Trochu si na ně posvítíme.“

V napjatém očekávání sledoval Rudoch precizně prováděnou akci. Naklonil letadlo doleva a přidal plyn,

takže kroužil nad celým divadlem jako racek. Bylo úžasné pozorovat, jak se to, co zatím probíhalo jen v

jeho představivosti, odehrává ve skutečnosti.

Ale něco jakoby,

Dělo se to tak rychle a zvedala se spousta prachu, takže skoro neviděl…

Zmatek. Nikdy neviděl bitvu na vlastní oči a ve filmu bylo všechno tak jasné. Dávalo to smysl. Tady

jakýkoliv smysl chyběl, zbýval jen chaos a improvizace.

Slyšel je z vysílačky.

„Ach, ne, sakra –“

PRÁSK! Nervy drásající úder kovu o kov.

„Proboha, co je –“

„Pozor, střílí, on –“

„Kruci, hoříme! Ježíši, upečeme sel“

„Koupil jsem to, koupil jsem to, do prdele, koupil jsem to –“

Do Rudochových uší se zabodlo vysoké zakvílení a letadlo se zakymácelo. Vyrovnal ho a rozhlížel se, co to

sakra bylo. Když pod sebou spatřil sloupec plamenů z hořícího benzínu, pochopil, že se mikrofon roztavil.

Bylo to tady. Nárazník pick-upu s kyklopským reflektorem se na ně řítil jako padající dům, ale v té vteřinědupl Russ na plyn. Auto vystřelilo kupředu a ten ohromný nárazník je minul. Russ strhl volant, aby autovyrovnal, ale ztratil nad ním kontrolu. Bobova levá ruka popadla volant a stočila ho doleva. Se zaduněnímnarazili do druhého auta a smykem se v oblaku prachu řítili dál, až se zastavili. Auto stálo nakloněnépředkem v příkopě a zadkem na silnici.

Během toho všeho měl Russ pocit, že vidí duchy naplněné vztekem a úžasem, jak kolem nich prolétlytváře v autě, do kterého narazili. Jako by pozoroval muže pod ledem, v jiném světě, šíleně pohybující ústya poulící oči. Pak to vše zmizelo ve zvířeném prachu.

Zamrkal.

Měl by snad něco udělat?

„Ven, sakra,“ vyštěkl Bob. Russ hrábl po sponě bezpečnostního pásu, který mu prokázal dobrou službu,odepjal ho a začal klouzat po Bobově sedadle ven z auta. Vzpomněl si na pytel, popadl ho a cítil, jak se vněm přesýpají zásobníky. Konečně venku z auta. Skrčil se rychle u předního kola, kde už se hrbil Bob vestřelecké pozici. Russ se ale nemohl krýt. Musel to vidět.

Když vyhlédl nad blatníkem, strnul.

Černý pick-up skončil na střeše napříč protějším pruhem, který zablokoval. Dvě auta, která Boba a Russesledovala, zůstala stát za ním. Zdálo se, že zadní narazilo do předního.

Vozidlo, které jelo za pick-upem, muselo také zastavit smykem, aby se vyhnulo nárazu do zničeného pickupu. Stálo skoro přesně na protější straně silnice. Následoval okamžik děsivého ticha. Muži v autech sesnažili nepostřílet navzájem a najít terč, který nebyl tam, kde měl být.

Pak Bob spustil palbu.

I v jasném dni osvětlovaly stopovky svou pouť k blízkému cíli. Vypadaly jako výsledek fyzikálníhoexperimentu, pohybující se jako podle pravítka. Bob vystřelil ve vteřině tři kulky do auta přímo proti nim.Na co to střílel? Nemířil na muže v kabině, ale někam nad zadní kolo a Russ,

Pak auto zmizelo v obrovskému záblesku, když stopovky zapálily nádrž. Po hromové ráně se několikokamžiků zdálo, že z nebe prší oheň. Celý svět kolem nich hořel a Russe zasáhla vlna horka. Uslyšelvýkřiky. Rozběhl se k němu hořící fantom, který se však zhroutil a zůstal ležet bez hnutí uprostřed silnice.

Periferním viděním zachytil Russ nějaký pohyb, a když se podíval tím směrem, uviděl, jak zpozapřevráceného pick-upu vystřelilo jedno z aut, které je pronásledovalo.

„Jedou sem, jedou sem,“ zařval.

Ale Bob už střílel a stopovky zářily ve vzduchu jako prásknutí ohnivého biče. Čelní sklo přijíždějícího vozuse pod jejich zásahem rozprsklo na tisíce drahokamů, auto ztratilo kontrolu a skončilo v příkopě v oblaku

prachu.

„Zásobník! Zásobník!“ křikl Bob a Russ mu vtiskl do ruky jeden z těch s dvaceti náboji, kulkami ven. Bob

ho zasunul do zbraně a natáhl ji právě v okamžiku, kdy se za kvílení pneumatik objevilo třetí auto. Bob ho

však vyřídil čistě, když začal palbou na čelní sklo, aby pak vyprázdnil zbytek zásobníku do okének a dveří,

jak auto projíždělo kolem. Řítilo se kupředu, spíš jako by chtělo uniknout než způsobit jim újmu. O stometrů dál si všimlo, že veze jen mrtvoly, a zabočilo do příkopu, převrátilo se na bok a zůstalo ležet vporostu bílého dubu.

A náhle bylo ticho, které narušoval jen hukot větru a syčení plamenů.

„Proboha, tys je dostal všechny,“ vypravil se sebe šokovaný Russ, ale Bob se krčil vedle s pětačtyřicítkouv ruce. Něco zahlédl. Dva muži se samopaly se vysoukali z vraku v protějším příkopu a pustili se vzhůru ksilnici. Bob už ale stál a z jeho pistole létaly kulky. Jeden ho spatřil a pokusil se na něj zamířit, ale Bobstřílel tak rychle, že si Russ na okamžik myslel, že má také nějaký samopal. Na zem padlo šest prázdnýchnábojnic a oba střelci klesli jako hadrové panenky. Jeden z nich byl obrovský chlap v drahé sportovnísoupravě se zlatými řetězy kolem krku. Ležel bez hnutí s vytřeštěnýma očima a krev barvila jeho mikinu

na jahodovo. Russ si povšiml jednoho zvláštního detailu. Na hrdle se mu jako náhrdelník táhla jizva, jako

by se ho někdo pokusil podříznout motorovou pilou, ale v polovině si to rozmyslel.

Další okamžik ticha. Bob ho využil, aby vyměnil zásobník. Russ se rozhlédl.

„Kristepane,“ zašeptal. Připomnělo mu to televizní zpravodajství z Dálnice smrti poblíž Kuwait City poté,co tam americké bombardéry odvedly dobrou práci. Čtyři zničená auta, z toho jedno na střeše a jedno vplamenech, a všude mrtvá těla, kaluže krve, střepy a pohozené zbraně.

„Tak co na to říkáš, parchante!“ zařval náhle Bob a Russovi došlo, že volá na bílé letadlo, které už mířilo

na jih.

„Zabils je všechny,“ řekl Russ. „Zastřelils aspoň dvacet chlapů.“

„Spíš o něco míň. Byli to profíci. Věděli, jak na to. A teď se podíváme, jestli jsme získali první cenu.“

Přešel silnici k převrácenému pick-upu. Všude páchl benzín.

Otevřel dveře a nahlédl dovnitř. Russ se mu díval přes rameno.

Uvnitř, v nepřirozené poloze, která naznačovala, že se zlomilo něco důležitého, ležel drsně vypadající

Hispánec se stříbrnými vlasy, oblečený do drahého obleku. Z úhlu jeho krku se dalo soudit, že ho mázlomený. V obličeji byl šedivý, pohled měl strnulý a těžce dýchal. Bob na něj namířil pětačtyřicítku. Muž se zasmál a pohlédl na něj. V levé ruce držel zapalovač. „Jdi do prdele, člověče,“ řekl. „Už jsem skoro mrtvej, ty zasranej parchante.“ V jeho hlase byl patrný lehkýkubánský přízvuk. „Stačí škrtnout a všichni půjdem rovnou do pekla.“ „Nevybouchne to, kámo, bude to jenom hořet.“ „Polib mi prdel,“ řekl Kubánec.

„Kdo je ten chlap v letadle?“ zeptal se Bob.

Muž se znovu zasmál, zuby měl zářivě bílé. Pohnul volnou rukou a Russ sebou trhl, ale Bob nevystřelil.Dívali se, jak se ruka zvedá ke košili a jedním trhnutím ji rozevírá. Hnědý hrudník pokrývalo propracované

tetování. „Co má tohle být?“ zeptal se Bob.

„Jsem Kubánec z Marisolu, ty nortamericano cabrone. Ty puta! V base mě nezlomil ani ten zasranejCastro a ty si myslíš, že se budu bavit s nějakým buranem?“ Zasmál se.

„Přesvědčils mě,“ řekl Bob. „Nemá to cenu.“

Zasunul pistoli za opasek.

„Půjdeme,“ řekl Russovi.

„Hej,“ křikl muž v pick-upu. „Musím říct, ty parchante, že máš koule. Jseš cubano? Možná tvoji mámu

vopíchal Desi Arnez, když tvůj táta šukal venku s kozama.“

„To bych neřekl,“ zavrtěl hlavou Bob. „Neměli jsme televizi.“

Seděli už ve svém autě, když Kubánec ukončil své trápení. Pick-up zahalily plameny a Boba a Russe

ovanul horký dech ohně.

Byla skoro tma, když Rudoch přistál ve Fort Smith. Zavezl letadlo do hangáru a instruoval svéhomechanika, aby ho po letu prohlédl. Došel na parkoviště, kde na něj ve svém autě čekali jeho věrníosobní strážci. Nasedl do svého mercedesu a jel domů.

„Miláčku,“ přivítala ho první vicemiss Arkansas 1986, „jakýs měl dneska den?“

„Ale jo, šlo to,“ řekl. „Však to znáš. Trochu zmatek, ale jinak jako vždycky.“

Pak se se svými dvěma nejmladšími dětmi díval na Černou krásu, jejich oblíbený film, který mu alespoň

nelezl moc na nervy.

Když šly děti spát, pustil si zprávy. Hlavní zprávou večera byla samozřejmě přestřelka drogových dealerůjen sto šedesát kilometrů daleko na Taliblue v Oklahomě. Deset mužů mrtvých a dva kilogramy čistéhokokainu. Mluvčí oklahomské státní policie řekl, že pátrání pokračuje, ale těla, která neshořela, bylaidentifikována a patří profesionálním zločincům s vazbami na podsvětí v Miami, Dallasu a New Orleansu as dlouhými trestními rejstříky. Všechno zatím ukazuje na léčku, nastraženou transportu drog, která sezvrtla v bitvu na jedné z nejkrásnějších silnic v Oklahomě. „Díky bohu,“ řekl ten policista, „že nebyli zabiti

žádní nevinní lidé.“

Hned po zprávách na něj plnou vahou dolehla vážnost situace, ve které se ocitl. Byl ve velkém maléru.Tenhle Swagger byl nejsilnější protivník, proti kterému kdy stál od doby, kdy byl zabit jeho otec.

Věděl, že musí udělat něco velice chytrého, rafinovaného a extrémně profesionálního, nebo prohrajevšechno. Rozhlédl se po domě a pomyslel na své děti a děti z prvního manželství a co by se s nimi stalo,kdyby ho Swagger dostal. Vyděsilo ho to.

Nalil si drink, pak další a pak se ozval jeho operátor.

Poslechl si Peckovu zprávu.

Poté Peckovi zavolal.

„Už je pryč?“ zeptal se.

„Ano, pane. Co mám dělat?“

„Pecku, musím vědět, o co mu jde. Dostaneš se do jeho kanceláře?“

„Ano, pane,“ řekl Peck.

„Tak fajn, chci, aby ses tam vloupal a opatrně se prohrabal v jeho lejstrech. Chci vědět, co ví, rozumíš?“

„Ano, pane.“

„Nemůžu si dovolit žádné další překvapení.“

Zavěsil. Šel by si lehnout, ale první vicemiss Arkansas 1986 ho ten večer nechávala chladným.

Místo toho si ještě jednou zavolal a domluvil si rychlé vykouření od jedné černé šlapky. Mnohem lépe toodpovídalo jeho náladě.

Dvacet sedm

DÍVAL SE, jak staroch konečně zhasl světlo a o pětačtyřicet minut později se vynořil z kanceláře stále v

županu své ženy, nasedl do cadillaku a s kvílícími pneumatikami odjel.

Duane se podíval na hodinky. Bylo 23.45. Rozhodl se dát mu ještě čtvrt hodiny, ale už po sedmi minutách

začal usínat. Bylo mu jasné, že je nebezpečně unavený. Vystoupil tedy z auta, prošel ulici a baterkousvítil do všech zákoutí, jako by byl na hlídce a hledal tuláky, a nakonec nenápadně zkusil dveře. Starochje samozřejmě nechal otevřené. Vešel dovnitř a ve světle baterky pokračoval po schodech ke kanceláři.Sakra, tyhle dveře byly zaklapnuté.

Sáhl do peněženky a našel v ní kreditní kartu. Jako mnoho policistů byl zběhlý v tricích zločinců, které léta

pronásledoval, a trvalo mu jen pár vteřin, než cvakl zámek a dveře se otevřely. Duane rychle prošelvnější kanceláří a vstoupil do starcova doupěte. Ve vzduchu visel nasládlý pach dýmkového tabáku.

Přistoupil rychle k trezoru a zatáhl za dvířka, někdy je člověk jen zaklapne a zapomene nastavit zámek.Ale ne, ten starý blázen trezor zamkl a Duanovy schopnosti nestačily na to, aby do něj pronikl. Přešel tedy

k oknu a zatáhl žaluzie. Pak rozsvítil.

Takový nepořádek! Ten starý parchant se zřejmě rozhodl skoncovat se vším, co vlastnil a co mu bylodrahé. Všude se válely papíry, jedno šuple skřínky na šanony leželo na zemi.

Duane si sedl ke stolu, pokrytému starými složkami a zprávami. Zalistoval v nich. Hmmm. Zdálo se, že

většina z nich má co do činění s rokem 1955. Našel tam dopis od nějaké ženské a zastrčil ho do kapsy ukalhot. Při dalším zkoumání padl na protokol o výslechu v případu Reggieho Gerarda Fullera, obviněnéhoz vraždy prvního stupně, datovaný 29. července 1955. Hmmm. Co má tohle znamenat? Nejspíš to budenějak souviset s těmi negry, které ten dědek navštívil. Proč objížděl negry? Co má za lubem? Má to něcospolečného se Swaggerem?

Všiml si žlutého bloku. Nebylo v něm nic napsáno, ale horní list byl odtržený a těžká ruka pisatele vytlačila

text do listu pod ním. Zvedl blok ke světlu a snažil se rozeznat jednotlivá slova. Pomalu se mu začalzjevovat starý, pokroucený rukopis. Tělo přemístěno? Malá Georgia? Uškrcena?

Ovládl ho pocit triumfu. Tohle udělá panu Bamovi radost.

Zaslechl nějaké cvaknutí, pak rychlé kroky a dveře kanceláře se rozlétly.

„Co tady sakra děláte?“ řekl Sam Vincent.

Stařec jel domů pořádně vyvedený z míry. Jeho představivost selhala na jednom konkrétním problému.

Komu v západním Arkansasu roku 1955 by proboha stálo za to, splétat tak složité spiknutí, aby vina za

smrt černé dívky padla na nevinného černého chlapce? A proč by to dělal?

Nedokázal to pochopit. Snažil se přijít na to, jak do sebe jednotlivé části zapadají. Pořád se musel vracet k

jedné věci. Někdo nechtěl, aby se přišlo na to, že Shirelle byla zabita v Malé Georgii. Malá Georgia bylaklíčem k tomu všemu.

Pokud bylo tělo opravdu přemístěno, znamenalo to, že na skutečném místě vraždy se nacházel nějakýdůkaz, který by ukázal na vraha. Kdyby se tělo nalezlo v Malé Georgii, bylo by zřejmé, kdo ji zabil. Comohlo někoho spojovat s Malou Georgii?

Snažil se přijít na to, jak to spojení objevit. Co by to mohlo být? Musel existovat nějaký dokument neboněco, na co si tenkrát mohl někdo snadno vzpomenout.

Možná územní rozhodnutí.

Možná zpráva o průzkumu pozemku od nějaké stavební firmy.

Možná kupní smlouva.

Pokoušel se vybavit si všechny dokumenty, které by se mohly týkat nějakého pozemku. Náhle dupl na

brzdu a zastavil. Ovládla ho panika.

Co když na tohle zapomněl? Co když to zmizelo v té černé mlze, která tak často zahalovala jeho mysl?Domů to měl ještě deset minut. Zpátky do kanceláře jen pět.

Otočil volant, šlápl na plyn, najel na obrubník, projel nějakým keřem a vyrazil zpátky.

„Co tady sakra děláte?“ opakoval stařec. „A kdo sakra jste?“

„Ach, pane Same, jsem Duane Peck, zástupce šerifa. Já… Viděl jsem, že se tady svítí, tak jsem to šel zkontrolovat. Nechal jste otevřené dveře a rozsvícená světla. Jenom jsem se díval, jestli vám sem někdo

nevlezl.“

Staroch ani na okamžik nezaváhal.

„Co to povídáte! Nic takového jsem neudělal. Zhasl jsem a zamkl kancelář. Jak to, že tady sedíte u mého

stolu, jako byste tady byl doma?“

Bojovně postoupil kupředu. Zabodl pohled do Duana. Všiml si, že drží v ruce blok.

„Co s tím kruci děláte?“

„Nic,“ řekl Duane.

„Vy jste tady čmuchal! Vy zatracenej slídile, co tady děláte?“

Pak mu v očích zablesklo poznání. „Pro koho děláte? Vy děláte pro ně, co, vy všivej parchante.“

„Pane, já pro nikoho nedělám,“ řekl Duane a postavil se. Stařec se k němu blížil.

„Pro šerifa neděláte. Šerifa já znám, pro toho to nebude. Tak pro koho? Řekněte mi to, nebo vás vyklepu

z vaší špinavý kůže a pověsím ji do průvanu, aby uschla.“

„Já pro nikoho nedělám, pane,“ opakoval Duane, postrašený starcovým vztekem.

„No, můžete se spolehnout, že na to přijdu. Posvítím si na vás, jen počkejte.“

Otočil se k němu bokem a zvedl telefon. Vytočil 911.

Duane ho omráčeně sledoval. Všechno se seběhlo tak rychle. Snažil se vymyslet, co udělá. V hlavě měl

prázdno.

Přinutí ho promluvit o panu Bamovi? A co ty peníze, co mu dluží? A co jeho nová práce, v níž si zatím vedl

tak dobře? Co jeho šance pracovat jen pro pana Bamu?

Ruka svírající baterku se zvedla jakoby o své vlastní vůli a pak dopadla se zaduněním na starcův zátylek.

Duane ucítil, že se tam něco křehkého zlomilo.

„Kancelář šerifa,“ ozvalo se ve sluchátku.

Stařec strnul, chytil se rukou za zátylek a obrátil se k Duanovi. V očích měl prázdnotu. Duane ho udeřil

znovu, tentokrát tam, kde krk přechází v rameno. Hlava sebou křečovitě trhla. Sluchátko spadlo na

podlahu, stařec udělal krok dozadu a padl na zem s očima v sloup.

„Kancelář šerifa. Kdo je tam?“ Duane poznal hlas Debbie Tillové, noční operátorky.

Zavěsil.

Nemohl popadnout dech. Kolena se mu třásla. Staroch ležel bez hnutí, ale ještě dýchal.

Duane se snažil přijít na to, co dál. Mohl by odejít, a až by ho tady někdo našel, přičetlo by se to na vrub

nějakému zloději. Ale došlo by k vyšetřování. Co když někdo viděl venku stát jeho auto?

Pak na to přišel.

Otřel telefon kapesníkem pro případ, že na něm zanechal otisky. Pak rychle zhasl a otřel vypínače. Blok s

vytlačeným textem si zasunul za košili. Popadl Sama v podpaždí a zvedl ho. Nevážil skoro nic. Stařec

sebou trochu trhl, ale pak zůstal viset jak pytel. Duane věděl, že kdyby ho táhl, zůstanou v prachu stopy.

Proto ho vzpřímeného odnesl na vrchol schodiště. Tam se na okamžik zarazil.

Takhle by si to pan Bama přál, pomyslel si.

Zhluboka se nadechl a vší silou vyhodil starce do vzduchu. Sam dopadl na čtvrtý schod, cvakly mu zuby a

kutálel se dolů po schodišti. Ruce a nohy mu vlály na všechny strany. Zastavil se o zárubeň dolních dveří.

Duane ztěžka dýchal.

Vrátil se ke kanceláři, zabouchl dveře a slyšel, jak zacvakl zámek. Otřel otisky z kliky.

Pak seběhl ze schodů, překročil tělo a vyšel ven.

Dvacet osm

BOB po přestřelce objel Blue Eye a po Etheridge Parkway zamířil přímo na sever do Fort Smith. Chtěl býtod toho místa co nejdál. „Od teď se musíme chovat, jako bychom mohli být kdykoliv napadeni. Rozumíš?Někdo na nás vyhlásil hon. Dostali jsme se z toho jen proto, že šéf nedůvěřoval svým lidem, rozhodl seřídit akci ze vzduchu a já si toho letadla všiml. Bez toho bych nestihl vymyslet plán a byli bychom mrtví.“

Russ přikývl, jako by rozuměl, jako by normálně fungoval. Stále však byl v šoku, takové krveprolití, tolikhluku a kouře a všechno se semlelo tak rychle.

„Byl to takový… zmatek,“ vysoukal ze sebe. Pak to z něj vypadlo všechno.

„Chci říct, můj bože, ta střelba byla tak hlasitá, a ty výbuchy, měli jsme takové štěstí. Nikdy bych sinedokázal představit něco tak šíleného. A tys zůstal tak klidný. Byl jsi jak led. Já nemohl skoro dýchat.“Bob ho však neposlouchal. Přemýšlel nahlas.

„A chci tenhle pick-up co nejdřív odstavit. Policii bude dva dny trvat, než zjistí, že tam bylo ještě jednoauto a dvě další zbraně. Pak zjistí typ pneumatik a barvu, kterou jsme nechali na autě, do kterého jsmenarazili, a půjdou po nás.“

„Nemyslím, že z toho auta zbylo tolik, aby se z něj dal vzít vzorek barvy,“ poznamenal Russ.

„To nemůžeš vědět. Zaparkujeme pick-up na letišti a pronajmeme si auto. A pak musím najít Frenchyho

Shorta.“

Bylo šest, když se zapsali v motelu Ramada Inn u silnice 271 jižně od města, zaparkovali auto, aby nebylo

moc na očích, a Bob zahájil pátrání po Frenchym Shortovi. Nejprve zavolal známému z Asociacenámořních důstojníků ve výslužbě v Los Angeles, vysloužilému seržantovi dělostřelectva, který měl nastarosti administrativní záležitosti, a brzy mu našel číslo na kapitána Paula Chardyho, o kterém Bob věděl,

že pracoval s Frenchym v SOS. Vytočil číslo do nějakého města jménem Winnetka v Illinois a naněkolikátý pokus se v půl deváté večer dovolal.

Telefon zvedla nějaká žena.

„Haló.“

„Dobrý den, paní, hledám kapitána námořnictva Paula Chardyho, ve výslužbě.“

„Mohu se zeptat, o co se jedná?“

„Jistě, paní, sloužili jsme spolu v roce 1969 na Centrální vrchovině. Snažím se najít jednoho člověka,

kterého jsme oba znali.“

„Okamžik, prosím.“ Slyšel ji, jak volá: „Paule, Paule, miláčku. Máš telefon. Týká se to námořnictva.“

Ozval se mužský hlas.

„Haló?“

„Kapitán Chardy?“

„Tak takhle už mi dlouho nikdo neřekl. Teď je ze mě trenér baseballu na střední škole.“

„Nevím, jestli si mě pamatujete, pane. Sloužil jsem jako poddůstojník na základně Camp Alice poblíž

Camba a přijímal jsem vás, když jste tam nastoupil v srpnu šedesát osm. Sloužili jsme spolu šest měsíců,

než jsem odjel domů. Jsem seržant dělostřelectva Bob Lee Swagger.“

„Bob Lee! Proboha, to víte, že si vás pamatuju. Byl jste nejlepší velitel výzvědného týmu, kterého SOS kdy

mělo. Je mi ctí, že jste si na mě vzpomněl.“

„Děkuju, pane.“

„Já děkuju vám, Bobe. Ukázal jste nám ostatním, jak na to.“

„Pane, rád bych vám řekl důvod, proč volám. Snažím se najít muže, který tam pracoval s vámi. Byl to

civil, takový skrček. Měl jste k němu blíž než já. Pokud si dobře pamatuju, vedli jste společně několik

operací.“ „Frenchy.“ „Ano, pane.“

„Proboha, na Frenchyho jsem si už léta nevzpomněl. Chudák Frenchy.“ Bob měl pocit, že se do mužovahlasu vloudil zvláštní tón: žal, pohřbená bolest, vzpomínky, které měly zůstat nedotčené.

„Pane?“

„Bobe, Frenchy to nezvládl. Doplatil na svá dobrodružství.“

Bob v duchu zaklel.

„Frenchy byl opravdu šílenec, to vám povím. Jeho život by stačil pro pěkných pár lidí.“

„Ano, pane.“

„No, tak Frenchy mě naverboval. Strávil jsem… ale, nemá cenu se pouštět do detailů, je to dlouhá a nemoc pěkná historie. Po válce jsem čtyři roky pracoval pro CIA a Frenchy byl můj přímý nadřízený.Dočasně jsem se tam pak vrátil v roce osmdesát dva. Ale Frenchy, ten…“

Odmlčel se.

„Neměl bych vám to říkat. Zůstane to mezi námi, nikdy jste se mnou nemluvil. V roce sedmdesát čtyři ho

ve Vídni zajal plukovník KGB. Umučili ho.“

„To je mi líto, pane,“ řekl Bob a neodpustil si další otázku: „Co se stalo s tím plukovníkem?“

„Vyletěl do vzduchu a zůstaly po něm jen ponožky a boty,“ řekl Chardy hlasem, který nepřipouštěl další

dotazy na tohle téma.

„Mohu se vás ještě na něco zeptat?“

„Jen do toho, seržante.“

„Čeho byl Frenchy Short schopný? Ať už to dostal rozkazem nebo ne.“

Chardy se na chvilku zamyslel a pak řekl: „Frenchy byl schopný všeho. V roce sedmdesát čtyři mědokonce prodal Rusům, když jsem byl v Kurdistánu. Mělo to velmi nepříjemné následky. Neměl žádnésvědomí. Byl to malý člověk schopný napáchat velké zlo, což není tak neobvyklá kombinace. Ať hopodezíráte z čehokoliv, nejspíš to udělal. A ještě něco horšího.“

„Mluvil někdy o své práci v Arkansasu v padesátých letech? Týkalo se to infračervených zaměřovačů.“

„Seržante, o minulosti nikdy nemluvil. A kdybyste ho viděl pracovat, nikdy byste se ho na minulost

neptal.“

„Tak vám moc děkuji, pane.“

„Jste v pořádku, seržante? Nepotřebujete pomoc?“

„Ne, pane, děkuji. Sdělil jste mi, co jsem potřeboval vědět.“

„Hodně štěstí, seržante. Sbohem.“

„Sbohem, pane.“

Obrátil se k Russovi. „Dobrý chlap. Ale sakra, co budeme teď dělat?“

„Co takhle zajít na večeři?“ navrhl Russ.

„Tak dobře,“ řekl Bob.

Zašli do restaurace motelu a posadili se. Bob si objednal cheeseburgr a Russ tuňákový salát. Bob seděl

bez jediného slova. Russ nikdy nepoznal člověka, který by se takhle uzavřel do sebe a jehož ostražité očiby jasně říkaly: Nevstupovat. Jen předstíral, že jí. Russ se domníval, že mu v hlavě leží něco, co souvisí s

Chardym, Frenchym nebo tou prohranou válkou.

„No, měl bych nápad,“ řekl Russ.

„Cože?“

„Říkám, že bych měl nápad.“

„Pánbůh s námi a zlý pryč,“ utrousil Bob.

„Frenchy Short je mrtvý a ze CIA nic nevyrazíš, to je jasné. Proto musíme vycházet z toho, co máme.

První předpoklad: tvůj otec něco věděl a to něco ho zabilo. Takže mě napadlo, že bychom měli zkusit najítco nejvíc lidí, kteří s ním ten poslední den mluvili. Ne náhodně, ale jeho přátele. Tvoje matka je mrtvá.Se Samem jsme mluvili a nic nám neřekl. Ale nezmínil se on…“ Bob přikývl.

„O slečně Connii,“ řekl. I ji si po těch letech pamatoval, impozantní, krásnou ženu okolo padesátky, kterápocházela z východu a provdala se za místního aristokrata Rance Longacrea, který pak zemřel. Narodil sejí syn a i ten zemřel mlád. Jako by na ní leželo nějaké prokletí. Všichni, které milovala, zemřeli. Vybavil si,že se Connie někdy začátkem šedesátých let, ještě před válkou, vrátila domů. Řekla mu to nejspíš matka

– i když ne, ta už byla mrtvá. Sam. Sam ji znal.

„Teď už jí musí být přes devadesát,“ pokračoval Bob, „tedy jestli ještě žije. Také nevíme, jestli jí to ještě

myslí, jestli bychom ji našli a jestli by se s námi bavila.“

„Sam by možná věděl, kam odjela.“

„To už by něco řekl. Mám takový dojem, nevím proč, že mezi nimi něco bylo, ale neskončilo to dobře.

Nikdy o ní nemluví.“

„Hm,“ zabručel Russ a dál se rýpal v salátu.

„Sakra, kluku, copak ty nikdy nejíš maso?“

„Nějak mi poslední dobou nedělá dobře.“

„Sakra, já bych nemusel jíst nic jiného. Je mi padesát, a když budu mít štěstí, zůstanu naživu ještě tak

dva tři dny.“

Konečně se usmál a Russ poznal, že si dělá legraci.

„Ale je to dobrý nápad,“ pokračoval. „Zatraceně dobrý nápad. Třeba o ní Sam opravdu ví. A možná našel

tu zprávu pro koronera.“

Vrátili se do pokoje a zavolali mu, ale nikdo to nezvedal, i když to Russ zkoušel nejmíň desetkrát.

„To by mě zajímalo, kde ten starý pacholek je,“ řekl Bob.

„Možná má novou přítelkyni,“ nadhodil Russ.

Dopoledne to nakonec u Sama někdo zvedl.

Povědomý hlas Boba zmátl.

„To je Sam? Já sháním Sama Vincenta.“ „Kdo volá, prosím?“ zeptal se ten muž. „Jmenuju se Bob Lee Swagger a –“

„Bob! Bobe, tady John Vincent, Samův nejstarší syn.“

Bob věděl, že John je lékař v Little Rocku, a z tónu jeho hlasu poznal, že se stalo něco zlého.

„Stalo se něco?“

„Bobe, táta včera v noci zemřel.“

„Proboha,“ vypravil ze sebe Bob, který si myslel, že Sam bude žít věčně jako nějaký obrovský lev s černou

hřívou. Zpráva mu způsobila fyzickou bolest, nemohl popadnout dech a zatočila se mu hlava. Posadil se

na postel.

„Co se stalo?“ zeptal se konečně.

„Asi víte, že tátovi už to chvílemi vynechávalo. Včera večer ho něco popadlo a vypravil se do kanceláře.Na sobě měl župan po mámě, každou botu jinou a byl bez ponožek. Spadl ze schodů, na dvakrát si zlomilvaz. Aspoň to bylo rychlé.“

„Johne, dlužím vašemu tátovi život.“

„Byl to moc dobrý člověk, ale nikdy si nedal říct. Tolikrát jsem ho prosil, aby se odstěhoval k nám, místamáme spoustu. Nebyla nouze o peníze na ošetřovatelku, domov důchodců, cokoliv, ale táta byl jak

beran.“

Bob nedokázal promluvit.

„Našli ho v sedm ráno. Mně zavolali v půl osmé a hned jsem se tam rozjel. Pane bože, vůbec nevím, coho to popadlo. Obrátil svůj dům a kancelář vzhůru nohama. Musel něco hledat.“

Bobovi došlo, že hledal tu zprávu koronerovi.

„Viděl jsem ho před dvěma dny. Byl plný života a ještě nasupenější než obvykle.“

„Vím, že miloval vašeho otce. Považoval ho za nejlepšího člověka, co kdy žil. A miloval i vás, Bobe. Jsemrád, že jste se s ním ještě setkal, než se to stalo. Pohřeb bude za pár dní, v pátek, řekl bych. A pak se

sejdeme jako rodina. Moc rádi vás uvidíme.“ „Budu tam,“ slíbil Bob.

Seděl na posteli a hleděl do prázdna. Smrt mu nebyla cizí, viděl ji už tolikrát a často byl i jejím nástrojem.Tentokrát ho však zasáhla neobyčejně tvrdě. Seděl a díval se do zdi, jako by tam místo ní byla jennekonečná nicota.

Když po chvíli přišel ze svého pokoje Russ, oblečený a připravený vyrazit, Bob mu řekl, co se stalo, a

uchýlil se znovu do své prázdnoty.

Nic se nedělo. Russ se díval na Boba a přemýšlel, co se mu honí hlavou. Vybavil se mu Achilles ve svém

stanu, hýčkající svou zlobu, aby přerostla v zuřivost tak silnou, že se jí nic nebude moci postavit.

„Pojedeme na pohřeb?“ zeptal se po chvíli Russ.

„Ne,“ řekl Bob. „Tam nás naši pronásledovatelé budou hledat nejdřív.“

Potřásl hlavou. Pak řekl: „Vzali mi otce, jeho tělo a vzpomínky. A teď mi vzali Sama.“

„Ty myslíš –“

„Viděl jsi Sama. Ať byl jakýkoliv, nebyl to žádný chudák. Neměl problémy s rovnováhou. Ten by zeschodů nespadl. Někdo ho z nich shodil, protože na něco přišel. Hledal tu zprávu koronerovi nebo něcopodobného, našel to, někdo ho sledoval a musel ho zastavit. Nějaký hrdina ho srazil ze schodů.“

Russovi bylo jasné, že se nacházejí na místě zvaném paranoia, hluboko ve světě konspirace, kde ipřirozený běh vesmíru zavání spiknutím.

„Mohl přece jen tak spadnout. Byl už starý.“

„Nestalo se to jen tak. Někteří lidé padají. Sam ne. Myslíš, že jsem se zbláznil? Myslíš, že si vymýšlím? A

co ti najatí pistolníci se samopaly, ti se nám jenom zdáli?“ „Nezdáli, ale –“

„A ten zatracený zástupce, co kolem nás pořád slídil? Pak zmizel a na scéně se objevili ti pistolníci. Kamse poděl? Nepůjdeme na pohřeb, ale zúčastníme se rodinného shromáždění. Ty budeš mít za úkolvyčmuchat, jestli toho zástupce někdo neviděl. Ale to je jenom pěšák. Za tím vším stojí někdo velký, kdovšechno sleduje a řídí. A já ho najdu a postavím se mu tváří v tvář. Uvidíme, kdo odejde po svých.“

„Ano, Bobe,“ řekl jen Russ, když viděl ocelové ostří Bobova vzteku.

„Pohřeb bude ale až v pátek. Dneska je úterý. A tvým dnešním úkolem je najít Connii Longacreovou. Je ti

to jasné?“

Russ přikývl. Pak řekl: „Tak dobře. To zvládnu.“

Dvacet devět

„NE, PANE,“ řekl Duane Peck. „Ne, pane, vůbec ne, pane. Vůbec jsem ho neviděl. Šel jsem nahoru a vzal

jsem to, co jsem vám právě dal. To je opravdu všechno.“

Jako mnoho policistů byl dobrý lhář. Dokázal přesvědčit sám sebe, že mluví pravdu, a podle toho se i

chovat. Neměl problémy s dýcháním, neuhýbal očima, netřásly se mu ruce a neměnil barvu v obličeji.

„Takže nemáš nic společného se smrtí toho starce?“ zeptal se Rudoch Bama. Nacházeli se v zadní

místnosti baru U plameňáka, kam si Bama Duana pozval, když slyšel, co je nového.

„Ne, pane, nemám. Nikomu tak starému bych neublížil. Mám přece úctu ke stáří. Nedostatek úcty, to je

přesně to, co ničí naši zem.“

Když mluvil, tvářil se naprosto netečně. Hlas měl klidný, pod kontrolou, nemusel si odkašlávat. Srdce mu

tlouklo pomalu a pravidelně.

„Nemůžeš zabíjet lidi, kdykoliv tě napadne,“ domlouval mu Rudoch. „Někdy to může mít nepříjemné

následky. Kromě toho, byl už tak starý.“

„Přísahám,“ řekl Duane, „přísahám, pane, že s tím nemám nic společného.“

„No tak dobře,“ řekl Rudoch, který si přál, aby mu mohl věřit, ale moc se mu to nedařilo.

„On se úplně zbláznil, pane. Už jsem vám říkal, jak roztrhal všechno na kusy. Pak se vrátil do kanceláře v

županu po svý ženě a spadnul ze schodů. Jo, je to tragédie. Ten starej pán potřeboval, aby se o nějněkdo staral. Je to zločin, že ta jeho zatracená rodina ho nechala takhle umřít, po tom všem, co pro něudělal.“

Bama přikývl. Zkoumal předměty, které mu Peck přinesl, zprávu o výslechu z roku 1955, dopis z roku 1957, psanýpokrouceným rukopisem od nějaké Lucille Parkerové, a žlutý blok s vytlačenými poznámkami. Pak zvedl

zrak k Duanovi.

„Pane, když ten blok zvednete ke světlu, rozeznáte, co se tam píše. Já viděl slova…“

„Tak dobře, Pecku, to stačí. Vrátíš se do Blue Eye, ale nebudeš dělat nic. Počkáš, až se ti ozvu. Je to

jasné? Nebudeš se nikde shánět po Bobu Lee Swaggerovi. Budeš se od něj držet dál. Nechci, aby začal

něco tušit. Možná tě budu potřebovat později, jestli vymyslím na co.“

„Ano, pane. A pane… co se týče mých dluhů…“

„Smazány, Duane. Už jsi zase v plusu. Dál budeš dostávat pět tisíc měsíčně. Samozřejmě i nadále budeš

pracovat jako zástupce, jenom tak máš pro mě nějakou cenu.“

„Vsadím se, že bych Boba Lee vyřídil, kdybyste chtěl.“

„Na to ani nemysli,“ varoval ho Rudoch. „Dostal by tě dřív než ty jeho. Na jedné silnici se jak topinky

usmažilo deset chlapů, co si mysleli, že to bude hračka. A teď už zmiz.“

Když Peck odešel, zašel si Rudoch dolít zatuchlou barovou kávu do plastového kelímku. Byl to důležitý

okamžik, musel učinit pár závažných rozhodnutí.

Musí zabít Boba Lee Swaggera a musí to udělat rychle. Ale na to nestačil ani tým snů složený z nejlepších

profesionálních zabijáků. Uvědomoval si, že čisté násilí tady nepomůže. Přišel čas vychytralosti a

plánování.

I přes smutek a odpor k Duanu Peckovi se cítil podivně šťastný. Swagger. Ten chlap je geniální. Nejlepšíprotivník, proti kterému kdy Rudoch stál. Chytrý, odvážný, klidný a nápaditý. Když na něj nestačila takováspousta zbraní, co by ho mohlo vyřídit?

Hmmmmm. Možná jediná zbraň. Jak jinak zabít odstřelovače než odstřelit ho ze zálohy?

V duchu se snažil vytvořit seznam svých výhod. Swagger samozřejmě ví, že po něm někdo jde, ale nemátušení, kdo by to mohl být, kromě obecného podezření, že to souvisí se smrtí jeho otce. To dáváRudochovi příležitost vybrat si další postup. A čím víc o tom přemýšlel, tím víc si uvědomoval, že klíč kdnešku leží ve včerejšku. Musí být způsob, jak Swaggerovi nastražit takovou návnadu, které nedokážeodolat, i když bude vědět, že by ho to mohlo zabít. Jen tak může být tak opatrný muž zničen.

Rudoch překypoval tvořivostí. Už před sebou viděl základní rysy projektu, který připravoval, zbývaly jendetaily. Na ty je však času dost. Pohltilo ho vzrušení z tvorby.

Pustil se do práce. Musel pochopit všechno, co se přihodilo před čtyřiceti lety. Odpověď ležela v minulosti.

Došel do vedlejší místnosti, kde stál starý trezor, v němž spočívaly poklady a tajemství impéria jeho otce.Když se prsty dotýkal ohlazeného, starého knoflíku s číselníkem, myslel na otce. Na chytrého adisciplinovaného muže, samouka, z části tyrana a z části génia, který pocházel odnikud. Ano, přesně takto bylo. Ten člověk pocházel odnikud. Narodil se v chatrči chudého rolníka v okrese Polk roku 1916, kdevládl zoufalý nedostatek jídla, brutalita a negramotnost. Býval krutě bit, a proto svého jediného synanikdy netloukl. Setkával se s posměchem a nadávkami do buranů a bílé špíny.

Když pochopil, že v okresu Polk ho nic dobrého nečeká, a má-li před sebou nějakou budoucnost, najde jive městě, odešel v roce 1930 jako čtrnáctiletý chlapec do Fort Smith. Tam začal pracovat jako poskok uplukovníka Tyree, který vládl městu z apartmá hotelu Ward. Nebyla to nijak slavná práce, jen sbíral sázkyv ilegální lotynce, a kdyby skončil pod koly vlaku, neštěkl by po něm ani pes.

Ray Bama měl však talent na čísla, bleskové výpočty a celý svět, který ležel za nimi, talent, který pakpředal svému synovi. (Žádné z Rudochových dětí tohle nadání nepodědilo, ale naštěstí ho nebudoupotřebovat.) Vypracoval se v klasického amerického gangstera a jeho vzestup odrážel přesvědčení většiny

národa, že ve zločinu stejně jako v průmyslu vítězí ten největší dříč a nejlepší počtář. Po lotynce přišlyzastavárny, po nich lichva a kasina, až došlo i na investice. Neustále měl po ruce tři nebo čtyři právníky atřikrát se ho pokusil někdo zabít. Vlastnil nevěstince, ale nechodil do nich. Půjčoval peníze, ale nikdyneměl dluhy. Prodával drogy, ale nebral je a nedovolil to ani nikomu ve svém okolí. Chápal dynamikurozdělené černé a bílé populace. Přestože byl, i když zprostředkovaně, zabiják, nepáchal žádné odpornézločiny. Nebyl rasista a spolupracoval s černými gangstery. Nebyl psychopat a zabíjel, jen když to bylonutné. Nikdy nezabíjel rodinné příslušníky, nikdy nemučil ani netýral. Stal se z něj skutečný gentlemanpodsvětí.

Časem však Rudochovi došlo, že jeho otec byl víc než jen úspěšný profesionál. Nejodvážnější čin svéhoživota učinil, když opustil venkov a stal se městským člověkem. Nikdo mu nemohl usnadnit tu proměnu zchudého, bosého a skoro negramotného kluka z chatrče v horách v muže dokonale se orientujícího vzákonitostech městského života. V jediné generaci byl schopen přenechat svému synovi naprosto odlišnýživot: domácí učitele, čtyři roky na Arkansaské univerzitě, svět plný možností a podnětů. Jeho synnemusel nikdy vstávat ve čtyři ráno, aby připravil šlichtu pro prasata nebo nasbíral v lese dřevo a zapáliloheň. A jeho vnuci už si něco takového vůbec nedokázali představit.

Doufám, že tě nezklamu, táto, pomyslel si. Přísahám, že se budu snažit vyrovnat tvému odkazu.

Rudochova otce zabila bomba před barem U plameňáka v roce 1975. Rudoch tehdy pracoval jakoviceprezident Bama Trucking, Inc. Jeho okamžitou reakcí nebyl žal, ale příprava na útok proti organizaci,který se dal očekávat okamžitě po zabití jejího šéfa. Kupodivu k němu nikdy nedošlo, i když později seobjevilo pár potížistů, které však nebylo těžké porazit.

Záhada otcovy smrti se stala jeho posedlostí. Utratil dvě stě tisíc dolarů za vyšetřování, které mělo nazáhadu vrhnout světlo. Když poručík Will Jessop z kriminálky ve Fort Smith, který měl případ na starost,odešel do důchodu, Rudoch mu vyplácel padesát tisíc dolarů ročně, aby ve vyšetřování pokračovalsoukromě. Rudoch sám využil všech svých kontaktů v podsvětí a odhalil tak několik dílčích spiknutí, ale o

smrti svého otce nezjistil nic.

Celé vyšetřování nedokázalo odpovědět na jedinou otázku, komu prospěla smrt starého Bamy kroměRudocha samotného. (On to ale neudělal, i když se to o něm říkalo.) Bez motivu nedávalo žádnévysvětlení smysl. Mohla to být jedině odplata za cosi z dávné minulosti, ale takové činy bývají zpravidlaemocionální, kdežto tato akce byla provedena s maximální chladnokrevností a profesionalitou, naznačujícíúčast skutečného odborníka na bomby.

Přesně to tvrdil i poručík Jessop.

„Rudochu, ten chlap věděl, co dělá. Šlo o nejlepší bombu, která kdy v Arkansasu vybuchla. Byl to

specialista.“

Rudoch nakonec vyšetřování vzdal a snažil se naučit žít s vědomím, že smrt jeho otce zůstane

nepotrestána.

Dělal jsem, co jsem mohl, tati, říkával si rozlítostněný bourbonem pozdě večer, kdy děti a vicemissArkansas 1986 spokojeně spaly. Snažil jsem se.

S takovými myšlenkami vytočil kombinaci a otevřel starý sejf. Minulost tam ležela v účetních knihách,dlouhých sloupcích čísel zaznamenávajících příjmy a výdaje. Každou třetí stránku pokrývaly vysvětlivky.Rudoch se z nich brzy dozvěděl, co potřeboval vědět o těch dvou týdnech v červenci roku 1955. Setkal ses pozoruhodnými lidmi: Frenchym Shortem, mladým nadporučíkem z Camp Chaffee Jackem Preecem amnoha dalšími obětavými a chytrými muži. Byl tam Jimmy Pye, stejně jako prominentní vězni z Bamovyorganizace ve vězení okresu Sebastian. A samozřejmě tam byl také Earl Swagger. Jak Rudoch studoval,co leželo před ním, spatřoval logiku v tom, co považoval za osud, a obdivoval se profesionalitě, se kterou

to bylo provedeno.

Jedno jméno tam pochopitelně chybělo. Muselo to tak být, protože nebylo možné svěřit je papíru; Rudoch

však instinktivně vytušil, co ta účetní kniha dokumentuje. Klíčový okamžik v historii rodiny Bamových, kdy

gang přestal být gangem a jeho otec přestal být gangsterem a začal stoupat k legitimitě, veřejné slávě arespektu, kterému se teď těšil jeho syn.

Rudoch si nalil další šálek kávy. Zavolal do kanceláře, poslechl si vzkazy ze záznamníku a promluvil sesvou sekretářkou. Zavolal vicemiss, připomněl jí, že jeho syn Nick má večer plavecké závody, a slíbil, žepřijede rovnou tam. Doufal, že se tam dostane před synovým závodem na 100 metrů znak, který nebudeodstartován před půl desátou. Cestou domů by se pak mohli stavit na večeři.

Pak se plně soustředil na dokumenty, které mu přinesl Duane Peck. Zdálo se být jasné, že se týkajínějaké další události v roce 1955, ke které došlo zhruba ve stejnou dobu jako k vraždě Earla Swaggera.Jak spolu souvisejí? Ne, moment, to není důležité. Spíš proč si Bob Lee Swagger a ten kluk myslí, že spolu

souvisejí.

Nejprve se zabýval předběžnou zprávou z kanceláře prokurátora okresu Polk. Týkala se výslechuReggieho Gerarda Fullera, černocha, 19 let, adresa ta a ta, Blue Eye, obviněného z vraždy prvního stupně

spáchané na Shirelle Parkerové, černošce, 15 let, adresa ta a ta, Blue Eye. Shirelle musela být dceraLucille, která napsala ten dopis. Prokurátor Sam Vincent, Rudoch sebou trhl, když si vzpomněl na Samana schodech, argumentoval, že jde o tak vážný zločin, že propuštění na kauci není možné, a obviněnýtedy zůstal ve vazbě.

Takže vražda černého dítěte, spáchaná zřejmě černým mladíkem.

Pak si přečetl dopis. Po dvou letech v něm matka zabité dívky prosila Sama, aby případ znovu otevřel,protože podle ní to Reggie nemohl udělat.

Zvláštní. Jeden by řekl, že matka bude toužit po pomstě, ne po spravedlnosti.

Zmatený Rudoch se podíval na hodinky. Našel si číslo zástupce editora novin Southwest Times Record avytočil ho. Odpověděl mu záznamník, na kterém nechal vzkaz, a za sedm minut mu novinář zavolal.

„Co pro vás mohu udělat, pane Bamo?“

„Poslyšte, Jerry, nemáte náhodou v kartotéce výtisky starých novin?“

„Ano, pane. Od roku 1993 je všechno na počítači a to před tím na mikrofilmech.“

„Výborně. A mohl byste mi věnovat půl hodiny hledání?“

„Jistě, pane. Však víte, že mohl.“

„Děti jsou v pořádku, Jerry?“

„Mají se skvěle, pane.“

„Kam se chystáte letos na dovolenou?“

„No, uvažujeme o Floridě. Daytona Beach.“

„To je náhoda. Víte, Jerry, že mi patří část rekreačního střediska Blue Diamond na ostrově Sanibel? Je

tam hezky.“

„Ano, pane. Sanibel bych si nemohl dovolit. Daytona bude letos pro nás to pravé. Musím platit rovnátka a–“

„Jerry, chtěl byste vzít děti a manželku do Blue Diamond? Krásné pláže. Tři vyhřívané bazény. Moc pěkné

pokoje.“ „No, já –“

„Rok 1955. Červenec. Vražda. Okres Polk. Shirelle Parkerová. Vraždu spáchal Reggie Gerard Fuller. Chci otom vědět všechno a chci to vědět rychle. Máte to?“

„Všechno jsem si zapsal, pane.“

„Výborně. Číslo mého faxu znáte. A Jerry?“

„Ano, pane?“

„Výhled na oceán, nebo na bazén?“

„No, na oceán. Děti oceán milují.“

„Poslední dva týdny v srpnu?“

„To by bylo skvělé, pane.“

„Zítra vám to zamluvím.“

Opřel se a čekal. Uběhla hodina. Pak zahučel fax a brzy se z něj vysoukaly čtyři rukou psané strany,chronologie případu Shirelle Parkerové od objevení těla přes proces a odvolání až k popravě.

Pozorně si je přečetl, jednou, podruhé a potřetí. Nejdůležitější informací bylo, že tělo objevil Earl Swaggerv den, kdy zemřel, a že Times Record otiskl v roce 1957 krátkou zprávu, ve které se zadostiučiněnímkvitoval popravu Reggieho Fullera, kterou byl uzavřen poslední případ hrdinného arkansaského policisty.

To však nebyla poslední zpráva z Times Record, která souvisela s těmi událostmi. Ta úplně poslední seobjevila ještě o pět let později a informovala o trestu doživotí, ke kterému byl odsouzen běloch Jed Poseyza vraždu otce popraveného Reggieho Fullera, bývalého majitele pohřebního ústavu Davidsona Fullera,

který se angažoval v boji za lidská práva v západním Arkansasu. Bylo to poprvé v historii státu, co byl

běloch odsouzen za vraždu prvního stupně za zabití černocha, a reportér gratuloval státnímu zástupciSamu Vincentovi, že trval na obvinění i přes výhružky smrtí a riziko, že při příštích volbách ztratí práci,

kterou vykonává už osmnáct let.

Rudoch se pokoušel srovnat si to nějak v hlavě. Bylo zřejmé, že Sam spatřoval nějakou souvislost mezismrtí Earla Swaggera a smrtí té dívky. Stačil jim to říct? Byl to jejich nápad? Co všechno vlastně vědí?

Neměl tušení. Ale musel zjistit ještě něco.

Jed Posey. Co se s ním stalo?

Zvedl telefon a bez velkého rozruchu vypátral, že po pětatřiceti letech obývá starý Jed Posey stále celu vbloku D ve státním vězení v Tuckeru.

Užitečná informace. Velmi užitečná.

V hlavě se mu začal tvořit plán.

Čím déle o něm uvažoval, tím větší potěšení v něm nacházel.

Třicet

PŘIŠEL trochu brzy, ale nebylo to na škodu. Už měl na sobě lepší obleky, ale když kupujete oblek ve Wal-Martu ve Fort Smith v jedenáct, abyste si ho vzal na schůzku v jednu, nemůžete čekat, že se dostanetena stránky Vogue. Dokážu to? pomyslel si Russ. Ano, dokážu, řekl si.

Bob ho tam vysadil ve 12.55. Byla to nepopsatelná budova s novými obklady fasády, které zakrývaly okna

a slibovaly zářivkovou zatuchlost uvnitř. Nad jediným vchodem se skvěl podivný nápis DONREY HOUSE.Samozřejmě už nic nepřipomínalo ty staré slavné časy novinářského řemesla, kdy novináři kouřícídoutníky nebo žvýkající tabák vymýšleli své kachny, aby se dočkali celostátní reputace, a úžasně sepřitom bavili.

Ne, kanceláře Southwest Times Record, stejně jako kanceláře většiny novin v Americe, vypadaly jakoředitelství menší pojišťovací společnosti.

Vešel do vstupní haly, které se dokonale dařilo ničím neupoutat zrak návštěvníka, a oznámil recepční, žemá schůzku s šéfredaktorem a vedoucím vydání. Po chvilce čekání si ho přišla vyzvednout mladá černážena, která ho přivítala s chladným profesionálním úsměvem a doprovodila ho nahoru. Budova měla jenjedno patro a cestou prošli redakční místností, osvětlenou jasnými zářivkami a plnou mutantů atroglodytů, klepajících metodou pokus-omyl do klávesnic počítačů. V kanceláři šéfredaktora nebyl nikdo,komu by ho mladá žena mohla představit. Ona sama se posadila za pracovní stůl.

Ach! Jak se to jenom jmenuje? Už to mám. Longly, Longly, Longly. Claudia Longly. Hleděla na jeho

životopis.

„Jak dlouho jste byl v Oklahomanu, pane Pewtie?“

„Rok. Začínal jsem na zvláštních vydáních a asi jsem se jim líbil, protože jsem se po šesti měsících stalasistentem redaktora společenské rubriky.“

„A vy jste odešel –?“

„No, napadl mě skvělý námět na knihu a bylo mi jasné, že nemohu pracovat na obou kariérách současně.

Proto jsem přede dvěma měsíci z Oklahomanu odešel a věnoval se jen té knize. Měl jsem našetřenénějaké peníze. Průzkum mě přivedl sem, jsem tu už tři týdny. Ale zdá se, že se to protáhne a mnědocházejí peníze. Proto mě napadlo, jestli byste neměli místo. Jsem rychlý, nedělám chyby, jsem docelachytrý a pracuji tvrdě.“

„Nejde vám ale o kariéru? Nemáte v úmyslu vybudovat si kariéru v Recordu?“

„Abych byl upřímný, na prvním místě je u mě ta kniha. Pokud mě však zaměstnáte, zůstanu tu nejméněšest měsíců.“

„Vidím, že jste chodil na Princeton.“

„Ano. Měl jsem štěstí, dostal jsem stipendium. Na střední škole jsem byl dobrý, ale pak mě to na východěpřestalo bavit a na čas jsem to zkusil v The Miami Herald. Mám tu jména lidí, kterým byste mohla zavolat,kdybyste měla zájem.“

„Mohu se zeptat, o čem má vaše kniha být?“

„V roce 1955 došlo tady v okresu Polk k aktu násilí, který vedl k jinému aktu násilí v Oklahomě, kterýovlivnil mou rodinu. Mým úmyslem je prozkoumat všechny okolnosti a najít souvislost těch dvou událostí.Jenomže mi dá dost práce najít pamětníky z roku 1955. Bude to trvat několik měsíců, ne týdnů.“

„Měla bych vám říct, že pokud vám nabídneme místo, budeme vám počítat roční praxi. To znamená tři stapadesát týdně. Budete pracovat na ranním vydání, to je tak od čtyř do půlnoci. Očekáváme profesionalitua pozitivní přístup.“

„To mi vyhovuje.“

„Tak vás tedy představím Bruci Simsovi, našemu vedoucímu vydání. Dáme vám test a uvidíme, co dál.“

„Výborně, mnohokrát děkuji.“

Bruce Sims byl přátelský chlapík kolem pětačtyřicítky s řídnoucími vlasy a bledou tváří. Ukázal mu

redakční místnost, místnost s dálnopisy a nakonec knihovnu.

Přesně na to Russ čekal.

„Jaké databáze používáte?“

„Nexus, Entertainment Data Service a On-Line Search.“

„Perfektní. A co telefonní seznam? Když jsem odcházel z Oklahomanu, právě tam koupili telefonní seznam

na CD-ROM.“

„Jo, to máme taky. Šikovná věc.“

Došli k malé místnosti na druhé straně chodby.

„Jste připravený?“

„Ano, jsem.“

„Dobře, je 14.10. Vrátím se v 15.10.“

„Skvělé,“ řekl Russ.

Bruce vyšel z místnosti a Russ se pustil do testu ve 14.11. dokončil ho ve 14.26. Ze sta otázek na obecnýrozhled měl devadesát sedm dobře. Musel hádat jen v případě roku bitvy u Little Big Hornu (tipoval 1873,

správně bylo 1876), procenta hlasů, které dostal Upton Sinclair, když kandidoval na guvernéra státuKalifornie v roce 1936 (45, správně) a autorky románu Má Antonie, kde si ze dvou možností, WillaCatherová nebo Edith Whartonová, správně vybral Catherovou. Pak tam byla špatně stylizovanánovinová zpráva, kterou opravil za pár vteřin. Na poslední straně našel místo na esej a téma Proč chci

pracovat v Recordu (ach jo).

Mrkl na hodinky, vstal, sundal si sako a uvolnil kravatu a obezřetně vyšel na chodbu. Nikdo z lidí, kterým

byl představen, nebyl v dohledu. Aby vypadal, jako že tam patří, došel ke kávovaru v redakční místnosti aposloužil si šálkem kávy. Z jednoho stolu, u kterého nikdo neseděl, sebral blok a propisku. Věděl, jak to vredakční místnosti chodí. Každý si hledí své práce a nekouká kolem sebe.

Vešel do knihovny a rychle se rozhlédl, aby zjistil, že ho tam nikdo nebude vyrušovat. Vzduch byl čistý.

Došel ke stolu označenému Informační služba.

„Ahoj, jsem Russ. Jsem tady nový,“ řekl a doufal, že to bude stačit.

„Hmm, ahoj,“ pozdravila ho žena ve středních letech a pohlédla na něj přes půlené čočky brýlí na čtení.

„Hledám nějaká čísla. Mohl bych se podívat na cédéčka?“

Otočila se a otevřela zásuvku s řadou CD v plastikových krabičkách.

„O jakou část země jde?“ zeptala se.

Klíčová otázka. Bob ráno pátral v paměti a došel k názoru, že slečna Connie byla z Baltimoru nebo

alespoň odněkud z Marylandu. Nevěděl, jak k tomu došel, byl to spíš dojem než vzpomínka. Ale vracelaby se ve stáří do Baltimoru po pětadvaceti tragických letech v Arkansasu? Nebo se tam možná opravduvrátila a umřela už někdy v osmdesátých letech. Nebo se odstěhovala na Floridu. Nebo do Mexika. Nebo

do Kalifornie. Nebo do Arizony. Nebo… „Severovýchod. Maryland.“

Vybrala disk a došli spolu k velkému počítačovému terminálu na vedlejším stole. Vložila disk do diskovéjednotky, přístroj ho spolkl, zabzučel, monitor se rozsvítil a nabídl menu.

„Umíte s tím?“ zeptala se.

„Jasně.“

„Zavolejte mě, až skončíte.“

Sedl si k terminálu a naklapal jméno Constance Longacreová.

V počítači zahučelo a za pár vteřin se začal na monitoru odvíjet nekonečný seznam Longacreových skřestním jménem Constance, Conny a Connie. Na padesát devět se jich našlo mezi Maine a Virginií. Přelétl seznam pohledem. Mohla by to být kterákoliv z nich, nebo také žádná. Co má teď udělat, zapsat sivšech padesát devět čísel a volat jedné po druhé?

No… a co takhle něco jiného?

Vymazal seznam a zúžil okruh jen na Maryland. Tam sídlilo jen třináct Longacreových. To už bylo lepší.

Zapsal si je do bloku. Těm třinácti už by se zavolat dalo…

Ale znal ještě jednu výhodu CD-ROM. Dokázal vyhledávat podle telefonního čísla adresy nebo instituce.Vrátil se do menu a naklepal domov důchodců. Jako oblast ponechal Maryland. Monitor zablikal a ožil jmény a adresami osmdesáti sedmi domovů důchodců. Russ prostudoval oněch třináct Longacreových a našel mezi nimi jen pět různých předvoleb. Zapsal si je aporovnal s čísly osmdesáti sedmi domovů. Jedenáct se jich shodovalo. Porovnal s nimi všech třináct čísel.

Shodovalo se jen jedno.

„C. Longacreová, 401-555-0954“ a „Downy Marsh, St. Michaels, Md., 401-555-0954“.

Russ se zhluboka nadechl.

Rozhlédl se kolem. Nikdo si ho nevšímal.

Na stole ležel telefon. Zvedl ho, vytočil devítku, aby se dostal ven, a pak telefonní číslo.

„Downy Marsh.“

„Jsem Robert Jones, právní zástupce z Fort Smith v Arkansasu. Sháním slečnu Connii Longacreovou.“

„Paní Longacreová spí.“

„Tak to ji nebuďte, prosím. Její jméno se tady objevilo v jedné závěti, tedy jméno nějaké ConnieLongacreové, která žila v Arkansasu mezi lety 1931 až 1956. Snažím se ji najít. Zmínila se někdy vaše

paní Longacreová, že žila v Arkansasu?“

„Obávám se, že to je důvěrná informace.“

„Myslím, že by byla zklamaná, kdyby se nezúčastnila čtení té závěti. Jedná se o značnou sumu.“

„Paní Longacreová netrpí nouzí, pane Jonesi.“

„Chápu. Ale kromě těch peněz je zde také dopis. Dopis od lidí, kteří ji dvacet pět let znali a milovali akteré opustila bez udání důvodu.“

Ve sluchátku bylo chvíli ticho.

„Nikdy o Arkansasu nemluví. Vím jen, že tam žila, protože má fotoalbum plné fotografií z té země. Jednoujsem se jí na ně ptala. ‚Ach,‘ řekla, ‚to bylo v jiném životě. Žila jsem v Arkansasu, věřte tomu nebo ne.‘

Rozrušilo ji to, protože pak v noci plakala.“

„Děkuji vám za informaci.“

„Neublížíte jí?“

„Ne, paní. Nemějte strach.“

„Má toho tolik za sebou. Je jí už devadesát pět a je velmi křehká.“

„Ano, paní.“

„A kromě toho je slepá. Už deset let.“

Naplněný radostí nad svým triumfem vrátil Russ disk knihovnici a vyběhl ze dveří. Okamžitě narazil do

svého nového přítele Bruce Simse, který na něj překvapeně hleděl.

Russ cítil, jak se mu do tváře vkrádá přitroublý výraz a vyhrkl v předstíraném zoufalství: „Kde je záchod?“

„V knihovně určitě ne! Na konci chodby.“

„Díky. Ten test je na stole. Už jsem skončil. Promiňte, ale když člověk musí…“

A rozběhl se chodbou.

„…tak musí,“ volal za ním rozesmátý Bruce.

Russ se na deset minut usadil na míse a pak si dal na čas s mytím rukou. Bruce už na něj čekal. „Promiňte, neměl jsem vycházet z místnosti. Ale ani jsem se tam nevrátil.“

„Nic se nestalo. Vzal jsem si váš test.“

„Co si tedy myslíte, že se dozvím?“

„No, mohl byste nám dát týden nebo dva? Podíváme se na to a zjistíme, jestli byste vyhovoval našim

požadavkům. Máte telefon?“

„Nejsem teď celkem mobilní. Zavolám vám. Za týden?“

„Ano, to bude stačit.“

Zastavili se pro Russovo sako, a když procházeli redakční místností, všiml si Russ, že se všichni

shromáždili okolo televize připevněné ke stropu.

„Proboha,“ vydechl Bruce.

„Právě volal Willie. Myslím, že je to ono, Bruci,“ řekl někdo. „Jestli ano, bude schůze ve tři místo ve čtyři.“

„Co se děje?“ zeptal se Russ.

„Pojďte se na to podívat, to by vás mohlo zajímat.“

Russ následoval Simse ke skupince reportérů, fascinovaných prázdným pódiem s mikrofonem v sále, kterýmohl klidně patřit do nějakého motelu u dálnice. Titulek na obrazovce oznamoval: Ústředí Etheridgeovyvolební kampaně, Los Angeles, Kalifornie.

K pódiu brzy zamířila skupinka v čele se štíhlým šedovlasým mužem v doprovodu pohledné, alenepřístupné ženy. Vypadal na pětašedesát a na sobě měl jeden z těch dokonalých modrých obleků, kterévypadají spíš jako uniformy, červenou kravatu a bílou košili.

Skupinka vystoupila na pódium. Nastalo strkání a zmatek.

„Dva roky a ještě si to nedokázali zorganizovat,“ řekl někdo.

„Je to beznadějný břídil,“ poznamenal kdosi s britským přízvukem.

„Kdo to sakra je?“ pošeptal Russ Simsovi, i když mu mužovy rysy byly jaksi povědomé.

„Holly Etheridge,“ odpověděl Sam. „Bývalý senátor Hollis Etheridge. Přede dvěma lety se rozhodl, že se

nebude pokoušet o znovuzvolení a posledních čtyřiadvacet měsíců promarnil tou nejhůř vedenou

prezidentskou volební kampaní od dob Eda Muskeyho.“

„Jo, jo, vzpomínám si,“ řekl Russ. „To je ten, co postavil tu silnici na památku svého otce?“

„Etheridge Parkway. A pak že v Americe není nic zadarmo. Ke zbohatnutí stačilo znát se s Harrym a pak s

Hollym.“

„Přátelé,“ přečetl strnule Hollis Etheridge z předem sepsané řeči, „a zástupci tisku, kteří jste se rozhodlipoctít mě svou pozorností. Po léta můj otec žil jedním snem. Snil o tom, že se jeho jediný syn staneprezidentem Spojených států. Nebyl to nesplnitelný sen, on sám strávil třicet let prací na nejvyššíchmístech státní správy. Kromě toho v této skvělé zemi není žádný sen nesplnitelný.“

Russ si uvědomil, že toho člověka několikrát viděl v televizi. Byl to ortodoxní vlastenec, z jehož ústangličtina zněla jako cizí jazyk.

„Já jeho sen sdílel,“ četl Hollis dál. „Tvrdě jsem pracoval, abych ho proměnil ve skutečnost. Ale mé čtvrtémísto v kalifornských primárkách rozhodlo o tom, že tento sen nedojde naplnění.“

Ze shromáždění lidí, kteří pracovali na kampani a věřili mu, se ozývaly projevy zklamání. Čemu se ale naHollym Etheridgeovi dalo věřit kromě jeho manýr profesionálního politika?

„To ve spojení se třetím místem v New Yorku, třetím v Massachusetts a čtvrtém v New Hampshire jasněukazuje, že si strana vybere někoho jiného, aby nesl její vlajku, a že má další přítomnost jen odvádípozornost od těch dvou, ze kterých si vyberete svého kandidáta.“

Pauza naplněná zklamanými výkřiky.

„Sbohem, má Pulitzerova ceno,“ ozvalo se za všeobecného smíchu.

„Ty bys stejně nikdy Pulitzerovu cenu nedostal,“ komentoval to někdo. „Nepíšeš do washingtonského

Postu, newyorských Timesů ani miamského Heroldu.“

„To je fakt,“ uznal ten první. „Tak tedy sbohem, můj sne o Pulitzerově ceně!“

Jeho kolegové se rozesmáli. Někdo po něm hodil papírovou kouli. Russ se usmál. Novináři. Cyničtí

chytráci, kteří měří všechno hlavně podle významu pro svoji kariéru a pak teprve pro historii.

„Kruci,“ poznamenal Sims k Russovi. „Už to vypadalo, že se tady ve Fort Smith trochu přihřejeme na

Hollyho slávě, a on to takhle zvoral.“

„Mohl by číst dětem ve školce pohádky před usnutím a balit na to jejich učitelky,“ řekl kdosi.

„Slyšel jsem, že je na zdravotní sestry,“ přidal se další. „Líbí se mu jejich uniformy a hlavně ty bílé

podkolenky.“

„Koukněte se na jeho ženu,“ dodal jiný. „Vypadá, jako by měla do zadku nacpanou tyčinku Mars.“

Žena stála za svým mužem a kamennou tvář jí rozjasňoval jakoby namalovaný úsměv.

„Dotty, proboha!“ řekl někdo. „Tyčinka Mars je to jediný, co kdy v zadku měla.“

„A proto,“ pokračoval Hollis Etheridge, „vám oznamuji ukončení své prezidentské kampaně. Rád bych

poděkoval své ženě Dorothy, Paulu Osteenovi, svému vedoucímu kampaně, a vám všem loajálním

pracovníkům. Pracovali jste všichni opravdu tvrdě a já si toho vážím. Děkuji vám za všechno.“

„Senátore,“ zazněl dotaz, „co uděláte se svými delegáty a částkou určenou na kampaň?“

„O tom bude rozhodnuto po konzultaci s klíčovými členy mého týmu,“ odpověděl Etheridge.

„Nese to docela statečně,“ podotkl kdosi.

„Je hotovej, skončil,“ opáčil další.

„Bůh žehnej Americe a bůh žehnej státu Arkansas,“ dokončil Etheridge svou řeč, otočil se a strnule

odkráčel.

„Ostatním kandidátům určitě spadnul ze srdce pořádnej šutr,“ poznamenal nějaký vtipálek.

„Ty měli určitě zatraceně stažený zadky,“ rozesmál se někdo další.

Třicet jedna

GENERÁL měl opravdu dobrý den. V jedenáct konečně uzavřel smlouvu s plukovníkem Sanchezem z

honduraské armády. Plukovník Sanchez byl El Commandante batalionu 316, specializovaného na potírání

teroru a povstání, jehož příslušníci byli trénováni v Americe. Ačkoliv měl Honduras spoustu peněz nazbyt,neviděl generál ospravedlnění pro nákup systému č. 1, jak se mu říkalo. Tyhle SR-25 s hledím MagnavoxThermal Sniper Scope s tlumičem JFP MAW-7 tvořily nejpropracovanější systém na světě, ale jehoobsluha a údržba byly náročné a on pochyboval, že země třetího světa bez přiměřeného technickéhozázemí dokáže zařízení plně využít. A plné využití se očekávalo. Současná partyzánská válkaneprojevovala známky oslabení a začala se přesouvat do měst, kde by byla možnost přesného nočníhoodstřelování přímo nedocenitelná.

Po dlouhém dohadování generál konečně přesvědčil plukovníka Sancheze, že systém založený napřepracovaném armádním hledí AN/PVS-2 Hvězdný svit s tlumičem M14SS-1 využívajícím technologii JFPje přesně to, co potřebuje. Dvacet zařízení bude na pušce .308 Winchester, deset na .300 WinchesterMagnum a deset na .223 Remington, což dodá batalionu 316 na taktické flexibilitě.

Specialisté JFP samozřejmě zajistí kompletní trénink vybraných vojáků a budou po nějakou dobu pracovat

jako konzultanti a poradci přímo v místech bojů. Generál měl dostatek bývalých příslušníků zásahovýchjednotek a zelených baretů, kteří podobné služby zajišťovali a byli za ně také zatraceně dobře placeni.

Generál a plukovník pak odjeli na oběd do jedné z nejlepších restaurací v Oklahoma City, kde zlikvidovalihromadu krvavých stejků, a generál pak vysadil plukovníka v hotelu, aby se připravil na cestu domů.Generál sám odjel do klubu, kde odehrál tři rychlé hry squashe se svým právníkem. Strávil hodinku vpáře, osprchoval se a ve čtyři byl zpátky v kanceláři. Následující dvě hodiny se chtěl zabývat papírováníma pak začít pracovat na prezentaci pro západoněmeckou protiteroristickou jednotku GSG-9. Kdyby se mupodařilo vyrvat tu zakázku ze spárů Hecklera & Kocha, byl by to nádherný skalp do jeho sbírky.

Posadil se za stůl a objevila se jeho sekretářka Judy se vzkazem.

„Něco důležitého?“

„Ne, pane. Vaše žena. Čeká na své peníze.“

„Sakra, vždyť už jsem jí ten šek poslal.“

„Dva telefonáty od Jeffa Harrise z FBI.“

„Ano, ano. Zajímají se o naše výrobky. No nebylo by to skvělé?“

„A od pana Greenwaye z clevelandské městské policie.“

„Tak dobře, tímhle začnu.“

„Pak jeden mezistátní hovor od pana Arrabenze ze Salvadoru.“

„Ten starý pirát. Fajn, promluvím si s ním. Už ho můžete klidně začít vytáčet, bude to trvat hodiny, než sevám podaří dostat spojení.“

„Ano, pane. A pak volal pan Short.“

Generála napadlo, že špatně rozuměl.

„Cože?“

„Pan Short. Říkal, že volá kvůli Arkansasu. Prý se ještě ozve. Frenchy Short, tak se jmenoval.“

Generál přikývl, usmál se a poděkoval jí. Odešla z místnosti.

Generál se zhroutil v židli a snažil se popadnout dech. Řítila se na něj minulost. Nejdřív Swagger, teď

tohle. Kčertu.

Čekal a čekal. Jeho technici odešli v pět jako obvykle a Judy šla domů v šest, ale generál dál seděl ve svékanceláři. Po Judyině odchodu zazvonil telefon dvakrát. Jednou to byl nějaký omyl a podruhé jakási

pracovní záležitost.

Ty parchante, opakoval si se sklenkou čisté skotské v ruce. Ty parchante.

V 20.27 zazvonil telefon znovu.

Hrábl po sluchátku. „Haló.“

„Jacku, ty starej pacholku, jak se máš? Tady je tvůj starej kámoš Frenchy Short.“

Hlas měl jižanský přízvuk a přetékal falešnou srdečností.

„Kdo jste?“ zeptal se Preece. „Vy nejste Frenchy Short. Frenchy Short je mrtvý. Umřel ve Vídni v roce

1974. Viděl jsem zprávu CIA.“

„Zprávy se píšou a voda teče,“ zamluvil to muž. „Jak se pořád máš, Jacku? Ten rozvod tě pořád stojí

pořádný peníze, co? Ale kšefty ti jdou, jak jsem slyšel. Batalion 316? Skvělá práce, Jacku.“

„Kdo jste?“

„Jsem Frenchy Short.“

„Kdo sakra jste?“

Muž na druhém konci ho nechal asi minutu potit. „Máš pravdu, Jacku. Frenchy je mrtvý. Já jsem něcojako jeho dědic.“

„O co tady kruci jde?“

„Jacku, Frenchy Short bylo to nejlepší, co se ti v životě přihodilo. Od chvíle, kdys ho potkal, si žiješ jako vpohádce. Získal jsi povýšení, vliv, prestiž. Vedl jsi školu pro odstřelovače, první podobné zařízení vzápadním světě. Viděl jsi, jak se tvé myšlenky v armádě realizují. Uniformu máš plnou metálů. Jsi bohatý.Hodně toho Frenchymu dlužíš, Jacku.“

„Přestaňte žvanit a přejděte k věci.“

„Jde o tohle, Jacku. V roce 1955 jsi prokázal Frenchymu velkou službu. Vystřelil jsi kulku tak, jak by tonikdo jiný na světě nedokázal. Mnoho jsme tím získali. I ty jsi tím mnoho získal. Teď, po čtyřiceti letech,byl ten případ znovu otevřen. Někdo po nás jde. Budeš muset střílet znovu. Musíš ho vyřídit. V noci. Na

velkou vzdálenost. Tvá specialita.“

„Ne,“ řekl Jack. „Tamto je jediná věc, které v životě lituji. Ten člověk byl policista, který nikomu neublížil.

Byl to hrdina. Dodnes se za to stydím. Na následcích mi nesejde.“

„Já zapomněl, jak jsi statečný, Jacku. Získal jsi přece Bronzovou hvězdu, viď? Dobře, klidně se povyšujnad svého kamaráda Frenchyho. Říkáš, že ti nesejde na následcích? Vzdáš se všeho, co máš, svéhodobrého jména, firmy, rodiny? Vydržíš ten skandál? Ale tak snadné to nebude. Až si ten člověk přijde promě, dám si záležet, aby dostal tvoje jméno. A pak si přijde pro tebe, Jacku. Je nejlepší. Nad něj není.“

„Swagger?“

„Přesně ten, a pořádně naštvanej. A pořád nejlepší. Tuhle odrovnal deset profíků, možná jsi o tom četl.“

Jistěže o tom Preece četl.

„Jacku, vydám tě Swaggerovi a ten tě roztrhá na kusy. Nebo ti ho přivedu na dostřel. Jedna rána a

hotovo.“

Generál mlčel. Rozhlížel se po svých střeleckých trofejích a vyznamenáních na stěnách. Kdyby si pro něj

Swagger přišel, tohle všechno by bylo ztraceno.

„A tím to pro mě skončí?“

„Navěky. Vrátíš se ke svému životu a já ke svému.“

„Jak to mám provést?“

„Zítra si vezmeš vybavení a vyrazíš na cestu. Pojedeš na farmu na konci prašné cesty, která odbočuje zjednasedmdesátky severně od Blue Eye. Je to daleko od civilizace. Nejblíže je taková díra, které se říkáPosey Hollow. Tvým kontaktem bude chlápek jménem Duane Peck. Já vylákám Swaggera do lesů. Budese to muset udělat pomalu a opatrně. Pár dní to zabere, možná týden. Až k tomu dojde, budeš se musetpohybovat rychle a potichu. Navedu tě na cíl. A dej si pozor, abys neminul, generále Jacku, nebo z tebeudělá sekanou.“

„Já nikdy neminu,“ řekl generál.

Třicet dva

ZA MOSTEM se krajina změnila. Byla plošší a poskytovala výhled na vodní plochy zarostlé rákosem,vystřídané místy ostrůvky bahnité země, na kterých občas vyrůstaly skupinky stromů. Voda se leskla na

slunci.

„Tolik vody není v celém státě Oklahoma,“ poznamenal Russ.

Nacházeli se v přímořské části Marylandu zvané Eastern Shore a mířili směrem na St. Michaels, podlemapy malé městečko na mysu vybíhajícím do zálivu Chesapeake. Krajina jako by byla teprve nedávnovytržena ze sevření oceánu. Voda na ně mrkala mezi stromy nebo zpoza polí, tmavá a nehybná číhala vhlubokých jezerech nebo se líně pohybovala v řekách a potocích, které protínaly zem jako záseky šavle.

„Mokro,“ bylo jediné, co na to Bob řekl.

„Možná se s námi nebude chtít setkat,“ nadhodil Russ.

„Myslím, že bude.“

„Povíme jí o Samovi? Mohlo by ji to rozrušit.“

„Povíme jí úplně o všem. Pokud si pamatuju, měla vždycky všech pět pohromadě. Tenkrát, kdy by nikohoani nenapadlo, že by žena mohla být chytrá, všichni svorně říkali: Ta slečna Connie, ta je chytrá. To o nívypovídá hodně. Řekl bych, že všichni muži do ní byli napůl zamilovaní, včetně Sama Vincenta a mého

otce.“

„Je jí pětadevadesát,“ namítl Russ.

„Vsadím se, že jí to myslí pořád stejně dobře. Jen počkej.“

Projeli St. Michaelsem, městečkem tak malebným, jako by vypadlo z výlohy starožitnictví, a pak na silnici33, směřující k zálivu Chesapeake, zahlédli diskrétní ukazatel DOWNY MARSH.

Russ se pustil po příjezdové cestě, až přijel k bráně pod statným jilmem. Tam je zastavila stráž.

Kdysi to muselo být sídlo nějakého ocelářského nebo železničního magnáta. Asfaltka se vinula přespečlivě udržované louky, přecházející v zahradu a trávníky, nad kterými se tyčil cihlový zámeček. Byla toohromná budova se zelenou střechou, ozdobená balkony se zábradlím z tepaného železa a velkými okny.Její neskutečná ošklivost mluvila o násilí a všemocnosti kapitálu. Russe napadlo, že se jedná o pozůstatekz devatenáctého století, plného černého kouře a skřípajících strojů. Skutečně vypadala jako místo, kamboháči přicházejí zemřít.

Russ zajel na místo označené NÁVŠTĚVY, kde nestálo žádné auto. V parku bylo vidět staré lidi v

pojízdných křeslech, tlačených černými sestrami.

Byly dvě odpoledne. Slunce pálilo a po jasně modré obloze přelétalo hejno husí. U malého jezírka po

straně budovy stála na jedné noze bílá volavka.

„Nech mluvení na mě,“ vybídl ho Bob. „Řekl bych, že si na mě vzpomene.“

V oblecích, které si vzali, aby zapůsobili lepším dojmem, vešli dovnitř. Russ si pomyslel, že to vůbec

nevypadá jako nemocnice. Cítil se tam spíš jako v kostele.

Přistoupili k recepci, odkud je podezíravě pozorovaly dvě dobře oblečené ženy.

„Dobrý den,“ pozdravil Bob. „Chtěl bych se zeptat, jestli by bylo možné navštívit jednu z vašich pacientek

–“

„Obyvatelek,“ byl okamžitě opraven.

„– obyvatelek… jménem Connie Longacreová. Jsem syn jejího starého přítele.“

„Jak se jmenujete, pane?“

„Swagger. Bob Lee Swagger. Řekněte jí, že jsem syn Earla Swaggera. Vzpomene si na mě.“

Seděli a čekali skoro celou věčnost, až se konečně žena vrátila.

„Je slabá. Ale je bystrá a při smyslech. Nemohu vám dát víc než půl hodiny. Snažte se ji nerozrušit.“

„Ano, mladá paní,“ řekl Bob.

Provedla je dvoukřídlými dveřmi a prázdnými chodbami na verandu s výhledem na záliv a krajky ostrovů a

bažin při pobřeží.

Stará dáma seděla zády k nim v pojízdném křesle, zabalená v přikrývkách. Na očích měla nasazené černé

brýle. Obličej měla vyhublý a bledou pleť samou vrásku. Její vystouplé lícní kosti však pokrýval růžový

pudr a sněhobílé vlasy měla upravené do dokonalého účesu.

„Slečna Connie?“ řekl Bob.

„Proboha, tenhle hlas bych poznala všude,“ vykřikla a obrátila se k nim. „Neslyšela jsem ho už čtyřicet

dlouhých let, ale každou noc na mě mluví ve spánku. Byl to úžasný člověk, váš otec. Věděl jste to, Bobe

Lee? Vím z vlastní zkušenosti, že většina mužů je úžasná, ale váš otec byl nejlepší ze všech.“

„Ano, madam. Škoda, že se na něj nepamatuji lépe.“

„Oženil jste se, Bobe Lee? A máte děti?“

„Ano, madam, konečně. Seznámil jsem se se skvělou ženou, zdravotní sestrou v indiánské rezervaci v

Arizoně. Máme dcerku Nicole, Nicky. Jsou jí čtyři. Moc ji milujeme.“

„To jsem ráda. Earl si zasloužil vnouče. Kéž by se ho dožil.“

„Ano, madam,“ řekl Bob. „Dovolte, abych vám představil svého společníka, mladého spisovatele. Jmenuje

se Russ Pewtie.“

„Je mi ctí vás poznat, paní Longacreová,“ řekl Russ.

„Podejte mi ruku, mladíku. Chci vám ukrást trochu tepla.“

Russ jí podal ruku a ona ji pevně stiskla studenými prsty.

„A teď mi, Russi, popište, co leží přede mnou, prosím. Trvám na tom. Chci si půjčit vaše oči. Říkají mi, že

je to krása, ale kdo jim má věřit.“

Russ huhlal popis krajiny a připadal si jako školák.

Byla však laskavá.

„Mluvíte hezky,“ pochválila ho.

„Je to spisovatel,“ připomněl Bob.

„A co píše? Že by váš životní příběh, Bobe Lee? To by byla vzrušující kniha.“

„Ne, madam. Píše knihu o mém otci a o tom, jak zemřel.“

„Hrozná tragédie,“ potřásla hlavou slečna Connie. „Hrozný den. Horší než všechny válečné dny. Dokonce

snad horší než den, kdy zemřeli můj syn a snacha. Můj syn byl opilec. Když pijete a pak si sednete zavolant, musíte počítat s následky. Ale váš otec vykonával práci důležitou pro společnost a sloužil jako vzor

morálky. Zasloužil si lepší smrt než rukou darebáka jako byl Jimmy Pye.“

„Ano, madam,“ přikývl Bob. „A o tom jsme si s vámi přišli promluvit. O tom, co se toho dne stalo. Co kdo

říkal, jak to probíhalo, co si pamatujete. Nevadí vám to, slečno Connie?“

„Mohu se zeptat proč?“

„Chci prostě vědět, jak můj otec zemřel,“ řekl Bob.

„To je vaše synovské právo. Prosím, ptejte se.“ „Setkala jste se s ním toho dne?“

„Ano, setkala. Přijel k chatě asi ve dvě. Přinutil odejít jednoho strašného zástupce šerifa, který se tampotloukal. Většina lidí udělala, co jim Earl přikázal. Uměl to s nimi. Earl byl zklamaný. Nedával to na soběznát, uměl se ovládat. Moc toho neřekl, ale trápil se kvůli Jimmymu. To byste nepochopil. Věřil v

Jimmyho.“

„A proč myslíte, že to tak bylo?“ zeptal se Russ.

„Když jste se podíval na Jimmyho Pye a Earla Swaggera, viděl jste dvě Ameriky. Earl představoval starouAmeriku, tu, která vyhrála válku. Když říkám ‚válku‘, mladý muži, myslím pochopitelně druhou světovou.“

„Ano, madam.“

„U dnešních mladých lidí si člověk nikdy nemůže být jistý, co vlastně vědí. Takže, Earl byl silný, trpělivý,pracovitý, tvrdohlavý a velmi odvážný. Jimmy představoval novou Ameriku. Nevěděl o životě nic. Byl alepohledný, vychytralý a zlý. Staral se jen sám o sebe. Připadal sám sobě jako pupek světa. Nezáleželo muani na Edii Whiteové. Chtěl ji jen vlastnit, aby nemohla patřit nikomu jinému. Byla to krásná a milá dívka.Earl si nikdy nedokázal přiznat pravdu o tom chlapci. V tom byla jeho slabost. A proto je to tragédie a ne

melodram.“

„Na čem můj otec v těch dnech pracoval? Probíhalo nějaké vyšetřování? Potřebuju vědět, na co myslel.“

„Jeho poslední den jsem s ním strávila jen půl hodiny, možná ani to ne. Pak jsem odešla a on zůstal s Edií

sám. Poté už jsem ho neviděla. Ale na něco si vzpomínám. Objevil toho dne nějaké tělo.“

„Tu černou dívku,“ přikývl Russ. „Ano, o té jsme slyšeli.“

„Jmenovala se Shirelle Parkerová. Někdo ji zabil. Vašeho otce ta vražda velmi zarmoutila. Říkal, že to

vypadá na nějaký švindl. Nevysvětil mi však, jak to myslí.“

„Jak to ale chápu já, šlo o jasný případ,“ řekl Bob. „Hned druhý nebo třetí den byl zatčen mladý černoch.

Obžalobu vedl Sam. Za dva roky toho kluka popravili. Nic jiného v tom nebylo.“

„Ano,“ pokývala hlavou slečna Connie. „A nic jiného v tom nebylo.“

„Takže se můj otec mýlil,“ řekl Bob.

Odvrátila se od něj, jako by se rozhlížela po zátoce.

„Váš otec měl pravdu. Reggie Gerard Fuller ji nezabil. Sama jsem to zjistila až po letech.“

„Kdo to udělal?“

„To nevím. Vím ale, co se stalo a proč se to stalo. Ten večer, kdy ta dívka zmizela, bylo v kosteleshromáždění.“

Russovi se vybavila poznámka v zápisníku, který zbyl po Earlu Swaggerovi. „Shromáždění… Kdo tam byl?“

„V oněch dnech se Jih připravoval na hnutí za lidská práva, které nevzniklo jen tak z ničeho. Dobrýchdeset let už cestovali mladí odvážní duchovní a bílí dobrovolníci od kostela ke kostelu a snažili se připravitlidi na nebezpečný úkol, který ležel před nimi. Té noci, kdy Shirelle zmizela, proběhlo takové shromážděnív jejich kostele. Shirelle se ho zúčastnila. Reggie také. Po skončení rozvážel lidi v pohřebním voze svéhootce po okresech Polk, Scott a Mongomery. Proto neměl žádné alibi. Shirelle ale domů nevezl, protože

bydlela jen dva bloky od kostela.“

„Já ne –“

„Ten běloch byl židovský radikál z New Yorku. Jmenoval se Saul Fine. Řekla bych, že byl komunista.Později ho v Mississippi zabili nějací mladíci, kteří ho obvinili, že je miláček negrů. Ten večer proneslvášnivou řeč ke skupině mladých, kterým reverend důvěřoval. Ti pak odjeli domů a Saul pokračoval vesvé cestě. Když byla ale nalezena Shirelle a Reggie byl obviněn, došlo mu, že pokud promluví, bude to mít

tragické následky. Přišlo by se na to, že na Jih přijel komunistický agitátor podněcovat černochy kevzpouře. Běloši by se rozzuřili, Klan by začal řádit.“

Obrátila se k nim a sundala si brýle. Z pomněnkově modrých očí jí stékaly slzy.

„Váš otec byl velmi statečný muž, Bobe Lee Swaggere. Nebyl to však ten nejstatečnější muž, o kterémjsem kdy slyšela. Tím byl devatenáctiletý černý mladík, který se nechal raději upálit v elektrickém křesle,než aby promluvil. Protože v něco věřil. Nedostal za to žádné vyznamenání. Nikdy se nesetkal sprezidentem. Věděl, že všechno má své následky a postavil se jim čelem. Tak jim to řekl Saul Fine. Budou

muset umírat lidé. Boj si vyžádá oběti. Nikdo si nebude pamatovat jména těch, kteří položí život.“

Odmlčela se. „Nikdo o tom tehdy nevěděl, kromě lidí, kteří se zúčastnili shromáždění, a ti se nikomunesvěřili. Nevěděli o tom jeho rodiče stejně jako většina černochů v Blue Eye. Nevěděl o tom Sam. Samho obvinil v přesvědčení, že jedná z boží vůle. Myslel si, že slouží spravedlnosti. Když jsem to zjistila vroce 1978 při setkání s Georgem Tredwellem, černým knězem, který tehdy cestoval se Saulem Finem,skoro jsem Samovi zavolala. Pak mě však napadlo: K čemu to bude dobré? Sama by zabilo, kdyby zjistil,že udělal tak tragickou chybu. Nechala jsem to tedy tak, jako jediný dar, který jsem kdy Samovi dala,přestože jsem ho tolik milovala.“

„Už mu to neublíží. Sam zemřel předevčírem večer.“

„Zaslechla jsem ve vašem hlase smrt.“

„Spadl ze schodů. Bylo mu osmdesát šest, ale pořád se ještě držel.“

„Byl to další dobrý člověk. Tolik mi celá ta léta chyběl. Pracoval na nějakém případu?“

„Ano, madam. Nikdy vlastně neodešel do důchodu.“

„Arkansas zrodil několik hrozných mužů. Jimmyho Pye, Harryho Etheridge a jeho idiotského syna Hollise,který si usmyslel, že se stane prezidentem. Holly, neříkali mu tak? Myslím, že je chyba dát chlapci dívčí

jméno. Podle toho, co jsem slyšela, mnoha dívkám se za to pomstil. Ale Arkansas zrodil také Earla

Swaggera a Sama Vincenta.“

„Ano, madam.“

„Pomohla jsem vám?“

„Ano, madam, myslím, že ano. Budeme pokračovat dál.“

„Já bych měla také jednu otázku.“

„Ano, slečno Connie.“

„Ale nevím, jestli mám odvahu ji položit.“

„Nikdo nemohl nikdy říct, že slečna Connie nemá odvahu. Moc jste nám pomohla v době kolem otcova

pohřbu.“

„Dobře tedy. To dítě. Co se stalo s tím dítětem?“

„Promiňte, ale já –“ začal Bob.

„Myslí Ediina chlapce. Syna Edie a Jimmyho.“

„Ano. Bože, tolik jsem si přála to dítě zachránit. Pokoušela jsem se ho adoptovat, když Edie zemřela. Sammi v tom pomáhal. Starala jsem se o něj tři měsíce. Byl to silný a bystrý chlapec. Ale žádný soud vArkansasu padesátých let by nesvěřil syna arkansaské matky vdově ze severu, když byli po ruce chlapcovi

příbuzní. Pojmenovala jsem ho Stephen, po svém synovi. Přinutili mě odevzdat ho Jimmyho příbuzným.Zlomilo mi to srdce. Nikdy se mi nepodařilo zjistit, co se s ním stalo.“

Její otázka zůstala viset ve vzduchu.

„Ach,“ řekla nakonec. „Nedopadlo to s ním dobře.“

„Pyeovi se o něj nestarali,“ řekl Russ, „tloukli ho, a čím víc ho tloukli, tím byl horší. Nakonec šel do

polepšovny. Ve dvanácti už byl nezvladatelný. Nakonec ho poslali k Jimmyho staršímu bratrovi do

Oklahomy. Stal se z něj –“

Russ se odmlčel.

„Jen pokračujte, mladíku. Pohřbila jsem tolik dobrých mužů, že už snesu všechno.“

„Stal se z něj zločinec. Zabil mnoho lidí. Hodně času prožil ve vězení, které ho poznamenalo ještě víc.

Lamar Pye, tak se jmenoval. V roce 1994 ho zastřelil jeden policista.“

„Nic dobrého z toho dne nevzešlo, že?“ povzdechla si slečna Connie. „Doufám, že už nikdy takový

nebude. Den plný zla.“

Třicet tři

DOMY vypadaly všechny stejně, ale Duane znal adresu, takže mu nedělalo problém ho najít. Zajel napříjezdovou cestu. Ta ulice představovala americký sen, jehož součástí se on nikdy nestal. Negři.

Negři si žijí takhle a on bydlí v přívěsu za městem?

Silou vůle se však uklidnil, potlačil své pocity. Musí se chovat slušně. Přesně tak mu to řekl pan Bama:Chovej se slušně, Pecku. Nebudeš nikoho kopat do zadku a předvádět, jaký jseš silák. Musíš se plazit alichotit. Citoval někoho, komu říkal Nýče. Co tě nezabije, to tě posílí, Pecku.

Zhluboka se nadechl, vystoupil z auta, posadil na hlavu stetson a kráčel k domu. Uspokojilo ho, že ho

někdo nervózně pozoruje z okna. Pořád ještě mají strach, když se k nim přiblíží Chlap.

Zaklepal na dveře.

Počkal. Uvnitř se ozýval nějaký šramot.

Nakonec se dveře otevřely a dívala se na něj mladá žena. Tvář měla sevřenou, jako by se bála. To se

Peckovi moc líbilo. „A-ano?“ zeptala se.

Usmál se. „Paní,“ řekl tak mile, jak to jen uměl, „jsem zástupce šerifa Duane Peck. Přišel jsem si promluvit

s paní Lucille Parkerovou.“ „To je matka. Co od ní chcete, prosím?“ „Vyšetřuju smrt Sama Vincenta, bývalého okresního prokurátora. Zemřel předevčírem v noci. Toho dnevás navštívil a mluvil s paní Parkerovou. Náhodou jsem ho tady zahlédl. Chtěl bych se jen zeptat na párvěcí. Formalita, však víte. Vím, že je to stará paní a nechci ji nijak rozrušit.“

„Okamžik,“ řekla žena ledově a zabouchla mu dveře před nosem.

Vztek rostl v Duanu Peckovi jako kouř. Černá holka a takhle se k němu chová! Nechá ho stát venku naplném slunci. Opět si ale připomněl, že se musí uklidnit, protože jestli tohle zvládne, kouká z toho stálápráce pro pana Bamu a nikdo už se k němu nebude chovat jako k bílé špíně. Jak řekl Nýče!

Po několika minutách se dveře konečně otevřely.

„Máma si s vámi promluví. Zarmoutila ji smrt pana Sama. Budete se k ní chovat slušně, slyšíte? Je jí

osmdesát dva.“

Duane vstoupil do domu a překvapilo ho, jak je hezky a po bělošsku zařízený. Vždycky si myslel, že tihle

lidé žijí jako prasata v chlívku.

Žena, dcera, jak už věděl, ho provedla obývacím pokojem na zadní verandu, kde seděla stará dáma

jako královna se vší okázalostí a nádherou.

„Jsem zástupce Peck, madam. Doufám, že moc neobtěžuju, ale potřeboval bych vám položit pár otázek.

Pokusím se to odbýt co nejrychleji.“

Přikývla.

„Už víte, že chudák Sam Vincent spadl předevčírem v noci ze schodů ve své kanceláři a zabil se?“Přikývla.

„Chudák Sam,“ řekl Duane. „I když to vypadá po všech stránkách na nešťastnou náhodu, musím se vásna něco zeptat.“

„Do toho, zástupce.“

„Paní, nebyl včera nějak rozčílený? Ovládal se? O čem jste mluvili?“

„Asi před čtyřiceti lety zabil někdo tady ve městě moji dceru,“ řekl ta hrdá dáma. „Obvinil z toho jednohokluka. Napsala jsem mu o tom zločinu tenkrát dopis. Zastavil se tady, aby si o něm se mnou promluvil, to

je všechno.“

„Chápu. Byl ale v pořádku? Neměl třeba problémy s rovnováhou?“

„Byl to dobrý člověk. Vypadá to, že dobří lidé tady umírají v jednom kuse a ti špatní žijí dál.“

„Ano, paní, někdy to tak opravdu vypadá. Fyzicky byl ale v pořádku, že? Myslíte to tak?“

„Neřekla bych, že by pan Sam spadl ze schodů, ne, pane,“ zavrtěla žena hlavou. „Byl silný jako býk arozhodně měl všech pět pohromadě. A neměl žádné problémy s rovnováhou.“

„Ano, paní.“

„Jeho smrt je hrozná věc. Byl to dobrý člověk.“

„Souhlasím s vámi, paní. Starej Sam byl pro mě jako táta.“

„Byl to jediný člověk v tomhle státě, který kdy obvinil bělocha z vraždy černocha. To chtělo kuráž.“

„Ano, paní,“ přikývl Peck a snažil se nedat najevo radost. Ta ženská ho přivedla přesně tam, kampotřeboval.

„Vyhledal jsem si to, paní,“ řekl. „Jed Posey, obviněný z vraždy Davidsona Fullera v roce 1965 a

odsouzený na doživotí. Utloukl ho lopatou.“

Stará dáma pokývala hlavou. Sledovala to zapletené klubko zpátky k vraždě své dcery Shirelle. Shirellebyla zabita a Reggie Fuller byl za to odsouzen k smrti. Davidson Fuller, jeho otec, přišel o všechno, kdyžse snažil svého syna osvobodit, ale zároveň ho ten boj posílil a šedesátá léta ho poznala jakonejzapálenějšího bojovníka za lidská práva v Arkansasu. Zastavil se pro benzín kousek od Nunley, přiběhlk němu nějaký běloch a třikrát ho udeřil rýčem jen proto, že byl černý. Pak se vrátil na verandu, kde pilpivo, dokud nepřijela policie. Panu Samovi se nepodařilo dosáhnout trestu smrti, ale aspoň dostal JedaPoseyho na zbytek života do vězení.

Když oba dospěli současně do stejného bodu, jejich pohledy se setkaly. A Duane jí sdělil zprávu, kteroudostal za úkol jí předat.

„To jste slyšela, že toho Jeda Poseyho nakonec pustili na podmínku?“

Vytřeštila na něj oči.

„Jo, dneska jde ven. Říká se, že se nastěhuje do chalupy svého bratra Luma někde v horách. Je toostuda, že takový člověk neumře ve vězení, kam patří.“

Usmál se.

„Tak vám moc děkuju, paní. Hodně jste mi pomohla.“

Jack Preece otevřel sejf na zbraně a vstoupil dovnitř. Byl to obrovský trezor, mimořádně drahý, sprostorem pro dvě stě pušek. Bylo jich tam ale asi třicet, všechny připravené k odeslání na horká místasvěta. Snažil se všechno si promyslet.

Noční střelba. Infračervené nebo pasivní zbytkové světlo? Dostřel dvě stě metrů nebo méně. Co si vzít? Jenutné vybrat si zbraň odpovídající požadavkům mise.

Nejnovější model byl samozřejmě puška Knight SR-25 s hledím Magnavox Thermal Sniper Scope a tlumičJFP. V tom okamžiku šlo o nejlepší pušku pro odstřelovače na světě. Obchodník v něm se ale na jednusadu díval jako na zařízení v ceně osmnácti tisíc dolarů. Nedalo se vyloučit poškození, nebo dokonceztráta. A co hůř, zbraň nebyla čistá. Na pušce i na hledí byla sériová čísla, která vedla přímo k němu.Kdyby se nějakou nešťastnou náhodou puška dostala do rukou policie, doslova v několika hodinách bypadlo jeho jméno. Jistěže měl mocné přátele v tajných službách i vojenské komunitě a bylo by možnépoužít mocné zaříkávadlo, zájem národní bezpečnosti, které však v poslední době poněkud ztratilo na

síle.

Pohlédl na polici s menšími poloautomaty. Šlo většinou o vylepšené M-14 nebo Springfield M1A, všechnyráže 7,62 NATO, vybavené nočním hledím na zbytkové světlo AN-PVS-2 Hvězdný svit a tlumičem JFP.Dobré zbraně, které však měly jednu věc společnou s puškami knight, daly se vystopovat až k němu, ikdyž by to vzhledem ke stáří a několika předchozím majitelům možná trvalo déle a mohlo by se stát, žeby se vyšetřovatel ocitl ve slepé uličce. Dalo se na to však spolehnout? Těžko, a kromě toho nechtěl sedět

a klepat se, jestli z nějakého počítače nevypadne sériové číslo, které ukáže přímo na něj.

Dále tam byly zbraně na natahování. Pocházely také z mnoha zdrojů, z nichž některé byly civilní. Šlo otytéž pušky, Remington 700, i když byly druhotně na zvláštní zakázku upraveny. Některé měly zařízení nanoční vidění, jedna nebo dvě měly laser a pár jich mělo jednoduché hledí Leupold nebo Unertl 10x, kterési oblíbilo námořnictvo. Opět bylo nutné zvážit možnost vystopování zbraně, i když toto riziko bylo možnépodstatně snížit pečlivým prostudováním všech dokumentů. On však musel vybírat i z hlediska taktiky.

Preece věděl, že bude muset zasáhnout dva terče, nejprve Swaggera a pak toho kluka. Puška nanatahování poskytovala velkou přesnost, jak dokázal sám Swagger ve Vietnamu, pokud se jednalo ojeden výstřel. Zdaleka však nebyla tak vhodná, pokud bylo terčů více. Mezi výstřely bylo nutné pohnoutzávěrem dva a půl centimetru nahoru, pět centimetrů dozadu, pět dopředu a dva a půl dolů. Ten systémvytvořil Peter Paul Mauser v roce 1892, byl sto let starý. Trénovaný střelec to stihl pod vteřinu a Preecepatřil svého času k nejrychlejším na světě, ale to už bylo pryč. Nechtělo se mu natahovat pušku a pakhledat druhý terč. A pokud by jeden z nich utekl, bylo by vše ztraceno.

Potřeboval tedy nevystopovatelný, přesný poloautomat.

Za těch okolností měl jen jednu možnost.

Jednalo se o zastaralou technologii, to je pravda. Měl ji spíš jako kuriozitu než na prodej. Kdo by takékoupil takovou starožitnost? CIA ji určitě používala ve Vietnamu při operaci SOS Fénix, jejímž cílem bylalikvidace vysoce postavených příslušníků Vietkongu. Pak na pár let zmizela bůhvíkam a dělala bůhvíco.Kdyby pušky uměly mluvit, její vyprávění by určitě vydalo na bestseller. Skoro jistě se zúčastnila mnohaakcí v Jižní a Střední Americe a možná i v Africe a Evropě.

Preece ji koupil pod rukou od jednoho střelce z vlastních řad. Jeden pohled do chladných očí toho mužestačil, aby generál pochopil, že další otázky jsou zbytečné. Ten muž stál před svým třetím rozvodem apotřeboval hotovost. Prodal ji generálovi na čtyři tisíce bez jakéhokoliv papírování. Ta zbraň vlastně vůbec

neexistovala, pokud právě nemířila na vás.

Byla to M-16 ráže 5,56 mm. Byla vybavena dlouhým a tenkým tlumičem HEL-H4A a infračerveným hledím

AN/PAS-4. Nešlo už o hledí využívající zbytkové světlo, ale ještě to nebylo ani hledí Magnavox ThermalSniper Scope, nicméně už bylo daleko lepší než staré hledí Sniperscope. Kromě jiného mělo už miniaturníbaterie. Specialisté ho popisovali jako „bateriemi napájené hledí, skládající se ze zdroje infračervenéhosvětla a teleskopického hledí (4,5x) citlivého na infračervené světlo, s miniaturním zdrojem vysokéhonapětí (6 niklokadmiových akumulátorů v opasku)“. Teleskopické hledí bylo třicet centimetrů dlouhé acelé zařízení vážilo asi pět kilogramů. Vypadalo jako hledí s připevněným reflektorem, nemotorné odpohledu, ale s překvapivě snadnou manipulací.

Mělo jen jednu nevýhodu, světelný zdroj. Šlo o aktivní infračervené zařízení na rozdíl od pasivníchmodelů Magnavox. Muselo vrhnout světelný paprsek na terč, kde se odrazil a byl zachycen hledím. Vmoderním válečném konfliktu by takový systém představoval nebezpečí, že nepřátelský voják, vybavenýinfračerveným dalekohledem, odhalí pozici odstřelovače a ten bude okamžitě zasypán masivní palbou.Proto se více hodil do málo rozvinutých oblastí, jako Střední Amerika, Afrika a západní Arkansas.

Zvedl pušku a zkontroloval baterie. V pořádku. Natáhl závěr a stiskl spoušť. Reagovala lehce, se suchým

cvaknutím.

Odložil zbraň a otevřel menší sejf s municí, umístěný uvnitř toho velkého, a vzal z něj šest krabičeknábojů Ball M193 5,56 mm. Byl si jistý, že noc bude patřit jemu.

Třicet čtyři

POHŘEB se konal před obědem, ale nemohli ho stihnout, protože letadlo z Baltimore přistálo ve FortSmith něco po poledni. Pozůstalí se však měli sejít v Samově domě ve čtyři a Bob věděl, že když si trochupospíší, měli by tam dorazit tak v půl páté.

Řídil Russ. Bob byl ještě uzavřenější než obvykle. Russ nedokázal pochopit, jak může ten člověk být takklidný a uvolněný. Byl to klid odstřelovače, součást legendy. K němu patřila i zahořklost, potlačený vztek apocit izolace. Russ by rád věděl, co se za těma netečnýma očima odehrává.

„Na co myslíš?“ zeptal se nakonec.

„Že jsme promarnili celý den a já zchudl o třináct set babek za letenky.“

„Vrátím ti to –“

„O to nejde, nechci tvoje peníze. Bylo to prostě zbytečné. Míříme špatným směrem.“

„To tedy ne,“ oponoval Russ. „Jsem přesvědčený, že mezi smrtí toho dítěte a smrtí tvého otce musí být

spojitost.“

„Ty troubo,“ zavrčel Bob, aniž by se na něj podíval. „To je nesmysl. Otce zabili ve stejný den, kdy se našla

ta holka. Není možné, aby tu léčku nastražili tak rychle. Byla to akce na čtyři nebo pět dní a to seboumusel Frenchy pořádně hodit. A kromě toho nemohl nikdo předvídat, že otec najde to tělo právě tohodne. Byla to jenom náhoda nebo štěstí. Co kdyby to tělo vůbec nenašel? Stejně by ho ten večer zabili? To

tělo tam mohlo ležet celé týdny, než by ho někdo našel, a pak mohlo být už tak rozložené, že by trvalodalší týdny, než by se ho podařilo identifikovat. Ne, to, co se té chudince stalo, byl zločin, a jestli v tombyl Reggie Fuller nevinně, je to tragédie, ale pro nás to neznamená vůbec nic.“

Russ si však stále myslel, že tam nějaká spojitost je.

„Určitě to spolu souviselo. Co jiného by se mohlo dít v okresu Polk v roce 1955, aby to stálo za tak složitéspiknutí? Frenchy Short by se byl nedělal…“

„To je jasné jak den,“ řekl Bob. „Já to vidím takhle. Řekl bych, že otec byl součástí nějakého vyšetřování,vedeného státní policií. Mohlo se to týkat Campu Chaffee. Na něco přišel a musel být zastaven.“

„To vypadá jako nějaký druhořadý film,“ poznamenal Russ.

„Já to vím, a to ani nechodím do kina,“ odsekl Bob podrážděně.

„No, možná…“

„Zpomal,“ přerušil ho Bob, „a neohlížej se.“ Vytáhl pětačtyřicítku z pouzdra v opasku, o kterém Russ ani

nevěděl. „Co sakra…“

„Klid, klid,“ řekl Bob.

Russ si všiml modré dodávky, držící se ve slepém bodě, kde ji zrcátka nemohla zachytit.

Dodávka náhle zrychlila a začala je dotahovat.

„Nedívej se na něj,“ přikázal mu Bob, „a když ti řeknu, dupneš pořádně na brzdu, rozumíš?“

Russ polkl a ucítil v ústech kovovou příchuť.

Dodávka je míjela a Russ už to nevydržel. Koutkem oka pohlédl na dodávku, kde na sedadle vedle řidičeseděla krásná dívka a dívala se přímo na něj. Přejela si jazykem rty.

„Sakra,“ ulevil si Russ. „Pořádně jsi mě vyděsil.“

„Možná už z toho blbnu,“ pokrčil Bob rameny a vrátil pistoli clo pouzdra. „Všiml jsem si toho auta naposlední chvíli. Musím dávat větší pozor.“

„Co budeme dělat dál?“ zeptal se Russ.

„Tys chodil na Princeton. Je to na tobě.“

„No,“ začal Russ a pak si uvědomil, že to neví sám.

Komplikovanost osoby Sama Vincenta dokonale odrážel nesourodý dav, který se sešel v jeho domě, abytruchlil nad jeho skonem nebo se aspoň napil za jeho peníze. Afroameričané z předměstí, aristokraté zLittle Rocku, staří přátelé z tisíců loveckých výletů, politici, policejní důstojníci, děti, zavržené sekretářky,právníci lidí, které Sam obžaloval, a dokonce i pár těch, které Sam dostal do vězení. Každý měl o Samovinějaký příběh, ale to, o čem se právě mluvilo, když Bob a Russ konečně dorazili a našli místo naparkování, ulice přetékala auty od mercedesů po čtyřicetileté pick-upy, bylo konečné rozdělení Samovamajetku, který se značně rozrostl po letech dobrých investic. Chytře se mu podařilo obejít dědickou daňtím, že určil, aby bylo jeho dětem, a dokonce i zeťům a snachám vypláceno 10 000 dolarů ročně.Ustanovil také fond pro každé své vnouče v hodnotě 200 000 dolarů, které byly však splatné pouzevzdělávacím institucím na úhradu nákladů za vzdělávání, jídlo a ubytování. Každé své sekretářce, ať už jivyhodil nebo odešla sama, odkázal 10 000 dolarů kromě jedné, která se dala na pití, té odkázal 15 000.Tak mu zbyla nezaokrouhlená suma 19 450 dolarů.

„Proboha,“ řekl doktor John Vincent, ze kterého byla cítit skotská (bar byl velmi dobře vybavený), „onnechal 9 725 na Národní puškařskou asociaci a 9 725 na Kontrolu ručních zbraní. Úplně vidím, jak se

chechtal, když tohle vymyslel!“

„Byl to dobrý člověk,“ řekl Bob, zřejmě jediný v celém davu, který ještě truchlil.

„Byl to starý pacholek,“ řekl doktor, Samův nejstarší syn, který si užil největší dávky otcovy zloby achvály. „Dal nám pořádně zabrat, když nás vychovával. Ale nakonec se mu to podařilo. Dva doktoři,právník, majitelka cestovky, investiční poradce a impresionistický malíř.“

„Kdo je ten malíř?“ zeptal se Bob.

„Jamie.“

„Myslel jsem, že byl právník.“

„To byl, deset let. Pak konečně sebral odvahu a začal dělat, co chtěl on, ne otec. Řekl bych, že si ho za to

táta vážil.“

„Byl to tvrdohlavý parchant,“ poznamenal Bob.

„To tedy byl. A tvrdý. Za těch jednadvacet let, co jsem s ním žil pod jednou střechou, jsem ho viděl plakat

jenom jednou, když zabili vašeho otce. Pamatuji se, jak se vrátil domů a zůstal sedět sám v kuchyni. Užzačínalo svítat. Jenom tam seděl a pil. Probudil mě zvuk, který jsem nikdy neslyšel. Šel jsem se podívat.Hrbil se v támhletom houpacím křesle.“ John ukázal na odřené staré křeslo, které stálo na stejném místěuž padesát let. „Houpal se a plakal jako malé dítě. Považoval Earla Swaggera za nejdokonalejšího člověkana světě. Hrdinu, otce, policistu, neúplatný symbol všeho, co bylo na Americe správné a silné.“

„Pořád všem říkám, že můj otec byl jenom člověk.“

„No, můj táta si to nemyslel. Bobe, musím se zeptat: Co se to děje? Něco jsem zaslechl.“

„O bláznivém Bobu Lee, který vykopal vojáka z konfederační armády?“

„Ano. To. A najednou tady máme přestřelku v Oklahomě, při které umře deset chlapů. Nic takového tadynebylo, než jste přijel. Nic vás s tím nespojuje, ale lidi si ještě pamatují, jak jste se před pár lety vypravilna lov a dva chlapy odnesli z lesa nohama napřed. Táta vám pak u federálního soudu zachránil kůži.“

„Nenesli ode mě nohama napřed nikoho, kdo by si to nezasloužil. Tohle je jen jedna stará záležitost. Týká

se mého otce.“

„Byl v tom můj otec nějak zapletený?“

„Zařizoval mi jen nějaké právnické záležitosti. To je všechno.“

„To je všechno?“

„Tady můj mladý přítel za mnou přišel, že chce napsat knihu o mém tátovi. Na Earla Swaggera si nikdonepamatuje, snad kromě vašeho otce a staré slečny Connie. On je mrtvý a ona bude brzy také.“

„Tak dobře. Měl byste vědět, že se lidé ptají. Jdete sám, ale vrháte stín, příteli. Teď pojďte se mnou,něco pro vás mám.“

Prošli davem, což bylo jako procházka Bobovou minulostí. Viděl tam Saru Vincentovou, Samovu nejstaršídceru, která se dvakrát provdala a dvakrát rozvedla. Teď vlastnila cestovní kancelář, byla úspěšná aosamělá. Jako jediná ze Samových dětí postrádala jeho magnetismus. Svého času byla do Boba hroznězamilovaná, a dokonce i teď nepřestávala sledovat každý jeho krok. Jediná před ním neuhnula pohledem,

ostatní se od něj odvraceli.

Zabíjel jsem lidi. Jsem odstřelovač. Jsem mimo společnost.

Byl to ten drtivý pocit samoty, který cítí zabiják a který ho někdy nutí zabíjet dál. Každý ho znal z novinjako Boba Lee Swaggera, ne jen jako věčně opilého veterána z Vietnamu, který žije sám na své hoře, alejako odstřelovače, popravčího, lovce lidí s osmdesáti sedmi zářezy v pažbě pušky. V Arizoně se o to nikdomoc nestaral, protože to tak bylo od začátku, ale tady to mělo příchuť skandálu. Spojovali ho s minulostía ptali se proč on? Čím je výlučný? Co odstřelovač ví a ostatní lidé ne? Jaké to je, vypustit kousek olova avyrazit jím někomu mozek z hlavy? Jaký je to pocit?

Kdysi znal dívku jménem Barb Semplerová. Na střední škole ji jednou pozval na rande, ale ona si myslela,

že je jen nezvedený kluk z venkova. Nebyl její otec právník nebo něco takového? Teď byla celá nafouklá,

musela přibrat dobrých dvacet kilo, a její kdysi krásné rysy se rozpustily v tuku. A ten chlap tamhle,tlustý, plešatý a dobře oblečený, ho při fotbale jednou udeřil pod pás a smál se tomu, až na něj Bob skočil

a trenér je musel odtrhnout. On vyrostl, aby prodával pojištění, Bob zabíjel lidi. Zvláštní. A tamhletažena. Vzpomněl si, že se jmenuje Cindy, ano, Cindy Tilfordová, a jemu se jednoho večera v roce 1961podařilo sáhnout jí na zadním sedadle na prsa. Bylo to tak dávno. Připadal si jak v ráji. Teď byla hubená a

tvrdá tam, kde dřív bývala oblá a měkká. Rozvod, terapie, příliš mnoho aerobiku. Toužil se vrátit kesvému starému životu. Být otcem rodiny a starat se o koně. Chyběla mu Julie a YKN4. Teď jsemodstřelovač. Jsem sám.

Došli ke schodům skrz dav, který se před nimi rozestupoval, a sešli do suterénu, kde měl Sam svoupracovnu. John přistoupil ke skříni, otevřel ji a vzal něco z police.

„Musel jsem vyklidit tátovu kancelář,“ řekl. „Tady máte. Řekl bych, že je to vaše. Bylo to zamčené v

trezoru.“

Podal mu lepenkovou krabici. V ní ležel otcův starý poznámkový blok se skvrnami od krve a svazekpokutových bločků.

„A taky tohle,“ řekl John a přidal k tomu žlutý list z bloku. „Táta si napsal pár poznámek. Zdá se, žepracoval na nějakém případu. Třeba vám to k něčemu bude.“

Russ si povídal s mimořádně pohlednou dívkou, která jako by o něm věděla všechno, nebo se o nějalespoň velmi zajímala. Pomalu mu docházelo, že je v tomto podivném světě určitou celebritou. Pomocník

toho slavného, záhadného, nebezpečného a, ano, sexy, Boba Lee Swaggera. Připadal si trochu jakošofér Micka Jaggera.

„Takže Princeton,“ řekla dívka. „Proč jste ho nedokončil?“

„Rodiče se rozvedli. Věděl jsem, že to bude pro matku těžké, a nechtěl jsem být dva tisíce kilometrůdaleko. Loňský rok jsem strávil v Oklahoma City, kde jsem pracoval v The Daily Oklahoman. Takže proto.Kromě toho se mi na východě nelíbilo. Celý život jsem se snažil dostat z Oklahomy, protože jsem na ni byl

příliš dobrý. Pak jsem přišel na východ a ti lidé mi tam připadali tak malí. Byli v podstatě bigotní. Každý,kdo přišel zvenčí, byl pro ně fašista z venkova, každý, kdo měl zbraň, byl v Národní puškařské asociaci, avolit republikány byla přinejmenším úžasná ignorance. Nevěděli nic. A když jsem pak skončil vOklahomanu, zjistil jsem, že nepatřím… nikam.“

„Ale prosím vás. Určitě přijdete na to, kam patříte. Jste tak chytrý.“

„Byl jsem chytrý. V Oklahomě jsem byl tak chytrý. A pak jsem přišel do New Jersey a stal jsem se jen

dalším pulcem v rybníku.“

Usmála se.

„Nejste vy tak trochu spisovatel?“

„Nepublikovaný. Opravdu úžasné.“

„Chystáte se psát knihu o Bobovi?“

„Ne. Bobova tajemství leží tak hluboko, že by je nedostalo na světlo ani deset let terapie následovanýchdeseti lety mučení. Prožil život ve snaze vyrovnat se svému otci. A dá se říct, že se mu to na rozdíl odmnohých z nás podařilo, i když on sám by to nepřiznal. Ta kniha má být o jeho otci. Earl Swagger bylhrdina, který zemřel v přestřelce s bílým zlodějíčkem. Měl jsem v úmyslu napsat vyprávění o jehoposledním dni. Zatím se ale jen motám kolem a běhám pro kafe.“

„To zní zajímavě. Líbí se mi váš nápad dozvědět se něco o makrokosmu prostřednictvím popisu

mikrokosmu.“

„Páni,“ řekl. „Vy musíte studovat angličtinu jako hlavní obor.“ „Jsem v prvním ročníku na Vanderbildtově univerzitě.“

„To je dobrá škola.“

„Díky. Píšu ročníkovou práci na téma Raymond Carrrrrrr.“ Russovi uniklo poslední slovo.

Raymond? Spisovatel? Začíná na C a jsou tam nějaká r? Russ zpanikařil. Ze by řekla Carver? Od Carveranikdy nic nečetl. Možná ale řekla Chandler. To bylo mnohem lepší. Od Chandlera nečetl také nic, ale mohl

to alespoň předstírat.

„O tom soukromém očku z L. A.? Spousta neonů, tyhle knížky.“

„Ano, ale ještě mnohem víc,“ řekla a Russ si oddechl úlevou. „Uměl opravdu vyprávět příběh. Možná tonějak souvisí s tím, že jsem z Jihu, ale hrozně ráda se jen tak ponořím do proudu vyprávění. Bude vaše

kniha taky taková?“

„Ano,“ přikývl Russ a pomyslel si: Doufám.

„Jak jste daleko?“

„No, zatím probíhá výzkum. Promiňte, jsem trochu mimo. Kdo jste?“

„Ach,“ zasmála se. „Jedno z vnoučat. Znal jste dědu?“

Už byl doma.

„Před nedávnem jsme ho s Bobem navštívili. Byl to nevrlý starý pán, jen co je pravda. Ale pár věcí jsemse od něj dozvěděl.“

„Nevrlý až do morku kostí. Dokonalý příklad tyrana. Ale uvnitř byl moc milý. I když v poslední době už to

s ním šlo z kopce.“

„Toho jsme si všimli. Ale v tom, jak s tím bojoval, bylo něco heroického. Byl to takový arkansaský Lear,“řekl Russ, pyšný na tu poznámku o Learovi, ačkoliv ani tohle dílo ještě nečetl.

„Takový chlap. Tyran, vládce, ale mám pocit, že svět takové potřebuje. Jen už se dneska nerodí, coříkáte?“

„Ne, teď se rodí takoví jako já,“ řekl a ona se zasmála, „a mně se zdá, že to je trochu propadák.“

„Ale no tak, Russi, tak zlé to s vámi není.“

„A… čí jste dcera?“

„Můj táta je John, dědův nejstarší syn. Internista z Little Rocku. Já jsem Jeannie.“

„Ta z New Yorku? Slyšel jsem, jak vám tak někdo říkal.“

„Ano, ta. Rok jsem pracovala v časopisu Mademoiselle.“

„Ach,“ řekl Russ. Má náskok, sakra!

„Jenom jsem nosila kafe zmalovaným slepicím, které to dřív přeháněly s drogami a teď s aerobikem. Moc

mi to nedalo.“

„Všechno je k něčemu dobré. Nebo se to aspoň říká.“

„Už jste slyšel o tom skandálu?“ „Ne, o co jde?“

„Všichni černoši se bouří. Právě jsem se o tom dozvěděla od své kamarádky Tanille. Stojí támhle se svojí

mámou.“ „Já nevím –“

„Můj děda dostal za války Stříbrnou hvězdu, ale nejstatečnější bylo, když obvinil bělocha z vraždyčernocha. Ten běloch se jmenoval Jed Posey.“

To jméno rozeznělo zvonek v Russově hlavě, ale nemohl přijít na to, co mu připomíná.

„V roce 1962 ubil u jedné pumpy lopatou bojovníka za lidská práva.“

„Ach ano,“ řekl Russ. „Je pravda, že se ze mě stává odborník na faulknerovskou podstatu okresu Polk.“

„Kdyby se Faulkner narodil tady, získal by dvě Nobelovy ceny, tedy kdyby se dřív neupil k smrti. Takžeděda toho chlapa obvinil, a i když se mu nepodařilo získat pro něj trest smrti, dostal Jed Posey doživotí.“

„Opravdu?“

„Děda kvůli tomu prohrál volby a po osmnácti letech v úřadu z něj musel na dvanáct let odejít. Ale v roce1974 vyhrál znovu a udržel se tam dalších osm let. Tou dobou se z něj stal liberál, přesvědčený o volnémdržení zbraní, jestli si to vůbec dokážete představit.“

„Jen stěží,“ podotkl Russ.

„No a toho Jeda Poseyho právě propustili. Dva dny poté, co děda umřel, ho pustili na podmínku.“

„Proboha,“ řekl Russ. „Takový projev neúcty.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „To je prostě Arkansas.“

Náhle tam však Russ nebyl. Všechno kolem něj zmizelo, hluk, dav, dokonce i oslnivá krása JeannieVincentové, stojící před ním.

Viděl to jméno před sebou napsané dětským rukopisem, ale nemohl si vzpomenout kde. Jed Posey. Bylosoučástí nějakého seznamu. Lem Tolliver Lum Posey Pop Dwyer Kde?

„Russi? Není vám dobře?“

„Ne, ne, jen –“

Náhle se mu rozsvítilo. Jed Posey. Jeho jméno bylo uvedeno v zápisníku Bobova otce. Byl součástískupiny, která našla Shirelle Parkerovou. On a slečna Connie byli poslední dva žijící svědci posledního dneEarla Swaggera, 23. července 1955.

„Nevíte, kde bych toho Jeda Poseyho našel?“

„Já ne… O co vám jde?“

„Musíme ho najít. Musíme!“ vykřikl a právě se jí to chystal vysvětlit, když ho za rameno popadl Bob aodtáhl od té mladé ženy. Tvářil se přitom, jako by měla právě vypuknout válka a bylo načase začít nabíjet

zbraně.

Třicet pět

NĚKDY dokázal udělat dojem i sám na sebe! Ray Bama chvíli seděl a vychutnával si vítězství, které se muna poslední chvíli podařilo vyrvat ze spárů osudu.

Měl pocit, že se vznáší vysoko nad střechou baru U plameňáka. Tajná válka, kterou vedl, přinese brzy své

ovoce.

Jeho právník mu hlásil, že podmínečné propuštění Jeda Poseyho bylo schváleno se znepokojivouhorlivostí. Posey sám byl dobře připravený nejprve bachařem, kterého měl Rudoch pod palcem, a paksoukromým detektivem, kterého platil. Řekli mu, že bude propuštěn na podmínku, a aby se udržel nasvobodě, musí prokázat jisté služby muži (blíže neurčenému), který to všechno zařídil. Bude odvezen dosvé staré chaty asi dva kilometry od silnice 70 na úpatí hory Iron Fork v jednom z nejhustších lesů vArkansasu. Po třiceti letech vězení byl z Jeda už zkušený trestanec. Aby přežil, stal se z něj zkušený lhář,lstivý manipulátor, bystrý čtenář lidských slabostí, tvrdý, vychrtlý, potetovaný kriminálník, schopnýsledovat i to nejnepředstavitelnější násilí bez mrknutí oka. Utrpení ostatních pro něj nic neznamenalo,vězení ho připravilo o veškerou empatii a nejraději vzpomínal na ten slavný den v roce 1962, kdy rozmlátil

tomu negrovi hlavu lopatou a pak si sedl a dal si poslední pivo, než přijela policie.

Svoboda pro něj moc neznamenala. Větší radost mu udělalo, že pomůže dostat toho všiváka Swaggera.

Jeho role byla jednoduchá. Někdy během příštího týdne za tebou do lesa přijde Bob Lee Swagger, řeklimu. Neptej se proč, prostě přijde. Ty uděláš dvě věci. Nejdřív stoupneš na uvolněné prkno v podlaze a tím vyšleš rádiový signál. Pak ho zdržíš až do tmy nebo aspoň do soumraku. Nic jiného. V denním světleje Bob Lee obávaný muž. V noci je z něj jen další terč.

Jed věděl, že to dokáže. Zachichotal se bezzubými dásněmi a pomyslel si, že má pár triků v rukávu, kterému toho chlapa pomohou zdržet, jak bude potřeba.

Druhou částí Rudochova plánu byl odstřelovač. Ten byl teď uklizený na farmě na druhé straně silnice 70,kde několik minulých nocí strávil trénováním střelby, a Duane mu hlásil, že co se týče terčů vzdálenýchkolem dvou set metrů, je jeho muška dokonalá. Ve dne v noci také procházel terén, ve kterém budepracovat. Znalost terénu je pro odstřelovače nezbytná. Až bude upozorněn, že se Swagger objevil u JedaPoseyho, přemístí se známou krajinou vstříc svému cíli. Cesta k polorozpadlé Poseyho chalupě vedlaúzkým údolím, které vymlel potok mezi dvěma kopci. V bojových podmínkách by si Swagger nikdy takočividnou cestu nevybral. Takhle ale uvažovat nebude, kupředu ho požene záhada, kterou touží odhalit.Kromě toho bude tma a chodit po horách by bylo nebezpečné a časově náročné.

Preece si připravil úkryt asi 150 metrů daleko, odkud měl výhled v úhlu asi 40 stupňů. Až vstoupí dokužele infračerveného světla, vyřídí nejprve muže a pak kluka, po jedné kulce do každého hrudníku. Mužzemře dřív, než zjistí, že po nich někdo střílí a chlapec bude mrtvý dřív, než muž dopadne na zem.

Rudoch si akci představil jako střelbu na dva holuby vypuštěné současně. Napoprvé nebo napodruhéčlověk zpanikaří, ale brzy zjistí, že stačí vypálit, jakmile má holuba na mušce. Je to výstřel, který nenítěžké zvládnout, vyžaduje spíš agresivitu a sebedůvěru než talent.

Byl to krásný plán. Bob se dozví, že byl Jed Posey propuštěn, protože se Rudoch postaral, aby se o tomdozvěděla ta černoška. Bude o tom přemýšlet. Bude pátrat a přesvědčí sám sebe, že to není past. Budečmuchat, přešlapovat, váhat, ale nakonec se pohne kupředu. Musí. Má v povaze být hrdinou až do koncea nechat se svým hrdinstvím zničit.

A to byla také jediná věc, která Rudochovi trochu vadila. Ten člověk, stejně jako jeho otec, je skutečnýhrdina, neohrožený, chytrý a agresivní. Takových mužů je čím dál méně. Možná je Bob dokonce poslednív Americe, snad kromě pár rangerů nebo zelených baretů. Rudoch si hrdinství vážil, ale nebyl kvůli němuzbytečně sentimentální. Pokud mu takový hrdina stojí v cestě, musí být zničen. Jak prosté.

Zazvonil telefon.

„Bama.“

„Pane Bamo?“

Byl to Bamův zástupce, který podle účetních knih pracoval jako bezpečnostní konzultant firmy RedlineTrucking, ale ve skutečnosti sloužil Bamovi jako specialista na všechny aspekty komunikace.

„Jo, mluv, Wille.“

„Pane, pamatujete si, jak jsme pro vás vystopovali hovory z toho motelu do armádních archivů a JFP

Technology?“

„Ano, pamatuji, Wille. To byla dobrá práce.“

„Napadlo mě, pane, že když je ten chlap tak chytrý, asi by pro soukromý hovor nepoužil telefon, který se

dá snadno zjistit.“

„Hmmm,“ řekl Rudoch.

„Zavolal by z automatu. Tak jsem se včera zastavil v tom hotelu a opsal si čísla všech automatů v hale.“

„Ano,“ řekl Rudoch a přemýšlel, kam tím míří.

„Pak jsem se pomocí počítače dostal do hlavní sítě té telefonní společnosti.“

„Ano.“

„A ukázalo se, že jeden z těch hovorů byl na účet volaného do Aja v Arizoně.“

„Hmmmm,“ zamručel Rudoch.

„Tak jsem si podle toho čísla našel adresu. Říkal jste, že je z Arizony. Takže, pane, našel jsem, kde ten

chlap bydlí. Má tam manželku a dceru. Vím, jak důležité by to pro vás mohlo být, pane.“

Rudoch přikývl.

„Skvělé,“ řekl. „Máš pod čepicí, Wille. Jsem ti zavázán a odměna tě nemine.“

„Díky, pane. Mám zalarmovat chlapce?“

„Udělám to sám,“ řekl Rudoch. „Nedělej si s tím starosti.“

Zavěsil.

To byla dobrá zpráva. Může zaútočit na jeho rodinu. Teď už ho má opravdu v hrsti.

Bylo to ale až ostudně snadné.

Pomyslel na své děti, na teplé hnízdečko, které jim vybudoval. Ne, rodiny do toho nezatahujeme. Rodin

se to netýká. Rodiny zůstávají stranou.

Nebyl nijak sentimentální, ale prostě rodiny nechával na pokoji. To bylo jeho jediné pravidlo.

Třicet šest

BOB SE stále nevymanil ze své paranoie. Vyzařovalo z něj nepřátelství, zamračeně seděl a komunikovalvrčením. Nechtěl se vrátit do přívěsu nebo si vzít pokoje v motelu, protože by je mohli snadno najít.Dřepěli ve světle lampy někde hluboko v Ouachitas v tichu ještě nepříjemnějším než obvykle.

„Co tě žere?“ zeptal se Russ nakonec. „Jseš naštvaný. To poznám. Něco se děje.“

Podle očekávání Bob neodpověděl. Už zase vypadal jako Achilles a Russe napadlo, jak dokonale by se

jeho ostře řezané rysy hodily pod bronzovou řeckou přilbu.

„Něco ses dozvěděl,“ nedal pokoj Russ.

Bob vydechl oblak páry jako vztek v plynném skupenství. Na jeho duši tlačil velký nádor zloby.

„Padl jsem tam na jednu ženskou ze sousedství,“ promluvil nakonec. „Nemohl jsem se jí zbavit. A pak

najednou řekla: ‚Kdepak je ten fešák zástupce? Divím se, že tady není.‘ Vypadá to, že se Duane Pecknějak moc potloukal kolem Sama. Asi tři dny po sobě tam vídala parkovat jeho auto a jednou viděla Samajet přes město s Duanem v těsném závěsu. Budeme si s Duanem muset brzo promluvit.“ „Na tvém místě bych si to ještě rozmyslel,“ řekl Russ. „A to proč?“ vyštěkl Bob a Russe ozářil plamen jeho vzteku. „Jestli ho někam zatáhneš a zabiješ, budeš vrah. Co tím dokážeš?“

„Dokážu tím, že bude Duane Peck mrtvej.“

„Tak ale nenajdeš toho, kdo zabil tvého otce a pro koho podle všeho Duane pracuje. Musíš počkat, až natebe Duane zaútočí. Pak ho odrovnáš a bude to po právu. Vrátíš se domů k YKN4 a Julii. Šetři si vztek, ažpřijde čas.“

Bob zíral do tmy. Russ pochopil, že se dívá na odhalenou duši zabijáka. Bylo to poprvé, co poznal, kolik

vzteku se v Bobovi skrývá a jakých hrozných činů je ten člověk vůbec schopný.

Pak se však Bobovi podařilo se ovládnout.

„S Peckem si to vyřídíme, až přijde čas,“ řekl nakonec.

„Prima, protože mám na práci něco jiného.“

„A co?“

Russ mu pověděl o podmínečném propuštění Jeda Poseyho.

Bob chtěl přesně vědět, co mu Samova vnučka řekla. Odkud ta informace přišla. Neřekla mu to s nějakým

postranním úmyslem? Není to past?

Ne, zdá se, že mu to vyprávěla spontánně. Přišel s tím někdo z černošské komunity. Jeden Jeannin přítel,

černý student na Vanderbildtově univerzitě, se o tom doslechl od své matky.

„Jak na to přišli černoši?“ chtěl vědět Bob.

„Víš, jak rychle se mezi nimi zprávy šíří. Nějaký černý dozorce řekne ženě, že ten hajzl Jed Posey byl

propuštěn na podmínku, ta to poví své sestře, ta své kamarádce, ta svému manželovi… Jen tak může

utlačovaná komunita přežít, když si vytvoří dokonalý systém komunikace.“

„Kdo na to ale přišel jako první? O to mi jde. Kde to začalo?“

„Nemám tušení. Řekl bych, že to už nikdo neví.“

„Někdo to vědět musí,“ zavrčel Bob.

„Chceš chodit po celém Blue Eye dům od domu a vyptávat se?“ řekl Russ podrážděně. „Hele, je to

jednoduché. Ten chlápek je jedním ze dvou žijících lidí, kteří mluvili s tvým otcem v jeho poslední den.Strávili spolu skoro tři hodiny. Pátrali po Shirelle Parkerové. Možná si na něco vzpomene.“

Bobovi se to však nelíbilo.

„Proč teď? Proč ho pustili zrovna teď?“

„Byl ve vězení od roku 1962. To je přes třicet let. Přišel jeho čas. Chceš jet do Tuckeru a vyptávat se,proč to udělali? Chceš, abych zavolal do novin –,“ noviny, napadlo Russe. Jak to dopadlo s tím místem? „–

a vyptávat se, co o tom zjistili? Nebo radši zítra navštívíme Jeda a zkusíme, co nám poví?“

Bylo to, jako by se hádal s pařezem. Bob neříkal tak ani tak, jen zíral do prázdna. Nikdo ho nikdynepřesvědčil, jen on sám, a věřil jen věcem, na které si mohl sáhnout nebo je viděl na vlastní oči.

„Nevíme ani, kde je,“ poznamenal.

„Našel jsem Connii, najdu i Jeda,“ řekl Russ. „Dobře,“ uzavřel to Bob. „Tak se na to vyspíme.“

Bob ale neusnul. Ležel v syčícím světle lampy, snažil se uklidnit, zatlačit své fúrie do kouta a přitlouct je kpodlaze. Zabýval se materiály, které mu předal John Vincent, starými pokutovými bloky, zakrváceným

zápisníkem a listem ze Samova bloku s poznámkami psanými rukou.

Pozorně je studoval. Na první pohled bylo jasné, že Sam znovu vyšetřoval poslední případ jeho otce. Pročje to tak důležité? ptal se Bob sám sebe. Vrtalo mu to hlavou. Nedokázal si představit, jak by spolu ty dvěudálosti mohly souviset, protože to časově nehrálo. Shirellino tělo bylo nalezeno stejného dne, kdy byl

Earl zabit. Nebyl čas zařídit něco, co by vycházelo z jeho zjištění.

Pokračoval však v prohlídce písemností. Sam se zřejmě vydal podle Earlových poznámek směrem, který

se odchyloval od pozdějšího oficiálního vyšetřování.

Sam napsal: „Tělo přemístěno. Co z toho vyplývá?“ Pod to ještě rozmáchlejším rukopisem: „Snaha utajit

skutečné místo činu!!“

S tím Bob souhlasil. Jaký jiný důvod by v tom také mohl být?

Četl dál: „Nehet: červená hlína pod nehtem!!“

Že by to byl Shirellin nehet? A co by mělo znamenat tohle?

Ale Sam na to přišel. „MALÁ GEORGIA“, napsal velkými písmeny. Pak dodal: „Určitě původní místo činu.“

Bob věděl, že Malá Georgia je lom na červený jíl pár kilometrů západně od města, velmi známé místo,

kam vozí chlapci své dívky. A co má být? Jezdil tam i on sám!

Dál si Sam poznamenal: „Paní Parkerová říkala, že to musel být černý kluk. Žádná černá dívka by v roce1955 nesedla do auta s bílým klukem.“ Pod to připsal: „Sakra!“

Bob chápal proč. Pokud by Shirelle odjela někam s bělochem, mohlo v tom být nějaké spiknutí (i kdyžpořád nechápal, jak by mohlo fungovat). Jestliže ale odjela s černochem, nic nedávalo smysl. Kdyby totižbyla Shirellina smrt výsledek nějakého dalšího spiknutí, kdo v černošské komunitě by z toho měl prospěch

a kdo by dokázal dát dohromady tak složitou operaci, která nakonec stála Reggieho Gerarda Fulleraživot?

V tom to všechno vězelo. Shirelle by v roce 1955 nenastoupila do auta k bělochovi. To Bob věděl také.Neudělala by to ještě ani před pěti lety a neudělala by to nejspíš ani teď, protože bílí chlapci chtějí

pokaždé jen to jedno.

Celý zmatený se obrátil na bok a pokusil se usnout.

Bob objel náměstí šestkrát. Russ ho ještě nikdy neviděl tak napjatého. Očima neustále těkal po okolí a krkměl tak strnulý, že se Russ bál, že si ho zlomí.

„Jseš v pořádku?“

„Jo, sakra,“ odsekl Bob.

„Tady po nás nikdo nepůjde,“ řekl Russ. „Jsme v poklidném americkém městě a je deset ráno.“

Bob ho neposlouchal a dál se rozhlížel po možném nebezpečí. Nakonec řekl: „Tak jo, běž dovnitř, udělej,

co máš, a zase vypadni. Žádný vybavování se ženskými, soustřeď se na to, co máš udělat. Nechoď na

záchod, dej pozor na každého, kdo vejde dovnitř. Vyber si únikovou cestu.“

„Jasně,“ přikývl Russ.

„Nikoho nežádej o pomoc. Nedovol, aby si někdo všiml, co děláš. Ať tam po tobě nic nezůstane. Najdeš,

co potřebuješ, a ztratíš se. Krej si záda.“

„Člověče,“ potřásl hlavou Russ, „tebe to teda drží.“

„Já budu dávat pozor odtud,“ vedl dál svou Bob.

„Vždyť víš –“

„Nepochybuj ani na vteřinu, že po nás jdou,“ uzavřel Bob.

Russ přikývl a vystoupil z auta. Cítil se divně. Tenhle život v červené zóně, jak tomu Bob říkal, byl dostvyčerpávající. Překračovalo to už i hranice paranoie a svět se stal místem, kde i dáma s kočárkem můžesáhnout do fusaku a vytáhnout AK-47 nebo tenhle přátelský pošťák může vytasit ze své tašky upilovanou

brokovnici. Takhle se nedalo žít. To mohl vydržet jenom šílenec.

Pustil to proto z hlavy, ušel asi deset metrů ke schodům a vstoupil do prostor veřejné knihovny. Nikdo poněm nestřílel, nejspíš si ho ani nikdo nevšiml.

Chvilku to trvalo, ale ne zase příliš dlouho. V žádném telefonním seznamu jméno Posey nenašel, alesvázané výtisky týdeníku Polk County Star z roku 1962 mu nakonec přinesly kýženou informaci. BĚLOCHUTLOUKL ČERNOCHA, hlásal titulek.

Pod nadpisem, který se táhl přes horní část stránky, byl obrázek zamračeného Jeda Poseyho s vpadlýmitvářemi, pootevřenými ústy plnými křivých zubů a zlýma tmavýma očima. Pod bradou si držel identifikační

číslo šerifova úřadu okresu Polk. Tvář měl jaksi pokřivenou, jako by ji někdo rozsekl na dvě půlky a slepildohromady, ale nedal si moc záležet. Vedle něj byla fotografie Davidsona Fullera, ztrhaného černocha skrátkými šedými vlasy a vyděšeným pohledem otce, který stále truchlí pro svého syna. Obě fotografiedoplňoval záběr pořízený u benzínky po příjezdu policie. Zachycoval tělo ležící vedle pick-upu, jehož horníčást byla zakryta starou dekou, z pod níž se však šířila tmavá kaluž Davidsonovy krve. Russ se otřásl azačetl se do článku, který jako Poseyho adresu uváděl County Road 70. Nahlédl do mapy okresu a brzynašel nějakou RR 70. Je to tatáž sedmdesátka?

Už se rozhlížel po někom straším, koho by se zeptal, když si vzpomněl na publikaci zvanou Federálníspisovatelův průvodce po Státech. V katalogu vyhledal číslo svazku a v kapitole věnované okresu Polkobjevil mapu z roku 1938. Ano, už tehdy se pod číslem 70 skrývala tatáž silnice.

Pak zašel clo kartotéky okresních územních plánů. Opět měl štěstí. Plány mu poskytly mnohem lepšípřehled o pozemcích okolo silnice 70, rovné čáry běžící na východ od 271 kolem jezera Iron Fork.Pronikala hlouběji a hlouběji do prázdných míst na mapě, jako by měla vést až na samý okraj známéhosvěta. Civilizace do těch temných lesů nesahala, nevedla tam ani kanalizace. To však nebylo důležité.Hledal spíš místní názvy po stranách silnice. Asi po třiceti kilometrech našel ve stínu hory Iron Fork nápisPoseyho údolí. Mapa byla v těch místech prázdná, až na zlověstné slovo: LES. Klikatá čára naznačovalaprašnou cestu vedoucí vstříc nicotě.

Opsal si všechny údaje a načrtl plánek. Pak vyšel ven s pocitem dobře vykonané práce. Našel ho. Tak

rychle a tak snadno.

Jeli po silnici 271 až ke křižovatce s prašnou okreskou 70, u které stál ukazatel k jezeru Iron Fork.

„Tady, tady!“ vykřikl Russ.

Ale Bob neodbočil.

„Neřvi tak,“ napomenul ho.

Jakmile to dopravní situace dovolila, otočil auto do protisměru a zamířil zpátky do nejbližšího města, které

se jmenovalo Acorn, kde stál špinavý obchod se smíšeným zbožím v sousedství benzínové pumpy a pošty

umístěné v přívěsu. Bob zastavil před obchodem.

„Dostal jsem chuť na kolu,“ řekl. „Pojď.“

Vešli dovnitř, Bob vzal z police dvě plastové láhve s pitím a zamířil k pokladně, odkud je mrzutě sledovalačerná prodavačka. Pohlédl na ni a Russ zůstal stát, jako když do něj uhodí blesk. Úsměv! Zářivý, vřelý úsměv.

Usmála se také.

„Možná byste mi mohla pomoct,“ řekl Bob. „Hledám partu kamarádů z Litlle Rocku, kteří si sem vyrazili nalov. Možná jsem se ztratil. Neviděla jste partu cizinců, lidí z města, takových opatrných týpků? Víte, jsmevšichni poldové z Little Rocku. Neviděla jste je tady nedávno?“

„Ba ne, už měsíce jsem tady neviděla ani duši, abych neznala její mámu, tátu a bráchy.“

„Žádná terénní auta? Sluneční brýle, drahé boty, šaty, které vypadají jako nové?“

„Vy žádný poldy nehledáte.“

„Ne, máte pravdu. Mám z těch chlapů strach a rád bych, abyste se ještě jednou zamyslela.“

„Ne, pane, nikoho takovýho jsem neviděla.“

„No, stejně vám děkuju.“ Zaplatil a vyšli ven.

„Člověče, ty jseš ale opatrnej,“ řekl Russ.

„Jsem naživu,“ pokrčil rameny Bob, „a rád bych, aby to tak zůstalo.“

Dojeli po 271 zpátky ke křižovatce s prašnou cestou a vydali se po ní. Bob pravidelně zastavoval a díval se

po stopách kol. Žádné čerstvé nenašel. Projeli kolem jezera ležícího o kus dál napravo. Jeli a jeli. Les je spolkl, stromy jim zakryly pohled na slunce a oblohu, jako by se ponořili do zelenéhotunelu směřujícího do tmy. Každé dva kilometry Bob zastavil, vystoupil, počkal, až se usadí prach,poohlédl se po otiscích pneumatik a pozorně naslouchal. Jeho vytrvalost a trpělivost lezla Russovi pořádně

na nervy.

No tak, říkal si.

Plazili se kolem opuštěných farem, vykácených nebo vypálených mýtin, ale les postupně houstl.

Konečně dorazili k cestě plné výmolů, odbočující vpravo.

„Tady to je,“ řekl Russ. „Ta chalupa by měla být tam vzadu.“

Bob ale jel ještě dobrý kilometr, pak sjel z cesty a schoval auto tak hluboko do lesa, jak to jen šlo.

„Bylo by jednodušší dojít tam po té cestě,“ poznamenal Russ.

„Nehledám snadnější cestu. Hledám tu bezpečnější.“ Vystoupil a čekal, až se usadí prach. „Bobe, já –“

„Pššš,“ udělal na něj Bob. „Zavři oči a poslouchej.“

Russ nic neslyšel. Bob asi pět minut soustředěně naslouchal, jestli se neozve motor auta, které by je

sledovalo. Nic se však neozvalo. Všude bylo ticho kromě občasného ptačího zpěvu a tichého šumění větru

v korunách.

„Tak fajn,“ řekl Bob a pohlédl na hrubý plánek, který si Russ nakreslil v knihovně. „Jseš si jistý, že je to

přesné?“

„Více méně,“ řekl Russ.

„Zdá se, že ta cesta směřuje na jihovýchod. Ta chata je asi tři kilometry daleko. Vzdušnou čarou od ní

musíme být asi půldruhého kilometru.“

Bob nastavil azimut na malém kompasu, který vyndal z kapsy džínsů, popadl dalekohled a vydali se na

cestu. Les je pohltil. V zeleném přítmí si Russ připadal spíš jako v džungli než v lese, na jaký byl zvyklý.

Každou chvíli měnil Bob po konzultaci s kompasem směr. Russ toho měl brzy plné zuby. Zdálo se mu, žese jen tak procházejí v dusném lese plném komárů. Cítil se beznadějně ztracený.

„Víš, kde jsme?“

„Jo.“

„Dokážeš nás odsud dostat?“

„Jo.“

„Už jsme museli ujít spoustu kilometrů.“

„No, odhadoval bych to tak na pět. Vzdušnou čarou to ale bude tak jeden. V džungli není rozumnépohybovat se přímo.“

Podívejte se na něj, pomyslel si Russ. Jako by se tady narodil. Bob lehce a potichu klouzal mezi stromy,

nikdy nezakopl ani neztratil rovnováhu. Tvářil se lhostejně, ale očima soustředěně přejížděl po okolí. NattyBumpo. Daniel Boone, Davy Crockett. Zatracený John Wayne, jako jeho otec, o kterém všichni říkali, žeje mu podobný. Na jeho modré džínsové košili se brzy objevil pot, ale Bob si toho nevšímal. Kráčel dál a u

pravé ledviny mu z kalhot vykukovala pažba pětačtyřicítky.

Za nějakou dobu došli k chladnému, tmavému a rychle tekoucímu potoku. Russ si klekl na kámen ažíznivě se napil vody s lehce kovovou příchutí.

„Takhle děláš hrozný randál,“ napomenul ho Bob. „Naber si vodu do dlaní a srkej ji. Tys nikdy nebyl unámořnictva, viď?“

„Ani náhodou,“ řekl Russ.

„Co se dá dělat. Tak pojď, už to není daleko.“

Došli ke stezce, která procházela mezi dvěma nízkými kopci a vedla zřejmě k pasece mezi vzrostlýmistromy o kus dál, ale Bob nevěřil ničemu, co bylo snadné. Místo toho je vedl do podrostu a vzhůru naholé místo pod vysokými borovicemi. Kousek před nimi se rozkládala malá vyhlídka. Bob si však lehl nazem a doplazil se až k okraji svahu, kde se ukryl pod převislé větvě nízkého stromu. Russ ho napodobil.

Asi dvě stě metrů před nimi stála v malém údolí u potoka chata. Byl to primitivní srub s venkovnímzáchodem a korytem pro prasata, která se válela v ohradě. Poblíž stál otlučený a prorezlý chevrolet sjedním blatníkem natřeným základovou barvou. Celému místu chyběla jakákoliv romantika. Všechno bylo

špinavé a zanedbané.

„Žádné telefonní vedení,“ řekl Bob. „Ani televizní anténa. Žádné elektrické dráty.“

„Mám otázku,“ ozval se Russ. „Když ho právě pustili z vězení, jak to, že to tady vypadá tak zabydleně?“

„Měl bratra Luma,“ vysvětlil mu Bob. „A ten měl syna, který tady taky bydlí. To, co vidíš, je jeho práce, ne

starého Jeda.“

„Tak jo,“ řekl Russ. „Jdeme dolů a zjistíme, jestli se s námi bude bavit.“

„Ani náhodou,“ zkrotil ho Bob. „Zůstaneš tady. Budeš na hlídce s dalekohledem. Hodinu. Pak klesneslunce k západu a odráželo by čočky dalekohledu. Máš hodinky?“

„Ano.“

„Je tři čtvrtě na tři. Budeš se rozhlížet kolem do tři čtvrtě na čtyři. Co budeš hledat?“

„No, cokoliv, co sem nezapadá.“

„A jak se budeš dívat?“

„No –“ Opravdu matoucí otázka.

„Bedlivě,“ zkusil nakonec.

„Ne, ty troubo. Rozdělíš si prostor na kvadranty. Třicet vteřin na jeden kvadrant. Deset minut budešdodržovat stejné pořadí kvadrantů, pak ho změníš nebo obrátíš. Nezvedej dalekohled proti slunci, ať se tineodrazí v čočkách. Nehledáš muže a zbraně, protože je neuvidíš a nemá to smysl. Hledáš jakékolivpravidelnosti. V přírodě není nic pravidelné. Jakmile zahlédneš v lese rovnou linii, budeš vědět, že něconení v pořádku. Jasné? Jednu hodinu. Pak dalekohled odložíš a budeš pozorovat bez něj.“

„Kde budeš ty?“

„Budu kroužit kolem a hledat v lese stopy. Chci vědět, jestli k té chalupě nepřišla skupina lidí. Jestli nicnenajdu a ty nic neuvidíš, sejdeme dolů.“

„Dobře,“ přikývl Russ. „Takže se odtud nehneme až do setmění.“

„S tím si nedělej starosti, Donnie. Jenom koukej, ať vidíš.“ S těmi slovy se stáhl zpět a ve vteřině zmizel.Kdo je sakra Donnie? přemýšlel Russ.

Třicet sedm

JACK PREECE se zabýval projektem rozpočtu na rok 1998, jednou ze svých nejoblíbenějších činností.Miloval sevřené šiky čísel na papíře, řád, který vnášel do chaosu, příjmy a výdaje a své rostoucí bohatství.

Batalion 316, honduraská armáda. Salvadorská finanční policie. Zásahová jednotka SWAT detroitsképolicie. Tým FBI pro záchranu rukojmích. Bezpečnostní týmy Komise pro jadernou energii. JednotkaSWAT knihovny Kongresu. Tým SEAL 6 námořnictva.

Bylo to úžasné, opravdu. Nikoho to zatím asi nenapadlo, ale z výbavy pro odstřelovače se stával zlatý důl.Exploze terorismu v sedmdesátých letech a pak znovu v letech devadesátých, rozkvět drogových kartelůs jejich dobře vyzbrojenými armádami, celé spektrum militantních pravičáckých organizací, to vše vedlo kjedinému: výbava a výcvik přesného střelce se staly hitem devadesátých let a ani začátek nového tisíciletí

nebude zřejmě výjimkou. Vlastně bylo docela zvláštní, že o tom The Wall Street Journal ještě neotiskl

reportáž.

Každé město, každý stát, každá agentura, každá země potřebují trénovaného střelce s nejmodernějším

vybavením.

Ze života se vytrácí racionalita. Drceni zklamáním jak politickým, tak ekonomickým, uchylují se lidé k

násilí. Šílený vrah, únosce, organizovaný zločinecký gang, ti všichni jsou po zuby ozbrojeni. Kdo jezastaví? Určitě ne hlídkující policista nebo nějaký skrček z ochranky, kteří na to nemají patřičný výcvik anikuráž. Ne, musí to být někdo jako on. Chladnokrevný, zkušený muž, ochotný číhat ve tmě a v pravýokamžik odvést svou práci. Prst na spoušti, dech pod kontrolou, absolutní důvěra ve svou zbraň a anišpetka pochybností. Stisknout spoušť. O několik set metrů dál pronikne kousek kovu letící nadzvukovourychlostí lebeční kostí, rozevře se jak ruka a vylétne ven v růžové mlze. Hotovo.

On, Jack Preece, sledoval celý vývoj od samého začátku a byl připraven vést ho dál k bezpečnějšímzítřkům.

„Generále?“

Byl to Peck, kostnatý, bledý a ošklivý jako sama smrt, v uniformě zástupce šerifa s nablýskanýmodznakem na hrudi. „Generále,“ řekl. „Už je čas. Právě zazněl signál.“

„Podejte hlášení, prosím.“

„A o čem?“

„Hlášení o situaci, vy idiote.“

„Aha. Ano, pane. Jsou tady, zřejmě už přicházejí. Ten dědek na ně musí dobře vidět, jinak by nevyslal

signál.“

„Takže do sedel.“

Preece už měl na sobě lovecký oblek, ošklivou kombinézu z khaki látky se spoustou kapes a smyček, vekteré vypadal jako velký zelený pes, který chodí po zadních a právě vylezl z bažiny. V přírodě mu všakzaručovala takřka neviditelnost. Vstal a odešel do koupelny. Na umyvadle ležely čtyři široké tyčinkymaskovací barvy: černá, hnědá, šedá a zelená. Nenáviděl masky, které nosili někteří střelci, bylo v nichhorko a bránily v periferním vidění. Rychle si na obličej nanesl tři centimetry široké pruhy barvy. Zezrcadla se na něj díval strašidelný válečník, jehož bělma kontrastovala s tlumenými odstíny džungle.

Na hlavu si nasadil klobouk, který nosil ve Vietnamu, když velel Tygří tlapě. Do podpažního pouzdra podkombinézou si zastrčil natažený a zajištěný Browning Hi-Power. Duane Peck už měl nastartovanou terénní

čtyřkolku, na jejíchž řidítkách bylo připevněné pouzdro s puškou.

Jack Preece nasedl, Peck přidal plyn a vystřelili kupředu. Při svých dřívějších průzkumech terénu čtyřkolku

nepoužívali, ale našli si pěšinu, která dovede Preece za deset minut na jeden z kopců, ze kterých bylvýhled na cestu a potok v údolí. Postupovali rychle kupředu, i když Peck moc nespěchal, aby nebylomotor příliš slyšet.

Dojeli na místo, Preece sesedl, vzal pouzdro a otevřel ho. Ve slábnoucím světle vypadala M-16 sgigantickým okem na velké trubce připevněné na hlavni jako černý stín. Tlumič na ústí hlavně připomínalelegantní chobot. Povrch zbraně byl potažený teflonem, matný a jaksi mrtvý na omak. Sklonil se, rychlepřipnul miniaturní baterie k opasku a zacvakl do pušky zahnutý zásobník na třicet nábojů, ve kterém jichbylo jen dvacet devět, což je rozumné bezpečnostní opatření při práci se zbraněmi se zásobníkem. Natáhlpušku a zajistil ji. Pušku na řemeni si pověsil na rameno: asi osm kilogramů, rozumná váha.

„Teď odsud zmizte, Pecku. Sejdeme se na domluveném místě o půlnoci. Pokud tam nebudu, zkoušejte to

každou celou hodinu.“

„Ano, pane,“ řekl Peck.

Generál se otočil a zamířil vzhůru do kopce. Vrčení Peckovy čtyřkolky se vzdalovalo, až utichlo docela.

Kráčel deset minut po koberci z jehličí. Každých deset metrů se zastavil a pozorně poslouchal. Když došelna vrchol, přitiskl se k zemi za borovicí a vyhlédl do údolí. Za oknem chaty viděl postavy zabrané doživého hovoru. Bylo těžké je rozeznat. Dalekohled by to dokázal, ale nízké slunce by se mohlo odrazit vjeho čočkách. Raději přiložil k rameni pušku a přešel na infračervené světlo.

Dvě stě metrů vzdálená chata byla trochu mimo dosah reflektoru, takže se mu nepodařilo dosáhnoutdostatečného osvětlení. Zapadající slunce působilo také rušivě. Viděl ale dost. V zeleném světle serýsovaly tři postavy. Jako by sledoval kreslený film. Detaily chyběly. Jedna z postav byla vysoká aodpovídala Bobu Lee Swaggerovi, který ho navštívil před dvěma týdny. Další byl ten kluk. Vyřiď je,

napadlo ho.

Hned teď, proč čekat? Vyřiď je a hotovo. Mohl do okna nasypat 29 kulek ani ne za dvě vteřiny a ráže.223, i když nepatří na takovou vzdálenost k nejpřesnějším, stále nabízí rychlost skoro 800 metrů zasekundu. Budou mrtví dřív, než dopadnou na zem.

Ale Jack byl profesionál. Drž se plánu, který jsi tak pečlivě nacvičoval. Když improvizuješ, zákonschválnosti si vždycky vybere svou daň.

Vypnul paprsek a hledí a odplazil se dozadu mezi stromy. Tam se postavil a nehlučně se vydal podélhřebene. Než se dostal do úkrytu, byla už skoro úplná tma.

Zakrýval ho trs umělé zeleně, která nevadne a nemůže tak úkryt odhalit pohledu protivníka. Jack trsodsunul. Skrýš nebyla ani tak klasická díra pro odstřelovače, jako spíš dlouhý, úzký příkop, dost hluboký,aby ukryl ležícího muže, ale dost prostorný, aby se z něj dalo rychle vyklouznout, kdyby šlo do tuhého.Vykopaná zemina byla přepečlivě rozptýlena po lese, aby nebudila pozornost.

Preece si lehl do skrýše a přikryl se umělou zelení. Rychle si našel vhodnou střeleckou pozici, zbraňpodepřel pytlem s pískem.

Přešel na infračervené vidění a všechno před ním se zbarvilo na zeleno: bílá stuha cesty, kývající sevýhonky vegetace, tmavší odstín skal. Cesta procházela pod ním ve vzdálenosti asi padesáti metrů. Tamto s nimi skoncuje, až přiloží nitkový kříž na hruď vyšší postavy, vyšle do něj jednu tichou kulku a paklehce stočí pušku k druhé postavě. Nacvičoval to nejméně stokrát.

Vypnul světlo. Baterie mu měly vydržet dobrých osm hodin, ale věděl, že je uslyší přicházet po cestě, anemělo smysl plýtvat energií. Při podobné práci nesmí být nic ponecháno náhodě a jedna z věcí, kterénemohl ovlivnit, byl čas, kdy se mu oba terče dostanou na dostřel.

Podíval se na hodinky: 19.10. Odhadoval ještě tak hodinu. Možná to bude trvat déle, on však musí zůstatbdělý.

Preece byl spíš vizionář, vůdce, administrátor a trenér než opravdový odstřelovač. Ale i ve Vietnamu věřiltomu, že by velitel měl podstoupit totéž, co jeho muži, aby plně chápal problematiku. Jednou týdněvyrážel proto osobně do džungle. Za dva roky napočítal 32 úspěšných zásahů, které samozřejmě nebylyoficiálně zaznamenány, protože od důstojníků se takové věci neočekávaly. Přesto po něm zůstalo 32mrtvých mužů. Jedné noci dostal dokonce čtyři asi za dvě minuty.

Říká se, že první zabití si pamatujete nejlépe ze všech, a o Preecovi to platilo beze zbytku. Jak tak ležel ve

své skrýši a noční les se kolem něj probouzel k životu, vzpomínal, jak dřepěl potmě na posedu v jinémarkansaském lese (nedaleko odtud, ani ne třicet kilometrů vzdušnou čarou). Nenáviděl tu pušku.Nemožně těžkou, s obrovským infračerveným reflektorem umístěným pod hlavní, obrovským hledím na ní

a velikým vakem s bateriemi na zádech, jehož popruhy se mu zařezávaly do ramen. Šlo o jedno ze třífunkčních zařízení M-3 Sniperscope. Frenchy Short mu vysvětlil, že stejně nejspíš ani nebude musetstřílet. Byl tam jako záloha.

„Musíš pro nás něco udělat, Bubbo,“ řekl mu Frenchy Short. „Máme tady jednoho státního poldu, kterýdělá pro Rusy.“

„Cože?“ vyhrkl čtyřiadvacetiletý nadporučík Preece, jehož sláva, kterou si vydobyl pojednáním v TheInfantry Journal, už začínala blednout.

Když o tom přemýšlel později, uvědomil si, jaká snůška pitomostí byla ta historka, kterou mu FrenchyShort pověsil na nos. Ale čtyřiadvacetiletému důstojníkovi, nakaženému protikomunistickým bacilem,

který vzýval Joea McCarthyho a jen o vlásek, sakra!, propásl Koreu, to dávalo smysl. Velkou zásluhu na

tom měl i sám Frenchy a jeho úžasná přesvědčovací schopnost. Frenchy by prodal stalinismus v Gulagu.Dokázal jako chameleón absorbovat vaši osobnost, stát se vámi a tak proniknout do vašeho podvědomí, a

přitom se vám dívat do očí s neodolatelným šarmem.

„Mysleli jsme si, že máme před Rusy v infračerveném vidění pár let náskok,“ Frenchy, který pocházel zPennsylvánie, si přesvědčivě osvojil Preecův jižanský přízvuk, „ale teď se k nám doneslo, že se jimpodařilo rozchodit infračervené hledí na pušce Dragunov a dokážou s tím střílet na dvě stě metrů.“

„Kruci,“ zamračil se mladík.

„Ale my dobře víme, že takhle dobří prostě nejsou. Tak jak je to možné?“

„Špióni,“ nadhodil Preece.

„Přesně. Vypadá to, že se tenhle starý polda dostal do nějakého maléru s hraním, jeden šéf špionáže zRudé armády to na něj vyčmuchal a udělal mu návrh. Sežene jim informace o ČERNÉM SVĚTLE a oni muza to pomůžou z bryndy. Polda tedy zatkl jednoho desátníka, obvinil ho z homosexuality a vyhrožoval, žemu udělá ze života peklo, pokud mu nesežene určité dokumenty. Kluk však kontaktoval CIA a my teďmusíme poslat Rusům vzkaz. Tohle se stane každému, kdo se postaví americké armádě. Nebereme

zajatce.“

Preece tomu věřil, protože tomu chtěl věřit, a protože bylo všeobecně známé, že výzvědná služba Rudéarmády pronikla úplně všude a byla schopná čehokoliv. Jak Frenchy mnohokrát zdůrazňoval: „Ti chlapinevěří v boha a kdo se jednou vzdá svého duchovního dědictví, je schopný čehokoliv.“

Proto se o čtyři dny později posadil na ten posed a sledoval drama, odehrávající se před jeho očima.Pochopil to tak, že Frenchy připravil scénář, podle kterého má poldu zabít skutečný zločinec. Pak to budevypadat jako zabití ve službě a jen Rusové se dozvědí pravdu. Co kdyby však ten střelec zklamal? Pak se

toho musel ujmout Jack.

Pozoroval ze stromu, jak přijíždí policejní auto. Jack zapnul hledí a sledoval jím policistu, který seděl vautě a vypadal smutně a nervózně. Seděl dost vysoko, aby viděl přes kukuřici, ta však představovalaproblém, protože zářila příliš jasně ve světle infračerveného reflektoru. Přesto však věděl, že to bude

snadná rána.

Za nějakou dobu přijelo další auto. Zaparkovalo za policejním vozem a ten mizera polda na nějnasměroval hledáček. Z druhého auta vystoupili dva muži, jeden jako James Dean s vlasy ulíznutýmidozadu a cigaretou drze zavěšenou v koutku úst, druhý zamračený, obtloustlý kluk z farmy. Bylo to přílišdaleko, aby jim rozuměl, ale oba mladíci zvedli ruce nad hlavy. Polda vystoupil z auta. Zdálo se, že sevzdávají. Polda na ně řval povely. Ulíznutý mladík odhodil něco do prachu. Preece se na to podíval přeshledí a viděl, že to není pistole, ale francouzák.

Silnější mladík se vydal kupředu. Preece to vyděšeně sledoval. V jednom hrozném okamžiku převládl vPreecovi přirozený respekt k uniformě a málem se přidal ke druhé straně.

Má zbraň, chtělo se mu křiknout na policistu. Namířil na hruď mladého frajírka a skoro stiskl spoušť.Skoro. Střílej! Ne.

Sklonil pušku a uvědomil si, že pláče. Díval se dál. V následující vteřině vytasil mladík zbraň. Noc prořízly

záblesky, ale zvuk výstřelů byl plochý a vzdálený. Pobíhající muži zvedali prach. Preece znovu zvedl pušku

a v zeleném světle hledí viděl ležet zamračeného mladíka na zádech s velkou temnou skvrnou, rozlévající

se po zelenkavě bílém tričku. Policista se krčil za autem a nabíjel. Druhý mladík zmizel v kukuřici.

Zůstaň, kde jseš, křičel Jack v duchu. Zavolej posily. Ten ti nikam neuteče.

Policista však dokončil nabíjení a vstal. Jack viděl, že byl také zasažen a pohyboval se pomalu jako člověkpřekonávající bolest a hnaný kupředu povinností, jejímuž nutkání není schopen odolat.

Zůstaň, kde jseš, poroučel mu Jack.

Policista byl však příliš tvrdohlavý nebo hrdý, jeden ze skutečných amerických hrdinů, kterých bylo asitolik jako zubů ve slepičím zobáku. Ploužil se kupředu po kraji cesty a jednu nohu táhl za sebou. Ztratil se

Jackovi v odrazech kukuřice. Sklonil pušku a čekal. Minuty ubíhaly. Jack slyšel křik, ale nerozuměljedinému slovu. Pak z kukuřice zaznělo práskání výstřelů.

Bylo ticho. Čekal. Poblíž auta se z kukuřice vynořila postava. Jack ji nemohl identifikovat, dokudnerozeznal rytmus její chůze.

Byl to ten polda, zraněný, že se sotva hýbal. Podařilo se mu dojít k autu a zhroutil se napříč na sedadle.Cosi tápavě hledal. Pak Jack viděl, že mluví do vysílačky. Odložil mikrofon. Čekal. Zkusil to znovu. Potřetí.Napřímil se a něco říkal. Navázal spojení.

Policista seděl v autě.

Jack zvedl pušku, zapnul hledí a paprsek infračerveného světla ozářil poldu.

Umístil vlasový kříž do středu jeho hrudníku. Muž zákona těžce dýchal a vypadalo to, že mluví sám pro

sebe.

Udělej to, poručil si Jack.

Je to komouš, opakoval si tak dlouho, dokud tomu sám neuvěřil.

Udělej to, poručil si znovu.

Puška mu ztěžkla v rukou. Vlasový kříž sklouzl z hrudníku a po noze sjel k zemi. UDĚLEJ TO!

Pozvedl znovu zbraň a stiskl spoušť. Puška tiše zakašlala. Záblesk pohltil tlumič. Nepocítil skoro žádný

zpětný ráz. Jack viděl, jak sebou tělo trhlo, když do něj vnikla kulka, a pak se zhroutilo na bok.

Vypnul hledí.

Jack zajistil pušku a pověsil si ji na rameno. Na zem se dostal snadno i s tím obrovským vakem sbateriemi na zádech. Vydal se na cestu a byl už za hřebenem kopce, když uslyšel první sirény.

Hlasy.

Jack se vrátil do přítomnosti.

Zapnul hledí.

Vysoký a menší muž kráčeli zabraní do živého hovoru. Optika fungovala bezvadně. Viděl je jasně a ostře,jak scházejí po lesní cestě podél potoka v údolí mezi dvěma nízkými kopci, vzdálenost 70 metrů, pak 60.

Palcem posunul pojistku na OFF. Lehce pohyboval puškou a sledoval vyššího muže, zelený přízrak v hledí.Na ukazováčku cítil lehký tlak spouště. Vlasový kříž klouzal po hrudníku až do toho magického momentu,kdy na něm zůstal sedět jako přibitý.

Třicet osm

VYŠLI z lesa v posledních paprscích slunce. Russovi se ulevilo, že už nemusí zírat do ponuré lesní zeleně.

Mířili k ošklivé chatě, u jejíž základů kvetly divoké květiny. Vypadaly tam skoro nemístně.

„Pozoruje nás,“ poznamenal Bob. „Cítím to a teď se něco pohnulo za oknem.“

Když přišli blíž, ze dveří napůl vyhlédl nějaký muž a zase ustoupil do tmy, odkud je sledoval rozhořčeným

pohledem. Sáhl za sebe a namířil na ně brokovnici.

„Táhněte vocaď,“ vyštěkl. „Tady nejni žádnej zasranej cirkus. Ste na mým pozemku a jesli nevypadnete,

nasypu vám broky do prdele.“

Jed Posey působil dojmem člověka, který se celý život užíral vztekem. Byl vychrtlý, bezzubý a modré džíny

s laclem na něm visely jak na drátěném ramínku. Nebyl nic než kosti, šlachy a nenávist. Jeho pažepokrývalo modré tetování a na tváři mu napjatou kůži zdobily dvě slzy, i když jeho zlé oči byly už létasuché. Byl ostříhaný na šedého vězeňského ježka.

„Tak padejte,“ opakoval a mávl puškou, „nebo vás vystřelím z těch vašich zasranejch bot rovnou do

pekla.“

„Chceme s tebou mluvit,“ zavolal Bob.

„Ale já s váma ne. Děláte pro negry? Vsadím se, že vás sem poslali ty zkurvený negři. Řikám stůjte, nebo

vás pošlu tam, kam bych poslal každýho všivýho negra.“

„Nepracujeme pro nikoho,“ řekl Bob. „Já jsem Bob Lee Swagger, syn Earla Swaggera. Chci si s teboupromluvit o dni, kdy zemřel můj otec. Nic jiného mě nezajímá.“

Jed sklonil brokovnici. Vzteky se však stále třásl jako teriér, který zahnal lišku do nory. Oči se muproměnily v úzké štěrbiny a v obličeji byl celý rudý. Zdálo se, že se mu špatně dýchá.

„Tvůj zasranej fotr mě přerazil čelist,“ zavrčel. „Proto takhle vypadám. Čtyřicet let si přeju, abych to tomu

parchantovi moh vrátit.“

„Jestli tě můj táta uhodil, Jede, tak sis to zasloužil.“

Jedovi se zablesklo v očích a pevněji sevřel pušku.

„Co chcete,“ řekl. „Po takový době. Jimmy Pye zabil tvýho fotra a tvůj fotr zabil Jimmyho Pye a Buba.“

„Mám pár otázek.“

„Proč bych měl vodpovídat na nějaký zasraný votázky nějakýho zasranýho Swaggera? Nikdo mi nemůžeporučit, abych se s váma vybavoval.“

Odplivl do prachu tabákovou slinu.

„Ne, to nemůže,“ připustil Bob. „Ale člověk jako ty bude rozumět tomuhle. Za hodinu svého času dostaneš

dvacet dolarů.“

„Dvacet babek! Člověče, ty si musíš myslet, že jsem na hlavu. Dvacet babek! Přijde tě to na čtyřicet,

Swaggere. Za čtyřicet dolarů ti vysypu všecko, co chceš vědět.“

Russ vykročil kupředu, ale Bob ho zadržel.

„Řekl jsem dvacet dolarů a myslím to vážně. Nebudu smlouvat s takovým šmejdem. Pojď, Russi.“ Vzal

chlapce za paži a obrátil se k odchodu.

Russ se na něj překvapeně podíval, ale Bob ho postrčil kupředu a zamířili zpátky do lesa.

„Tak jo, Swaggere, třicet.“

Bob otočil hlavu. „Řekl jsem, že se šmejdem nesmlouvám. Ber nebo nech být, znova už to nabízet

nebudu.“

„Do hajzlu s tebou, Swaggere.“

„Řekni to ještě jednou, ty skrčku, a já si tě podám a přerazím ti tu čelist ještě jednou.“

„Ukaž mi tu dvacku.“

Bob otevřel peněženku a vytáhl z ní dvacetidolarovku. Jed chvilku uvažoval, jako by bylo o čem.

„Dej mi tu dvacku hned.“

„Jestli ty prachy chceš, ty starej tchoři, budeš muset nejdřív mluvit. Nechám si je, dokud s tebouneskončím, a pak ti je dám. Víš dobře, že žádný Swagger nikdy neporušil svoje slovo ani se nenechal

zatáhnout do smlouvání.“

„Všechno musí bejt jednou poprvé,“ utrousil Jed. „Tak jo, pojďte. Ale držte se vode mě dál.“

Bob a Russ vystoupali po rozvrzaných schodech a vešli do temného obydlí. Russe často překvapovalo, jakse skutečnost liší od jeho představ, ale tentokrát to odhadl správně. Byla to špinavá, páchnoucí díra. Nazdech visela nakřivo jelení paroží, kamna byla rezatá a páchla starým, studeným popelem. Na pryčně vkoutě se vršila hromada zmačkaných přikrývek. Jedna stěna byla proměněna v nástěnku oslavující Jeda;připínacími špendlíky na nich byly připevněny zažloutlé titulní stránky novin, které přinesly vrahovinesmrtelnost. Ve vzduchu visel pach nepraných šatů, mrtvých zvířat, chudoby a osamělosti.

„Ach, mohl bych dostat kapučíno se šlehačkou?“ zeptal se Russ. „A čokoládové sušenky.“

„Sklapni, Russi,“ okřikl ho Bob a Jedův veverčí obličej zkřivil vztek. „Teď není čas na vtipy.“

Staroch se posadil za stůl, pokrytý umaštěným hadrem, a brokovnici si položil na klín. Bob si sedl naprotiněmu. Na Russe židle nezbyla a ani za všechny peníze světa by nevstoupil do fyzického kontaktu s postelí

, brrr, otřásl se, a tak se opřel o zeď.

„Povídej mi o tom dni,“ řekl Bob.

Jed vytáhl z kapsy paklík žvýkacího tabáku, nacpal si žvanec do úst a jazykem ho zkušeně umístil mezidáseň a tvář na pravé straně úst, kde vypadal jako nádor. Usmál se a ukázal hnědé dásně.

„Není moc co povídat. Probudili mě v Blue Eye v cele pro vopilce, kde sem chrápal s bráchou Lumem, dejmu pánbu nebe, a ten tlustej zástupce Lem mi řek, že má pro nás ňákou práci. Bylo mi tak blbě, že jsemani nekoukal, kam jedem, dokuď sme tam nebyli. Řeknu ti, Swaggere, že se mi vůbec nechtělo šmejdit vtom vedru někde po horách kvůli nějaký černý holce.“

„Co se tam stalo?“ řekl Bob. „Popiš mi to.“

Jed si odplivl do přetékající plechovky na podlaze a pustil se do kostrbatého popisu toho dne. Blábolil o

horku a prachu ve vysokých horách, o škrábajících ostružinových šlahounech, o komárech a dalšímbodavém hmyzu, až se nakonec dostal k té dívce.

„Kurva,“ řekl. „Už to byla velká holka a celá nafouknutá jako balón. Bylo jí vidět na frndu, to vám řeknu.Měla roztažený nohy. Dneska se takový věci ukazujou v časopisech, ale tenkrát, páni, člověk frnduneviděl, jak byl rok dlouhej. Che, che.“ Zasmál se při té vzrušující vzpomínce a Russ postřehl v Bobovýchočích záblesk zloby, který však hned zmizel.

„Proč tě můj otec uhodil?“

„Protože to byl zkurvenej parchant, proto,“ zavrčel Jed a uhnul před Bobem pohledem.

„Můj otec měl spoustu špatných vlastností, ale nebyl to surovec. Proč tě praštil?“

„Nemyslel jsem to zle. Řek sem jenom něco vo tý holce. Byla to černá holka a já měl pravdu. Zabil jičernej smrad. Řikal jsem to už tenkrát a nakonec to tak bylo. A pak se fotr toho kluka všude nafukoval,jako by byl ňákej velkej hlavoun. No, já mu to nandal. Rozrazil jsem mu lebku rejčem. Nejlepší pocit,jakej jsem kdy zažil, a stál za každej den v base. Negři mě v krimu zkusili voddělat. Koukněte na todle.“

Stáhl si lacl kalhot a ukázal jim dlouhou a klikatou fialovou jizvu, která se táhla od jedné bradavky skoro

až ke slepému střevu.

Jedovy oči zaplavilo čiré šílenství. „Tak todle uďáli negři. Dvě stě třicet pět štychů! Doktor mě pozašívaljako pytel na brambory! Ale nevykrvácel sem. Ani náhodou. Je ve mně víc krve než v praseti předporážkou. Nedostali mě ani negři, ani žádnej Earl Velkej Metál Swagger, kurva!“

Unaveně se opřel a ulevil si jedním velkým plivancem tabákové močky, který opsal dlouhý oblouk askončil s mlasknutím přesně ve středu plechovky. Russ se otřásl hnusem a podíval se jinam. Ale Jed ještě

nedomluvil.

„A měl sem pravdu i vo těch negrech. Řikal sem, že když dáme těm parchantům, co si zamanou, že hnedzačnou vraždit a znásilňovat. A je to tak, né? Přivízt negry do Ameriky byl pěkně zkurvenej nápad. Negři

budou náš konec, to je jasný.“

Bob byl po celou jeho tirádu zticha, jako by čekal, až utichne bouřka. Pak řekl: „Povídej o mém otci. Vjaké byl náladě? Co dělal? Jak se choval?“

„Byl měkkej k negrům, to byl jeho problém,“ řekl Jed. „Bylo to z něj cejtit. Ta zabitá holka. Choval se,jako by to byla jeho céra, né ňákýho negra. Byl smutnej. Teda když zrovna nemlátil mě. Měl sem si to s

ním rozdat na férovku.“

„To by se ti šeredně vymstilo, ty starej blázne. Zeptej se Japonců. Ti ho znali dobře,“ odsekl Bob. „S kýmmluvil? Co říkal?“

„Hlavně se starým Lemem. A Popem Dwyerem, tím psovodem. Měl ho rád, ale nějak mu nevoněli ty psi.Vodtahoval se vod nich. Ale hlavně buzeroval mě. Pan Velkej a Statečnej,“ řekl Jed. „Že by mu tvojemáma nechtěla dát? Vypadal, jako by už léta nešukal.“

Bob ho jen pozoroval.

„Honil nás nahoru a dólu po cestě a pak lesem. Kurva, byla to facha leda pro negry. Celou tu dobu na měštěkal, jak řikám. A když našel tu holku, slyšel sem ho řikat Lemovi, aby zavolal všechny ty policajtskýspecialisty z Little Rocku. Jako dyby to bylo ňák důležitý, nebo co. Dyť to byla jenom vobyčejná černá

holka.“

Bob ho poslouchal s netečným výrazem ve tváři.

„Jak věděl, kde má hledat? Co ho zavedlo na to místo? Nevzpomínáš si?“

Jed se soustředěně zamračil. Ze všeho přemýšlení začal víc slintat a tentokrát plivanec minul plechovku o

pořádný kus. Russ si všiml, že se k němu plivance přibližují.

„Bylo v tom něco vo nějaký ženský, která před čtyřma dnima volala, že viděla ňákýho negra u reklamy na

Texaco, kterej se choval ‚divně‘. Tvůj fotr dycky strkal nos do věcí jinejch lidí. Když slyšel, že se ztratila ta

holka, dal si to dohromady.“

Bob přikývl. Dávalo to smysl. Ten černý chlapec musel být později automaticky považován za Reggieho

Fullera.

Ale nebyl to Reggie Fuller, protože ten tajně rozvážel lidi ze shromáždění. Jestli však tu dívku zabil

černoch, někdo si musel dát velkou práci, aby to hodil na Reggieho. Proč? Jaký to mělo smysl?

„Zmínil se o nějakém jiném případu?“ zeptal se Russ. „Leželo mu v hlavě ještě něco jiného?“

„Byl unavenej,“ řekl Jed. „To je všecko, unavenej. Pořád vypadal unavenej.“

„Z čeho?“ obrátil se Russ na Boba.

„Nepracoval na normální směny,“ zavzpomínal Bob. „Býval na nohou patnáct šestnáct hodin v kuse,

někdy i dva nebo tři dny. Dělal dopoledne i odpoledne, někdy se zastavil domů na oběd, někdy si zdříml.

Pak se zase vrátil na silnici, monitoroval vysílání státní policie, chytal rychlé řidiče, vyjížděl na zásahy. Dřel

jako kůň.“

Bob se odmlčel.

„To je všecko, Swaggere?“ vybafl na něj Jed. Bob se na něj jen podíval.

„To je všecko, co ste chtěli? Cha! To teda za dvacet babek nestálo.“

Rozesmál se, jako by dosáhl úžasného vítězství.

„Zabili ste tady takovýho času a venku už je pořádná tma! Cha! A co ste se dověděli? Ani prd! Cha! Naval

mý prachy, Swaggere!“

Bob hodil na stůl dvacetidolarovku. „Udělej si mejdan, Posey.“

Byla už úplná tma a Russ se cítil unavený, ale také šťastný, že se mohl konečně nadechnout čerstvéhovzduchu po tom zápachu z přepálené slaniny a zatuchlého potu.

„Opravdu jsme se toho moc nedozvěděli,“ připustil, když sestoupili z verandy.

„Říkal jsem ti, že to tak dopadne,“ připomněl mu Bob. „Pořád se snažíš najít nějakou souvislost mezivraždou Shirelle a tím, co se stalo mému otci. Nehraje to ale časově a logicky.“

„No –“ začal Russ, ale pak se odmlčel. „A co ta shoda okolností? Je logické, aby se v takové díře vzápadním Arkansasu sešla dvě promyšlená spiknutí v rozmezí několika dnů? Takové věci se v normálnímživotě moc nestávají. Nedává smysl, že musela být nějak propojená, že šlo vlastně o jedno jediné

spiknutí.“

Bob na to neřekl nic.

„Pak uvaž,“ pokračoval Russ, „že ačkoliv má každé spiknutí jiný cíl, sdílejí stejný mechanismus. Každé znich má dvě úrovně. Ta první nabízí prostý a jednoduchý zločin s jasnými motivy a zřetelnými stopami.Jimmy a Bub vyloupí samoobsluhu. O deset hodin později se střetnou se seržantem Swaggerem, kterýoba zastřelí a sám je zabit. Jasný případ. Shirelle Parkerová je znásilněna a zavražděna dvacet kilometrůod Blue Eye. V ruce svírá kapsičku s monogramem vraha. V jeho domě je nalezen kus košile potřísněnýkrví. Jasný případ. Ale pokud půjdeš pod povrch zřejmého, najdeš určité nesrovnalosti a zjistíš, že je vkaždém případě ještě něco navíc, co tam zanesl nějaký geniální intrikán. Odstřelovač v případu tvéhootce, přemístění těla v případu Shirelle. Copak to nechápeš?“

„Ty uvažuj,“ řekl Bob. „Ten kluk, co zabil Shirelle, byl černý, ty troubo. Shirellina matka řekla Samovi, ževychovávala svoji dceru, aby nenastupovala do auta k bílým mužům. A teď se ptám: jestli to byl černoch,komu by v pětapadesátém v Arkansasu stálo za to házet to na jiného černocha? To nedává žádný smysl.Kdyby ji zabil běloch, možná. Ale ne. Byl to černoch.“

„Kruci,“ ulevil si Russ.

„Jsem přesvědčený, že můj táta vyšetřoval nějaký zločin, kvůli kterému ho zabili. Něco se dozvěděl, něcovelkého, a někdo mocný ho musel zastavit. Jak by se jinak dostali k takovým zdrojům? Měli CIA,armádního odstřelovače, nejnovější vybavení.“

V zoufalství Russ vykřikl: „Jsem syn seržanta státní policie. Můj táta nemohl vyšetřovat nic, co bylo mimo

jeho pravomoc!“

„Sklapni, právě jsme přešli naši značku.“

„Cože?“

„Počítám.“

„Co?“

„Kroky. Jakmile ujdeme dvě stě kroků od toho balvanu, sejdeme ze stezky, zahneme vlevo a začnemekličkovat zpátky. Budeme se pohybovat v úsecích po dvou stech čtyřiceti mých krocích, ostře doleva,ostře doprava podle kompasu a to nás zavede zpátky k autu.“

Russ ale nedával pozor. Došli právě na místo, kde se potok, tekoucí nalevo od nich, zařezával mezi dvakopce. Stromy, tyčící se nad nimi, spíš tušil, než viděl. Vál slabý vítr a plnil noc šepotem. Temnota leželana Russovi jako deka a dusila ho. Vzdáleným koutkem jeho mozku prolétl záblesk paranoie. Představil si, jaké by to bylo, zůstat tam sám se svou bujnou fantazií, ztracený ve tmě. To by nepřežil.

Pak zaslechl něco strašidelného. Zastřené, suché chrastění jedovatého hada, které vypustilo do jehonervového systému pravěký toxin strachu.

Třicet devět

BYLY TO pro Rudocha těžké dny. Musel toho tolik zařídit a pak jen sedět a důvěřovat ostatním, žeprovedou jeho plán dobře. Nemohl se, jak jednou řekla Amy o svém otci, vyžívat ve svém vedoucímpostavení. Musel jim věřit. Pochopí Bob jeho stopy správně? Ukáže se tam, kde Rudoch očekává? Zvládne

ten zatracený Duane Peck svou úlohu nebo jeho stupidita a impulzívnost všechno pokazí? Strefí se Jack

Preece, jak má? Dokáže ten dědek, ten odporný Jed Posey, zdržet Boba tak dlouho, jak bude třeba?

Paradoxně důvěřoval ze všech nejvíc Poseymu. Byl to typický kriminálník zocelený životem na samémokraji existence, zvyklý bez reptání provádět, co mu bylo přikázáno.

Ironií bylo, že mu celá ta záležitost pořád přinášela potěšení. Byla to… úžasná zábava. Tak chytrá past,mazaně nastražená a založená na přesné analýze Bobovy povahy. Skutečné mistrovské dílo.

„Rudochu, jsi mimo.“

To promluvil Jeff Seward, první výkonný viceprezident Fort Smith Federal. Čtveřici doplňovali Neil James z

právnické firmy Bristow, Freed, Bartholomew a Jeffers a Roger Deacon z reklamní agentury McCone—

Carruthers. Sešli se na pravidelné týdenní partičce golfu v country clubu v Hardscrabble.

Rudoch byl opravdu mimo a Jeffa to samozřejmě potěšilo.

Jeho míček ležel dlouhých šestnáct metrů od praporkové tyče. Mezi ním a jamkou se rozkládala divočinaplná hrbolů a výmolů. Byla to osmnáctá jamka. Rudoch na ni střílel nízko, ale přestřelil, zatímco tenzatracený Jeff si přihrál míček na pár metrů od jamky. Jediným úderem může zahrát do jamky, kdežtoRudoch na to bude potřebovat údery dva a možná spíš tři. Vztek, který ho zaplavil při představě prohry,Rudoch přivítal, protože mu pomohl na okamžik zapomenout na obavy, které ho pronásledovaly.

Jeff byl starý kamarád a protivník. V šedesátých letech spolu hrávali ve stejném fotbalovém mužstvu a

drželi spolu krok i v obměňování manželek za novější modely každých patnáct let, i když Jeff nikdynedosáhl Rudochovy úrovně. Spolupracovali na mnoha projektech a přátelství jim vyneslo už čtyři nebopět miliónů. Ale… golf je hustší než krev. Rudoch si nedokázal představit, že by prohrál.

Přistoupil k míčku a klekl si, aby prozkoumal green. Kolem něj se rozkládalo golfové hřiště v celé svékráse. Po Little Rocku to bylo druhé nejlepší hřiště v západním Arkansasu.

Rudoch pohlédl přes míček do zrádného bludiště možností. Podíval se na hodinky. Bylo pozdě. Náhlepocítil něco podivného, jakýsi kolaps vůle. Jako by ho náhle opustil bojovný duch, který ho doprovázel potakovou dobu. Už se mu nechtělo hrát. Chtěl si lehnout a spát.

Stárnu, pomyslel si.

Studoval dráhu míčku a bylo mu jasné, že úder bude vyžadovat hlavně odvahu. Míček mohla cestou kjamce potkat celá odysea dobrodružství. Musel ho odpálit tvrdě, postavit se k tomu jako chlap, buď,

anebo.

„To je zapeklitý odpal, Rudochu,“ poznamenal Jeff.

„Ty bys asi nestál o malou sázku, viď, Jeffe?“

„Hmmmm,“ uvažoval Jeff, „myslíš tak asi o tisícovku?“

„Takže o tisíc,“ potvrdil Rudoch, zlomyslně se usmál a připravil se k odpalu. „Vypravoval jsem vám,pánové, jak jsem jednou vyhrál v golfu tři tácy nad Clintonem? Od té doby se mnou nechce hrát!“

Sakra!

V kapse ucítil vibrace operátoru. „Omluvte mě, pánové.“

Došel ke svému nosiči holí a vzal si od něj mobil. Zavolal na hlasovou poštu a ozval se mu udýchaný hlas

Duana Pecka: „Zavolejte mi. Rychle.“

Rudoch vytočil číslo.

„Pan Bama?“ „Ano.“

„Už to začalo. Právě jsem odvezl Preece na místo. Teď na něj čekám, až je dostane. Už jsou tady!“

Rudochovo srdce naplnila radost. Ještě chvilku a všechno to skončí. Další hrozba jeho impériu budesmetena ze světa. Život bude pokračovat dál v celé své kráse. Jeho děti půjdou na vysokou a za pár let,až vicemiss zestárne, pošle ji velkoryse na odpočinek do nějakého venkovského sídla a dopřeje si to, počem touží víc než po čemkoliv jiném, skutečnou, nefalšovanou miss Arkansasu, mladou, sladkou avyvinutou. To bude věc!

„Duane, zavolejte mi, jakmile to skončí, jasné?“

„Ano, pane, zavolám.“

Rudoch vrátil telefon chlapci a vrátil se k míčku. „Dobrá zpráva, Rudochu?“

„Ta nejlepší.“

„Další milión pro pana Bamu,“ poznamenal Neil James, „a to znamená dalších dvacet tisíc pro mě za

právnické služby.“

„Pánové,“ řekl Rudoch, „když jsem šťastný já, je šťastný každý.“

Napřáhl hůl a jeho oči naplnila sebedůvěra. „Jeffe, nechceš to zvednout na pět táců?“

„Sakra, Rudochu, myslel jsem, že mi dovolíš tu sázku zrušit!“

Všichni se zasmáli kromě Rudocha, který napřel na míček veškeré soustředění, až se mu zdálo, žeexploduje. Pak takřka reflexivně odpálil ostrým úderem, s pevnými zápěstími, skloněnou hlavou a volnými

rameny. Dokonalý odpal, založený na odvaze, pevném odhodlání a na statisícové investici do lekcí golfuza celá ta léta.

Míček překonal všechna úskalí, přiblížil se k jamce a na samém okraji se zastavil.

„Kruci,“ zaklel Rudoch. „Vyhrál jsem!“ zajásal Jeff.

„Ještě pořád může spadnout,“ podotkl Neil.

Rudoch zíral na míček, balancující na okraji jamky, jako by jeho pádu a tím i Rudochovu dalšímu triumfu

bránil jen jediný kamínek.

„Kdyby tudy přeletěl tryskáč a vyvolal aerodynamický třesk, možná by tam spadl,“ řekl Roger Deacon.

„Možná bys měl zavolat Air Force, Rudochu.“

„Kruci,“ opakoval Rudoch.

„Mohl bys odpálit bombu,“ navrhl Jeff. „Třeba by ho to uvolnilo.“

Nejlepší nápad měl ale Neil.

„Poruč mu, ať spadne,“ řekl. „Dobře ví, kdo jseš.“

„Máš pravdu,“ přikývl Rudoch. „To ví každý.“

Přimhouřil oči, zaujal postoj mimořádně naštvaného buldoka a zavelel: „Míčku! Spadni!“

To by v tom byl čert, aby to neudělal.

Rudoch seděl u devatenácté jamky se svými kamarády a ve skvělé náladě popíjel velmi drahý,dvanáctiletý bourbon George Dickel Tennessee. Řekl, že odpustí Jeffovi oněch tisíc dolarů, když zaplatípití, a pak objednal rundu bourbonu v ceně právě tisíce dolarů. Nešlo o předčasnou oslavu, snažil se jenpřestat myslet na drama, které se právě odehrávalo v lese sto deset kilometrů jižněji.

Byl si jistý, že kdyby na to musel myslet, zabilo by ho to. Byl by veselá mrtvola: vášnivý hráč golfu, kterýumřel v jasně červené (jeho oblíbená barva) košili s krátkým rukávem a citrónově žlutých polobotkách.

„Není ti něco, Rudochu?“

„Jsem v pořádku. Řekni té holce o další rundu.“

„Rudochu, ty dokážeš být tak štědrý, když jde o moje peníze,“ řekl Jeff, ale nemyslel to zle. „Sakra, měl

jsem ti je radši dát. Ty vždycky vyhraješ.“ V jeho hlase bylo slyšet respekt.

„Spousta lidí už se mě snažila přelstít, ale ještě nikomu se to nepodařilo,“ řekl Rudoch, když před něj

servírka postavila další sklenku bourbonu. Usrkl. Balzám. Hřejivý, sametový a silný, přesně tak to měl rád.

„Hej, Rudochu, můžu se tě na něco zeptat?“

„Do toho, člověče.“

„Už jsi slyšel ten drb o Hollym Etheridgeovi?“

„Slyšel jsem je úplně všechny.“

„Ne, já myslím ten úplně poslední.“

„A o čem by to mělo být?“

„Mluví o tom celé město. Je to tvůj kamarád, měl bys to vědět.“

„Není můj kamarád. Chodil na Harvard. A do nějaké přípravky ve Washingtonu. Není to vůbec žádný

Arkansasan. To je jasné. Znám se s ním, to je všechno.“

„Říká se, že udělal dohodu s panem Ty-víš-kterým, co je první na kandidátce. Zabalil to brzy a teďpracuje v pozadí… Mělo by mu to vynést post viceprezidenta.“

Do debaty se vložil Roger Deacon: „Pracujeme na jeho kampaních už osmnáct let a věřte mi, že kdyby seHolly pokoušel o něco takového, už bychom o tom věděli. Nejlepší vysílací časy se musí zaplatit vpředstihu. Teď už je moc pozdě.“

„Neuvažuješ správně, Rogere,“ řekl Rudoch. „Tady nejde o křeslo senátora. Taková zakázka by přišla ze stranického sekretariátu a ne od něj. Prověř si to a zjistíš, že strana už má zaplacené všechny časy, kterépotřebuje, přes jednu velkou agenturu v Little Rocku.“

„Takže je to pravda, Rudochu?“

„Neile, nemluvil jsem se starým Hollym ani nepamatuju. Má spoustu práce, jak se snaží přefiknoutvšechny ženské mezi Maine a jižní Kalifornií. Řekl bych, že už má za sebou Illinois a teď se chystá na

Missouri.“

„Nemyslím, že by se vzdal svých ambic na nejvyšší post,“ řekl Jeff. „Přikázal mu to jeho táta a o Hollym je

známo, že tátu vždycky poslouchal. Myslím, že bych mu měl zavolat. Třeba hledá dobrého šéfa svého

týmu. Možná se budu stěhovat do Washingtonu.“

„Nedělej si naděje, má tým už po kupě,“ řekl Rudoch. „Ale nějak se mi to nezdá. Střílel jsem před pár

týdny na holuby se soudcem Myersem a ten má zatraceně dobrý přehled. Ale nic neříkal.“

„Možná nás chce Holly překvapit,“ nadhodil Neil.

„Vydělal jsem pořádný balík na té mizerné silnici, co nechal postavit pro svého tátu,“ řekl Rudoch.

Jeho přátelé pokývali hlavami. I oni se slušně napakovali, i když nepřímo, z těch devadesáti miliónů, které

federální vláda nalila do Arkansasu na stavbu Harry Etheridge Memorial Parkway.

Tak to pokračovalo až do jedenácti, kdy se Rudoch konečně zvedl k odchodu. Ke konci, jak alkohol přestal

účinkovat, začal být čím dál tím nasupenější. A jeho operátor ne a ne se ozvat.

Co má tohle znamenat? Co se to děje? Všechno šlo přece tak skvěle.

Potlačil strach a došel k autu, kde zjistil, že mu jeho dva poslušní, diskrétní osobní strážci poprvé v životě

lezou na nervy, i když byli pořád stejně výkonní a neměl proti nim žádné výhrady.

Řekl: „Jedu k Plameňákovi, ne domů.“

„Ano, pane,“ zněla odpověď, prostá všech lidských emocí.

Nasedl do auta a zamířil po Cliff Drive doprava do města, místo doleva ke svému velkému, bílému domu.

V polovině cesty zavolal své vicemiss.

„Haló?“

„Beth, miláčku, mám nějakou práci. Nevím, kdy přijdu domů.“

„Jsi v pořádku, drahoušku?“

„Jsem v pohodě. A brzo mi bude ještě líp.“

„Opravdu?“

Sakra, i ona mu už leze na nervy.

„JO! Všechno je v pořádku. Víš, co chci udělat? Naplánovat dovolenou. Pro celou rodinu, obě rodiny. NaHavaji pronajmeme nějaký ostrov jenom sami pro sebe. I s tvojí matkou. Dobře?“

„Ano, miláčku.“

„A tvůj bratr může jet taky.“

Zavěsil, projel Rogers, zabočil směrem k městu, na první odbočce zahnul doprava a po MidlandBoulevardu dojel k Plameňákovi. Zastavil na svém parkovacím místě, které bylo jako obvykle volné. Kdyžvystoupil z auta, jeho osobní strážci se zjevili jakoby odnikud a zaujali svá místa vedle něj.

Rozrazil dveře a šest opilců a čtyři hráči kulečníku vzhlédli k jeho osobě a přikrčili se pod tíhou jehomajestátu. Cestou kolem baru věnoval nočnímu barmanu Fredovi jediné slovo: „Kafe.“

Ve svém kutlochu se trochu uvolnil. Konečně svět natolik malý a známý, že ho mohl naprosto ovládnout.Sedl si za otcův starý stůl. Cítil se pohodlně. Položil mobil před sebe na zelenou psací podložku a poručilmu: Telefone! Zvoň! Na rozdíl od toho golfového míčku ho však přístroj neposlechl. Jaké dobrodružství se

za tím může skrývat? Jaká úžasná bitva, akt násilí, vykoupení nebo destrukce?

Snažil se zaměstnat přípravou plánu pro případ, že tato akce selhala.

Swagger žije. Swagger zabil oba muže. Ne, hůř. Swagger zajal Duana, který mu vyslepičil všechno oBamově účasti. Co udělá Swagger teď?

Půjde po mně, usoudil.

Vyhlédl ze dveří a mávl na své osobní strážce. „Je velmi pravděpodobné,“ řekl, „že po mně v následujících

několika dnech půjde jeden velmi nebezpečný muž. Není to jisté, ale možné. Proto musíte být v ténejlepší formě, jasné?“

„Ano, pane,“ řekl ten hovornější.

„Budeme potřebovat podpůrné týmy, vzdušný dohled, detektory pohybu a takové ty věci. Nevzdám se

bez boje.“

„Dostaneme ho, pane.“

Možná by to tak bylo lepší, pomyslel si. Tváří v tvář. On a Swagger, muž proti muži. Pak se zasmál.

Swagger je příliš dobrý. To by byla sebevražda. Pohlédl na telefon. K čertu s tebou. Zvoň! Telefon všakmlčel.

Čas se vlekl. Přečetl si noviny, snažil se pracovat na svém účetnictví, vypil spoustu kávy a chvíli se dívalna televizi na nějaký černobílý nesmysl. Možná dokonce na chvíli usnul, protože v jednom okamžiku byla

tma a náhle se rozednívalo. Vyšel ven a rozhlédl se po široké, zatím liduprázdné ulici. Zvláštní, i tak

špinavé předměstí jako severní Fort Smith mohlo v prvním ranním světle vypadat půvabně a nevinně.Věděl však, že jeho sentimentalita je falešná, spíš důsledek stresu a vyčerpání než skutečný pocit.

Začal se litovat. Přišlo to s tím místem, dlouhou nocí, po kterou prožíval krizi, již nebyl schopen ovlivnit ajejímž následkům se bude muset postavit.

Truchlil nad svým otcem, tím skvělým mužem. Znovu se zamýšlel nad největší tragédií svého života. Kdoho zavraždil? Stýskalo se mu po obou manželkách a pěti dětech. Chyběli mu chlapci z Hardscrabble, muži,

se kterými lovil, chytal ryby, létal na superpoháry a občas flámoval. Truchlil nad svým životem. Podaří semu tohle překonat a pokračovat dál? Přinejmenším budou jeho děti vědět, kdo ho zabil, což bylo víc, nežon věděl o svém otci. Viděl Swaggera jako mstitele s bledýma očima, postavu zosobňující smrt, která sipro něj přijde. Toužil vyprázdnit do něj obě hlavně své drahé brokovnice Krieghoff a udělat z něj sekanou.

Počítal: dva náboje Remington 700 ze dvou metrů, to je skoro 1600 ptačích broků o rychlosti 300 metrůza sekundu, které se při tak malé vzdálenosti ještě nestačily rozptýlit. Totální destrukce!

Nakonec však svěsil hlavu. Jeho bojovný duch vyprchal. Penis měl měkký, a už se nikdy nepostaví.Potřeboval spánek, potřeboval pomoc.

Vzal do ruky telefon. Bylo skoro sedm.

Už to nevydržím.

Musím znát pravdu.

Vytočil číslo Duana Pecka. Telefon zazvonil jednou, podruhé, potřetí a Rudoch se už děsil katastrofy, kteráse na něj řítila. Srdce mu bušilo hrůzou.

Po čtvrtém zazvonění to však Peck zvedl.

„Jo?“

„Co se děje, Pecku?“

Následovala pauza, která jako by trvala celou epochu, během níž se ledovec rozšířil na jih, pak se zase

stáhl a nové živočišné druhy vznikly a vyhynuly. Pak Peck řekl: „Skončilo to. Dostali to oba.“

„Sakra! Proč jsi mi nezavolal?“

„No –“ začal Peck.

„Říkal jsem ti, aby ses přesně držel mých pokynů. Tys mi nerozuměl?“

„Ano, pane,“ řekl Peck. „Promiňte, já –“

„Je generál v pořádku?“

„Jo.“

Jeho srdce naplnila vděčnost a radost ze života. „Pohřbi těla, odvez generála domů a na týden se ztrať.

Za týden mi zavolej. Chci přesnou zprávu.“

„Ano, pane,“ řekl Peck.

Rudoch zavěsil a zavřel oči. Noční můra skončila.

Čtyřicet

KONEČNĚ jsem to dokázal, napadlo v tom okamžiku Russe. Naštval jsem ho tolik, že mi vymlátí mozek z

hlavy.

Sotva totiž hadí zachřestění proniklo do jeho mozku, Bob se otočil a tvrdě do něj vrazil, až vidělhvězdičky. Vyrazil mu dech a společně se svalili po příkrém břehu do potoka. I přes strach, který pocítilpři náhlé ztrátě země pod nohama, zaslechl ještě něco.

Znělo to, jako by na ně zaútočil roj rozzuřených včel. Vzduch naplnilo bzučení a přítomnost čehosi, coRuss nemohl na základě dřívější zkušenosti identifikovat. Jak ležel kousek od vody, povšiml si slabýchexplozí na protějším břehu. Gejzírů země, které vybuchovaly tak rychlerychle-rychlerychle, že tomunemohl uvěřit a,

Ta voda byla tak studená. Zabodla se do něj jak nůž. Otřásl se, trochu jí vypil (bylo to jako polykatstudené nikláky) a konečně se mu podařilo vymanit se Bobovi. Začal vstávat, ale Bob ho znovu srazil apřitiskl ke břehu, ze kterého vytryskly další tři gejzíry hlíny a vzduch se naplnil prachem.

Russ zůstal ležet krytý nízkým břehem. Byl to asi půl metru hluboký, úzký příkop. Voda tekla přes něj,

rychlá a ochromující. Lapal po dechu a snažil se pochopit.

„Odstřelovač,“ zašeptal Bob. „Je někde na kopci nad cestou. Infračervené světlo. Ten had, Russi. Slyšeljsem hada.“ Kromě šplouchání ledové vody bylo ticho. „Kruci,“ řekl Bob. „To je ale chytrák.“

„Vidíš ho?“

„Russi, on má infračervené hledí. On vidí nás. My jeho ne.“ Russ se zvedl, jako by se chtěl podívat přesokraj břehu, ale Bob ho stáhl zpět.

„Může ti vystřelit oči. On tě vidí. Ty jeho neuvidíš.“

„Já neslyšel –“

„Má tlumič. Kruci.“

Russovi konečně došlo, kde se ocitli. Nikoliv v srdci paranoie, kde každá živá bytost představuje

nebezpečí, ale ve skutečném světě strachu, kde každá živá bytost je nebezpečná. Takové to tedy je.

Nejhorší noční můra odstřelovače, být pronásledován v temném lese neviditelným protivníkem, který vás

vidí a který vás, neozbrojeného, může bez hluku zastřelit. Ale Bob svíral svou pětačtyřicítku. „Můžeš ho dostat?“ „Spíš ne. Nemusí se přiblížit. Kruci! Parchant jeden.“

„Kdo to je?“

„Co na tom sakra sejde?“

Ale pak mu to došlo.

„Preece. Tohle je jeho specialita.“

„Preece! Jak –“

„Teď na to nemysli. Mysli na to, kde jsme a co můžeme dělat.“ „Umřeme tady, viď?“

„To nevím.“

„Já nechci umřít.“

„Vítej do klubu, synu.“

Bob se zamračeně rozhlížel po obou březích potoka. Snažil se zorientovat a vybavit si terén mezi nimi aautem, kde měl pušku.

„Tak jo,“ řekl. „Uděláme to takhle. Ty se poplazíš proti proudu potoka, asi tak třicet metrů. Budeš se držetco nejníž, zůstaneš ve vodě. Já se pohnu na druhou stranu. Za čtyři minuty vyskočím a pokusím seodlákat jeho pozornost. Budu dělat hodně hluku. Ty se zvedneš a potichu vyrazíš zpátky –“

„Do chalupy?“

„NE! Tam nečeká nic než smrt. Vrátíš se do lesa a najdeš si tam nějakou skrýš. Nechci, aby ses tamproháněl potmě. Našel by tě. Má světlo, nezapomeň. Černé, ale přesto světlo. Když se do toho světlanedostaneš, nevidí tě. Na denním světle je pak jeho puška spíš na obtíž. Na.“

Dal Russovi kompas.

„Tohle tě provede lesem. Za rozbřesku vyrazíš. Za námi je kopec, ty na něj ale nepolezeš. Obejdeš hozadem. Pak zamíříš podle kompasu na západ a po takových pětadvaceti kilometrech přijdeš k jezeru IronFork. O osm kilometrů dál narazíš na dvě stě sedmdesát jedničku. Zavoláš poldy a řekneš jim, co se tadyděje. Já se zatím pokusím dostat k autu pro pušku. Pak najdu toho parchanta a odrovnám ho.“

Jeho tvář byla kamenná maska, vytesaná ze vzteku.

„Zabije tě,“ pronesl Russ prostou pravdu. „Proti jeho vybavení nemáš šanci.“

„Nezáleží na zbrani, Russi. Záleží na střelci.“

Preece nepocítil zlost ani paniku. Neproklel smůlu ani nepřemýšlel, co ty dva mohlo varovat, že zmizeliprávě v okamžiku, kdy na ně letěla první dokonale mířená střela. Rychle se vzpamatoval a znovu si jenašel, ale vzápětí se mu ztratili v korytu potoka a jeho čtyři další střely se zaryly do protějšího břehu.

V objektivu hledí viděl všechno jak na zeleně zbarveném negativu. Svět se před ním rýsoval zřetelně,ozářený infračerveným světlem z reflektoru.

Prohlédl břeh potoka po proudu a proti proudu. Věděl, že Bob nezůstane na jednom místě. Neměl to vpovaze. Co tedy udělá? Potok v tom místě tvořil úzký, asi sto metrů dlouhý příkop. Dost hluboký, abyposkytl úkryt ve třicetimetrovém úseku. Mohl se vyplazit ven na jednom nebo druhém konci nebo mohlvyskočit z potoka a pokusit se dostat do lesa. Tím by se však ocitl na úpatí protějšího kopce, kde by bylvidět jako motýl na kulečníku.

Ne, Bob vyleze na jednom nebo druhém konci, a v tom byl problém s jeho zařízením. Bylo založené napaprsku neviditelného světla, které muselo mířit na jedno místo. Kužel světla nebyl dost široký, abyosvětlil oba konce potoka najednou. Proto je bude muset sledovat střídavě, nebo se rozhodnout, který si

Bob vybere. Preece napadlo sestoupit o kousek níž směrem k jednomu konci potoka, aby zmenšil zornépole, které musí sledovat. A co kdyby se Bob vydal právě jeho směrem? Stihl by na něj včas namířit?

Ne. Zůstaň, kde jsi. Buď trpělivý. Jsi v úžasné výhodě. Nepromarni ji.

Pak na vzdálenějším konci potoka, směrem k chatě, spatřil terč. Namířil na hlavu a stiskl spoušť.

Russ sledoval, jak se Bob plazí po proudu korytem potoka jako divoké zvíře. Rychle mu zmizel z dohledu apohyboval se tak zkušeně, že nedělal žádný hluk. Byl to jeho dar, uměl se ztratit.

Teď byl Russ sám. Zalila ho vlna bolestné sebelítosti. Nechtěl tam být, nechtěl být sám ve tmě, kde poněm pase prvotřídní odstřelovač. Rozhlédl se nahoru a dolů korytem a zoufale se snažil najít sílu, abymohl uposlechnout instrukcí, které mu velely posunout se o kus výš proti proudu, počkat na Boba, až se

zvedne z koryta, a pak proklouznout do lesa.

Začal se plížit vpřed a brzy přišel na to, co zjistí každý pěšák v prvním týdnu služby. Plazit se po zemi,zvlášť vodou, bahnem a přes ostré kameny, když se vás někdo pokouší zabít, není žádný med. Vlastně je

to holé utrpení.

Russ se třásl, jak mu voda šplíchala do obličeje. Hrabal se hlučně kupředu, snažil se co nejvíc přitisknoutk zemi a občas uklouzl. O kameny si rozdíral prsty do krve. Byla mu taková zima!

V jednom místě se zastavil a lapal po dechu. Pohlédl za sebe a uviděl jen lesklou vodní hladinu aklaustrofobické stěny koryta. Před ním to vypadalo stejně. Na ramenou se mu usadila nezměrná deprese.Chtělo se mu stočit do klubíčka a usnout. Chtěl, aby mu máma, táta a Jeff řekli, že bude v pořádku. Chtělbýt v tom malém domku na předměstí Lawtonu, kde by na gauči seděl jeho tlustý táta, díval se na fotbala pil pivo, jeho matka by dřela v kuchyni jako kůň, jeho bratr by se právě vrátil z baseballu a on by bylzavřený ve svém pokoji, četl by Nietzscheho, Mailera nebo Malamuda a cítil by se nad nimi nekonečněnadřazený, ale zároveň s nimi i pevně spojený.

Štípl se do paže, ale nepomohlo to. Byl stále v Ouachitas, opuštěný, a nějaký parchant s puškou se hosnažil oddělat.

Plazil se dál dalších deset nebo patnáct metrů. Náhle si uvědomil, že je už dost daleko. Tady zůstane.

Sebral všechny síly a byl připraven vyskočit, když nad ním někdo promluvil: „Čas na kapučíno, ty

parchante, cha, cha, cha.“ Byl to Jed Posey s brokovnicí.

Bob se podíval na hodinky. Čas se pomalu vlekl. Tři minuty. Tři minuty třicet, tři čtyřicet, tři padesát.

Z místa, kde ležel půlkou těla v potoce, neviděl nic, i když pro odstřelovače má tma různé odstíny a dá sev ní číst jako v mapě. Věděl, kde se nad cestou zvedá kopec, protože tma tam byla hustá aneproniknutelná. Obloha byla dost osvětlená, aby vytušil horizont. Nalevo se les svažoval dolů a cesta se

kroutila dál.

Bobovi bylo jasné, že ho čeká asi dvě stě nekrytých metrů nahoru do kopce a pak přes hřeben do lesa.Bylo to moc daleko. Bylo to zatraceně daleko.

Padesát by možná zvládl, sto jen s největším štěstím. Ale dvě stě k místu, kde mohl zmizet v lese a podjeho ochranou zamířit na sever, aby dorazil kolmo na cestu, u které parkovalo jeho auto, ne, to bylomoc daleko. Takové štěstí nemá nikdo.

Tři padesát pět.

Byl to mizerný plán. Byl to strašný plán. Proč vymyslel něco takového? Teď viděl, že by bylo lepší zůstattam, kde byl. Za rozbřesku by se tam musel Preece, nebo kdo to vlastně je, zajít podívat. Možná by sepřiblížil na dostřel jeho pětačtyřicítky a Bob by ho dostal.

Tenhle plán se mu ale také nelíbil. Preece by mohl přijít v noci a před jeho infračerveným světlem by seani on, ani Russ neschovali. Na padesát metrů by je zabil oba jako nic.

Musíš se pohnout, jinak zemřeš.

Pokusil se rozpomenout. Byl někdy takhle vystrašený ve Vietnamu? Měl vůbec někdy v životě takový

strach?

Všichni ho považovali za hrdinu, který si dokáže uchovat chladnou hlavu v šílenství bitvy. On si jako

hrdina nepřipadal. Cítil se jako malý chlapec, kterému přišel major Benteen oznámit, že jeho táta umřel aon že se teď musí postavit celému vesmíru úplně sám.

Jsi sám, pomyslel si, a to tě děsí.

Jsem tak sám, opakoval si Bob. Pak pomyslel na svou ženu a dceru.

Vrátím se! slíbil jim. Vymrštil se na nohy, zařval „PREECI“ tak hlasitě, jak to jen dokázal, a rozběhl se.

„Víš, co by se s tebou stalo v base, štěně? Starý vězni by si z tebe uďáli děvku. Natrhli by ti prdel.“ Russ se krčil u jeho nohou v mrazivé vodě, v pasti.

„Neubližujte mi, prosím,“ škemral. „‚Neubližujte mi, prosím‘,“ smál se Posey.

„Nic jsem neudělal,“ kňoural Russ.

„A neni to tak pokaždý?“ řekl starý, odporný kriminálník, tak smradlavý, že ho Russ cítil i teď.

„Baj, baj, bambíno,“ řekl Posey a zvedl brokovnici. „Rozluč se s –“

Stala se zajímavá věc. Jak Posey mluvil, horní část jeho lebky náhle zmizela v mlze. Nic se neozvalo,

nedošlo k žádné agónii nebo smrtelné křeči. V jediné nanosekundě se živý muž proměnil v mrtvolu a zřítilse k zemi jako budova při demolici. Ozval se jen tupý úder, jak zbytek jeho lebky udeřil o zem, a naRussův obličej dopadl jakýsi poprašek. Pršel na něj mozek! Fuj!

Stáhl se kousek zpátky a několik vteřin zvracel. Pak se schoulil ve vodě.

V žádném případě nikam nepůjde.

Preece si pamatoval z Vietnamu, jak to vypadá na zeleném stínítku, když kulka zasáhne cíl. Viděl, jaklebka explodovala a vystříkl z ní mozek, povšiml si náhlé strnulosti těla, ze kterého právě unikl život. Tělozlomek vteřiny bojovalo s nevyhnutelným a pak se zhroutilo do potoka.

Jeden je odbytý.

Bob?

Spíš ten kluk.

V tom okamžiku se z druhého konce potoka ozval výkřik „Preeci!“ Generál zaklel, když poznal Bobův hlas,a rychle se otočil, aby toho chlapa našel. Bob byl však mimo jeho palebné pole, sakra!, a Preece ztratilcennou vteřinu rozhodováním, co má udělat, a další dvě, než to opravdu udělal. Loktem odhodil umělouzeleň ze své skrýše, posadil se a zvedl pušku.

Se zbraní na rameni a okem na hledí zkoumal svah. Otáčel se napravo a nalevo, ostražitě naslouchal ačekal, až mu hledí ukáže poklad, protože Bob tam někde musel být. Nejspíš prchal vzhůru k vrcholuvedlejšího nízkého hřebene.

Kruci! Nic.

Zamrkal, promnul si oko a začal znovu zkoumat okolí. Nadával si, že si vzal aktivní hledí místo pasivního,protože takhle byl závislý na dosahu infračerveného reflektoru na pušce. Hledal nějaké stopy, pohybujícíse keře, pošlapaný podrost, prach ve vzduchu, které mu mohly prozradit, kudy se jeho muž pohyboval.

Pak ho našel. Bob kličkoval k hřebeni, blížil se k němu, ale Preece už ho měl, viděl ho skoro na dvě stěmetrů, na samé hranici dosahu infračerveného reflektoru. Počkal, až bude nitkový kříž sedět pevně nalopatce, a stiskl spoušť.

Bob běžel jako šílenec, kličkoval na sever a blížil se k vrcholku kopce. Běžel naslepo vegetací a nestaralse, do čeho narazí. Větve ho šlehaly do obličeje a paží, po kroucené kořeny se mu snažily podrazit nohy.Pádil tmou, naplněný strachem, a naslouchal svým pochybám.

Nedokázal zastavit svou představivost: viděl muže s velkou puškou s tlumičem, mimořádně přesnou, který

mačká spoušť a posílá kulku přímo na něj. Odstřelovač střílející odstřelovače. To ho rozzuřilo: on přecebýval tím mužem s puškou, a teď se z něj stala lovná zvěř.

Kyslíkový dluh narůstal. Šrapnel ve staré ráně jako by si hledal cestu ven; v žaludku ho píchaly skleněnéstřepy.

Viděl hřeben jen pár metrů před sebou, ale les řídl a on se cítil čím dál zranitelnější. Když vyběhl namýtinu pod hřebenem, srazila ho náhle k zemi tíha intuice.

Jestli bude Preece střílet, udělá to teď.

Bob se přitiskl k zemi.

Včely naplnily vzduch. Neozval se žádný další zvuk, ale když se kulky zaryly do země, zvedly se obláčky

prachu.

Střílí. K čertu s ním, pomyslel si Bob a zoufale se plazil vegetací. Bylo jisté, že Preece bude zkoumat

oblast, kde by měl být.

Preece ho neviděl, ale cítil ho.

Průzkum palbou.

Každé tři nebo čtyři vteřiny vypálil Preece zkusmo jednu kulku.

Bob si našel strom, který by možná kulku zastavil, možná také ne. Stoupl si za něj. VVVZZZZMMmmm.

Nablízku se zaryla kulka a naplnila vzduch prachem. Za ním: VVVZZZzzmmm. Další.

Bob stál za stromem tak klidně, jak to jen dokázal.

TŘŘEESK!

Preece vystřelil na strom. Kulka vylétla druhou stranou, pár centimetrů před Bobovým obličejem, a kolem

se rozlétly třísky a kousky kůry.

Proboha! pomyslel si Bob. Viděl mě! Stál velmi klidně.

Vypálí odstřelovač znovu? Jestli to udělá, kulka projde stromem a zasáhne ho. Bude mít dostatečnou

energii, aby ho zabila?

Nemohl nic dělat.

Mohl jen stát a krýt se. Jestli vystřelí znovu do stromu, kulka Boba zasáhne a ano, zabije ho. Bože,

prosím. Dostaň mě odsud. TŘŘEESK!

Další kulka prolétla stromem. Něco bodlo Boba do paže, až sebou trhl. Kulka pronikla samým středem

kmene, ale nějakou souhrou rychlosti, kinetické energie, rotace a hustoty kmene byla trochu odkloněna a

škrábla ho do paže. Musela minout Bobovo tělo jen o centimetr.

Vystřelí znovu?

Běž, poroučel si. Běž jak o život, zmiz odsud. Věděl však, že pokud se rozběhne, zemře. VVVZZZZzzmmm.

Kulka se zaryla do země deset metrů za ním. Odstřelovač vypálil znovu, opět daleko. Zkoumal další

oblast.

Bob slyšel, že poslední kulka skončila tak třicet metrů od něj.

Jak velký je světelný kužel? Možná ne zas tak velký. Rozběhl se k hřebeni. VVVVZZZZZZzzzzz mmmmmm.

Kulka zvedla oblak prachu napravo od něj. On však, s pocitem beznadějné zranitelnosti, skočil kupředu a

dopadl za hřeben, když VVVVVzzzzzmmmm další kulky prořízlo vzduch.

Byl za hřebenem.

Byl v bezpečí. Ležel a lapal po dechu.

Kruci!

Preece si myslel, že ho možná zasáhl, ale nemohl si být jistý. Když Bob skákal přes hřeben, objevil se nazlomek vteřiny v nitkovém kříži, ale Preece nevěděl, jestli stiskl spoušť dost rychle, aby ho zasáhl. Co teď?

Jeden je mrtvý, ale jeden ještě zbývá.

Něco mu radilo: Ztrať se. Je konec. Přišels o svou převahu. Ví, že po něm jdeš, může si na tebe počíhat.

Ale jiný hlas mu připomínal, že Bob vykřikl jeho jméno a ví tedy, kdo ho chce zabít. Najde si ho.

Preece se rozhodl, že vyrazí kupředu a prozkoumá hřeben. Tma je pořád na jeho straně. Může ho dohnata pořád ho ještě odrovnat čistým zásahem mezi lopatky.

Postavil se, vyňal skoro prázdný zásobník a na jeho místo zacvakl nový s devětadvaceti kulkami ráže 5,56.Čas pustit se do práce.

Pustil se klusem kupředu, rychle překonal oněch dvě stě metrů hřebene a znovu se zastavil. Velmi pečlivě

zkoumal dalších dvě stě metrů před sebou. Po Bobovi nebylo ani vidu, ale v dálce se na hřebeni ještěhýbaly větve keře, jako by jimi někdo ve spěchu proběhl.

Utíká, pomyslel si Preece.

Před vnitřním zrakem probíhala jeho minulost, všechny jeho chyby, ty strašné věci, které udělal,provinění, kterých litoval, jeho slabosti, selhání a hanebnosti. Nemohl přestat, a přitom běh nenáviděl.Ještě nikdy v životě takhle neutíkal, a teď nemohl zastavit.

Ovládla ho panika. Nechtěl zemřít. Měl ženu, dceru, život. Teď, po třech služebních obdobích ve Vietnamua té hrozné záležitosti v roce 1992, teď má zemřít?

Překonal nějaký hřeben a na chvilku se zastavil. Běžel jen tak bezmyšlenkovitě? Ztratil se? Mohl by seněkde schovat a počkat na rozbřesk? Pak by se mohl dostat k autu, skočit do něj a vyrazit přímo doArizony. Zapomenout na to všechno. K čertu s tím. Jaký to má smysl? Ať se stane cokoliv, otce mu to

nevrátí.

Opět vstal a rozběhl se, bezcílně.

Ale ne, ne tak úplně. Věděl, že míří na sever, protože nad sebou viděl Malý vůz a poslední hvězdu v jehooji, Severku, jediného a nejlepšího přítele ztraceného člověka.

Pokračoval dál, prodíral se hustým porostem borovic, mezi pokroucenými duby, šlahouny šípku a psíhovína, nahoru a dolů po terénních vlnách, v jednom místě přes potok. Jednou zakopl o kořen a upadl,

podrápal si ruce a poranil koleno. Ležel tam na pokraji sil.

Je mi už padesát, říkal si. Tohle nedokážu.

Nějak se mu ale podařilo vstát a pokračoval dál temným a strašidelným lesem, nahoru a dolů přes dalšíhřeben. Před sebou spatřil bílou, klikatící se řeku. Rozběhl se k ní, letěl k ní, cítil horký pot, stékající pokrku a hrudníku. Naděje pomohla osvobodit poslední zbytky adrenalinu z tajné zásobárny v jeho těle.Dorazil k řece a zjistil, že je to řeka hlíny: byla to cesta.

Rychle ji přeběhl, aniž by myslel na opatrnost, protože si náhle uvědomil, že už musí mít před svým

pronásledovatelem velký náskok. Ukrytý v podrostu se vydal podél cesty a každým krokem se mu vracelasíla a odvaha.

Konečně ho uviděl: malý, hnědý chevrolet z půjčovny. Je možné, že by tam na něj číhali? Ne, není.

Pronásleduje ho jeden profesionál, ne tým.

Vrhl se k autu a odemkl kufr.

Popadl Mini-14 a vytáhl ji z pouzdra. Pak se prohrabal pytlem, přesvědčený, že tam má ještě posledníkrabici stopovek M196, 5,56 mm. Prudce ji rozerval a rychle nastrkal dvacet nábojů do zásobníku načtyřicet ran. Pak roztrhl krabici nábojů M193, 5,56 mm a přidal jich pět do zásobníku.

Zacvakl ho do pušky a natáhl ji. Byl ozbrojený.

Klekl si, nabral do dlaně jíl a pomazal si jím obličej. Ve starém pytli byl také šátek, který si pevně uvázalna hlavu, aby zakryl své světlé vlasy. Potřeboval ještě něco.

Jak bojovat s infračerveným hledím? Co je infračervené světlo? Je to teplo. Takové hledí vidí teplo. Musíse s ním tedy bojovat teplem. Konečně našel tu poslední věc: čtyřlitrovou plechovku paliva do lampy.

Zvedl ji. Cítil, jak se v ní palivo přelévá a jak mu plechovka překáží v chůzi, ale s tím se nedalo nic dělat.

Zabouchl kufr.

Tak jo, pomyslel si. Je čas vydat se na lov.

Čtyřicet jedna

PECK seděl v tmavém lese, skrčený na čtyřkolce. Procházel právě vážnou krizí sebedůvěry. Hlavu mělplnou černých myšlenek. Cítil se nejistý, nedůtklivý, ubohý. Pořád se díval na hodinky a toužil, aby sejejich ručičky točily mnohem rychleji. Byly však tvrdohlavé. Od chvíle, kdy se podíval na hodinky naposled,

se skoro nepohnuly. Bude to dlouhá noc.

Zastavil v dolíku pár metrů od stezky, po které dovezl odstřelovače ke skrýši. Kolem něj se tyčily vysokéstromy, lehce se kývající ve větru. Vůbec nic neviděl a neměl přehled o prostoru nebo vzdálenosti.Nejbližší stromy skoro splývaly s jednolitou temnotou. Měl pocit, jako by se ukrýval pod dekou, a každouchvíli se mohl někdo připlížit a vpálit do něj kulku. Vůbec se mu to nelíbilo.

Odplivl si do podrostu. Poslouchal. Jeho jediným spojením s okolím byl jeho sluch. Dobře věděl, že žádnázpráva je dobrá zpráva. Odstřelovač pracuje potichu. Kdyby Peck něco zaslechl, znamenalo by to, že seněco neodehrává podle plánu.

A musel přiznat, že zatím bylo všechno v pořádku. Slyšel šepot větru, pištění něčeho malého achlupatého, co nechtělo umřít, občasné zahoukání sovy, ale nic kovového nebo mechanického. To bylomoc dobré. Zatím nic nenasvědčovalo, že by se měla naplnit jeho největší obava, Swagger, který se vtichosti vypořádal s odstřelovačem a jde po něm.

Snil o prostém štěstí, světě bez Boba Lee Swaggera. To byl svět, jaký si přál, svět pod ochranou panaBamy, ve kterém konečně našel své místo. Už nebude nevzdělaný zástupce šerifa s dluhy z hazardu a uzubaře. Ne, pane. Naučí se počítat. Bude mít hezkou ženu, domov. Už nebude jen osamělý běloch plnývzteku, který se o sebe musí postarat sám, protože na něm nikomu jinému nezáleží.

Proto tomu nevěřil, když se ten zvuk ozval poprvé. Přesvědčil sám sebe, že nic neslyšel. Byla to jenhalucinace. Pak se to však ozvalo znovu a tentokrát už bylo možné i poznat odkud: přicházelo to zeseveru a znělo to, jako když kov narazí na kov.

Potlačil paniku. Co to bylo? Pátral v paměti a jediný zvuk, který se dal srovnat s tím, co slyšel, byl nějakspojený s autem, možná otevření kufru, do kterého pak někdo něco hodil.

Čekal a naslouchal tak napjatě, že měl pocit, že se stal jedním velkým uchem. Kde by se tady nablízkuvzalo auto? A jak blízko je „blízko“? Věděl, že Bob a ten kluk museli přijet autem a někde ho zaparkovat,

než se vydali do lesa.

Podíval se na hodinky.

22.43. Mohl se Swagger za tak krátkou dobu dostat zpátky k autu? Čekal na zvuk motoru, který bynaznačoval, že ať to byl kdokoliv, už odjel a ponechal ho vlastnímu osudu.

Pak však zaslechl poctivé cvaknutí, jak se kov zaklapl do kovu. Okamžitě ten zvuk poznal: někdo zabouchl

kufr auta. Sakra.

Náhle si připadal bolestně zranitelný. Na čtyřkolku nemohl ani pomyslet. Nebylo možné, aby se na níproháněl po lese, vytvářel hluk a výfukové plyny a stal se snadným terčem pro všechny zájemce. Seskočilze čtyřkolky a rychle se snažil odhadnout, odkud přišel ten zvuk a kde se skrývá odstřelovač. Jestli se Bob

prohání po lese, snaží se dostat odstřelovače a ne nějakého chudáka poldu, na kterém nikomu nezáleží.

To dává Duanu Peckovi šanci uniknout.

Nechtělo se mu to udělat, ale věděl dobře, že někdy vůbec nezáleží na tom, co člověk chce. Vytrhl zpouzdra svůj glock a začal se prodírat lesem. Opakoval si přitom slova toho Nýčeho: Co tě nezabije, to tě

posílí.

Bob se pokoušel vybavit si terén. Proč si člověk nevšímá podrobností, které se později ukážou jako takdůležité? Musel si ale vzpomenout, pokud má mít naději na úspěch plán, který narychlo vymyslel. Nenínalevo, necelý kilometr odtud, nějaká paseka, nejspíš pozůstatek těžby dřeva před několika lety? Nebo se

mu to jenom zdálo? Bude se jenom potácet kolem, dokud na něj nepadne paprsek z hledí odstřelovače?

Podobné myšlenky musel zahnat z hlavy. Místo toho se snažil přemýšlet. Co Preece udělá? Bude měpronásledovat? Ano, nic jiného mu nezbývá. Jak usilovně? Bude postupovat opatrně a prohlížet les vobavě, že padne do léčky?

Tak bych to udělal já.

A jak ho k sobě přilákat?

Na to byla jen jedna odpověď. Zvedl k rameni pušku a bez míření vystřelil třikrát do lesa. Zbraň práskla avyšlehly z ní záblesky, které ozářily klenbu z korun stromů. Výstřely a jejich ozvěna probudily několikptáků, kteří vylétli do vzduchu. Noc byla narušena.

Bob přemýšlel. Je Preece dost blízko, aby viděl záblesky?

To netušil, ale informoval alespoň svého protivníka, že je ozbrojený. V naději, že najde onu paseku, se

vydal doleva.

Preece slyšel výstřely, tři rychle za sebou, vypálené asi kilometr daleko. Podle prásknutí, které po každémnásledovalo, poznal, že se kulky pohybovaly rychlostí větší než rychlost zvuku, byly to tedy výstřely z

pušky, ne z pistole.

Musel to být Swagger. Dostal se k autu a vzal si z něj pušku. Podle rychlosti, s jakou šly výstřely po sobě,šlo o poloautomat. Na automat byly mezi výstřely příliš velké prodlevy a chyběla i pravidelnost samopalu.Znělo to jako M-16 nebo Mini-14, nic velkého jako třeba ’06 nebo .308.

Z výstřelů však poznal ještě něco víc, Bob zpanikařil. Něco zahlédl a vypálil na to. Teď se krčil bezdechu, bál se, že minul, a nejspíš se také bál postupovat kupředu. Půjde do strany, protože ví, že jehopronásledovatel vyrazí za zvukem výstřelů. Nebo mohl také vystřelit úmyslně, aby svého pronásledovatele

přivolal.

Vlastně na tom nezáleželo. Řešení bylo stejné.

Vydej se nalevo nebo napravo od místa střelby, pak se ukryj a čekej, až se terč objeví před tebou. Buď tipřijde přímo do rány, nebo půjde kolem tebe. Bude ale dělat hluk.

Preece vytáhl z kapsy kompas a nastavil azimut na strom na hřebeni vzdáleném 200 metrů. Zapnul hledí

a naposledy prohlédl oblast. Žádný pohyb, jen odlesky vegetace.

Opustil pozici a rychle postupoval ke stromu. Na hřebeni se zastavil, znovu pozvedl pušku a obhlížel terén,

tentokrát několik minut. Nic. Před sebou uviděl mezi stromy další hřeben. Nastavil azimut na další stroma vydal se k němu, aniž by vydával zbytečný hluk. Cítil se uvolněný, sebejistý a agresivní. Byl to on, kdoviděl ve tmě.

Na hřebeni se podíval dolů: paseka. Stromy končily v půli svahu a přecházely do nějaké louky, kde dřívezřejmě došlo k nějakému požáru, nebo tam bylo skladováno dřevo. Postrašilo ho to. V lese bylneviditelný, ale mimo něj by zkušený člověk nejspíš dokázal rozeznat jeho tmavší postavu proti okolí azasáhnout ho i bez nočního vidění.

Zmátlo ho to. Možná s ním Bob hraje nějakou promyšlenou hru. Tak či tak, stromy mu zakrývaly výhled zhřebenu. Po několikaminutovém průzkumu usoudil, že se Bob neskrývá na téhle straně paseky, a zamířil k

jejímu okraji.

Byl skoro tam, když, PRÁSK PRÁSK, dva výstřely zazářily na protější straně paseky ani ne sto metrůdaleko. Střílel Bob na něj? Kulky se však nezaryly do stromů kolem něj ani mu nehvízdly kolem hlavy.Skočil za strom, přikrčil se k zemi, rychle zvedl pušku k rameni a zároveň zapnul infračervené hledí.

V zeleném světle viděl všechno: vysokou trávu na pasece, ohýbající se ve vánku jako kukuřice, kolmékmeny stromů a… ano, byl to on… muže.

Bob. Stál na druhé straně paseky, asi tak daleko jako Preece, a pohyboval se sem a tam, jako by váhal,jestli má přejít paseku.

Preece na něj zamířil.

Hmmm, ne. Byl to příliš nejistý výstřel, protože se Bob míhal mezi stromy a objevoval se vždy jen nazlomek vteřiny. Co to sakra dělá?

Ví, že kdyby teď vystřelil, půjde Preece po něm, ale nemůže vědět, že Preece je už tam. Zbláznil se?

Pak ho napadlo, že Bob možná doufá, že jeho palba vyláká Preece na paseku, kde na něj uvidí a bude ho

moci sejmout.

Promiň, Bobe, já už jsem tady. Baterie mi vydrží ještě dlouho, celé hodiny. Můžu tě sledovat, a až těnetrpělivost vyžene z lesa, sundám tě.

Bylo to tak snadné.

Viděl, jak se zelený muž ukryl za stromem. Nervózně vyhlížel ven. Čekal na Preece.

Vydržím čekat déle než ty, Bobe. Nikam se nechystám.

Peck slyšel v dálce první tři výstřely a určil, že zazněly zprava. Pomalu se vydal tím směrem, skákal odstromu ke stromu a zkoumal terén před sebou, než pokračoval dál.

Jak se pohyboval nočním terénem, nabýval na sebedůvěře. To střílel Bob, ale ne na něj. Zasáhl Preece?Nejspíš ne. Z výstřelů zněla spíš panika než co jiného.

Postupoval přes terénní vlny, kryl se na vrcholku každého hřebene a rozhlížel se po známkách pohybu.Neviděl však nic.

Byl v půli cesty do dalšího kopce, když zaslechl PRÁSK PRÁSK, dva rychlé výstřely asi půl kilometru vlevo.Vylezl na hřeben, a neviděl nic. Místo aby sestoupil dolů, rozhodl se postupovat po hřebeni, až uvidísvětlo. Ne, světlo ne, volný prostor. Někde vepředu jako by byla paseka. Spěchal po hřebeni, až se muotevřel výhled na paseku. Odtud nejspíš přišly výstřely. Cítil, že jestli se něco stane, stane se to tady.

Bob vyhlédl zpoza stromu. Nic nenasvědčovalo tomu, že by na kilometr kolem byly nějaké lidské oči nebouši. Měl pocit, že je na světě sám.

Ne, řekl si. Je tam. Přilákaly ho mé výstřely, viděl mě pohybovat se mezi stromy, je tam. Číhá, míří natenhle strom, ví, že mě má jistého.

Tentokrát tu však nebyl žádný had, který by upozornil na odstřelovače. Hadi nejsou všude po lese. Svůjpříděl hadů už si vybral. Na tom však nezáleželo. Preece tam byl. Musel tam být.

Podíval se na hodinky. Bylo skoro deset. Ve stejnou dobu umřel můj otec, že? V deset, po přestřelce.Nějaký chlápek na stromě na něj zamířil, stiskl spoušť a šel domů na studené pivo a krvavý steak.

No, uvidíme, co se stane tentokrát.

Vyskočil zpoza stromu, kličkoval mezi stromy, aby přitáhl odstřelovačovo hledí. Cítil na sobě jeho vlasovýkříž. Byl si ale dost jistý, že muž nevystřelí, protože mu stromy překážejí v míření. Proč by střílel mezi ně,když jeho terč za okamžik vykročí na otevřené prostranství?

Jak dlouho to bude trvat? Jak rychle bude střílet? Bude střílet rychle. Namíří na jeho hruď a s koncentracíšampióna ve střelbě stiskne spoušť.

V jediné vteřině.

Ne, ve dvou vteřinách.

Nebude spěchat. Nebude to třeba. Bude ho mít jako na dlani, spěch nebude nutný.

Bob opřel pušku o strom a zvedl plechovku s palivem do lampy. Nahmatal její dno, obrátil ji vzhůrunohama, vytáhl kapesní nůž a prorazil do dna šest otvorů. Zvuk ostří prorážejícího kov zavibroval lesem.

Vyhodil plechovku zpoza stromu. Dopadla na zem, překulila se a bylo slyšet bublání, jak z ní vytékalopalivo a rozlévalo se po zemi. Zvedl pušku a čekal. Vytékající palivo vytvořilo kaluž a jeho pach dorazil ažk němu. Oblak plynu se udrží ve vzduchu pár sekund. Čas vyrazit, řekl si a vykročil ven.

Byl to povědomý pocit.

Stejný jako poprvé. Čekal ve vzdálenosti sta metrů, až se objeví jeho člověk. Tentokrát tam však nerostla

kukuřice, ale stromy.

Počasí bylo podobné a čas také. Prožíval to jako déjá vu.

Věděl, že se jeho čas blíží. Bob už nemůže déle čekat. Musí se pohnout kupředu.

V zeleném světle hledí ho Preece viděl za stromem, jak tam něco kutí, nejspíš kontroluje pušku. Podivný

zvuk kovu o kov, co znamená? Viděl, jak něco vylétlo zpoza stromu a s dutým úderem dopadlo na zem.

Co má sakra tohle znamenat?

Začal být netrpělivý.

No tak, mariňáku, říkal si. Skončíme to. Už to trvá moc dlouho.

Konečně Bob vystoupil do černého světla a zdálo se, že zelená postava v Preeceově hledí vykročí směrem

k němu.

Mám tě, pomyslel si Preece.

Umístil nitkový kříž na hrudník a pomalu tiskl spoušť, až zbýval jen nepatrný odpor. A pak,

Pak bylo všechno pryč.

Hledí se rozzářilo jasným bílým svitem. Co to sakra je?

Zamrkal, odtrhl oko od hledí a díval se do srdce ohnivé koule, která oslepila jeho noční vidění a naplnila

mu oči bodavou bolestí, barevnými záblesky a zářivými kruhy.

Bob vystoupil z lesa s puškou v levé ruce a pětačtyřicítku držel za sebou v pravé.

Vydrž, říkal si.

Jedna.

Ještě chvilku, poroučel si, jak výpary stoupaly kolem něj. Připadal si jak přibitý na kříži. Nebylo mu

pomoci.

Vystřelil z pistole a rychle ji zasunul za opasek k pravé ledvině.

Trhla sebou v jeho ruce a záblesk z hlavně zapálil sloupec výparů. Záblesk ostrého světla ozářil celý les.

Výbuch novy, supernovy, celý vesmír jako by se ocitl v plamenech.

Vrhl se kupředu a cítil, jak mu žár spaluje záda.

Na druhé straně paseky odrážely záři ohně dvě čočky jako oči psa v reflektorech auta: čočka hledí a čočkainfračerveného reflektoru. Přesto však oči bestie.

Bob vystřelil skoro bez míření, veden instinktem, a sledoval osvětlenou trajektorii první kulky. Stopovka sezaryla do země a zvedla obláček prachu. Ve zlomku vteřiny zkorigoval míření a vystřelil znovu. Zábleskstopovky překonal paseku a kulka vlétla přímo mezi čočky.

Střílej na efekt, poručil si. Tak se to píše v příručkách pro odstřelovače: lokalizuj terč a pak ho zdolej

palebnou silou.

Vypálil deset rychlých výstřelů na stejné místo, kulky se stopovkou přelétly paseku jako ohniví hadi.

Vysypal do lesa na protější straně celý zásobník s frekvencí tři výstřely za vteřinu. Pak zahodil pušku.

Rozhlédl se a kolem něj šlehaly plameny.

Už to však skončilo.

Ježíši Kriste!

Peck strnul, šokovaný tím co viděl před sebou.

Mezi stromy vzlétl k obloze sloupec ohně.

Ve vteřině začal někdo střílet stopovky. Šlehaly nelítostně do lesa na druhé straně paseky.

Pecka zasáhlo strašné podezření, že terčem těch střel je Preece.

Byl oslněný, ale viděl toho dost, aby zahlédl tmavou postavu, jak přebíhá paseku a sklání se nad tělem.

To stačilo.

Peck pochopil, že přišel čas vzít nohy na ramena.

Bob našel Preecovo tělo, které vypadalo jako gauč, ve kterém vybuchla bomba. Ležel na břiše a Bob doněj málem vystřelil ještě jednou, ale opanoval se. Tělo leželo klidně, prsty se ani nepohnuly.

K čertu s tebou, když nedokážeš pochopit vtip, řekl si.

Obrátil tělo. V záři plamenů spatřil muže, kterého zasáhlo pět nebo šest kulek do hlavy a trupu. Všudebyla krev, obličej znetvořený.

Bob odvalil tělo na bok a klekl si, aby prohlédl pušku. Ihned poznal, že je příliš poškozená. Jedna kulkaroztříštila hledí a druhá infračervený reflektor.

Najednou mu došlo, že ho ozařují plameny. Možná se kolem pohybuje ještě někdo další.

Necítil triumf nebo sílu, jen prázdnotu toho, kdo přežil.

Vydal se na cestu.

Čtyřicet dva

CO TEĎ? Rozednívalo se a slunce začalo osvětlovat černé stromy, které postupně šedly a zelenaly. Russse bolestivě pohnul. Údy měl strnulé, jak je celou noc omývala studená voda. Snažil se nedívat na JedaPoseyho, jehož lebka připomínala podivný, napůl splasklý balón.

Neměl tušení, co se dělo. Někdy v průběhu noci ozářily oblohu plameny a ozvala se střelba. Znělo to jakovýstřely ze samopalu. Od té doby bylo však ticho.

Vzpomněl si na instrukce. Čekej do rozbřesku. Puška toho odstřelovače je ve dne k ničemu, je velká atěžká, takže budeš v bezpečí. Zamiř přímo na západ. Po šesti nebo sedmi hodinách dojdeš k silnici 71.Dostaň se do města, zavolej policii a všechno jim řekni.

A co Bob?

Po Bobovi nebylo nikde ani stopy.

Možná to byl on, kdo střílel, možná ne. Russ si nedokázal představit svět bez Boba. Taková představabyla prostě absurdní.

Vyplazil se z potoka na břeh. Prohledal kapsy, vyndal kompas a určil světové strany. Pak si našel v krajiněorientační bod přímo na západě a vydal se k němu.

V přibývajícím světle byl les tichý, zelený a půvabný. Dokonalý kontrast k dlouhé a krvavé noci, kterouprávě přečkal. To bude skvělá kniha!

Pochyboval však, že najde sílu ji napsat. Možná ne hned, ale po několikatýdenním odpočinku.Představoval si to takhle. Vezme tu práci v novinách ve Fort Smith, sežene si nějaký podnájem a vevolném čase bude psát. Možná by mohl zajet do Knoxvillu na Vanderbildtovu univerzitu a navštívit

Jeannii, která,

Něco srazilo Russe k zemi. Nejdřív ho napadlo, že je to Bob, který ho zase před něčím zachraňuje, aleocelová síla, která mu tlačila tvář do hlíny, a náhlá bolest, jak mu někdo přitlačil koleno na ledvinu, mu

objasnily, že to tak není.

Bojoval marně, mnohem silnější muž ho brzy ovládl. Bolest po úderu kolenem do druhé ledviny muprojela celým tělem. Nic neviděl, cítil jen něco studeného a tvrdého za uchem. Pak uslyšel hlas.

„Pohni se, ty skrčku, a budeš na místě mrtvej.“

Byl to Duane Peck.

Něco se mu zacvaklo kolem obou zápěstí. Pouta.

„Tak pojď, chlapečku,“ řekl zástupce a trhnutím ho zvedl na nohy. Peck byl zpocený, rozcuchaný a jehooči byly plné šílenství. „Jdeme za tvým kámošem.“

Bob se za rozbřesku vyplazil z křoví. Pečlivě promýšlel další kroky a došel k závěru, že nemá cenu hledatRusse v lese. Rozhodl se raději vrátit k autu, odjet z oblasti a počkat na silnici 71, kde by se měl Russobjevit někdy kolem poledne. Pak si zajedou na pořádný oběd a vrátí se do základního tábora, kde

vymyslí, co dál.

Podíval se na hodinky. Bylo asi půl sedmé.

Musel ale udělat ještě jednu věc. Zajít na vzdálenější stranu paseky a vyzvednout si tam Mini-14, pušku,která mohla policii zavést až k němu, a jejíž prázdné nábojnice by mohli porovnat s nábojnicemi z místapřestřelky na silnici Taliblue. To by mohlo vést k vysvětlování, kterému by se raději vyhnul.

Ostražitě se rozhlédl kolem v šedém ranním světle, ale nic neviděl. Nic se neozývalo, kromě občasnéhozapípání probuzeného ptáka. U země se držel lehký opar.

Vylezl z úkrytu, sáhl si za opasek, jestli tam má svou pětačtyřicítku, a v předklonu začal kličkovat lesem.Má smysl kontrolovat ještě jednou tělo?

Ne, nemá. A pokud je v lese ještě někdo, mohlo by ho napadnout si na něj u těla počíhat. Došel k názoru,že u těla nezanechal žádný inkriminující důkaz, nic, co by ho s celou věcí spojovalo. Jediná podstatná věc

byla Mini-14.

Přiblížil se k pasece z jihu, skrčil se za padlým kmenem a zkoumal terén před sebou. Neviděl žádnéznámky lidské aktivity, jen zvlněnou paseku asi sto krát dvě stě metrů, porostlou vysokou travou atečkovanou květinami. Na místě, kde zapálil oheň, stály černé, ožehnuté stromy. Les byl naštěstí mokrý apožár se nerozšířil. Velké štěstí. Na něco takového v noci vůbec nepomyslel.

Je lepší mít štěstí než být dobrý, pomyslel si.

Opatrně obešel paseku, až se dostal na místo své noční akce. Ještě tam hořelo několik menších ohýnků.Zadupal je. Stál přímo uprostřed spáleniště. Brzy zaroste.

Ušel několik kroků směrem k protější straně paseky a zahlédl pušku ležet v trávě. Doběhl k ní a zvedl ji.Posbíral prázdné nábojnice a už se zdálo, že jedna chybí, když si vzpomněl, jak ho během střelby jednanábojnice, vyhozená přímo dozadu (někdy se to stává), trefila do obličeje. Vrátil se o kousek zpět a brzynašel i ji. V její blízkosti ležela nábojnice ráže .45, která zapálila oheň. Sakra, na tu zapomněl. Přidal ji kostatním do kapsy kalhot. Pak si uvědomil, že vystřelil ještě dvakrát v lese. Dalo mu to trochu hledání, ale

nakonec mu měděný záblesk jednu z nich odhalil. Druhá už nebyla daleko.

Nábojnice u auta, připomněl si. Posbírej je také.

Rychle došel k cestě. Od cesty nebylo na místo, kde ležel Jack Preece, skoro vůbec vidět. Napadlo ho, žeby tělo pohřbil, ale neměl lopatu a nijak se mu nezamlouvala představa, že by měl všude po těle Preecovu

krev a DNA. Kromě toho by stejně tělo vyhrabalo nějaké lesní zvíře. Až Preece najdou, někdo určitěpřijde s nějakou šílenou konspirační teorií. Třeba o tom vyjde další zbytečná kniha.

Byl hotov.

Čas vyrazit.

Pohnul se k autu, když náhle cosi zaslechl. Nebyl si jistý, co to je. Výkřik nějakého zvířete, nebo člověka?Popadl pětačtyřicítku, protože prázdná puška mu byla k ničemu.

Co to –?

Pak se to ozvalo znovu.

Ano, byl to lidský hlas, tlumený a nezřetelný. Přicházel odněkud zleva.

Očima přejížděl terén.

Mezi stromy zahlédl pohyb, zvláštní postavu, kráčející kulhavě k němu. Pak poznal, že to je Russ, kterého

někdo tlačí před sebou. Ve vteřině rozeznal i postavu, která ho ovládala. Byl to Peck, samozřejmě.

Peck vykřikl znovu.

„Střelče! Pojď a postav se mi, srabe!“

Jakmile mu ten kluk vlezl do cesty, spatřil před sebou Duane Peck celou svou skvělou budoucnost. Použijetoho kluka, aby dostal střelce. Tím si získá přízeň pana Bamy a jeho organizace a prožije zbytek života vrespektu a bohatství, jak si to vždycky přál.

Ten smrkáč se mu vzdal tak snadno. Duane za svou kariéru zatkl mnoho lidí. Tajemství zatčení spočívalov síle a hrubosti, a obojího měl od přírody dost. Teď měl kluka v poutech a strkal ho před sebou. Museljen vymyslet, jak to sehrát se Swaggerem. Nebylo to však nijak složité: jeho glock měl lehkou spoušť.Když přitiskne hlaveň ke klukově hlavě a položí prst na spoušť, zásah z pušky způsobí, že se jehoukazováček ohne a kluk umře s ním.

Přiláká Swaggera k sobě, přinutí ho, aby odhodil zbraň, a pak ho prostě zastřelí. Co bude moci Swaggerdělat? Nebude moci riskovat, že toho kluka ztratí, to by jeho svědomí neuneslo. Svědomí je jeho slabost,které musí Peck využít. Byla to výhoda, kterou nemělo ani těch deset zabijáků, ani střelec s nočnímhledím. Vlastně to byla výhoda, kterou měl Duane Peck vždy, a dobře to věděl. Nevadilo mu dělat

špinavou práci. Dokáže i tohle. Závisí na tom celý jeho další život.

Strkal Russe surově před sebou.

„Šlapej, ty parchante,“ šeptal mu do ucha s myslí zamlženou vztekem. „Něco si zkus a na fleku tě

oddělám.“

„Já –“ začal kluk a Duane ho rýpl pistolí, až upadl na zem a po krku mu začala stékat krev.

Popadl Russe za husté vlasy, trhl mu hlavou dozadu a nohu mu položil mezi lopatky, jako by mu chtěl

zlomit vaz.

„Ještě cekni, ty hajzle, a budeš litovat.“

Zvedl kluka na nohy a strkal ho dál.

„Ty pitomče,“ křikl na něj kluk. „On ví, žes zabil Sama. Na tohle čeká. S chutí tě oddělá.“ Duanovi to vyrazilo dech. To nebylo dobré znamení. Cítil, jak ho naplňuje strach, a nejraději by toho klukastřelil do hlavy a kličkoval lesem daleko odsud. Ale ne, sakra, tohle by udělal možná starý Duane Peck, ale ten nový ne. Dostal životní šanci. Musí ji

popadnout a držet se jí. Musí být silný. „Hejbej se, ty parchante,“ zašeptal Russovi.

Zakrátko došli k pasece. Duane k sobě tiskl Russe a rozhlížel se kolem. Jestli tam Bob někde byl, on honeviděl. Přišel čas být statečný. Musí to dokázat a zajistit si tak šťastnou budoucnost. Postrčil kluka kupředu. Vešli do trávy na pasece. Duane začal halekat. „Pojď si to se mnou rozdat, Swaggere! Pohni, nebo toho kluka zabiju. Pojď, ty srabe!“ Ale nic se nestalo. „Vidíš, bojí se,“ řekl Russovi. „Říkáš, že je to chlap, ale neni. Rád zabíjí lidi ze zálohy a pak se odplazí jakokrysa. Když ale přijde na pořádnou práci, scvrkne se mu péro a vodtáhne.“

Odmlčel se a naslouchal.

„Pojď si to se mnou rozdat, Swaggere,“ křikl znovu. A pak uviděl, že se jeho přání splní. Od cesty se k

nim blížil vysoký a štíhlý muž pomalou a rozhodnou chůzí pistolníka.

„Jseš v prdeli,“ řekl Russ.

Bob měl nataženou a zajištěnou pětačtyřicítku zasunutou volně za kalhotami u pravé ledviny, připravenoupro okamžitou akci. Byl připravený tasit. Jak se k nim blížil, skoro Pecka ani neviděl. Skrýval se zaRussem, jehož tvář byla bílá strachem. Peck zpoza něj občas vykoukl, ale hned se zase schoval za svůj

živý štít.

Dobrou puškou by ho Bob nejspíš dokázal trefit do hlavy, ale měl jen pětačtyřicítku a vůbec se mu nelíbilPeckův prst na spoušti pistole, jež mířila Russovi na spánek.

Zdálo se, že ta pomalá chůze trávou trvá celou věčnost. Sluneční svit pronikal větvemi stromů. Ptácizpívali. Tráva mu šustila pod nohama. Všechno ukazovalo na krásný, zářivý arkansaský den.

Dostaň se blízko, poručil si. Dostaň se blízko a pak ještě o tři metry blíž.

Šel dál.

„To by stačilo,“ zavolal Peck.

„Cože?“ řekl Bob a udělal ještě pár kroků.

„Říkám zastav,“ zaječel Peck a namířil pistoli na Boba.

Bob se zastavil, zvedl ruce a pistole se vrátila k Russovi, tentokrát přímo pod ucho. Bob stál dost blízko,

aby viděl, že bílý ukazováček tiskne spoušť na samé hranici výstřelu a hranatá hlaveň se Russovi zarývá

do důlku mezi čelistí a lebkou. Russovi lezly bolestí oči z důlků.

„No, to je ale pěkný obrázek,“ řekl Bob.

„Mám tě, Swaggere,“ zasmál se Peck. „Dneska jsi skončil, kámo.“

„Zastřel ho,“ zachraptěl Russ přidušený pistolí. „Střel skrze mě a zab ho.“

„Ty sklapni, Russi,“ okřikl ho Bob. „Pecku, tohle je jen mezi námi, ne? Nech toho kluka jít. Pak na mě

vystřel a uvidíme, kdo má dneska lepší den.“

„Mám lepší nápad,“ řekl Peck. „Zastřelím jeho, pak tebe a vrátím se domů jako velkej hrdina.“

„Pro koho pracuješ?“ zeptal se Bob.

„To se nikdy nedozvíš,“ řekl Peck.

Na vteřinu se za Russem objevilo několik centimetrů jeho obličeje. Jako spousta hlupáků byl docelamazaný. Neukázal Bobovi nic, na co by mohl vystřelit, i kdyby se mu podařilo dost rychle tasit.

„Zastřel ho,“ křikl Russ.

„Mám nějaké peníze,“ řekl Bob. „Financuju tuhle záležitost z peněz, které jsem před lety vysoudil. Zbýváasi šestnáct tisíc v malých, neoznačených bankovkách. Jsou zakopané nedaleko odsud. Co ty na to,

Pecku? Ty peníze za toho kluka.“

Peck uvažoval. Tenhle návrh zněl lákavě. Ale nic ho nemohlo odvrátit od jeho představy šťastné

budoucnosti.

„Ani náhodou,“ zavrtěl hlavou. „Otoč se. Otoč se, nebo toho kluka zabiju a pak si to vyřídím s tebou.“

Bylo to tady. Jestli se otočí, Peck ho zastřelí a zabije i Russe. Jestli tasí, možná se mu podaří zabít Peckadřív, než vystřelí, ale všechny okolnosti byly proti němu. Něco ale udělat musí. Přišel čas. Pohlédl naRusse, který měl zavřené oči a šedý obličej. Smířil se se světem jako voják, který jde na smrt.

„Drž ruce nahoře,“ ječel Peck, kterého už šílenství dočista ovládlo, „a otoč se, nebo přísahám, že –“

Zazvonil telefon.

Tam, uprostřed paseky za východu slunce, kde Russ lapal po dechu, Bob držel ruce nad hlavou a DuanePeck hrál největší hru svého života, zazvonil telefon.

Peck vystrčil překvapeně hlavu a Bob spatřil v jeho očích zmatek. Pak Peckovy oči sklouzly na zlomekvteřiny k telefonu na opasku, a když je znovu zvedl, neviděl už Boba, ale jen šmouhu s pistolí na konci,jejíž hlaveň se zvedala k jeho hlavě. Pohnul svým glockem, aby Boba zastavil, ale věděl, že se mu tonepodaří.

Kulka mu prolétla pravým okem, pronikla velkým mozkem a hustou tkání malého mozku. Impuls k

výstřelu se zastavil někde v nervovém systému a k prstu na spoušti už nedospěl. Peck se svalil dozadu

jako bronzová socha. Jeho glock padl do trávy.

Russ byl ochromen výstřelem, tvář měl pokrytou červenými skvrnami a jedno oko zalepené. V uších mu

zvonilo.

Otočil se a pohlédl na Peckovu mrtvolu.

Jeho mozek se zmohl na jediné slovo.

„Páni,“ zaskřehotal.

Bob už ale klečel u mrtvoly a v ruce držel zvonící telefon. Vyděšeně na něj zíral. Jak se s tím zachází?

„Zmáčkni ten zelený knoflík nahoře!“ křikl na něj Russ. Bob ho rychle stiskl palcem. „Jo?“ řekl hrdelním

hlasem.

„Co se děje, Pecku?“ ozval se hlas, který nikdy neslyšel, arkansaský hlas vzdělaného člověka, překypujícínaléhavostí. Bob nejdřív nevěděl, co má odpovědět. Pak se pokusil o něco lepší napodobení Pecka:„Skončilo to. Dostali to oba.“

„Sakra!“ zaklel hlas. „Proč jsi mi nezavolal?“

„No –“ začal Bob, ale hlas ho nenechal domluvit. „Říkal jsem ti, aby ses přesně držel mých pokynů. Tys mi

nerozuměl?“

„Ano, pane,“ mumlal a snažil se nezacházet do podrobností. „Promiňte, já –“

Hlas však ztratil zájem o jeho vysvětlení a nadhodil nové téma.

„Je generál v pořádku?“

„Jo.“

„Pohřbi těla, odvez generála domů a na týden se ztrať. Za týden mi zavolej. Chci přesnou zprávu.“

„Ano, pane,“ řekl Bob. Telefon zmlkl.

Čtyřicet tři

ČTRNÁCTILETÝ Nicholas Bama měl hrůzu z testu z biologie, protože se na něj skoro neučil, nebo alespoňne tak, jak by měl. Pro některé předměty měl alespoň náznak talentu, třeba pro matematiku, alerozhodně ne pro biologii.

A pan Bennington, který tvořil celou katedru biologie na Chlapecké škole svatého Timothyho, byl proslulýsvou zákeřností, která nepolevovala ani v letním semestru, vyhrazeném pro dotažení vedlejších předmětů,

ve kterých se v normálním akademickém roce moc nedařilo.

Nick seděl naplněný sebelítostí a strachem ve školní laboratoři a pan Bennington ho probodával pohledemsvých bledých očí, které se dívaly na svět přes půlená skla brýlí. Byl rozdán test.

Hned z prvních slov na něho padl děs: Dřeňový paprsek. Co má být proboha dřeňový paprsek? Bylo muto jaksi povědomé, měl by to vědět, ale… dřeňový paprsek? V paměti se prohraboval těmi několikapracně nastudovanými biologickými termíny, ale nic podobného tam nenacházel.

Náhle se však ozval nějaký ruch a on překvapeně vzhlédl. Do třídy vstupoval ředitel Wilmont,doprovázený jeho nevlastní matkou, krásnou vicemiss Beth, jak jí každý říkal za jejími zády. Ředitel seobrátil k panu Benningtonovi a něco mu naléhavě vykládal.

„Pane Bamo,“ promluvil pan Bennington svou nejlepší napodobeninou anglického přízvuku, „je zde po vás

poptávka.“

Nick otočil test a poslušně se vydal ke stupínku. V zádech cítil závistivé pohledy svých spolutrpitelů.

„No, není tohle šťastlivec?“ pronesl pan Bennington panovačně. „Zachráněn, byť jen o vlásek. Vezměte si

ho, madam. Je váš.“

Beth zjevně nevěděla, co si počít tváří v tvář téhle pseudoanglické nadutosti, a reagovala svýmnejkrásnějším úsměvem. Chladná reakce jednou provždy usvědčila učitele z homosexuality. Beth kývla na

Nicka a vyšli ze třídy.

„Co se děje, Beth?“ zeptal se. „Stalo se něco tátovi?“

„Tvař se smutně, drahoušku,“ pošeptala mu spiklenecky. „Namluvila jsem jim, že je v nemocnici. Ale máse skvěle.“

Prošli spolu temnými, chladnými chodbami, „Vypadá to tady jak v márnici, Nicky,“ zašeptala Beth,, a

vyšli do slunečního svitu, kde čekal její zářivě černý Mercedes třídy S. Nick poznal, že byl vyzvednut jakoposlední. Na zadních sedadlech se už mračila Bethina dvojčata Timmy a Jason, která vytáhla zfotbalového tábora, a na předním sedadle se rozvalovali jeho starší bratr Jake, rozcuchaný, jako by právě

vstal z postele (opravdu vstal), a nejstarší sestra Amy, drzá, krásná a dokonalá a jako obvykle naštvaná,

že musí poslouchat nevlastní matku, jež měla věkem blíž k ní než k otci.

„Co se to děje?“ zeptal se Nick.

„Ale znáš přece svého otce. V devět mi zavolal a řekl: ‚Sežeň děti! Všechny! Je čas na oslavu.‘“

„Oslavu?“ podivil se Nick.

„Ano,“ řekla Beth. „Oslavu. Přesně tak to řekl.“

Projeli městem a za dvacet minut Beth zastavila před country klubem v Hardscrabble, jehož byl jejich otec

majoritním vlastníkem. Byla to rozlehlá, přepychová budova, shlížející na zelené království golfového

hřiště, tenisových kurtů a bazénů. Portýr je uvedl dovnitř.

„Tudy, prosím,“ řekl záhadně. „Jeff zaparkuje auto, paní Bamová.“

Neukázněná skupinka prošla foyerem a vstoupila do salónu.

To, co tam spatřili, jim vyrazilo dech. Dlouhý stůl přetékal vejci, upravenými na všechny způsoby,

uzeninami, dorty, ovocem a pečivem. „No teda!“ vypravil ze sebe Nick.

A vedle toho ta nejbláznivější věc, kterou jejich otec kdy udělal. Tři metry vysoký, nazdobený vánoční

strom, celý zavalený dárky.

„Jsou tu všichni?“ zvolal Nickův otec, který vyšel z kuchyně. „Dejte se do jídla. Pak si rozbalíme dárky.“

„Co má tohle –“ řekla Amy. „Proboha, tati, je srpen! Myslela jsem, že Vánoce jsou v prosinci.“

„No vidíš, a já myslel, že jsou dneska,“ pokrčil rameny Rudoch.

„Rudochu,“ řekla Beth, „kdy jsi tohle vymyslel?“

„Věř tomu nebo ne, asi před třemi hodinami. Svolal jsem celý personál klubu, zavolal jsem do toho

obchodu v Rogers, co se jmenuje Vánoce po celý rok, a taky Bradu Newtonovi.“ Brad Newton byl majitel

Newtonova klenotnictví, nejluxusnějšího obchodu ve Fort Smith.

„Ale já –“

„Miláčku, nedokážeš si vůbec představit, co všechno dokážou peníze. Tak pojďte, nacpěte se všichni apak si otevřete svoje dárky.“

Celá rodina, všechny děti, nová manželka, stará manželka, která tam dorazila po nich, a všichni osobnístrážci se pustili s chutí do žvýkání, samozřejmě kromě Amy, která tam stála a pohrdavě pozorovala tak

nechutnou exhibici bohatství. „Vulgární,“ utrousila.

„Já jsem vulgární,“ připustil její otec. „A také buran. A co třeba zpupný, arogantní, požitkářský a sobecký?Ale musíš přiznat, zlato, že tenhle buran zaplatil to jídlo na stole. Spoustu jídla.“

„Ty jsi tak přízemní, tati,“ ohrnula nos.

A došlo na dárky.

„Každý z vás,“ oslovil Rudoch shromáždění, „každý z vás by měl mít rolexky. S rolexkami je životrozhodně lepší než bez nich. Moto dnešních srpnových Vánoc tedy zní: Rolexky pro každého. A ti, kdo už

jedny máte, budete mít dvoje.“

Procházel mezi svými dětmi a manželkami s náručí plnou balíčků.

„Tak se na to podíváme,“ říkal. „Myslím, že tohle je pro Timmyho. A co to máme tady, ano, to je pro

Jasona. A… řekl bych… že… tohle… je… pro… Jaka!“

Konečně došel k Nicholasovi.

„Tak co, Nicku, není tohle lepší než biologie?“

„Páni, to teda je,“ řekl Nick a zíral na svého otce jako na postavu z kresleného filmu.

„No tak,“ pobídl ho otec, „rozbal to.“

Nick otevřel krabičku. Byly tam vodotěsné hodinky Oyster Master Submariner s datem a červenomodrým

kroužkem.

„Nos je na výpravy do džungle biologie a nikdy tam nezabloudíš,“ řekl Rudoch. „Díky, tati.“

„Jenom chci, aby byli všichni šťastní.“

Oběma svým manželkám, druhé i první vicemiss, věnoval po diamantovém náhrdelníku. Přijaly ho s

patřičnými výkřiky obdivu.

„Rudochu, nevím, v čem jsi zvítězil,“ řekla Suzy, jeho první žena, „ale musela to být tvrdá bitva.“

„To si ani nedokážeš představit, miláčku,“ opáčil.

Pak se obrátil k Amy.

„Vím, že už jedny máš. Tyhle jsou jiné.“

„Proboha,“ řekla.

„Do toho, rozbal to.“

Otevřela krabičku. Opravdu byly jiné. Byly z ryzího zlata.

„Stačí vůbec na tohle slovo vulgární?“ řekl Rudoch. „Můžeš mi věřit, že vulgárnější neseženeš.“

„A co s nimi mám dělat? Nemůžu je přece nosit!“

„To víš, že můžeš, miláčku. Jsi přece Bamová. Nejstarší dcera Rudocha Bamy může nosit, na co si

vzpomene. A nebo, protože jsou tvoje, s nimi můžeš udělat, co tě napadne. Třeba je vrátit Bradu

Newtonovi a dát těch dvanáct tisíc dolarů na bezdomovce.“

„No,“ řekla, když si je pořádně prohlédla, „je pravda, že jsou krásné.“ Rozhodla se, že o tom ještě

popřemýšlí.

Když se obrátil, aby se připojil ke svým manželkám, ohlédl se Rudoch přes rameno. Copak, copak, není

tohle úsměv na tváři tvrdohlavé slečny Amy?

Někdo se dotkl jeho paže.

„Pane Bamo?“

„Ano, co je, Ralphe?“

„Telefon.“

„Ralphe, teď jsem se svou rodinou. To počká.“

„Pane Bamo, to je Washington. Tvrdí, že je to urgentní.“

Čtyřicet čtyři

„NEŘEKL BYCH, že po nás teď někdo jde,“ řekl Bob. „Dáme si někde snídani.“

Zajeli k motorestu U Dennyho u silnice 271 jižně od Fort Smith a vešli dovnitř. Bylo okolo jedenácté.Všechny prázdné nábojnice a Mini-14 už ležely na dně tmavé řeky Arkansas a oni byli hodinu jízdyseverně od Ouachitas. Až se těla najdou, najdou se. Možná za pár dní, možná za pár měsíců, možná za

pár let.

Russ byl našlapaný adrenalinem. Šok a otupělost nahradil výbuch šílené energie.

„Cítím se skvěle,“ prohlašoval. „U Dennyho! Bože, netušil jsem, že mě někdy pohled na tenhle vývěsní štít

takhle nadchne! Snědl bych celého koně!“

Objednali si dvě pořádné snídaně a nechali po sobě jen drobky a mastné fleky. Po tak dramatické noci se

Russovi život zdál obzvlášť krásný. Obrátil se k Bobovi.

„Dvakrát jsi mi zachránil život. Nejdřív, když na nás střílel ten odstřelovač, a pak, když jsi vyřídil Pecka.

Úžasná rána! Proboha, a já si myslel, že je můj táta dobrý střelec.“

„Pššt,“ mírnil ho Bob. „Odpočiň si. Ještě pořád máš v sobě spoustu adrenalinu. Za hodinu ho spálíš a

budeš si připadat jak vyždímaný hadr. Musíme se trochu prospat. A nechat si ošetřit ty odřeniny. Russi,

řeknu ti jedno: Vedl sis dobře. Jasný? Spousta lidí by na tvém místě ztratila hlavu. Opravdu sis vedl

dobře. Tvůj táta by na tebe byl pyšný.“ Russ neřekl nic.

„A co dál?“ zeptal se Bob. „Dřív než ti dojde adrenalin a ty se mi složíš do klína, co budeme dělat dál?“

„Nechám to na tobě, ty jsi génius.“

„Dobře,“ přikývl Bob. „Udeříme na toho chlapa znova. Musíme ho najít a vyzvat na souboj.“

„A kdo to je?“

„Ať se propadnu, jestli to vím. Máš nějaký nápad?“

„Ne. Ti, které jsme znali, budou za chvíli hnojit les. Nemáme se čeho chytit.“

„Opravdu?“

„To se vsaď,“ řekl Russ. „Vrátíme se do Fort Smith. Máme pár dní, kdy si bude myslet, že je po nás, ževyhrál. Já se můžu vrátit do těch novin a prozkoumat rok 1955, kdy to všechno začalo. Možná –“

Ale Bob ho neposlouchal.

„Na co myslíš?“ chtěl vědět Russ.

„Máme zajatce,“ řekl Bob.

Vytáhl z kapsy Duanův mobil.

„A řekl bych, že vím, jak ho donutit mluvit,“ dodal.

To, co potřebovali, našli v nákupním centru Central Mali na Rogers Avenue, temné katedrále konzumu.Jeden tichý krámek v dlouhé chodbě se specializoval na mobilní telefony, operátory, faxy a dalšíkomunikační technologie nového věku. Jakmile vstoupili. Bob si vybral toho nejstrhanějšího anejpobledlejšího mladíka a soustředil na něj veškeré charisma seržanta od námořnictva.

„Podívejte, máme takový problém,“ řekl Bob. „Byli jsme na lovu a našli jsme v lese tenhle telefon. Tak siříkám, že nějakému důležitému člověku určitě chybí. Moc rád bych věděl, komu ho mám vrátit. Nemělbyste nějaký nápad, mladíku?“

Chlapec si od něj vzal telefon a studoval ho: byla to Motorola NC-50, nejnovější a nejdražší model.

„Zkusil jste automatické vytáčení?“ zeptal se mladík.

„Ne, nezkoušel jsem ani to tlačítko REDIAL. Spojí mě tenhle knoflík s číslem, na které se volalo naposled,

že ano?“

„To spojí,“ přikývl mladík. „Tak proč to prostě nezkusíte?“

„Hmmm,“ řekl Bob, „to by asi šlo. Mám ještě jeden dotaz. Zabýváte se telefony už dlouho?“

„No, pár let už to bude,“ řekl chlapec. „Jsem na ně docela fanda. Moc zajímavé věcičky.“

„Víte co?“ zamrkal na něj Bob, jako by ho právě napadla úžasná myšlenka. „Vsadím se, že když zmáčknu

to vytáčení, mohl byste nám podle toho pípání říct, jaké číslo se vytáčí. Je to tak? Určitě znáte numerické

hodnoty těch tónů, že ano?“

Chlapec se zatvářil trochu nejistě.

„Myslím, že je to protizákonné,“ namítl.

„Opravdu?“ podivil se Bob. „Tak to mě nenapadlo.“

„Jde vám jenom o to, ten telefon vrátit, že?“ zeptal se chlapec.

„Ano, opravdu. Moc nám záleží na jeho vrácení právoplatnému majiteli.“

Chlapec si podržel telefon u ucha a stiskl REDIAL.

Z telefonu se ozvalo pípání. Dřív, než se mohl hovor spojit, mladík zavěsil.

„Takže,“ řekl, „to číslo začíná na 800. Zkusím to ještě jednou a soustředím se na posledních sedm čísel.“

Stiskl tlačítko znovu.

„Slyším tam 045-1643. Ještě jednou.“

Pípání zaznělo znovu.

„Je to tak. 800-045-1643.“ „Co se z toho dá poznat?“

„No… nic. Nikdy jsem o předčíslí 045 neslyšel. Ani o žádném jiném, co začíná na nulu. Rozhodně nebude

nikde tady z okolí.“

„Máte telefonní seznam na CD?“ zeptal se Russ. Mladík, kterého problém zjevně zaujal, přikývl. „Podívámese tam,“ řekl.

Chvilku to trvalo, ale nakonec mladík zjistil, že číslo začínající na 045 není registrováno nikde ve

Spojených státech.

„Co by to mohlo znamenat?“ zeptal se Bob.

„No, na těchhle discích je spousta čísel, která nejsou uvedena v normálních telefonních seznamech, alepořád přibývají soukromé ústředny, společnosti a informační sítě, které se nedaří sledovat v celé šíři. Já bych řekl, že je to něčí velmi soukromá linka, jejíž číslo není známé možná ani státním orgánům. Prostěvelice soukromé číslo. Jak říkám, zavolejte na něj.“

„Když tohle my právě udělat nechceme. Mockrát děkujeme.“

„Není zač.“

Vyšli z nákupního centra.

„To bychom měli moc velké štěstí,“ řekl Russ. „Nedal by tomu poldovi něco, co by ukázalo přímo na něj.“

„Sakra,“ řekl Bob. „Co o tom ptáčkovi ještě víme?“

„No, musí být bohatý, mocný a mít dobré styky. Když zařídil, aby propustili Jeda Poseyho na podmínku,dokázal dát dohromady tu partu pistolníků a zapojit do celé věci Jacka Preece, je to určitě vlivný člověk. A

, má letadlo!“

„Má letadlo,“ opakoval zamyšleně Bob. „Nejspíš tady někde blízko. Když byl ve vzduchu toho dne, kdydošlo k té přestřelce, nemusel vyplnit letový plán?“

„To určitě musel.“

„To je veřejný dokument, ne?“

„No, asi jo.“

„A co takhle zajet na letiště a podívat se, co mají ve svých záznamech z toho dne? Možná se na tomplánu musí uvést telefonní číslo. A třeba je to tohle.“

„To je nápad,“ řekl Russ.

„Tvůj nápad, Russi. To ty sis vzpomněl, že má letadlo. Jsi prostě génius.“

Na letišti se vyšetřování ujal Russ. Zašel do kanceláře Federální letecké agentury, vytáhl novinářskýprůkaz z Daily Oklahomanu a vysvětlil, že pracuje na velkém článku o osobní letecké dopravě, ve kterémse soustředí hlavně na konflikt mezi majiteli soukromých letadel a komerčními společnostmi v přeplněných

letových koridorech. Dobře hodinu si musel dělat poznámky, zatímco mu drmolící úředník vysvětloval celý

problém z pohledu státu a všechno třikrát opakoval, aby Russovi náhodou něco neuteklo. Nakonec Russtomu muži vysvětlil, že by nebylo špatné reportáž doplnit popisem jednoho dne v americkém vzdušnémprostoru. (Proč s tím vlastně nepřišel už na začátku?) Jakoby namátkou zvolil datum, kdy došlo kpřestřelce na silnici Taliblue. A jestli by mohl prozkoumat záznamy z toho dne a spojit se s některým zmajitelů soukromého letadla, kteří byli ve vzduchu?

Historka zabrala a Russ se mohl ponořit do tlusté složky letových plánů. Žádný ho nezaujal, dokud

nenarazil na dvoumotorovou Cessnu 135, CN13467, registrovanou na firmu Redline Trucking. Pilot uvedl

jako cíl letu Oklahoma City se startem v 10.25 a přistáním v 17.20. To samo o sobě bylo velmi zajímavé,ale co opravdu upoutalo Russovu pozornost bylo číslo, které pilot na plánu uvedl: 045-1640. Jeho první tři

číslice se shodovaly s oním záhadným číslem z mobilu.

Russovi bylo jasné, že Redline Trucking musí mít pod soukromým předčíslím spoustu čísel v řadě od 1600,

a 1643 bude jedno z nich. Pohlédl na jméno pilota.

„Bama,“ přečetl ho nahlas. „Randall Bama.“

Následujícího dne, dostatečně osvěženi po osmnáctihodinovém spánku v motelu Ramada Inn na jih odFort Smith, zajeli Bob a Russ do městské knihovny, kde pod heslem Randall Bama objevili dlouhou řadufirem, jichž byl ten člověk majitelem nebo spoluvlastníkem.

Pokračovali v hledání a našli mnoho odkazů na jeho otce, proslulého Raye Bamu (1910-1975), krále vládnoucímu Fort Smith ze zadní místnosti baru U plameňáka, známého spoluprací s gangy v Little Rockua Hot Spring a podezřelého ze spolupráce s lidmi jako Santo Trafikante a Carlos Marcello z New Orleansu

a Velký Jim Westwood z Dallasu.

Nechyběla ani informace, že onen Ray Bama zemřel při neobjasněném bombovém útoku v roce 1975.

Pozdě odpoledne, když dokončili svůj výzkum, však neměli nic než podezření, že se Earl Lee Swaggerdozvěděl něco na toho starého gangstera a stal se tak mužem určeným k likvidaci. Do této teorie všaknezapadalo nic z posledních týdnů Earlova života. Byl to jen venkovský policejní seržant, který neměl nicspolečného s vyšetřováním organizovaného zločinu, do kteréžto kategorie aktivity Raye Bamy zcela jistě

spadaly.

A neobjevili v této souvislosti žádnou zmínku o Shirelle Parkerové, jejíž tělo Earl nalezl 23. 7.1955.

Později večer Bob u večeře řekl: „Stejně myslím, že bychom po něm měli jít. Až na něj bude mířit pistole,

všechno nám vysvětlí.“

„Proboha,“ řekl Russ, „ten chlap bude mít kolem sebe spoustu goril. Je to gangster, i když se tváří jako

počestný podnikatel. Nemůžeš k němu jen tak přijít a vytáhnout na něj pistoli.“

Tím se to zdálo být uzavřené.

„No dobře,“ mávl rukou Bob. „Stejně máme ještě spoustu práce. Musíme najít někoho od státní policie z

roku 1955, kdo by nám řekl, kde se mohl můj otec dozvědět něco o Rayi Bamovi.“

Russ zavrtěl hlavou.

„Myslím, že přeceňuješ profesi svého otce. Vidíš ho jako nějakého supervyšetřovatele, který se hnal za

velkým případem, protože chceš dát jeho smrti nějaký smysl. Pravda ale je, že tvůj otec byl totéž, co jemůj: venkovský policajt. Můj otec nejspíš v životě nevyšetřoval víc než dva případy. Není žádný detektiv.Mohl být maximálně přidělený k nějakému zvláštnímu týmu, což tvůj otec zjevně nebyl.“

Bob si to nechal projít hlavou.

„Tak jo,“ řekl otráveně, „ty jseš odborník. Co normálně dělá státní policista? To je základní otázka. Já sámse na to asi nikdy nezeptal. Řekneš mi to ty?“

Russ se zamyslel.

„No, jezdí hlídkovat, občas se objeví u soudu, objasňuje autonehody, podává zprávy svému veliteli,trénuje střelbu, dává pokuty.“

Usmál se.

„Dává pokuty,“ opakoval. „Největší zásluhou mého otce nebylo asi dopadení Lamara Pye a jeho gangu,ale ty tisíce pokut, které v životě udělil.“

Slova zůstala viset ve vzduchu. Bob měl pocit, že se před ním vynořuje něco důležitého, jasného a

velkého. Pohlédl na Russe.

„Pokuty, říkáš,“ pronesl zamyšleně. „Pokuty.“

„A co –?“

Pak mu také začalo svítat.

„Pamatuješ, co zbylo po mém otci?“ zeptal se Bob. „Poslední svazek pokutových bloků, napůlspotřebovaný. Až do konce rozdával pokuty.“

Čtyřicet pět

„TEĎ!“ Dva holubi vylétli současně a řítili se k němu, jako by ho chtěli zničit. Rudoch na ně byl všakpřipravený. Hlaveň brokovnice se mihla vzduchem směrem k tomu nižšímu, vypálil, a pak instinktivněkousek doprava a nahoru k tomu vyššímu, a vypálil znovu. Oba holubi se působivě rozprskli na pozadízeleného lesa, doslova rozprášeni broky z nábojů Remington 700.

„Dneska jsi ve formě, Rudochu,“ pochválil ho jeho společník.

„To tedy jsem,“ přikývl potěšeně.

Z třiceti osmi neminul ani jednoho. Drahá brokovnice ožila v jeho rukou a toužila zabíjet.

„Je mi fajn,“ řekl Rudoch. „Příští týden beru rodinu na Havaj. Celou. Obě ženy, všechny děti, kromě té

zatracené Amy, která by ani nepřešla ulici, aby se podívala, jak mě věší, své osobní strážce, celý ten

cirkus. Dokonce i moji první tchyni a bratra mé druhé ženy, toho lempla. Budeme se mít skvěle.“

„Máš toho hodně za sebou,“ řekl jeho společník. „Potřebuješ si odpočinout.“

„To máš pravdu,“ přikývl Rudoch.

Procházeli lesem k dalšímu stanovišti. Byl krásný den, stromy se nad nimi majestátně tyčily a na obzoru

se pod modrou oblohou rýsovaly hřebeny hor.

„Je dobré být na světě,“ řekl Rudoch.

Muž, který obsluhoval vypouštěcí zařízení, už dobíhal na své místo a Rudoch ustoupil, aby pustil svého

společníka do klece. Jeden holub letící přímo vzhůru, těžká rána, dva těsně po sobě a pak simultánní pár.

Jeho přítel střílel z drahé pušky Perazzi a byl skvělý střelec, ale na Rudochovu formu tentokrát neměl.

Prvního holuba dostal, ale z následujícího páru trefil jen jednoho.

„Uvolni se,“ zavolal na něj Rudoch.

„To jsem až moc,“ odpověděl.

„Teď!“ křikl a holubi vylétli nad les. Sledoval je proti modrému nebi, dvakrát vystřelil, ale rozlétl se jen

jeden.

„Kruci!“ ulevil si.

„Moc se na to soustředíš,“ řekl Rudoch. „Musíš se víc spolehnout na svoje instinkty.“

Jeho přítel se zasmál.

„Pokaždé, když dám na svoje instinkty, se dostanu do maléru,“ řekl.

Rudoch vstoupil do střelecké klece, malého dřevěného altánu, vsunul náboj do dolní hlavně a připravil se.

„Teď!“ zavelel, holub se ohlásil zadrnčením vypouštěcího zařízení a brzy se objevil v jeho zorném poli.

Rudoch ho s naprostým přehledem zlikvidoval.

Skvělý pocit!

Vyhodil prázdnou nábojnici, nabil obě hlavně a znovu se připravil. „Teď!“ křikl.

Zadrnčení, holub vylétl a on počkal, až se zastaví na vrcholu své dráhy, a vyřídil ho. Sklonil trochu pušku,

aby zachytil druhého holuba ve stoupání, a rozprášil ho. Zlomil pušku a vsunul do ní další dva náboje.

Zaujal postavení, ale nechtěl to příliš protahovat, aby neztratil koncentraci. „Teď!“

Nic se nestalo.

Žádné zadrnčení, žádný holub, nic. Sakra. Tohle nesnášel. V duchu si poznamenal, aby tomu člověku

pořádně vynadal, až skončí.

„Jste připravený?“ zakřičel. Nikdo neodpověděl.

Pochopil mlčení jako souhlas a znovu zavolal: „Teď!“

Opět nic.

„Miku,“ zavolal na toho člověka jménem. „Co se to sakra děje?“

Nic se neozvalo.

Ohlédl se na svého přítele a,

V kapse mu zavibroval operátor.

KRUCI! To znamenalo, že mu volá Peck. Co ten může sakra chtít? Nejdřív si řekl, že ho bude ignorovat a

zavolá mu, až skončí, ale stejně už se nesoustředil.

Odbude si to a pak bude pokračovat.

Opřel brokovnici o klec a vyšel ven.

„Musím si zavolat,“ řekl svému společníkovi.

Vytočil číslo hlasové schránky, zjistil, že tam má jednu zprávu, a nechal si ji přehrát.

„Zavolej si o toho holuba ještě jednou,“ zněla.

No dobře, pomyslel si, vrátil se do klece a zvedl pušku.

Pak mu teprve došlo, co to znamená.

Zalil ho nesnesitelný pocit křivdy. Přiložil pušku k rameni, pevně ji stiskl, ale nic neviděl.

Odložil brokovnici, ohlédl se po svém lhostejném příteli a sundal z opasku mobil. Vytočil Peckovo číslo.Slyšel jeho telefon vyzvánět v uchu… a také deset metrů daleko.

Popadl pušku, vyběhl z klece a spatřil Peckův vyzvánějící telefon viset na větvi nedalekého stromu.

„Peck to nezvládl,“ řekl někdo.

Otočil se a uviděl svou noční můru: odstřelovače, od hlavy po paty v maskáčích, starobylého bohapomsty, jehož obličej, zakrytý barvami lesa, ani nevypadal jako lidský. Vlasy měl ukryté pod šátkem, očipřivřené a temné. Jen tak vystoupil z neviditelnosti do Rudochova života. V ruce svíral pětačtyřicítku amířil jí Rudochovi do obličeje.

„Polož tu pušku, Bamo, nebo tě zastřelím. Dobře víš, že to udělám.“

Rudoch pustil brokovnici.

„Stráže!“ vykřikl. „STRÁŽE!“

„Leží svázaní o dvě stanoviště zpátky,“ řekl ten muž. „Dneska neměli svůj den.“

„Swagger,“ vypravil ze sebe Rudoch, kterého prostě nic jiného nenapadlo.

„Osobně,“ přikývl Bob. Otočil se a namířil na Rudochova společníka.

„Tohle se mnou nemá nic společného,“ řekl ten muž. „Vůbec nevím, o co jde.“

„Tak zahoďte pušku, nebo budu muset střílet, pane. Nepřišel jsem se sem vybavovat.“

Perazzi spadla na zem.

„Možná si myslíš, že se tě bojím, Swaggere,“ řekl Rudoch, tvář sevřenou vztekem. „Ale chlápci jako ty užpo mně šli dřív. A jestli to mám dneska zabalit, posluž si, protože o moji rodinu je postaráno a moje dětimě milují. K čertu s tebou, Swaggere, dělej, co musíš.“

„Kuráž máš, Rudochu, to se musí nechat,“ poznamenal Swagger.

„Mluv s ním!“ vykřikl Rudochův společník. „Vyjednávej s ním. Něco mu nabídni. Nic se nemusí stát.“

„Vy držte hubu,“ okřikl ho Bob. „Sto metrů od vás mám člověka, který vám míří puškou přímo na srdce.

Držte hubu a seďte klidně.“

Muž okamžitě zmlkl. Představa, že na něj někdo míří z pušky, ho vyděsila k smrti, a seděl, jako by si

sebemenším pohybem mohl vysloužit kulku.

„Takže Rudochu,“ řekl Bob, „my dva si musíme promluvit. Proč tvůj otec zabil v pětapadesátém roce

mého otce?“

„Trhni si nohou, Swaggere. Mám spojence, lidi, kteří vědí, že po mně jdeš. Jestli mě zabiješ, vyřídí to s

tebou.“

„No, možná je to pravda. Na věci to ale nic nemění, Rudochu, to mi můžeš věřit. Tak co, odpovíš mi,

nebo ti mám ustřelit kolena?“

„Co to na mě hraješ?“ křikl Rudoch rozzuřeně. „Na něco takového nemáš. Jseš voják, ne kat.“

„Mluv s ním,“ zaječel vyděšený společník. „Řekni mu, co chce vědět. Dohodni se s ním. Nabídni mu

prachy.“

„Prachy si strč někam,“ opáčil Rudoch. „Tomu na penězích nesejde.“ Změřil si Swaggera vzteklým

pohledem.

Nakonec řekl: „Tak jo. Povím ti to. A pak to skonči. Udělej, co musíš.“

„Mluv,“ vybídl ho Swagger.

„Tvůj otec chtěl koupit nějakou půdu. Zastavil se na pozemkovém úřadu okresu Polk a tam zjistil, ženějaká společnost jménem Southland Group skoupila většinu půdy v okrese. Protože byl zvědavý, vrtal sev tom a zjistil, co neměl nikdo vědět. Ta společnost byla jen zástěrka. Vlastnil ji můj otec a kongresmanHarry Etheridge. Nakoupili půdu za spoustu peněz s tím, že Etheridge prosadí stavbu dálnice a otevřetuhle část okresu pro výstavbu. Vyneslo by to milióny. Tvůj otec jejich plán vyčmuchal. Byl jediný, kdo otom velice výnosném spojení mezi Etheridgem a Bamou věděl. Proto musel zemřít. Proto dali dohromadyten plán. Ve vězení se spojili s tím klukem Jimmym Pyem, který měl být právě propuštěn. Řekli mu, žekdyž to pro ně udělá, dostanou ho do Hollywoodu. Chtěl být druhý James Dean. Měli ale strach, že není

dost dobrý, proto Harry Etheridge, který byl členem Komise pro dohled nad tajnými službami, zavolal CIA,sehnal Frenchyho Shorta, aby připravil záložní plán. Odstřelovač tvého tátu vyřídil a nikdo se nicnedozvěděl. Konec příběhu. Promiň, ale byznys je byznys.“

„A je to pravda?“

„Jako že se Bama jmenuju. A teď si dělej, co chceš.“

„Víš co, Rudochu?“

„Co?“

„Pleteš se.“

Chvíli bylo ticho. Pak se Rudoch na odstřelovače upřeně zadíval.

„Jdi do hajzlu.“

„Ne, ty jdi do hajzlu, protože jseš mimo. Udělali z tebe blbce a z tvýho táty taky.“ Další chvíle mlčení.

„Včera,“ řekl Bob, „bych ti to zbaštil. Odpráskl bych tě a vrátil bych se klidně domů. Ale dneska ne.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Rudoch se zájmem.

„Nešlo o žádnou půdu. Vsadím se, že kdybys trochu chtěl, roztrhal bys tu historku na kusy jako nic.

Vsadím se, že nehrají data a peníze, že to celé nesedí. Jenom vám to namluvili, aby do toho zatáhli celou

vaši rodinu, ale byla to jenom pohádka. Už proto, že můj otec miloval svoji půdu a nestěhoval by se ani

za nic.“

„Tak o co tam šlo?“ chtěl vědět Rudoch.

„O kluka, který nechtěl zaplatit pokutu za rychlou jízdu.“

Rudoch si chvíli Boba měřil pohledem, ve kterém vztek vystřídala zvědavost. „O čem to mluvíš?“

„19. července 1955 v 12.28 pokutoval můj otec devatenáctiletého kluka, který jel sto třicet po silnici 88mezi Blue Eye a městem Ink, kterému se říkalo Malá Georgia, v úseku, kde byla povolená padesátka. Můjtáta ale nevěděl, že ten kluk tak spěchal, protože právě znásilnil a zabil patnáctiletou černou dívku

jménem Shirelle Parkerová v jílovém dolu v Malé Georgii.“

„Naložil ji v Blue Eye, když šla ze shromáždění v kostele. A proč nastoupila do auta s bílým mladíkem,když jí máma říkala, aby to nikdy nedělala? Protože ten mladík měl stejný názor na lidská práva jako

ona.“

Rudoch se na něj upřeně díval.

„Kdo byl ten kluk?“ zeptal se.

„Studoval na Harvardu. Vyrůstal ve Washingtonu. Syn mocného politika. Sám plný ambicí.“ Pak se Bob

obrátil a ukázal na sedícího muže.

„On,“ řekl.

Rudoch se otočil a zabodl zrak do svého přítele, syna otcova přítele. „Hollisi?“

Hollis Etheridge vstal. „Hollisi, ty? Ty?“

„On lže,“ řekl Hollis.

„V panice dojel domů a všechno vysypal svému otci, kongresmanu Harrymu Etheridgeovi, který nebyl tentyp otce, co by dovolil, aby si jeho syn zničil život kvůli malé nehodě s černou holkou. Zavolal protoFrenchyho Shorta, který odvezl dívčino tělo z Malé Georgie a svalil vinu na černého chlapce ReggiehoGerarda Fullera, který za to byl později popraven.

Problém byl ten policista. Mohli tu pokutu zlikvidovat u soudu, ale ne v jeho hlavě. Dobře věděli, že si dádvě a dvě dohromady. Od začátku jim bylo jasné, že ho budou muset zabít. A tak se do toho dostalJimmy Pye, budoucí James Dean, a odstřelovač Jack Preece. To všechno kvůli němu, příštímuviceprezidentovi Spojených států.“

„Nemůžete to dokázat,“ řekl Hollis. „Všechno to jsou lži. Na podobné drby jsou všichni politici zvyklí.Rudochu, je to nesmysl. Nevěř tomu.“

„Mám tohle.“

Vytáhl starý svazek pokutových bloků.

„Váš podpis. Datum, čas a místo sedí. Každá policejní laboratoř dokáže potvrdit stáří toho dokumentu ainkoustu. Poslouží stejně dnes, jako by posloužil tenkrát: dostane vás na elektrické křeslo. A tentokrát užtady není váš otec, aby to za vás vyřešil. Kdyby měl tenkrát můj táta ještě jeden den, pochopil by

souvislost a šel by po vás.“

Zvedl pistoli a namířil na Hollise.

Hollis sklonil hlavu.

„Prosím,“ řekl.

„Víte, kolik zla z té noci vzešlo? Víte, jakou lavinu katastrof jste odpálil? Kolik životů bylo zničeno kvůli téjedné noci? Proč? Proč? Smála se vám?“ „Nechtěl jsem to udělat,“ řekl. „Začala křičet. Musel jsem ji umlčet. Nechtěl jsem to udělat.“ Bob sklonil

zbraň.

„Můj přítel je novinář,“ řekl. „Napíše o tom. Případ bude znovu otevřen. Zabíjení už bylo dost.“

Zasunul pětačtyřicítku do pouzdra a obrátil se k Rudochovi, který držel nabitou brokovnici.

V dalekohledu viděl Russ Rudocha Bamu, jak zvedá pušku. Udělej něco! poroučel si.

Jeho prst se podvědomě přitiskl ke spoušti. Ale žádná spoušť tam nebyla. Neměl pušku.

Pročs mi sakra nedal pušku! křikl v duchu na Boba Lee Swaggera, oči přilepené k dalekohledu. Dokázal

bych to!

„Rayi, díkybohu,“ vydechl Hollis.

„Ano,“ řekl Rudoch, „díkybohu,“ a vypálil z obou hlavní.

Broky zasáhly svůj cíl, neměly čas se rozptýlit. První výstřel doslova rozsekal hrudník, srdce a plíce. Druhý

zasáhl obličej a zničil lebku. Tělo bylo vrženo dozadu a svalilo se do křoví.

Ve vzduchu visel kouř ze střelného prachu.

Russ, který se na to díval ze sta metrů, se zlomil v pase a zvracel.

„Hezká rána,“ poznamenal Bob.

„Bude mě stát milión dolarů,“ postěžoval si Rudoch, „abych tohle urovnal. A je to první tragická nehoda vtomhle klubu.“ Potřásl hlavou. „Byl by z něj viceprezident. To bylo jasné. Možná by to dotáhl i na

prezidenta.“

„Každý musí jednou zaplatit,“ pokrčil rameny Bob. „Teď přišla řada na něj.“

„Ano,“ řekl Rudoch, „ale víš, proč jsem to udělal? Aby nedošlo k tomu procesu? Abych se zachránil předponížením? Aby stát ušetřil na soudních poplatcích? Abych pomstil to ubohé děvče? Možná. Ale hlavněproto, že mi došlo, že nezabil jen tvého otce, ale i mého. Můj otec musel zemřít, protože znal totajemství. A když umřel Harry Etheridge, Hollisovi to začalo dělat starosti. Tak co říkáš, Swaggere,neoplatili jsme svým otcům, co oni udělali pro nás? Asi ne docela. Ale povím ti jedno. Snažili jsme se.“

„Svatá pravda,“ přikývl Bob.

Ale Rudoch měl pro něj ještě jedno překvapení.

Podíval se mu do očí a zlomyslně zamrkal.

„A ty si určitě myslíš, že jsi mnohem chytřejší, protože ti to všechno došlo a mně ne. To ti musím přiznat.Ale já měl taky něco v rukávu.“

Bob na něj tázavě pohlédl.

„Až se vrátíš domů, pozdravuj ode mě Julii a YKN4.“ Chvíli bylo ticho.

„Svoji rodinu?“ řekl Bob.

„To ten hovor z budky. Vystopovali jsme ho. Mohl jsem proti tobě použít tvoji ženu a dceru, Swaggere.Udělal jsi chybu.“

Bobovi došlo, co všechno se mohlo stát. „Ale já nechávám rodiny na pokoji. To je moje zásada. Teď jsmesi kvit, ty a já. Skončilo to. Jsme volní, souhlasíš?“

„Souhlasím,“ přikývl Bob.

Čtyřicet šest

POLICEJNÍ vyšetřovatelé se slétli na místo nehody v celých hejnech, stejně jako reportéři, a po několikdnů byla ta malá střelnice v západním Arkansasu nejslavnějším místem v Americe. Noviny byly plnéEtheridgeovy tragédie. Okamžitě byla ustavena velká porota.

Do konce týdne však nebyl nikdo obžalován a porota se jednohlasně usnesla na nešťastné náhodě.Neexistoval jediný důkaz, který mluvil proti. Rudoch Bama trval na své verzi, kterou potvrdili oba jehoosobní strážci a muž, obsluhující vypouštěcí zařízení. Rudoch právě nabil svou brokovnici, když muzazvonil mobil a on vyšel z těsné klece, aby si ho sundal z opasku, a zapomněl, že drží v ruce pušku.Pažbou nějak udeřil o klec a vyšly výstřely, i když se nehodu nepodařilo zopakovat v balistické laboratoři.To je ale tragédie střelných zbraní. Dokud se s nimi zachází správně, nic se nestane, ale stačí jedináchyba a dojde k tragédii, jako v případě této tragicky ukončené slibné kariéry.

Ve všech novinách vyšly úvodníky truchlící nad skonem Hollise Etheridge, bývalého senátora, uznávaného

legislativce, syna nejmocnějšího politika státu Arkansas. Byl to jeden z Američanů, kteří toho pro svouzemi mnoho udělali. Představitelé jeho strany vydali svá prohlášení. V časopisech se objevily pochvalnénekrology a stát Arkansas schválil zákon, podle kterého byla ona dálnice přejmenována na Hollis and Harry Etheridge Memorial Parkway, i když v rozpočtu se nenašly peníze na nové ukazatele, takže bylopřejmenování odloženo na lepší časy.

Co se týče Rudocha Bamy, ten se poté, co proti němu velká porota odmítla vznést obvinění, připojil kesvé rodině na Havaji, kde strávili zbytek léta. Moc si to užili a na podzim se vrátili domů opálení aodpočinutí. Jeho děti si vedou dobře, dokonce i chudák Nicholas. Amy se chystá na práva na Yale a chcese stát prokurátorkou. Rudoch jí nabídl, že to zařídí, a ona ohrnula nos. Zlaté rolexky ale občas nosí. Je to

přece její otec. Rudoch je stále ženatý se svou vicemiss, ale objevily se fámy, že byl viděn se skutečnouMiss Arkansas ze sklizně z počátku devadesátých let.

Bob a Russ odjeli z Arkansasu hned to odpoledne. Vrátili pronajaté auto a zaplatili mastné parkovné za

potlučený zelený pick-up. Jeli celou noc. K ránu zastavili před Russovým bytem v Oklahoma City.

„Tak jo, kamaráde, jsme tady,“ řekl Bob.

„Proboha,“ povzdechl si Russ, „nemůžu uvěřit, že už to skončilo.“

„Jsi skvělý kluk, Russi. Napiš tu knihu. Vím, že to bude trhák.“

„Nemám vlastně dost materiálu. Málo faktů, málo dokumentace. Ale ukázalo se, že jsem měl pravdu, ne?

Moje genetická teorie lidského chování se potvrdila. Dobří otci, dobří synové. Špatní otci, špatní synové.“

„Napiš to jako příběh.“

Příběh? Pak Russovi došlo, že Bob myslí beletrii. „Chceš říct román?“

„Přesně tak. Vymysli si jména, změň místo a tak podobně. Dělá to kdekdo, tak proč ne ty.“

„Hmmm,“ zamyslel se Russ, „to je dobrý nápad.“ Byl to dobrý nápad.

„A dovol, abych ti dal ještě jednu radu, dobře?“

„Fajn,“ řekl Russ.

„Usmiř se se svým otcem. Oba budete mnohem šťastnější. Jiného tátu nemáš. Já sám bych dal všechno

za pár minut s tím svým.“ Russ se cynicky zasmál.

„No jo,“ pokrčil rameny, „tvůj táta byl hrdina. Takoví už se nerodí. Ale ten můj je jenom sobecký pitomec.

A to je rozdíl.“

Bob chvíli mlčel a pak řekl: „Abys věděl, jsi fakt hlava otevřená. Ve spoustě věcí jsi trefil hřebík nahlavičku. Měl jsi pravdu, že vražda té Parkerové je důležitá. Já se zatraceně mýlil. Ale jedna věc ti unikla,Russi. Přehlédls něco velkého.“

Russ na něj vytřeštil oči. Co mohl přehlédnout? Jaké překvapení ještě zbývá?

„O čem to mluvíš?“

„Odpověz mi na tohle. Když se dítě, ze kterého vyrostl Lamar Pye, narodilo devět měsíců po Jimmyho

smrti… kdy přivedl Jimmy svou ženu do jiného stavu?“

Russ seděl a přemýšlel.

„Jimmy už se do Blue Eye nedostal,“ pokračoval Bob. „Můj otec ho zastavil v tom kukuřičném poli. Edie

Pyeová neviděla svého muže živého od té doby, co ho měsíc předtím navštívila ve vězení.“

Russ potřásl hlavou. Co tohle –?

„Myslím, že slečně Connii to došlo, ale byla jediná. A nikomu to neřekla.“ „Já ne –“ začal Russ.

„Ale ano,“ pokýval Bob hlavou.

Russ k němu vzhlédl.

„Můj táta byl ten poslední den s Edií sám. Moc se mu líbila. On jí taky. Než odjel za Jimmym, vyprávěl mi

o dvou druzích zla. O zlu, pro které se sám rozhodneš bez ohledu na následky, a o velké chybě, kdy sesnažíš dělat všechno správně, ale něco se zvrtne a ty všechno pokazíš, aniž bys opravdu chtěl. Mluvil osobě.“

„Ty chceš říct…?“

„Je to tak, Russi. Ten grázl Lamar Pye byl můj bratr.“

Čtyřicet sedm

CHVÍLI TRVALO, než se Russovi přestalo zdát o Lamaru Pyeovi. Ještě dva týdny po návratu měl zatímnejhorší sen, plný Lamara a střílení. Tentokrát se do toho připletla i Jeannie Vincentová a jeho hrdinoviBobovi došly náboje. Ale jak běžel čas a Russ byl pořád v jednom kole, uvědomil si najednou koncem září,

že má za sebou skoro celý měsíc bez nočních můr.

Poznal, že přišel čas na poslední krok.

Byl to malý domek, mnohem menší, než čekal, a dvakrát se musel ujistit, že si nespletl adresu. Počasíbylo krásné, i když trochu chladné, a neúnavný oklahomský vítr shazoval ze stromů suché listí.

Russ vystoupil z auta, došel k domu, vystoupil na verandu a zůstal stát přede dveřmi.

Připadám si jako idiot, napadlo ho.

Stejně však zaklepal a za chvilku se dveře otevřely, na středozápadě pořád ještě lidé otevírali dveře, anižby se podívali, kdo to jde, a před ním stála mladá žena. Bylo jí ke třiceti, atraktivní, štíhlá, s popraškempih na světlé pleti a narezlými vlasy.

„Ano?“ řekla.

„Vy jste Holly?“ zeptal se.

„Promiňte, ale kdo –“

„Jsem Russ.“

Nepřestala se tvářit tázavě. To jméno jí nic neříkalo.

„Russ Pewtie,“ upřesnil to. „Bydlí tady můj táta.“

„Russi! Russi! Já jsem tě vůbec nepoznala! Je to už takových let. Pojď dál, Bud bude mít ohromnou

radost!“

Ukazovala mu cestu domem, který byl skromný, ale čistý, a všude ležela spousta knih a střeleckých

časopisů. Russe podráždily drobné známky zabydlenosti; televizní příloha místních novin, běžecké botyNike, otcova velikost, hromádka účtů čekajících na zaplacení. Tak to prostě je, řekl si. Odněkud z domu přicházely zvuky fotbalového zápasu. „Bude, miláčku, hádej, kdo přišel?“ „Sakra, Holly,“ ozval se otcův podrážděný hlas z prosklené zadní terasy, kde se díval na televizi. „Je čtvrtáčtvrtina. Kdo to –“

„Bude, je to Russ.“ „RUSS!“

Otcova obrovská postava se okamžitě objevila ve dveřích. Ještě víc než kdy jindy vypadal jako JohnWayne. Vlasy měl kratší, ale stejně šedé, a už nebyl tak bledý a strhaný, jako když se zotavoval ze svýchzranění v roce, kdy šel Russ na vysokou. Rozhodně už nevypadal zaraženě a zmateně.

„Russi, tak rád tě vidím,“ zvolal se zářivým úsměvem.

„Ahoj, tati,“ řekl Russ trochu nesměle a připadal si, jako by mu zase bylo čtrnáct.

„Udělals mu takovou radost,“ řekla Holly se slzami v očích. „Zrovna tuhle říkal, jak rád by zas viděl

Russe.“

„Holly, přines tomu klukovi pivo. Ne, přines ho tomu chlapovi. Bože, tak vyrostl a zmužněl. Mluvil jsem stvojí mámou po telefonu, říkala, že se chystáš zpátky na univerzitu.“

„Vanderbildtovu. V Tennessee.“ „Slyšel jsem, že je dobrá.“

„To tedy je. A pro mě je lepší, protože není tak východní.“

„Myslíš, že zůstaneš u novinařiny?“

„No, rozhodně to chci zkusit. Jako specializaci jsem si vybral angličtinu a mám v hlavě pár věcí, co bych

chtěl udělat.“

„Kvůli tomu jsi byl v Arkansasu?“

„Jo, tomu bys nevěřil. Rozhodl jsem se popsat životní příběh Lamara Pye,“ řekl. „Tak jsem se vypravil

tam, kde se narodil.“

„Proč, Russi? Byl to jenom špinavý kriminálník. Ublížil spoustě lidí a umřel.“ „Ano, tati, já vím. Chtěl jsem zjistit proč.“

„A zjistils to?“

„Ano,“ řekl Russ. „Souviselo to s jeho rodinou. No… A jak se máš ty? Vypadáš skvěle. Co teď děláš?“Povídali si tři hodiny.

Slunce se ukrylo za bledé mraky. Den byl šedý a pochmurný. V dálce zářily bílé zdi věznice a jako vždyvypadaly přesně jako to, čím nebyly: město z pohádky, zakletý hrad.

Vysoký, štíhlý muž stoupal na zarostlý kopeček. Procházel mezi náhrobními kameny a četl jména dávno

zapomenutých trestanců, mužů, kteří napáchali mnoho zla a teď odpočívali na tomhle opuštěném

hřbitově.

Konečně přišel k tomu, který hledal.

„Lamar Pye,“ stálo na něm. „1956-1994.“

„Tak tendle,“ řekl někdo, „to byl pořádnej hajzl.“

Bob vzhlédl a spatřil černého vězně, který tam byl, když hřbitov navštívili už s Russem.

„Nebyl ste tady před pár měsícema?“ zeptal se vězeň.

„Ano, byl,“ přikývl Bob.

„A tenkrát ste taky hledal Lamara, že jo?“

„Byl ste tenkrát první, kdo se přišel na Lamara podívat. A vod tý doby zas nikdo.“

Bob pohlédl na náhrobní kámen. Nebylo toho tam moc k vidění, jen plochý šedý kámen, ošlehaný větrem

a pokrytý prachem.

„Velkej parchant,“ řekl vězeň. „Nejhorší v base. Špatně žil a špatně skončil. Špatnej až do morku kostí.“

„Byl to grázl,“ řekl Bob. „O tom není pochyb.“

„Ztělesněný zlo,“ pokýval vězeň hlavou. „Řek bych, že nám ho bůh poslal, aby nám ukázal, jak takový zlo

vypadá.“

„Možná,“ řekl Bob, „ale co jsem slyšel, někdo si dal práci, aby ho tak zkazil. To lidé v něm vypěstovali zlo,

ne bůh.“

Starý černoch se na něj díval a nevěděl co říct.

Ozvalo se vrčení motoru. Oba muži se otočili směrem, odkud přijíždělo malé rypadlo následované

pohřebním vozem.

„Co má todle bejt?“ podivil se vězeň.

Bob sáhl do kapsy bundy a vyndal nějaký dokument.

„Tady. Asi byste to měl dát tomu, kdo tady na to dohlíží, nikde jsem ho nenašel.“

Se zmateným výrazem muž dokument rozložil, našel po kapsách brýle a snažil se pochopit, o co tam jde.

„Je to povolení k exhumaci,“ vysvětlil mu Bob. „Odvezeme Lamara zpátky do Arkansasu. Připojí se ke

svému otci.“

Černoch na něj zůstal překvapeně zírat, ale žádného dalšího vysvětlení už se nedočkal. Bob se otočil a zamířil dolů z kopce, kde stály jeho žena a dcera.