Elitní odstřelovač

Stephen Hunter

(2006)

Hodnocení:

60%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

STEPHEN HUNTER se narodil v Kansasu v roce 1946. Po absolvování Severozápadní Univerzity sloužil dva roky u pěchoty americké armády. V roce 1971 začal svou žurnalistickou kariéru v deníku Baltimore Sun, kde stále pracuje. Bydlí v Marylandu ve státě

Columbia s manželkou a dvěma dětmi

Popis

Je jaro roku 1945 a nacisté eliminují svědky svých zločinů – což je excelentní příležitost pro komandanta Reppa, jak vyzkoušet střelbu na cíl s použitím otrockých dělníků. Repp je elitní střelec, jehož smrtící talent upoutá pozornost britské špionáže jako klíčový bod zoufalého nacistického spiknutí za účelem zvrácení výsledku druhé světové války v hodině dvanácté. Ale jaká je povaha zbraně, kterou Repp hodlá mířit – a kdo je jeho posledním cílem? Leets a Outhwaite ze spojenecké špionáže jsou vysláni, aby identifikovali a znemožnili jeho smrtící misi. A zatímco se dobírají pravdy, nejvražednější závod s časem druhé světové války je tady. Nervy drásající thriller o spiknutí pro záchranu třetí říše s pomocí jednoho náboje.

STEPHEN HUNTER

Elitní odstřelovač

Všechna práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmi být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Přeloženo z anglického originálu

THE MASTER SNIPER, vydaného nakladatelstvím Grafton Books,

London, U.K. v roce 1989.

Copyright

© by Grafton Books, 1989

Translation

© by Vladimír Čort, 2006

Jacket design

© by Q point 2006

Czech edition

© by NAŠE VOJSKO 2006

Věnováno:

Jake Hunter a Tolka Zhitomir

Poděkování

Mnoho dobrých přátel a kolegů asistovalo autorovi při přípravě tohoto rukopisu, ale žádným způsobem neodpovídají za excesy v něm. Nicméně jim patří poděkování. Jsou to James H. Bready, Curtis

Carroll Davis, Gerri Kobren, Henry J. Knoch, Frederic N.

Rasmussen, Michael Hill, Binnie Syril Braunstein, Bill Auerbach,

Joseph Fanzone Jr“ Richard C. Hageman, Lenne P. Miller, Bruce

Bortz, Carleton Jones a dr. John D. Bullock. Obzvláště dva přátelé zasluhují zmínku: Brian Hayes a Wayne J. Henkel. Závěrem by autor rád vzdal hold dvěma mimořádným lidem: své ženě Lucy a svému editorovi Marii Guarnaschelli (William Morrow), bez nichž by tato kniha nebyla napsána.

Elitní střelci nejsou omezováni polohou své jednotky a mohou se neomezeně pohybovat tam, kde mohou najít cenný cíl…

– Instrukce pro použití S.m.K. zásobníků a pušek s teleskopy, 1915

Smrt je vůdce smečky z Německa a její oči jsou modré, zasáhne tě olověnými kulkami a jeho cíl je skutečný

– PAUL CELAN, „A Death Fugue“ (SmrtícíFuga)

ČÁST PRVNÍ

Střelnice

leden – duben 1945

1

Stráže v novém koncentráku byly laskavější.

Ne, pomyslel si Shmuel, nebyly laskavější, řečeno přesněji.

Dokonce i po těch mnoha letech hrubého zacházení byl hrdý na přesnost svého odhadu. Stráže nebyly laskavější, byly téměř indiferentní. Na rozdíl od svých kumpánů, kteří působili na Východě, byli tihle chlápci bezvýrazní a výkonní. Nosili své uniformy s větší hrdostí, byli vzpřímenější a čistější. Byla to spodina, avšak hrdá spodina; vyšší forma spodiny.

Na Východě byly stráže groteskní. Šlo o továrnu na smrt, zlověstnou, neuvěřitelnou, přerůstající do fantaskních nočních můr.

Vyráběla vyhlazování, obloha nad ní oranžově hořela v noci, když se pálila těla po tisících. Vdechovali jste své bratry. Pokud jste nebyli určeni v prvních minutách, byli jste doslova upečeni ve své vlastní špíně. Byli jste Untermensch, podčlověk. Na tom místě přežil déle než rok a půl a pokud se dala větší část jeho přežití nazývat štěstím, pak stejné období žádným štěstím nebylo.

Shmuel přežíval díky přirozeným vlastnostem, nikoli nějaké předchozí přípravě. V době, na kterou myslel jako „na to, co bylo předtím“, nestrádal těžkou fyzickou námahou. Byl typem literáta, plného slov a myšlenek, básníka, který věřil, že jednou napíše novelu. Psal plamenné komentáře pro Nasz Przeglad, nejvlivnější židovské noviny ve Varšavě. Jeho přáteli byly také některé z tehdejších výrazných osobností, jakými byli například Mendl Elkin,

Peretz Hirschbein, radikální sionistický básník Uri Zwi Greenberg nebo Melekn Ravitch. Byli velkými přáteli, vypravěči, smíškové, velkými milovníky žen, a teď byli nejspíš všichni mrtví.

Shmuel neměl myšlenky na literaturu od roku 1939. Jen stěží si vybavoval období, na které myslel jako „na to, co bylo předtím“, protože věděl, že je to první příznak kapitulace. Pro něj existovala pouze momentální současnost. Dejme tomu, že i zítřek, ale tím si nikdo nemohl být jistý. Avšak i přesto svým způsobem zachovával své literární zvyky; setrvával v nahlížení na podstatu událostí. A tak hloubal nad tím momentálně novým místem od té doby, kdy do něj dorazil.

Naložili je do náklaďáků; již to samo o sobě bylo překvapení, protože Němci normálně hnali Židy cestou necestou a pokud někteří z nich – nebo mnozí – zemřeli po cestě, bylo to stejně zlé. Avšak náklaďák s nimi kodrcal v chladné temnotě po mnoho hodin a Shmuel a ostatní dřepěli schoulení a trpěliví až do té doby, než auto zastavilo a plátno, které zakrývalo jeho zadní část, bylo odkryto.

„Ven, Židi, ven! Rychle, rychle, parchanti!“

Vypadli do oslepující běloby sněhu. Shmuel, pomrkávající v odrazu sněhového příkrovu, si okamžitě uvědomil, že není v žádném

„Konzentrationslager“, koncentračním táboře. Pro to, co viděl, nenacházel žádné německé slovo; bylo to opuštěné místo v lese, obstoupené borovicemi a jedlemi, pokryté sněhem, které se rýsovalo za ostnatým drátem; za nímž byly tři nebo čtyři dřevěné budovy, obklopující jednu větší, betonovou. Nebyli tam žádní psi ani strážní věže, jen lakoničtí esesáci, oblečení ve strakatých maskáčích, vyzbrojení samopaly.

Hned poté vyvstalo víc zvláštností. Zatímco ostatní vězňové oceňovali přebytek chleba, polévky a příležitostných párků, což vše pro ně představovalo neuvěřitelnou porci štěstí, Shmuel pokračoval ve svém pozorování.

On a jeho spoluvězni si brzy uvědomili další zvláštnost tohoto místa. Proč se Němci obtěžovali tím, aby shromáždili tak ubohé stádo vězňů? Shmuel často uvažoval: Co máme společného, my Židi a ruské a slovanské typy? Bylo jich pětadvacet, a když se na ně díval, viděl jen vnější znaky sama sebe: malé, šlachovité muže, z nichž mnoho bylo nedospělých, s oním kradmým pohledem, který jim nejspíš propůjčil život na hraně vyhubení. Přesto nyní bylo skutečností, že si žili dobře jako jakýkoli německý voják. Stravy bylo dost a barák byl zateplený. Další malá privilegia byla dána: mohli se mýt a používat latríny. Vyfasovali šedé staré polní uniformy wehrmachtu z flanelu a dokonce velké vlněné polní kabáty z bojů na ruské frontě. Při jejich výdeji zažil Shmuel své první zklamání. Měl tu smůlu, že vyfasoval kabát, roztržený bajonetem. Jeho podšívka byla rozervaná. Věděl, že mu v něm bude zima, dokud ten problém nevyřeší.

A pak, ta práce. Shmuela zaměstnávala SS již předtím, a to v továrně na syntetická paliva společnosti I.G. Farben. Jediným pravidlem tam bylo pracovat s dvojnásobným úsilím nebo zemřít. V kontrastu s tím nyní byla většinou apatická práce při hloubení výkopů, určených pro obranné pozice a základů pro betonové bloky pod nepříliš bdělým dohledem desátníka SS, přívětivého týpka s dýmkou, který, jak se zdálo, nejevil přílišný zájem o to, zda a jak práce pokračují, pokud měl dost tabáku a teplý kabát a nablízku nebyl žádný důstojník, který by na něj řval. Jednou vězeň upustil svou lopatu v záchvatu kašle. Esesák na něj pohlédl, sehnul se a zvedl ji. Vězně dokonce ani nezastřelil.

Jednoho dne, když se skupinka mátožila ve sněhu, Shmuel uslyšel, jak se mladý svobodník zeptal: „Vyberete mi dva zdatné chlápky?

Nějaký dva iciky. Jde o nějakou těžkou práci v přístřešku číslo čtyři.“

Desátník automaticky potáhl z dýmky, vychrlil z ní mrak kouře a dodal. „Támhle ti dva vzadu. Rusák maká jako kůň a malý Židák se akorát zahřívá.“ Svá slova doprovodil smíchem.

Shmuela překvapil výraz „malý Židák“.

Byli odvedeni do jakéhosi skladiště nebo zásobovací budovy, umístěné hned za hlavní budovou. Všude tam byly krabice, nádobky a plechovky. „Že by laboratoř?“, pomyslel si Shmuel znepokojeně.

Očekával je tam malý muž v civilních šatech. Ani na ně nepohlédl, otočil se rovnou ke svobodníkovi a řekl. „Naložte tyhlety a přesuňte je ihned do hlavního centra.“

„Ano, pane inženýre doktore,“ řekl voják a jakmile civilista odešel, obrátil se ke Shmuelovi a pronesl konverzačním tónem. „Žid jako vy. Jednou si pro něj taky přijdou.“ Pak je odvedl do rohu místnosti, kde byly uloženy dvě dřevěné bedny, a pohybem ruky vězňům naznačil, aby je naložili na vozík.

Každá z beden vážila okolo pětasedmdesáti kilogramů a vězni se pachtili s jejich přemístěním na vozík. Shmuel odhadl, že jde o těžkou čvachtající tekutinu, když se spolu s Rusem lopotili s první bednou, jejíž obsah nebyl nikterak označen. Víko bylo orazítkováno dvěma svastikami SS v pařátech říšského orla. Na dřevěném obalu bylo rovněž zřetelné vyznačení WVHA a Shmuel uvažoval o tom, co by to mohlo znamenat. Avšak neměl co uvažovat, protože musel bednu nést, zatímco podpatky jeho bot klouzaly a cítil, jak mu bedna začíná vyklouzávat z prstů. Zachvátila ho panika a zatápal dlaněmi, ale bedna mu z nich vyklouzla a jeho oči, v nichž se značila hrůza, se setkaly s očima Rusa, zatímco bedna spadla na zem.

Hřmotně práskla o betonovou podlahu a rozpadla se. Rus upadl na kolena a začal naříkavě plakat. Shmuel stál a třásl se strachy.

Nakřivo na betonu vyvěrala velká ochmýřená hromada dřevité vlny jako vnitřnosti, zatímco rozlomená bedna ležela na podlaze.

Zlověstně zapáchající tekutina rychle vytvořila kaluž.

Civilista se bleskově vrátil.

„Vy idioti,“ řekl strážným. „Kde jste byli, když tihle blbci zničili cenné chemikálie? Prochrápali jste to někde v koutě?“

„Ne, pane inženýre doktore,“ zalhal mladý svobodník. „Dohlížel jsem na ně zblízka. Jenže tihle židáci z východu jsou záludní.

Semlelo se to tak rychle, že jsem jim v tom nemohl zabránit…“

Civilista uťal jeho tirádu smíchem. „Všechno, na co se zmůžou příslušníci SS, jsou omluvy. Dohlédněte na to, ať to tady vyčistí, a nezkoušejte převrhnout další bedny, je to jasné?“

„Ano, pane inženýre doktore. Omlouvám se za to…“

„Dobrá, dobrá/’ řekl civilista znechuceně a otočil se.

Když odešel, svobodník SS udeřil pěstí Shmuela za krk, přesně nad rameny. Byl to zničující úder. Shmuel se zhroutil na podlahu.

Esesák ho brutálně kopal do žeber. Shmuel věděl, že se ocitl v zoufalé a nebezpečné situaci. Ve čtyřiačtyřicátém byl svědkem, jak stráž v koncentráku zkopala postaršího rabína stejným způsobem.

Ten muž, zmatený, se zkroucenými brýlemi, tehdy zvedl své ruce, aby odvrátil další rány; tento projev bezmocnosti natolik rozzuřil stupidního mladého vojáka, že vytáhl pistoli a střelil nebožáka do čela. Jeho tělo pak leželo na apelplacu po tři dny s rozstřelenou hlavou, dokud ho neodvezli na vozíku.

„Ty smradlavý židáčky prase,“ ječel svobodník a znovu nakopl

Shmuela. Byl vzteky celý bez sebe. „Ty zasraný židácký hovno.“

Shmuel zřetelně slyšel, jak se mladík zalyká vzteky. Esesák se předklonil a chytil Shmuela pod krkem tak, že jejich tváře se málem dotýkaly.

„Čeká tě náramný překvápko, ty židovská sračko. Der Meisterschuster, Mistr Švec, má pro tebe bonbónek.“ Jeho tvář, zsinalá a zkroucená vzteky, se od něj odtáhla. „Fakt, ty židovská sračko, bude to pro tebe náramný překvápko.“ Mluvil úsečně s pruským přízvukem, ztěžka a rychle, takže Shmuel, jehož základní jiddiš byla derivátem loudavější bavorské němčiny, měl potíže, aby porozuměl tak rychlé kadenci slov. „Jo, Mistr Švec, to si zapamatuj, to je tvoje útěcha. Můžeš se začít k němu modlit, ten tě jistě vyslyší!“ Zasyčel na vězně.

Pak poodstoupil a barva se mu vrátila do tváře.

„Koukej vstávat! Vstaň!“, zařval.

Shmuel se rychle posbíral ze země a celý se třásl.

„Dáte ten chlívek tady do pořádku.“

Shmuel a Rus shrnuli dřevitou vlnu na hromádku novin a vytřeli podlahu dosucha. Uklidili rozbité sklo a pak opatrně naložili bednu.

„Bravo! Úžasný! Hrdinové!“ prohlásil svobodník sarkasticky. „A teď koukejte vypadnout dřív, než vám zase nakopu prdel!“

Shmuel na ten okamžik už čekal od samého začátku. Uvažoval o tom, jak to provede, a rozhodl se, že bude jednat rychle a odvážně.

Zhluboka se nadechl, sebral hromádku novin a vecpal si ji dovnitř kabátu. Cítil ji na žaludku, když vyšel do zimy. Očekával, že uslyší povel k návratu, ale ten nepřišel. S očima upřenýma před sebe pokračoval v další práci.

Až do pozdní noci Shmuel neriskoval a neprohlédl si svůj poklad.

Naslouchal pravidelnému, ztěžklému vydechování a konečně se cítil v bezpečí. Nikdy jste nevěděli, kdo vás udá za cigaretu nebo plátek sýra. Pod pláštíkem temnoty pečlivě rozbalil papír a dbal na to, aby přitom nikdo neslyšel, jak šustí. Uvnitř papíru se nacházela dřevitá vlna, zmuchlaná a vlhká od rozlité tekutiny. Vypadalo to jako výplně matrace nebo koňské žíně, hrubé a propletené. Jeho prsty dychtivě rozplétaly chuchvalce a napínaly je, dokud neucítil jejich jednotlivé prameny.

Jejich spletení nepřipadalo v úvahu; neměl k dispozici žádný stav a ani to neuměl. Ale pokračoval v rozplétání tiše a rychle v temnotě a pak zasouval prameny dřevité vlny do podšívky kabátu. Pokračoval v tom až téměř do rozednění. Když na to spotřeboval všechen materiál, prozkoumal své dílo. Nebylo to nic dokonalého, samé boule a nerovnosti. Avšak co na tom záleželo? Důležitější bylo, že kabát byl podstatně teplejší.

Když se Shmuel se natáhl na záda a náhle se dostavil zvláštní pocit, rozlévající se jeho tělem. Pocit, který ho prostupoval až do morku kostí. Nejprve usoudil, že se mu nejspíš přitížilo v důsledku jakéhosi onemocnění a že může jít o horečku, která ho prostupuje.

Avšak posléze pocítil, jak se mu ulevuje.

Poprvé za ta léta začal myslet, že by mohl přežít. Ale když už spal, jeho noční můry vzbudily nového démona: Mistra Ševce a ta představa se bolestně zadírala do jeho těla.

Asi o týden později hloubil výkop a uslyšel nad sebou hlasy.

Uposlechl hloupého poslušného nutkání a vzhlédl.

Dva oficíři, jejichž obrysy clonilo zimní slunce, stáli na okraji výkopu a rozmlouvali spolu. Mladší z nich hovořil familiárně na rozdíl od staršího. Nebo to tak nebylo? V posledních nocích se Shmuelovi zdálo o Mistru Ševcovi a jeho sladké odměně. Byl to snad tento muž? Ne, to bylo absurdní, nemohl jím být tenhle dobromyslný chlapík, který tam nedbale postával s cigaretou. A probíral jakési technické podrobnosti. Měl na sobě stejně obnošený vršek maskáčové uniformy, jaký měli i ostatní, a zelené pytlovité kalhoty, boty s náholenicemi a pomačkanou čepici, označenou lebkou.

Shmuel se rychle odvrátil ke svému výkopu, ale ucítil přitom, jak mužovy oči ulpěly na jeho tváři.

„Žid?“, uslyšel Shmuel, jak se starší muž zeptal. Jeho mladší soukmenovec zavolal na desátníka, který odpověděl kladně.

Shmuel si pomyslel, že teď v tom lítá.

„Doveď ho sem,“ řekl důstojník.

Ihned poté se silné paže chopily Shmuela. Byl vytažen z příkopu a přinucen se postavit před důstojníka. Poté sňal čepici a sklopil zrak k zemi, očekávajíc to nejhorší.

„Podívej se na mě,“ řekl důstojník.

Shmuel vzhlédl. Důstojník měl ošlehanou tvář, která se pod nánosem značného podráždění jevila daleko mladší než očekával.

„Patříš k těm vybraným?“

„A-ano, pane, vaše excelence.“

„Z Východu?“

„Z Varšavy, vaše excelence.“

„Jsi intelektuál. Právník, učitel?“

„Spisovatel, nejctěnější pane.“

„Dobře, takže budeš mít o čem psát až válka skončí, že?“ Druhý

Němec se zasmál.

„Ano, pane. A-ano pane.“

„Ale momentálně ti namáhavá práce nevyhovuje, že?“

„N-ne,“ odpověděl. Nemohl se ubránit koktání. Srdce mu zběsile tlouklo v hrudi. Nikdy předtím se neocitl tak blízko německé vysoké šarže.

„Tady musí pracovat každý. Pěkně po německu.“ Měl matné oči.

Vypadalo to, že nikdy neplakal.

„Ano, nejctěnější pane.“

„Dobrá,“ řekl důstojník. „Ať se vrátí. Potřeboval jsem akorát novou zkušenost s těmi, co kopou výkopy.“

Když se desátník dosmál, řekl. „Ano, pane obersturmbannführere,“ a praštil Shmuela, který se rozplácl ve výkopu. „Zpátky do práce, žide. A hoď sebou.“

Důstojník rychle odešel, následován mladším soukmenovcem.

Shmuelovi se podařilo zahlédnout důstojníka, který rázoval pryč, chladnokrevně a soustředěně. Mohl by snad být oním Mistrem

Ševcem? Jeho tvář, ničím neobvyklá, byla lehce protažená, oči živé ale bezvýrazné. Měl kostnatý nos a úzké rty. Měl z něj celkový dojem jako z netečného vojáka. Vlastně ne, usoudil Shmuel, uprostřed války nevyhlížel zrovna obyčejně.

A protože tak samozřejmě velel, bylo mu jasné, že ostatní mu prokazují podřízenost, Shmuel o něm začal uvažovat jako o Mistru Ševcovi.

Pak nastal den, kdy je Němci nehnali do práce. Shmuel se probudil beze spěchu a ve světle. Zamžoural do něj a zaplavila ho hrůza.

Vězňové žili natolik rutinně, že je jakákoli změna děsila. Konečně se objevil desátník:

„Zůstaňte uvnitř, židáci, máte volno. Říše vás odměňuje za vaše loajální služby.“ Ušklíbl se svému vtipu. „Důležití lidi rozhodli o dnešku.“ Poté odešel.

Pozdě odpoledne vjely na dvůr dva těžké náklaďáky. Zastavily naproti betonové budově a vyskákali z nich tvrdě vyhlížející muži s automatickými zbraněmi v pohotovostní poloze, kteří se rozestavili u vchodu. Shmuel postřehl záblesk a ustoupil od okna. Takové už viděl v minulosti: bylo to policejní komando, které střílelo Židy do výkopů.

„Hele,“ řekl Polák užasle. „Velký šéf.“

Shmuel se znovu podíval a spatřil velký černý sedan, zaparkovaný hned vedle náklaďáku; visely na něm schlíple trojúhelníkové vlaječky. Sedan byl potřísněn blátem, ale i tak se leskl a vypadal obrovský.

Jeden z vězňů řekl: „Slyšel jsem, kdo to je. Slyšel jsem je, když o tom mluvili. Byli nervózní a strašně rozčilení.“

„Že by Hitler?“

„Ne takový zvíře. Ale dost velký.“

„Tak kdo, sakra? Řekni.“

„Chlap s dubovými ratolestmi. Slyšel jsem, jak to říkají. A ten druhý…“

„To je šílenost. Blbě jsi rozuměl.“

„Je to pravda. Říkal Eich, dub…“

„To jste celí vy, vy shtetl Židi. Věříte všemu. A teď odpal a nech mě v klidu.“

Auto a policejní komando zůstalo i po setmění a dlouho do noci.

Z dálky bylo slyšet výstřely.

„Někdo střílí,“ řekl muž.

„Podívejte se! Přestřelka.“

V dálce se rozlilo světlo nocí. Byly vidět šlehající plameny.

Všichni vězňové o nich mluvili. Avšak pro Shmuela to nevypadalo jako přestřelka. Vzpomněl si na oblohu nad krematoriem, z něhož vystřelovaly jiskry a plamenné jazyky, zatímco esesáci nakládali maďarské Židy do pecí. Tenkrát zápach popela a výkalů naplnil celou oblohu. Žádný pták by tím neproletěl.

Náhle střelba ustala.

Vozidla byla již ráno pryč. Ale věci se nevrátily do normálu.

Vězňové byli seřazeni do zástupu a vypochodovali podél velmi rozjezděné cesty přes les. Byl již únor a většina sněhu roztála, ale sněhové ostrůvky se udržely. Začalo pršet a cesta byla plná bláta, které tuhlo na Shmuelových botách. Les po obou stranách cesty tonul v husté a mrazivé mlze. Les se Shmuelovi jevil jako ze strašidelných německých pohádek, plných trollů, trpaslíků a čarodějnic, v němž mizejí děti. Třásl se a byla mu větší zima, než měla být. Tihle lidé měli rádi své temné lesy, stíny a spletité pavučiny temnoty a světla.

Ani ne po dvou kilometrech lesy ustoupily širokému poli, žlutému a pokrytému řídkým sněhem. Na jednom konci byla země navršena do valu, zatímco na opačném, bližším konci vedl betonový chodník a choulilo se pár vojenských baráků mezi stromy.

„Chcípáci,“ řekl desátník, „minulou noc tady byla menší show, kterou jsme uspořádali pro naši návštěvu, a teď by bylo fajn, kdybyste to tady uklidili.“

Stráže jim vydaly dřevěné bedny a směrovaly vězně tak, aby mohli sbírat velké kusy mosazi, které byly vidět v blátě podél chodníku. Shmuel, jenž zvědavě vytahoval ušpiněné kusy, které, jak se ukázalo, byly nábojnice, cítil, jak mu chladem tuhnou kolena a jak ho v prstech začíná štípat. Zpozoroval gotické vyobrazení, které se táhlo přes tu věc v jeho ruce. Byl na něm pták a dvě svastiky SS. Bez výsledku uvažoval o tom, co by mohla znamenat následující hatmatilka. „7,92mm X 33 (Kurz)“ bylo uvedeno v jednom řádku.

Pod tím „G.C.HAENEL, SUHL“ a ještě níž pak „STG-44“. Němci byli racionální ve všem; chtěli označovat každý objekt ve vesmíru.

Možná také proto sám nosil déle než rok označení JUDE.

„Určitě toho vystřílel dost,“ prohlásil kuřák dýmky k jedné ze stráží.

„Mohli jsme nějaký použít u Kurska,“ řekl jiný muž hořce. „Teď to akorát lifrujou velkejm šaržím. Cvokárna. Žádnej div, že Američani už jsou na Rýně.“

Stejné cvičení se několikrát opakovalo v nadcházejících týdnech.

Jednou bylo několik vězňů vytrženo ze spaní a vyhnáno ven. To, o čem mluvili následujícího rána, bylo zajímavé. Poté, co vysbírali roztroušené nábojnice, se k nim Němci chovali obzvláště srdečně jako k přátelům. Dokonce nechali mezi nimi kolovat láhev alkoholu.

„Německej chlast.“

„Šnaps?“

„To je ono. Silnej. Něco jako když si oblíkneš teplej kabát.

Vytáhne ti to zimu z kostí.“

Velký šéf, o němž Shmuel věděl, že je to Mistr Švec, tam byl rovněž, což dosvědčil jeden z mužů. Chodil mezi nimi a ptal se, jestli mají dost jídla. Rozdával ruské cigarety a čokolády.

„Přátelskej chlapík, ne jako ty ostatní,“ řekl muž. „Taky se mi díval zpříma do očí.“

Ale Shmuel uvažoval nad tím, proč potřebovali posbírat ty nábojnice v noci.

Uplynul týden, možná dva. Bez hodin či kalendáře se to však těžko říci. Déšť, slunce, trocha sněhu v noci. Došlo ke zvýšené aktivitě kolem betonové budovy? Bylo víc nočních střeleb? Zdálo se, že Mistr Švec byl všude, a téměř vždy ho doprovázel mladý důstojník. Shmuel už nikdy neviděl civilistu, o němž se říkalo, že je icik. Byl odvezen pryč, jak to říkal chlapec? A tak se začal obávat toho muže s dubovými ratolestmi. Co to mohlo znamenat? Shmuel pociťoval zvláštní nepokoj, už jen proto, že ostatní vězňové byli spokojeni s tím, co se dělo.

„Spousta jídla, ucházející práce, no a jednoho dne, až se ukážou

Američani, bude po všem.“

Ale Shmuel začal mít strach. Věřil svým pocitům. Obzvláště se obával nocí. Byla to právě noc, jež ho děsila. Zlé věci se děly v noci, zvláště Židům. Pro ně noc představovala zvláštní hrůzu; Němci do ní morbidně pasovali. Jak to říkali? Nacht und Nebel. Noc a mlha, součásti vyhlazování.

Tmu v baráku proťalo světlo. Shmuel, vytržen ze spánku, spatřil reflektory zářící do tmy a stíny. Esesáci je neurvale budili.

„Vsávat, fofr,“ zahulákal kuřák dýmky ze tmy. „Makat. Musíte si zasloužit svůj chleba. Po německu.“

Shmuel si oblékl kabát a vypochodoval s ostatními ven. Jeho zornice se pomalu přizpůsobovaly a jen stěží rozeznával, co se děje.

Stráže se s nimi plahočily blátem ven z tábora. Měly automatické zbraně a byly rozmístěny po obou stranách průvodu. Shmuel pátral pohledem mezi stromy. Chladné světlo hvězd mu zářilo do očí. Tma byla jako satén, okouzlující, plná hvězd. Fičení větru. Přitáhl si kabát těsněji k tělu. Díky bohu za něj.

Došli na střelnici. Byli tam všichni. Shmuel mohl cítit jejich teplo a slyšet jejich dech. Byli tam všichni esesáci a sám Mistr Švec, který kouřil cigaretu. Shmuel měl pocit, že zahlédl také civilistu, který postával kousek opodál s několika muži.

„Tudy,“ zavelel desátník a vedl je do pole. „Všude tady je spousta mosazi a nemůžeme ji tady nechat. Jinak nám nabeton generální štáb nakope prdel. Horká čokoláda, šnaps a cigarety pro všechny po skončení práce. Tak jako minule.“

Měsíc nesvítil. Noc byla temná a jasná, dominující. Vězňové se roztáhli do řady a stáli čelem k Němcům.

„Je to před várna, tuny bronzu. Musíte to vysbírat, než začne sněžit.“

Sněžit? Byla přece jasná noc.

Shmuel, poslušně pohybující svými prsty nad umrzlou zemí, našel nábojnici. A další. Bylo mrazivo. Rozhlédl se. Stráže zmizely.

Vězňové osaměli na poli. Stromy v dálce vypadaly jako tmavé šmouhy. Nad nimi hvězdy, mráz a otáčející se ohnivá kola. Daleko odtamtud, nedosažitelné. Pole představovalo další nekonečno. Zdálo se velké jako sama věčnost. Všichni tam byli sami.

„Hele, on usnul,“ řekl někdo se smíchem.

Jiný muž opatrně sklouzl k zemi a lehl si na záda.

„Vy vtipálci nás akorát dostanete do průseru,“ zasmál se stejný hlas. Lehl si další. A další.

Cítili se uvolněně, lehce se otáčeli, skládali pod sebe kolena.

Zdálo se, že se ohýbají v pase a poté se zvolna naklánějí kupředu.

Shmuel stál.

„Střílejí nás,“ řekl někdo zcela prozaicky. „Oni stří…“. Sentenci přervala kulka.

Noc naplnily modlitby. Byl to jediný slyšitelný zvuk.

Kulka zasáhla do hrdla muže, který byl k němu nejblíže, a odmrštila ho nazpět. Další muž se zhroutil, začal chrčet a lapat po dechu, jak mu cákala krev z plic. Avšak většina z nich umírala rychle a tiše, protože byla zasažena jejich životně důležitá centra, mozek či srdce.

Už je to tady. Přišla noc, pomyslel si Shmuel. Nacht, nacht, znělo v něm naléhavě, žádalo si jej. Vždycky věděl, že to přijde, a teď to bylo tady. Věděl, že bude lepší zavřít oči, ale nesvedl to.

Jeden muž se rozběhl, až si ho našla kulka a poslala ho k zemi.

Muž klečel a horní část hlavy měl ustřelenou. Na Shmuelovi se rozprskly mokré a horké kapky.

On jediný zůstal stát a rozhlížel se okolo. Někdo naříkal. Zdálo se mu, že slyší něčí dech. To vše se odehrálo za méně než třicet sekund.

Poté střelba skončila.

Stál tam uprostřed pole, obklopen ležícími těly. Nyní už byl doopravdy sám.

Ve tmě se pohnul stín. A pak další. Shmuel mohl spatřit vojáky, kteří mířili k němu, jak tam nehybně stál. Němci si klekali k ležícím tělům. „Přesně do srdce!“

„Tenhle zásah je do hlavy. Ten Repp vážně umí střílet, co?“

„Přestaňte dělat kravál,“ okřikl je někdo. Shmuel rozpoznal hlas kuřáka dýmky. „Důstojníci se tu hned objeví.“

Asi dva metry před ním stál voják.

„Cože? Řekni, kdo to je,“ řekl užasle někdo.

„Hausere, řekl jsem, že nemáte dělat kravál. Důs…“

„On je živej!“, zařval voják a začal sahat po zbrani. Shmuel se chtěl dát do běhu, ale nemohl.

Potom se nazdařbůh rozeběhl přes pole.

„Zatraceně, zahlíd jsem vězně.“

„Kde?“

„Zastav ho. Zastav toho hajzla.“

„Zastřel ho. Zastřel ho.“

„Ale kde je? Já vidím kulový.“

Další hlasy se smíchaly v jednom zmatku. Ozval se výstřel. Byl hlasitý a muselo to být zblízka. Pak zazněly výkřiky.

Shmuel už doběhl až ke stromům, když se rozsvítila světla. Němci byli jasně vidět v ostré, bílé záři. Ztráceli další vteřiny. Shmuel zahlédl Mistra Ševce, jak rychle vbíhá do světla s automatem v jedné ruce. Pak se ozval pronikavý hvizd, rozsvítila se další světla a rozječela se siréna.

Bylo to právě v tomto okamžiku, kdy si na chvilku odpočinul, když ho zasáhla pravda. Obklopil ho záblesk dokonalé, zářivé jasnozřivosti a pravda, jež byla skryta po mnoho měsíců za hranicemi jeho vědění, konečně vyvstala před ním. Srdce mu poskočilo vzrušením.

Na víc neměl čas. Obrátil se a zamířil do lesa. Pak se dal do běhu.

Větve ho sekaly jako šavle. Jednou zakopl. Vnímal za sebou Němce, jejich pohyb a světla. Záře silných reflektorů zaplnila oblohu. Měl dojem, že slyší také letadla. Ale ať už to bylo jakkoli, v každém případě slyšel řev silných motorů, snad nákladních aut nebo motorek.

Pak světla zmizela. Byl naprosto zmatený a vystrašený. Jak dlouho už běžel a jak daleko doběhl? A kam vlastně mířil? Bude chycen? Jakýmsi zázrakem se jeho nohy stále dotýkaly země, skryté v hustém podrostu. Zoufale si přál odpočinout, ale nemohl.

Díkybohu měl stále dost sil, které mu dodala strava a práce, a také dost tepla, jež mu poskytoval jeho kabát. Byl klikař. Řítil se dál.

Když vycházelo slunce, Shmuel konečně ulehl v tichu velkého lesa. Ležel tam a škubavě se třásl. Nad ním se tyčila klenba stromů, jakási katedrála prostoru, vytvořeného navzájem propletenými větvemi. Bylo tam ohlušující ticho, které narušoval jen jeho dech.

Začal upadat do spánku.

Jeho poslední myšlenka nepatřila jeho osvobození, protože kdo by se zabýval něčím tak nestálým, ale jeho objevu.

Ten Meisterschuster, neboli Mistr Švec, jak ho nazýval jeho spoluvězeň, byl někdo jiný. Spoluvězeň pocházel ze severu

Německa, hovořil rychle a úsečně, a za vypjatých okolností.

Shmuelovi došlo, že jeho spoluvězeň, jemuž občas stěží rozuměl, neměl na mysli slovo Meisterschuster. To slovo správné slovo znělo der Meisterschütze.

Mistr Odstřelovač.

Elitní Odstřelovač.

2

Britský major Anthony Outhwaite, vyšňořený v elegantním navlhlém nepromokavém plášti, majestátně štíhlý, a naprosto elegantní, s nezřetelným náznakem ryšavého knírku, který zdůrazňoval jeho chlapecké a zároveň ostré rysy, se zavrtával očima do velkého cíle, který se krčil za psacím strojem v kanceláři na horním patře.

„Ahoj, kamaráde,“ pronesl major, i když věděl, že jeho americký kolega nesnáší toto oslovení, které teď, v zimě roku 1945, už v

Londýně znělo docela otravně, „zdraví vás Dočasná Říše.“

Američan vzhlédl. Jeho upřímný obličej vypadal zmateně a zrcadlil se v něm náznak předtuchy čehosi neblahého.

Jmenoval se Leets a byl kapitánem Úřadu pro strategické služby

(OSS). Teď měl na sobě uniformu z hnědé vlny se zlatými prýmky a vypadal nešťastně. Jeho vojenský sestřih již nepravidelně přerůstal a na jeho tváři se navršily váčky a tukové záhyby. Právě sepisoval závěrečný návrh něčeho, co se mělo jistojistě stát nejméně čteným dokumentem v Londýně toho měsíce, protože šlo o zprávu o nové konfiguraci rukojeti německé krátké rychlopalné výsadkářské karabiny Falschirmjaeger-42.

„Něco přesně pro vás,“ zanotoval major rozdováděně, beze strachu z odvety. Ve srovnání se svým protějškem měl totiž pozoruhodnou výhodu; protože ten byl menší a o pár let starší na to, aby si něco začínal, a navíc byl o polovinu mohutnější. Byl rychlejší, vtipnější, ironičtější a měl lepší styky. Jeho zaměstnavatel, MI-6, byl lepší spolek než Leetsův. A navíc sám jednou zachránil Američanův život, k čemuž došlo v bojích v červnu roku 1944.

Leets se ho poněkud opožděně dotázal svým ostrým hlasem, tak typickým pro americký Středozápad. „Máte na mysli ruční zbraně?“

„O to přece ve válce jde, že?“ zeptal se Tony.

Leets ignoroval jeho sarkasmus a vytáhl z Tonyho kufříku kus laciného žlutého papíru, jehož struktura se podobala pergamenu a vypadala tak, jako by prošla mnoha rukama.

„Už jste něco zjišťoval?“ zeptal se Leets.

„Jo. Vidělo to dost chlapů. Není to moc zajímavé. Ale protože jde o pušky a náboje, tak si myslím, že byste se na to měl mrknout.“

„Díky. Vypadá to jako…“

„Je to telex.“

„Jasně, něco jako příkaz k dopravě nebo něco takového.“ Prohlížel si papír. „Tak Haenel, co? Divné. STG-44.“

„Trošku divné, souhlasím. A má to význam nebo ne? No, vy už si s tím poradíte. Jak jinak.“

„Možná bych o tom něco věděl.“

„Dobře.“

„Dokdy?“

„Jen klid, kamaráde. Do osmi večer.“

„Nafoukanec,“ pomyslel si Leets. Ale stejně neměl nic jiného na práci.

„Dobře, vykopejte pro mě nějaké specifikace té věci a…“ Ale mluvil do prázdna, protože Outhwaite už zmizel.

Leets pomalu vytáhl cigaretu Lucky Strike, zapálil ji zapalovačem

Zippo a dal se do práce.

Leets byl poměrně velký muž, který měl daleko do rozměklého tlouštíka. Byl statný a charakterizovala ho otevřeně upřímná americká tvář. Jeho téměř třicet let již bylo za věkovým horizontem pro hodnost kapitána se dvěma zlatými prýmkami na límci, obzvlášť ve válce, ve které brigádní generálové ve věku 22 let vedli tisíce letadel hluboko do nepřátelských území. Vyhlížel jako studující atlet nebo atletický student, a nyní když kulhal díky třetí říši a občas pobledl, když bolest nečekaně vystřelila napříč jeho tělem, jeho rysy nabyly vážného, téměř zoufalého výrazu.. Mnohé jeho nervózní zvyky byly nepříjemné. Olizoval si rty, mumlal, přehnaně gestikuloval a neustále pomrkával. To vše částečně signalizovalo roztržitost nebo indolenci, ačkoli náturou byl prostý muž z amerického Středozápadu, který nepodléhá náladám nebo depresím.

Seděl v kanceláři, což bylo pro něj dalším zdrojem hořkosti, jelikož narukoval jako desátník, téměř ještě dítě, energická mladá bytost. A právě v podobných klíčových okamžicích měl tendenci být někým jiným. Přisunul si telex způsobem nepříčetného intelektuála, zpodobňovaného v knihách, a melodramaticky zamrkal, když se pokoušel objasnit záhadu skrytou v jeho obsahu.

Byl to vybledlý otisk kopírovacího papíru z expedičního příkazu říšského úřadu přepravy, který spadal pod velení přepravy wehrmachtu. Příkaz pověřoval společnost G.K.Haenel Fabrik poblíž Suhlu v severním Německu, aby přepravila várku dvanácti kusů

Sturmgewehr-44, dříve nazývaných Maschinenpistole-44, do destinace pojmenované, pokud Leets správně porozuměl kolonce na formuláři, jako Anlage Elf, neboli Zařízení 11. Typ 44 byla nejnovější útočná puška, testovaná na ruské frontě, která se později objevila na západní frontě v rukou vojsk SS – parašutistů, velitelů obrněných vozidel – vojáků ověnčených slávou a tvrdých profesionálů. Leets si pamatoval tuto zbraň také. Ležel tenkrát ve vysoké trávě na hřebenu nad hořícím tankovým konvojem, zatímco vojáci Waffen SS z obrněné divize „Das Reich“ pokrývali těžkou palbou celou oblast. Ještě i nyní mohl slyšet výstřely, jak střely překonávaly zvukovou bariéru nad jeho hlavou. Zbraň vystřelovala menší kulky než standardní puška a neměla takový dosah. Ale náboje z ní létaly vyšší rychlostí a zbraň byla lehčí a odolnější a byla schopná plnoautomatické střelby. Leets se zachvěl, když si na to vzpomněl. Ležel tam, jeho noha strašně krvácela, muži vedle něj byli mrtví nebo umírali. Ve vzduchu byl cítit zápach hořícího benzínu a vůně letních květů. Siluety postav maskovaných mužů SS se šinuly vzhůru po svahu a střílely za pochodu. Vyschlo mu v hrdle.

Leets si zapálil další cigaretu. Jedna mu sice ještě hořela v popelníku, ale co na tom záleželo? Byl to další z jeho zvyků, které se mu totálně vymkly z kontroly.

Takže, kde jsem to vlastně byl?

Zvláštní, ano, velmi zvláštní. Pušky typu STG-44 sice opouštěly továrnu firmy Haenel neustále, avšak ve větším množství. Z výrobní linky vyjížděly ve stovkách, či tisících, ale jejich rozvoz vždy probíhal normálními kanály, které bezvýhradně spadaly pod pravomoc místních velitelů. Proč by se měl někdo pachtit ve snaze udělat velký obchod tím, že přepraví pušky napříč Německem, jehož železniční síť byla jedním obrovským cílem útočících bombardérů?

Navíc, jak zjistil, byla na formuláři vyznačena nejvyšší priorita pro železniční přepravu, DE, a Geheime Stadatten, přísně tajné, a nezbytné razítko – orel státního tajemství.

Nebylo to všechno nějak divné?

Vždyť chrlili tyhle zbraně po tisících, což byla jedna z atraktivit typu 44, protože na rozdíl od typů jako MP-40 nebo Gew-41, mohly být rychle montovány dohromady z předvyrobených součástek bez toho, že by se ztrácel čas při jejich rýhování. Jejich snadná výroba byla součástí jejich zajímavosti. Takže proč tak najednou to označení přísně tajné? Zatracená věc.

Leets se odvrátil od žlutého papíru a usilovně se snažil upnout své myšlenky na vyvstalý problém. Udělal velkou chybu, protože kousek německého kovu, který vězel hluboko v jeho noze, se ozval nepříjemným způsobem, když se dotkl jeho nervu.

Bolest projela jeho tělem.

Leets se rychle zvedl ze své židle a vykřikl. Nebránil se tomu, protože byl sám. V přítomnosti jiných se vždy v takovém případě sevřel do sebe a zaťal zuby, bílý ve tváři, a hleděl na své nohy.

Bolest konečně ustoupila tak jako vždycky. Dovlekl se ke své židli a opatrně se posadil. Ale jeho koncentrace byla vážně narušena, což se stávalo narůstajícím problémem odnedávna. Věděl, že kdyby nereagoval na bolest rychle, pak by se ten zatracený scénář té jedné bitvy odvíjel před jeho očima, v čemž si rozhodně neliboval.

Takže Leets zapátral ve své paměti po něčem, na co by se mohl upnout. Vyhrál to Jedburgh Team Casey tedy mužstvo, které hrálo americký fotbal. On sám hrával v letech 1938-40 na americkém Severozápadě. Hrával na postu zadáka, který v podstatě neměl za úkol nic jiného než skolit unikající protihráče k zemi, což byl úkol o to lehčí, že bránil vedle křídelníka Roye Reeda, hráče celoamerické

North Union. Reed v sezóně roku 1940 dostal přezdívku „Nácek“ po německém blitzkriegu zjara, protože své soupeře porážel a nemilosrdně skládal k zemi. Leets jednou udělal touchdown, což byl snad nejšťastnější okamžik jeho života, a nyní vzkřísil slávu toho okamžiku jako štít proti panice.

Pamatoval si, jak nějaký objekt vyplul ze šera toho odpoledne na hřišti Dyche. Vypadal přízračně, pohyboval se nemotorně vpřed, jako toporná věc, která se zdála být příliš daleko na to, aby ho vůbec zasáhla. Musela se k němu přiblížit skrz mlátící rukavice, které viděl před sebou. Jediným důvodem, proč se ten míč blížil k Leetsovi bylo, že přihrávka pravého halfbeka, který měl následovat Reeda do koncové zóny a udělat vítězný touchdown, nějakým způsobem ztratila adresáta, a zadák, velký a stupidní kluk jménem Lindemeyer, člen školní společnosti Phi Delt, měl na výběr jedinou možnost, a to hodit tu věc prvnímu spoluhráči v purpurovém dresu, kterého uviděl.

Leets viděl, jak míč padá k zemi, zázračně nedotčen půltuctem rukou, které ho měly na dosah. Nepamatoval si okamžik, kdy míč uchopil, pouze úžasný pocit, když ho přitiskl na hruď a jeho spoluhráči na něj naskákali. Později mu došlo, že musel být ve výskoku, když se zmocnil míče a vzepřel se gravitaci, a že jeho normálně nepříliš ochotné prsty, neobratné, necitlivé věcičky, nabyly v tom okamžiku vlastností fyzického génia téměř mimo dosah jeho představivosti. Ale i přes to nadšení nebylo nic z toho okamžiku jasné: jenom úžasný pocit, když ho zaplavila radost a lidé ho plácali po ramenech.

Leets vytáhl další cigaretu Lucky Strike. Upravil si čtecí lampu, protože ji musel odkopnout, když vyskočil, a hledal popelník uprostřed spousty tužek, instruktážních tabulek německých zbraní, kousky gum, roztříděných součástí rozvodek, šálků studeného čaje a pastilek proti kašli. Roger, jeho seržant, byl před pár týdny nachlazený. Co vlastně hledal? Popelník, popelník. Vytáhl ho zpod té hromady, která ho pohltila právě v okamžiku, kdy se váleček popela na konci jeho cigarety rozpadl na šedý prášek, který potřísnil stůl.

Kancelář se nacházela na poschodí nenápadné budovy na Forďs

Place poblíž náměstí Bloomsbury. Byl to byt se studenou vodou, přestavěný pro komerční účely někdy ve dvacátých letech tím, že se vybourala většina vnitřních zdí a zřídil se výtah, který stejně nikdy nefungoval. Střecha byla děravá a neexistovalo ústřední topení.

Roger si nikdy nepamatoval, že má neustále přikládat do uhlových kamen, takže byla stále studená. A pokaždé, když kdekoli v dosahu deseti čtverečních mil dopadla V-2 nebo jiná německá raketa, což se v těch dnech dělo velice často, snesl se k zemi oblak prachu, který všechno pokryl.

Leets znovu pohlédl na německý dokument. Jeho neurčitý povrch neodhaloval nic nového. Nebo ano? Přidržel papír v určitém úhlu ke světlu a mohl tak na něm spatřit dva nezřetelné otisky.

Někdo orazítkoval originál s přehnanou horlivostí. Dole na kopírovacím papíru zůstala jen stopa po vehemenci toho, kdo použil razítko, která byla méně zřetelná než průsvitka. Britové ze Scotland Yardu by určitě podrobili cosi takového svým hokus-pokusům, aby získali patřičný otisk. Odložil papír a pamětliv jistých zásad ze skautu obkreslil naplocho jemnou tužkou obrysy nejlíp jak uměl, jako by rukou hladil vnitřní stranu ženského stehna. Přesněji řečeno, stehna, které patřilo Susan, přestože myšlenky na ni mu momentálně nebyly k žádnému užitku. Ale to už byl problém jiného druhu.

Zpod šedivě lesklého otisku grafitu vyvstaly dva obrysy. Jeden z nich dobře znal, druhý ne. Ten dobře známý patřil jednoduše slovu WaPrüf 2, což, jak Leets věděl, bylo oddělení pěchotních zbraní armádního zkušebního úřadu Heereswaffenamt Prüfwesson. Tam pracovali maníci, kteří připravovali malá překvapení pro dobu, která učinila jeho zaměstnání tak zajímavým. Ti zatracení bezcenní chlapíci vyráběli samopal Volksturmgewehr z odpadového kovu v ceně pár šestáků, který chrlil 300 devítimilimetrových nábojů za minutu. Měli k dispozici také imitaci britského automatu Sten pro tajné operace či poválečné akce a nakonec i závratně rychlou, takzvanou Krummlau-fovu modifikaci, což bylo zařízení určené k vychýlení zásobníku, montované na typ STG-44, jež umožňovalo střelbu za roh. Tradovalo se, že německé strojírenství bylo vždy tak pedantské a důkladné, ale Leets si to nemyslel. Bylo to vzepětí génia.

Co se týkalo většiny věcí, byli na míle vpředu, ať už to byly rakety, trysková letadla, střelné zbraně. Nebylo mu z toho nejlíp. Jestliže oni mohou přijít s něčím podobným jako tohle (puška, která střílí za roh), pak bůhví čeho jsou vůbec schopni.

Leets byl profesí zpravodajský důstojník a jeho specialitou byly německé palné zbraně. Vedl úřad, zcela jistě utajený, který nebylo možno najít ani v objemných osmisetstránkových historických knihách, nesoucí název Vyhodnocovací tým pro malé zbraně (Small Weapons Evaluation Team/SWET). Úřad byl součástí většího útvaru Spojeného angloamerického výboru technického zpravodajství (Joint Anglo-American Technical Intelligence Committee/JAATIC), který napůl financovala Leetsova OSS a napůl anglická SOE majora Outhwaithea. Takže SWET pracoval pro JAATIC a Leets pro Outhwaithea. To byla momentálně Leetsova válka: kancelář plná zaprášených výkresů. Nebyl to však SWET, jak Roger často hrdě poukazoval. Leets vtipkoval o tom, že velkým vypůjčovatelem jeho výkresů byl jen Roger.

Ale tady šlo o WaPrüf 2 a dodávku dvanácti zbraní napříč celým Německem. Takže co by mohlo být tak fascinující v souvislosti s těmi zvláštním dvanácti puškami? Rozrušilo ho to, protože to všechno bylo takové neněmecké. Dočasná říše, jak Britové nazývali Německo ve svém zpravodajském žargonu, byla spletí intrik, úřadů, oddělení, jímž Němci říkali Amts; sekcí, podsekcí, na rozdíl od Londýna v tomto ohledu, a jejich země byla svým způsobem čistá a vládl v ní pořádek. Dokonce i tehdy, kdy bomby pršely dolů z nebe, většina jejich měst byla poničena a mrtví se počítali na miliony.

Ruské armády se draly od Východu, Američani a Britové od Západu, žádné potraviny, žádný benzín, jen ta papírová práce šlapala pořád dokola jako hodiny. Tady to bylo jiné, tady v té obskurní a nenápadné malé agentuře, o které nikdo, až na pár výjimek ve městě, nikdy neslyšel, a která se bezpochyby zabývala nějakým pochybným obchodováním.

Vzrušovalo ho to. Ale to, co ho vzrušovalo víc, bylo další razítko, které vyvstalo na kopii, kterou udělal: WVHA.

Co kčertu mělo znamenat to WVHA?

Nejspíš nějaký úřad, ale nikdy o něm neslyšel. Možná další z těch úhledných malých úřadů, pohřbených v centru Berlína.

V Leetsově mysli se začala rodit myšlenka a byla nebezpečná.

Zapálil si další cigaretu. Věděl, že kdesi v jeho spisech existuje skutečně dobré východisko k odhalení souvislostí, spojených se zbraní STG-44. Byla to důmyslná zbraň, Sturmgewehr, útočná puška, kříženec mezi nejlepšími součástkami automatické zbraně, palebné síly a lehkosti, a puškou a její přesností a dostřelem.

Domníval se, že se bude muset sám prokousat celou tou záležitostí.

Vzpomněl si na to, jak rozebrali tu zbraň do nejmenšího šroubku hned poté, co se jim prvně dostala do ruky, a jak ji zase skládali dohromady. Jak ji vzali na střelnici a stříleli tam na spoustu cílů a jak jim tam před očima vyvstal brilantní technický profil té zbraně, který byl poté adresován JAATIC a rutinním způsobem ignorován.

Leets se vrátil ke spisům a začal je prohledávat. Když se mu podařilo najít patřičný materiál, přepadla ho další myšlenka.

Sériová čísla.

Zatraceně. Ta sériová čísla.

Začal hledat telex. Kde kčertu vězí?

Pocítil paniku, ale pak uviděl žlutý růžek, který vykukoval zpod výtisku knihy Billa Fieldinga Turnajový tenis a rotace míče, což byla

Rogerova bible. Tahle již měla oslí uši. Odsunul knihu stranou a zmocnil se telexu.

Sériová čísla.

Sériová čísla.

Leets stál ve tmě u okna, přestože zatemnění bylo v Londýně oficiálně ukončeno a nyní se město nacházelo ve stavu zatemnění částečného. Přehlédl oblohu, kterou před nedávnem poznamenal dopad V-2. Někdy po jejich zásahu hořelo, někdy ne. Tahleta dopadla na severu, asi tak ve vzdálenosti půl míle. Leets doufal, že minula dětskou nemocnici na Great Ormond Street, nejspíš spadla kamsi na Coram Fields, oblast, která byla od nemocnice daleko.

Pokud zasáhla tu zpustošenou louku, nebylo tam nic, co by mohlo hořet. Viděl mrak jako oranžový otisk palce na horizontu, tak jasný byl požár. Raketa musela tedy dopadnout ještě dál, nejspíš za Gray’s Inn Road a nemocnici Royal Free Hospital. Bude se tam muset jít podívat.

Pro Leetse představovaly rakety záhadný fenomén. Ve skutečnosti šlo o obří střely, což potvrzovali i Němci. V-2, s technickým označením A4, byla projektem wehrmachtu, řízeným SS, a byla řazena mezi dělostřelectvo. Řečeno jinými slovy, šlo o náboj.

Rakety V-1 patřily luftwaffe.

Představil si obří náboj, velký jako budova, vystřelený z pušky v

Holandsku nebo v říši na cíl v Londýně. Leets se zachvěl. Bylo to něco jiného než být bombardován nebo pod dělostřeleckou palbou naslepo. Nějaký zatracený skopčák vás zaměřoval ve tmě a zdálky.

Musel to být divný pocit být pozorován. Pocit čehosi osudového pocítil až v páteři a zamrazilo ho. Ale ve skutečnosti šlo jen o průvan, protože se ve zlomku vteřiny poté otevřely dveře.

„Promiňte, měl jsem klepat,“ řekl Tony.

„Chtěl jsem vidět, kde shodili svůj náklad dneska v noci.

Vypadá to, že to bylo poblíž té nemocnice pro děti.“

„Jenže to spadlo mnohem dál, v Islingtonu.“ Rozsvítil lustr a posunkem naznačil zatažení záclony. „Nebude vám to vadit, kamaráde?“

„Jdete brzy,“ řekl Leets. Bylo půl osmé.

„Trošku dřív, než bych měl.“

„Dobře,“ řekl Leets, usadil se a vzal si k ruce telex a jiné roztříděné materiály. „Tohle je kuriózní.“

„Rozesmějte mě.“

„Přepravují speciální zásilku pušek. Náš nejlepší odhad zní, že by mohlo jít o osmdesát tisíc kusů, které byly vyrobeny od chvíle, kdy jim dal Hitler zelenou v roce 1943. Většina z těchto osmdesáti tisíc pušek vyšla z výrobní linky továrny Haenel v Suhlu, i když továrna Mauser v Oberndorfu jich chrlila po desetitisících, než jsme jim vybombardovali výrobní linku. Značení jsou odlišná a umělohmotná pažba byla lacinější a snadněji opracovatelná.“

Outhwaite v nepromokavém plášti se zdviženým límcem, s vlasy ulízanými dozadu s nehnutou tváří a studenýma očima mrtvé ryby, jej studoval způsobem, který Britové jeho společenského postavení zdokonalovali po sedm set let.

Leetsem ten pohled nepohnul a pokračoval. „Sériová čísla obnášejí osm číslic plus výrobní označení. Sledujete mě?“

„Naprosto, vážený.“

„Němci vždycky používají klamná čísla. Takže máte dvě klamné číslice a pak pět skutečných, jež indikují, o kterou várku jde, pak další klamnou číslici a výrobní kód. Vtip klamných číslic spočívá v tom, že chtějí, abychom si mysleli, že ty zbraně vyrábějí po milionech. Takže to aplikují na všechny jejich malé zbraně, což je stupidní. Chytáte se, nebo je to moc rychlé?“

„Vyvíjím přímo fyzické úsilí, abych vám stačil.“

Pozvedl telex. „Ale na tomto rozkazu nejsou vůbec žádné číslice. Blanket pro sériové číslo byl přeškrtnut.“

„Jestli tohle má být hlavní zpravodajský průlom, pak se obávám, že se bez něj radši obejdu.“

„Němci uchovávají záznamy. Vždycky. Můžu vám ukázat zakázky na položky, které sahají až do francouzsko-pruské války.

Celý ten razítkovací proces je součástí jejich výrobního systému a jejich výrobních linek. Uvidíte je všude. V továrnách jako Krupp,

Mauser, ERMA, Walther nebo Haenel. Patří to k jejich mentalitě a způsobu, jakým organizují svět.“

„Naprosto souhlasím. Ale chtěl jste mi vysvětlit význam toho všeho.“ Nezdálo se, že by to na Tonyho udělalo dojem.

„Pokud jde o těch dvanáct pušek, jsou ručně vyrobené. Nemají žádné sériové číslo. Nebo přinejmenším jim chybí hlaveň a opěrka, což jsou klíčové komponenty, očíslované součásti.“

„Což znamená?“

„Čtyřiačtyřicítka je znamenitá pro výrobní linku. Je to nejlepší puška ve válce. Může rozpůlit koně vedví na vzdálenost čtyř set metrů. V Rusku můžete mít tři typy PPŠ za jednu čtyřiačtyřicítku.

Ale protože jde o kusy z výrobní linky, nemůžete je získat v uceleném množství. Do té zbraně se používají náboje ráže 7,92 milimetrů. Zbraň je krátká, kurz, řečeno jejich slovy. Nejde o pušku, která poskytuje velkou přesnost.“

„Až doteď.“

„Až doteď. Vezme-li se v úvahu, že jde o projekt s vysokou prioritou, vezme-li se v úvahu, že WaPrüf spolupracuje s tou partou z WVHA, o které jsem nikdy neslyšel, a vezme-li se v úvahu, že posílají pušky na nějaké tajné místo, to Anlage Elf, dole na jihu, pak bych řekl, že je to jasné.“

„Jasně,“ řekl Tony, ale Leets věděl, že jeho prezentace nemá žádoucí efekt.

Vytáhl trumf.

„Chtějí se pokusit někoho zabít. Někoho významného, řekl bych. Hodlají ho odstřelit.“

„To je blbost,“ odvětil Tony, který měl znovu navrch.

3

Shmuel nyní zcela patřil k lesu. Byl jeho součástí, skryté nečisté zvíře noci, rychle podléhající panice, popoháněné v pohybu sžíravým hladem, roztřeseně upadající do spánku každého rána v malých jeskyních, v chomáčích křoví či ve skalách. Jedl kořínky a bobule a bloudil téměř bezmocně hlubokým tichem, veden pouze primitivním smyslem pro směr. Jeho cesta byla ohraničována horami. Děsil se jejich obnažených srázů. Co jiného by potkal tam nahoře, na těch okrouhlých pahorcích, než smrt? Takže je obcházel a klestil si cestu skrz hustě zalesněnou vysočinu na jejich úpatí. Uběhlo deset dnů, dvanáct, snad dva týdny.

Byl to ovšem chybný předpoklad a on to věděl. Každý den ztrácel příliš mnoho váhy a nechutná strava, kterou se krmil, to nemohla nikdy nahradit. Hubnul a tuk a vlákna a svaly, kterých nabyl v táboře, se vytrácely. Stále si uvědomoval, že les nad ním zvítězí.

Vystoupí ze své slabosti a zemře v mokrých listech někde u zapadlého německého potoka.

Jeho šaty byly rozedrané na cáry, přestože německé a ne židovské. Boty se mu částečně rozpadaly. Kalhoty měl otřepené a oblýskané a kabát byla jediná věc, která na něm držela pohromadě.

Byl vycpán dřevitou vlnou, udržoval dostatečné teplo a chránil před vlhkem. Tím se předcházelo nemoci. Nemoc znamenala smrt. Kdyby byl příliš slabý na to, aby se mohl hýbat, zemřel by. Pohyb znamenal život, to bylo poučení, jehož se mu tam dostávalo. Hýbej se, bůh ti žádnou milost neprokáže.

Jedné noci přišel déšť a s ním mohutná bouře. Shmuel se krčil a nemohl se pohnout. Blesky křižovaly obzor za stěnou stromů a bouře byla divoká. Naplňovalo ji burácení hromu, které narůstalo a opět utichalo, ale neodeznívalo úplně.

Příštího a následujícího dne bylo cítit ve vzduchu zápach téměř až sírový. Jednou došel na pokraj stromů, kde se otevřený prostor zdál být plný světla. Ale tento nadbytek perspektivy ho naplnil hrůzou a on se vpotácel hlouběji do mokrých stromů.

Doufám, že nemrzne, pomyslel si. Jestli mrzne, umřu. Jestli narazím na vojáky, umřu. Jestli nadlouho usnu, umřu.

Existovalo mnoho a mnoho způsobů, jak zemřít a on nemohl pomyslet ani na jeden, aby přežil.

Překročil několikery cesty a jednou se ocitl na pozemku jakéhosi hotelu nebo hospody nebo něčeho podobného. Ale pomyšlení na správce nebo vojáky ho děsilo, a tak se znovu rozběhl hlouběji do lesů.

Ubývalo mu rychle sil. Měl jich dost tak dlouho, posílen bobulemi a kořínky a lišejníky, ale v posledních dvou dnech se mu zdálo, že jeho slabost enormně narůstá.

Procitl ze spánku a věděl, že je po něm. Byl příliš slabý. Neměl žádnou potravu a les mu připadal jako spleť starých kostí, klepajících o sebe ve větru. Byly tam bezlisté stromy, bílé a kloubnaté jako sápající se ruce, a byly jich miliony.

Jsem poslední, pomyslel si, poslední Žid.

Půda byla pokryta zmrtvělými listy, jež tvořily jakýsi chladný povlak, který dokonce nebyl ani špinavý.

Ležel na zádech a díval se do korun stromů. Přes jejich záclonu mohl vidět štěrbiny modře. Pokoušel se plazit, ale nemohl.

Tak mě konečně dostali. Jak dlouho to trvalo? Skoro tři týdny.

Vsadím se, že Germán by si nikdy nepomyslel, že bych mohl vydržet tři týdny. Musel jsem ujít okolo sta kilometrů. Pokusil se vzpomenout na modlitbu před smrtí, ale nemodlil se již léta a nemohl si na žádnou vzpomenout. Pokusil se vzpomenout na nějakou báseň, aby ji mohl zarecitovat. Měl k tomu parádní příležitost. Nebo ne?

Snažil se vybavit si báseň, ale v jeho mysli se nenacházela žádná slova. Slova byla k ničemu, v tom byla potíž. Znal jich spoustu, jak je skládat dohromady, pohrávat si s nimi a tvořit všechny možné fantastické útvary. Od roku 1939 mu však slova byla k ničemu, a teď, když je nejvíc potřeboval, nechala ho ve štychu.

Konečně dospěl k bodu smrti, in extremis, který představuje velkou záhadu pro všechny spisovatele. Tradovalo se, že pokud máte odpovědi na určité otázky, nastolené těmito finálními okamžiky, můžete napsat opravdu velkou knihu. Pokusil se o to spisovatel

Conrad, což nepřekvapovalo, neboť to byla polská specialita. Avšak

Shmuel neshledal svůj vlastní zánik jako obzvlášť zajímavý. Jako fenomén to postrádalo rezonanci. Pocity, přestože extrémní, se ukázaly jako předvídatelné. Téměř každý si je mohl představit.

Zejména velká melancholie a pak bolest, velká bolest, i když ne tak velká jako dřív, dávající o sobě vědět navzdory hladu a vyčerpání.

Tento poslední aspekt rituálu se skutečně ukázal být docela příjemný.

Konečně začal pociťovat teplo, i když šlo spíš o otupělost. Přišlo mu na mysl, že tělo umírá postupně. Nejdřív údy, nakonec vědomí. Jak strašné je ležet s fungujícím mozkem v mrtvém těle den po dni. Ale jeho mysl byla laskavá. Zamlžila se, rozmazala a ponořila do jakéhosi oparu. Viděl to v koncentračních táborech.

Začal mít halucinace.

Spatřil obrovského muže s dubovými ratolestmi, šlahouny a haluze a zelené vějířovité listy, vyrůstající z dřevěné tváře, staré a vysušené. Cosi pohanského, hlinitopísčitého a pohádkového.

Fantaskno bylo všude. Kolem vířili ďáblíci a skřítci. Viděl hlavního

Germána, to velké zvíře, toho Elitního Odstřelovače. Měl jakousi tvář, unavenou a absolutně nezajímavou. Pokusil se vyvolat svou vlastní minulost, ale neměl na to energii. A co lidé, které miloval?

Zmizeli. Pokud litoval své smrti, pak jen proto, že jejich vzpomínky už nebudou nikdy žít. Určitým věcem se nedá napomoci. Pomyslel si, že bůh měl možná záměr udělit mu milost tím zázrakem, který se odehrál na černém poli, když došlo na střílení. Ale to už bylo o jiném…

Poslední vteřiny scény smrti se začaly odvíjet před jeho očima, jako kdyby se vynořila ta předchozí myšlenka. Téměř mohl vidět vojáky, kteří vyšli ze stínu směrem k němu. Šli opatrně a beze spěchu.

Představa zaplnila oblohu nad ním.

Muž, stojící tam s puškou.

Shmuel čekal na kulku.

Na místo toho uslyšel slova v řeči, kterou znal. Byla to angličtina.

„Zmrzni, zasranče.“

Nad ním vířily další postavy.

„Jéžiš, chudák,“ řekl kdosi.

„Hej, poručíku. Tady Nelson chytil toho nejubožejšího skopčáka, jakýho jsem kdy viděl.“ A někdo jiný řekl: „Další zasraná držka ke krmení.“

4

T-5 Roger Evans, Leetsův nominální zástupce, nabádal k praktičnosti.

„Zapomeňte na to,“ radil. Byl to bezstarostný a mužný teenager, který naprosto přirozeně zaujímal arogantní postoje a hovořil chladným hlasem s autoritou, kterou v žádném ohledu neměl. Tento ještě chlapec také věděl, jak se oblékat. Jeho vyleštěné parašutistické boty spočívaly na rohu stolu, zatímco jemně vyvažoval zbytkem těla dvě zadní nohy židle. Vypasované sako zdůrazňovalo jeho atletickou postavu a jeho služební čepice seděla nedbale naražena přes čelo.

Leets ho zprvu nemohl ani vystát, ale za pár měsíců už spolupracovali. „Práce“ však bylo naprosto nepřesné slovo v případě

Rogera. Leets nakonec přijal chlapce jako elementárně neškodného.

Roger, s rukama spojenýma na šíji, pokračoval ve své instrukci a celou dobu se přitom pohupoval.

„To je všechno, kapitáne. Zapomeňte na to. Vůbec se vás to netýká.“ Rogera se nikdy nic netýkalo. Toho rána, uprostřed zimního období, Leets shledal jako obzvlášť iritující skutečnost, že Roger má nejspíš pravdu.

Leets neřekl nic. Přehazoval nějaké papíry na stole. Polní hlášení o přiváděcím systému dvojitého zásobníku, který WaPrüf zimprovizoval pro poloautomatickou pušku MP-40. Získala tak kapacitu šedesáti ran proti jednasedmdesáti sovětského typu PPŠ.

Tyhle hračičky se začaly také objevovat na Západě.

To, co šlo Leetsovi na nervy, bylo odmítání jeho okamžitých nápadů jak Tony Outhwaitem, tak celým oficiálním Londýnem.

„Nemyslím si,“ pronesl Tony kategoricky, „že naši analytici, ani vaši, kteří jsou v této hře naprostými začátečníky, s vámi budou souhlasit, kamaráde. Upřímně řečeno, není to v nacistickém stylu.

Mají tendenci zabíjet ve velkém množství a jsou na to docela hrdí.“

„Dostali jsme Yamamota v Pacifiku v roce 1944,“ argumentoval

Leets. „Vy jste zase poslali komanda na Rommela. Taky se proslýchalo, že skopčáci chtěli provést nějakou akci, když byl

Roosevelt v Casablance. A zrovna před pár měsíci, když začala poslední velká německá ofenziva, ta záležitost se Skorzenym, který šel po Eisenhowerovi.“

„Přesně. Nepříjemná zvěst, která způsobila spoustu znepokojení ve všech kruzích v tomhle městě. Což je přesně důvod k tomu, že nebudeme volat stráže na základě toho, že máme k dispozici kus papíru. Je to ještě jednodušší. Prostě nemáte pravdu.“

Leets se postavil do pozoru. „Pane, mohu při vší úctě…“

„Ne, nemůžete. Když jsme vás pověřili touto nedůležitou záležitostí, bylo naším záměrem využít jakési vaší specializované znalosti technologie malých německých zbraní. Mysleli jsme, že můžete dojít k nějakému náhledu na to, jakými tlaky prochází jejich průmyslová režie. Místo toho se tady hlásíte s nějakými podivnými vyprávěčkami ve stylu detektivkáře Jamese Hadleyho Chase. Což není zrovna povzbuzující.“

Načež byl propuštěn.

Ale Leets povolil uzdu svému entuziasmu. Jednoho odpoledne ve vzrušeném zanícení vysypal haldu memorand a roztřídil ji podle různých organizací, v jejichž podporu doufal při své křižácké výpravě. SHAEF, CIC, Armádní zpravodajství, oddělení kontrašpionáže OSS, nazývané X-2, německé oddělení OSS na

Grosvenor Square a další. Výsledky byly deprimující.

„To je proto, že nikoho neznám. Všichni tady jsou kamarád sem, kamarád tam. Je to Východ. Jen pro vybranou společnost. Harvard –

Oxford-Yale,“ prohlásil.

Rog, veterán Harvardu, se ho pokusil odradit od tohoto přístupu.

„To není jako v Harvardu, kapitáne. Je to akorát parta hochů, kteří se mají dobře, tak jako všude. Důvod, proč se nedostanete všude, je jednoduše ten, že klauni, kteří provozují tuhle show, nevědí, co dělají, bez ohledu na to, do jaké školy chodili. Tahle válka je pro ně tím nejlepším, co může být, protože v ní určitě nejde o uživení. Jakmile skončí, vrátí se a budou zas kalit vodu.“ Rog hovořil s naprostou jistotou muže, který nikdy ve svém životě nekalil vodu.

Jeho vzdělání ho opravňovalo k tomu, aby seděl v kanceláři ve svých parašutistických bagančatech, spočívajících na stole, a uděloval

Leetsovi moralizující přednášky ze sociologie.

„Neměl byste něco dělat?“ dotázal se Leeds.

Roger pokračoval ležérně ve své analýze a přešel k psychologii.

„Vím, co vás žere, Jime. Chcete zpátky do války.“ Byl tím opravdu udiven.

„Chlapče, jen tak mezi námi, tuhle válku už jsme vyřešili.

Přejděme k tomu, proč byste chtěl…“

Leets najisto věděl, že vyvedl mladíka z konceptu. Poslední dobou mátl sám sebe. Tak proč tak zničehonic vedl tu křižáckou výpravu? Nahoře řekli ne, takže se nic dít nebude.

Ale Leets podvědomě pořád uvažoval: Ano. Bude se dít.

O několik dní později se Leets objevil v Tonyho kanceláři.

„Už jste zase tady?“ zeptal se Tony.

„Ano,“ odpověděl vážně Leets.

„Cože tak brzy.“

„Zkoušel jsem to udat někde ve městě. Nejsou zájemci.“

„Ne. Myslel jsem si to. Protože to neobstálo. Je vám to jistě jasné. Žádná přesvědčivá tajná informace.“

Leets se soustředil na to, aby zůstal slušný. „Důvod, proč neexistuje žádná přesvědčivá tajná informace, je ten, že žádnou nemám,“ řekl zdvořile. „Nemůžu žádnou mít, protože mě ocejchovali.“

„Co tím myslíte?“

Leets mu to vysvětlil jako školákovi. „Někdo mě ocejchoval.

Prý jsem blázen a cvok. Zkoušel jsem to v některých jiných sekcích a myslel si, že možná seženu nějakou pomoc. A najednou jsem na ulici. Podle toho, jak se na vás dívají, můžete usoudit, že si přitom šeptají: Jsi mimo hru, jsi hotový.“

„Jsem si jist,“ prohlásil Tony rezervovaně, „že přeháníte.“

„Domnívám se, že jste to vy, kdo to dal do oběhu, pane.“

Tony neodvrátil zrak. V jeho těle neexistovala částečka, která by prozrazovala znepokojení. Pohlédl vyrovnaně na Leetse s velmi pobavenou tváří a řekl. „Připouštím tu možnost. Dokonce pravděpodobnost.“

„Myslel jsem si to,“ podotkl Leets.

„To není nic osobního. Jsem na vás docela hrdý. Jste můj oblíbený Američan. Na rozdíl od ostatních z vás, kteří jsou posedlí sami sebou. Nevyprávíte mi o tom, jak jste vyrůstal na farmě v Kansasu, ani mi nesdělujete jméno vaší ženy a dětí. Existují určité limity.“

„Majore Outhwaite.“

„Prosím. A oslovujte mě Tony.“

„Majore Outhwaite, žádám vás, abyste mě uvolnil.“

„Absolutně ne.“ Chladně na něj hleděl a v jeho očích se zračil soucit. Hodlal mu předestřít velkou pravdu, určité elementární pravidlo hry, které tlustý Yankee ještě nepochopil. „Protože se máte zabývat skutečnou prací, za což zodpovídám. Jsem výkonným důstojníkem téhle malé šaškárny instituce JAATIC, pod kterou přímo spadá vaše malá šaškárna instituce SWET. Kapitáne Leetsi, v téhle válce může mít každý své velké poslání. Někteří z nás, jako vy a já, musí dělat sebemenší práci, ty otravné úkony v bezpečných kancelářích, pět set mil daleko od fronty.“

Leets si povzdychl. „Pane, to není otázka…“

„Já vám řeknu, čeho je to otázka. Je to otázka dospělosti. Užíval jste si hru na indiány tak jako já. Až doteď. Jsme prostě chlápci z kanceláře, oba dva. Pohleďte na támhletu atraktivní dívku. Choďte do kina. Dělejte svou práci. Díkybohu, že vám neustřelili nos nebo čelist. Radujte se z nadcházejícího triumfu našeho způsobu života.

Válka je skoro u konce. Za pár týdnů, měsíců. Dokud vám raketa nepřistane na lebce, jste šťastný. Podívejte na támhletu dívku.

Jmenuje se…“

„Susan. Ne. Nemusím. Nikdy.“

„Škoda. Ale město je jich plné. Najděte si jinou.“

„Pane, ještě pár slov a…“

„Vy blázne bláznivý. Vraťte se zpátky ke zbraním a výkresům.

Zapomeňte na vražedná spiknutí a vraždy. Tohle je Londýn, únor roku 1945 a ne Chicago v roce 1926.“

Leets si nemohl dovolit rozhněvat se, ale stejně si nebyl jist, jestli by k tomu našel energii. Věděl, že Britové nenávidí scény, že je právě nenávidí na většině Američanů. To, co potřeboval, musel získat od Tonyho Outhwaita dřív nebo později, tak či tak. Protože pokud šlo o tohle město, pak Tony znal ty nejsprávnější uši, do nichž se šeptá. Jestliže ho Tony „zmrazil“, pak ho jen Tony mohl „odmrazit.“

„Majore Outhwaite,“ začal znovu Leets tónem, o němž se domníval, že je rozumný. „Jen bych ocenil, kdybych měl příležitost najít dodatečné zpravodajské informace. Potřebuji víc důkazů než jen příkaz k transportu od wehrmachtu, i kdyby byly zatraceně podivné.

Potřebuji přístup k jiným zdrojům a jiným distribucím. K archívům, údajům. K vašim technikům…“

„Leetsi, příteli. Jsem docela zaneprázdněn. Všichni jsme zaneprázdněni až na vás. Začínáte být hrozní, vy a ten váš fracek.

Stávají se z vás Židi s tím vaším soukromým pocitem ukřivděnosti, jako by válka byla divadlo, určené jen pro vás. Kdo si vás vybral, starý příteli? Kdo vás vybral?“

Leets neměl žádnou odpověď. Britský major na něj hleděl, jeho nazrzlý knírek byl naježený a v očích měl skelný pohled.

„Vypadněte!“ Máchl povýšeně zápěstím a vystrčil obtížného

Leetse ven.

Leets se tak ocitl v exilu na ulici. Byl zklamaný. Postál na okamžik na dlažbě před velitelstvím v Baker Street, těžko definovatelném doupěti v čísle 82, nazývaném St. Michael House. Byl jedním Američanem mezi zástupem nevzdělanců na chodnících starého města. Všichni vypadali zdravě, tlačili se, drmolící týpkové a spousta dívek ke sbalení. Bylo mrazivo a šedo, typické počasí pro zimní slunovrat v Londýně. Ale zdálo se, že svěží americký element zatepluje ulice starého města a naplňuje je lidským pohybem a barvitostí. Vedle brunátných Amíků vypadali Britové bledě a vyhuble, ale nepříliš mnoho z nich nebylo nepřehlédnutelných. A vůbec, čí to je město? Leets se cítil, jako by byl ztracen ve fotbalovém davu. Možná se vraceli domů, možná šlo o nějaký rituál.

Každý vypadal šťastně, růžově, jako by všichni mířili na nějakou párty. A Londýn takovou párty představoval, jestliže jste byli Američani a měli rozumné šance na přežití a libry ve své kapse.

Ve vzduchu byl cítit triumf a sebezbožnění. Brzké a nadcházející vítězství se stane morálním a taktickým. Způsob života, civilizace, podstoupily zkoušku a byly uhájeny. Rozhlížel se a viděl, jak šťastní byli všichni ti chlápci, že jsou Američani, a naopak, jak šťastná byla ta bledá děvčata, že se k nim mohou přidat. Válka už byla skoro u konce. Byla již sotva znatelná a vzdálená. Připomínaly ji pouze paradoxně mladé osádky bombardérů. Bylo je všude vidět.

Teenageři z Osmé letecké armády, kteří trávili jeden či dva náruživé dny mezi starty, rozpoznatelní podle tří hodnostních prýmků střelců na rukávech leteckých uniforem, kteří se ještě ani neuměli pořádně oholit, zápasili s tištěnými průvodci a fotoaparáty a kladli hlasité stupidní otázky. Leets si pomyslel, že jsou ještě příliš mladí na to, aby se báli.

Zachvěl se a přitáhl si kabát těsněji k tělu. Nebylo to jako zima v

Chicagu, ale pořád to byla zima. Počasí mělo podružný účinek na běžně vlhký vzduch v Londýně, který se jeho zásluhou stával suchým. Díky tomu také bylo jeho zranění chráněno před bolestivým hnisavým procesem.

Šel po Baker Street, která přešla v Orchard Street. Názvy bláznivých britských ulic se prostě mění v jiné na dalším rohu bez varování a pokud se musíte zeptat, vypadáte jako pitomec. Takže zahnul doleva na Oxford Street směrem k Bloomsbury. Kráčel bez zvláštního spěchu, protože věděl, že v kanceláři ho nečeká nic urgentního. Uvědomil si, že je jenom jeden či dva bloky od Grosvenor Square. Stačilo jen jít po Duke Street, kde byl štáb OSS.

Hlavou mu projela myšlenka na to, že by tam vtrhnul a udělal scénu a vyžádal si schůzku s někým opravdu důležitým. Vědělo se, že Donovan reaguje na všechno, co se prezentuje s patřičným zápalem.

Mohl svůj záměr prodat muži, kterému říkali Wild Bill Donovan. Ale s větší pravděpodobností by narazil na patricijského plukovníka, který řídil celý úřad, šéfa OSS v Londýně, mladého náfuku z Východu, nebo jednoho z jeho bezpáteřných, bezejmenných zástupců, kteří podkuřovali Britům, najisto kujícím pikle s Tonym Outhwaitem Leets dorazil na Oxford Circus, minul Duke Street a zjistil, že se vzdal pomyšlení na schůzku s někým důležitým. Koneckonců to ani nebyl jeho styl.

Na Oxfordském náměstí vířila doprava. Byla to malá, podivná černá auta jako planety, které se vymkly kontrole a míří do záhuby.

Křik, troubení, rachot motorů, modravé plyny vycházející z jejich výfuků narůstaly a obklopovaly ho. Kde berou benzín? V tom mechanickém koloběhu setrvával na metafoře marnosti: všechen ten kov se točí a točí a spěje do nikam.

Zapomeň na to, jasný?

Mají pravdu.

Mýlíš se.

Kolem něj prošel opileckým krokem americký desátník, nejspíš střelec z bombardéru B-17, a klátivě mu zasalutoval.

„Pane.“ Chlapec se křivě zašklebil. Jeho ruka spočívala na rameni vyfintěné, vrásčité a naondulované děvky s plochou hrudí a tvrdým výrazem ve tváři. Byl to pár k pokoukání.

Leets opětoval jeho salutování stejně ochable a pozoroval, jak se chlapec a jeho kráska potácejí pryč. Začínala noc. Leets neměl žádný triumfální pocit z těch ulic. Ty davy hrdinů vykrmených kukuřicí, jejichž nejlepším příkladem byli ten chlapec a dívka, byly tak sebejisté, tak plné života a tak připravené na nadcházející den.

Hrdinové.

A nyní hodlali Němci zabít jednoho z nich, to Leets věděl.

Někde existoval muž, snad v tomto městě, jehož se právě teď chystaly zabít zlověstné síly, kdesi čtyři sta mil odsud na východ ve zničeném Německu. Věděl to.

Koho Němci zabijí? A proč na to jdou jinak? Ve vteřině může dopadnout jedna V-2 a vzít život třem stům lidí. Úder čistě naslepo, náhodný, jako výsledek funkce uplatnění jisté průmyslové síly na řešení toho či onoho technologického problému.

Akt odstřelení představoval cosi jiného. Znali muže, určitého muže, který byl pro ně natolik nepřijatelný a natolik odporující jejich představám, že ho chtějí zabít ještě teď, kdy oni sami měli být vyhubeni.

Churchill? Rozzuřily je natolik jeho projevy? Eisenhower? Ta usměvavá tvář z Kansasu, dobromyslná a zdánlivě nezáludná?

Patton, v odvetu za to, že porazil pancéřové génie v jejich vlastní hře? Montgomery, který byl stejně bezohledný jako kdokoli z nich?

Leets věděl, že to nedává smysl. Možná měl Tony pravdu.

Možná jeho ignorance byla dobrá a správná.

Cítil, že mu došla energie. Hebká tma padla na Oxford Circus.

Doprava prořídla a auta jezdila ještě pomaleji. Uvažoval nad tím, co vlastně podnikne.

Přál si, aby nebyl tak daleko od své kanceláře či místa, kde byl ubytován. Přál si, aby nebyl tak unaven. Přál si, aby z války zbyl i nějaký kousek pro něj. Přál si najít někoho, kdo by mu naslouchal.

Ale hlavně si přál, aby mohl jeho zadek spočinout na něčem měkkém, aby mohl pozvednout sklenku, plnou té řídké věcičky, které Britové říkali pivo, a zapomenout aspoň na chvíli na rok 1945.

Přestože kráčel anonymním chaosem města v houstnoucí tmě, v duchu už věděl, že změnil směr již několik bloků předtím. Ačkoli lhal sám sobě, odmítl uznat, že to byl okamžik rozhodnutí.

Ale když došel k bytům, kde byla ubytována, nebyl už schopen dál živit svou fikci o náhodě. Chtěl vidět Susan.

Samozřejmě tam nebyla. Mildred, jedna z jejích spolubydlících, mluvila neurčitě, ale s nádechem optimismu o jejím návratu. Leets seděl přihlouple v obývacím pokoji a čekal, zatímco se Mildred upravovala v koupelně, protože měla schůzku s jedním kapitánem, pilotem bombardéru B-24.

Pilot nebyl až tak přátelský.

„Jeden z mejch kámošů zhebnul při jedny šílený akci OSS,“ řekl Leetsovi.

„Je mi to líto,“ odpověděl Leets jemně a doufal, že tím ukončí konverzaci.

„Shazovali nějakýho agenta při hloubkovým náletu a nikdo se nevrátil,“ prohlásil pilot a upřel na něj zlobný pohled.

A jak to tedy bylo s těmi všemi agenty, vyhozenými do pekel a opuštěnými zpanikařenými piloty, kteří je pohřbili jako nějaký náklad ve vzdálenosti dvaceti mil od zóny výsadku? Jeho operativní seskok řídila britská osádka, která bojovala od roku 1941. Vysadili jeho a další dva spolubojovníky přesně nad cílem. Doslýchal se hrůzyplné příběhy ubožáků, kteří dopadli na nepřátelská území na míle daleko od svých kontaktů a idiotsky bloudili, dokud je nezatkli.

„Ve válce lidé umírají,“ řekl Leets. „Dokonce i piloti válečného letectva.“

„Jo, jasně, ve válce,“ řekl pilot. „Rád bych věděl, jestli ty vylomeniny, co podnikáte, jsou taky součástí války? Nebo je to nějaká hra pro bohatý kluky? Je to opravdový?“

Zajímavá otázka a Leets na ni neměl odpověď. Pohlédl klidně na svůj protějšek a došlo mu, že ten člověk nebyl naštvaný na něj, ale na válku a její zbytečnost, stupiditu a ignoranci.

„To je různé,“ řekl nakonec. Zároveň uslyšel zvuk otevíraných dveří v chodbě domu.

Mildred, která vyšla z koupelny, byla první, koho Susan potkala.

„Susi, hádej, kdo přišel?“

„No páni,“ uslyšel Leets od Susan.

Když vešla do pokoje, Leets povstal.

Její naškrobená uniforma byla pomačkaná a její vlasy rozcuchané. V ruce držela bílé boty. Ve tváři se jí zračila únava a otevřenost.

„Takže jsem zase tady,“ řekl Leets s bázlivým úsměvem. Bylo mu nepříjemné, že ho nepřátelsky pozoruje pilot bombardéru.

„Susi, my odcházíme,“ řekla Mildred a chystala se odejít s nevrlým pilotem.

Susan stále neříkala nic. Pohlédla na něj věcně, jako kdyby byl dalším pacientem na příjmovém seznamu. Měla hodnost staršího desátníka armádního zdravotního sboru v oboru plastické chirurgie.

Jinak to byla pobledlá, bystrá a hezká dívka z Baltimore. Leets ji znal už dlouho, myšleno od magické doby, na kterou se jen vzdáleně vzpomínalo jako na dobu před válkou. Přistěhovala se také na severozápad, kde se seznámila a příležitostně provdala za jeho přítele, který nyní sloužil na lodi v Pacifiku. Leets se s ní seznámil o šest měsíců dříve v nemocnici, do níž ho zavedla jeho zraněná noha.

„Myslím, že nemůžu zůstat stranou,“ doznal. „Všechno jsem promyslel, bylo to dané. Žádná Susan. Pro ni to bude nejlepší. Pro mě taky. I pro Phila. Jenže jsem tady zas.“

„Tak tohle je snad už podvacáté, co se takhle opakuješ. Až si vymyslíš něco jiného, zkoušej to na jiných.“

„No, přiznávám, že už je to obehrané.“

„Nezdá se,“ řekla.

„To je fakt. Máš schůzku nebo tak něco?“

„Schůzku? Nezapomeň, že jsem vdaná.“

„Já vím.“

„Ale mám něco později. Řekla jsem…“

„Takže se nezastavíš?“

„Ano.“

„Za války se uděluje Nobelova cena? Zasloužila by sis ji.“

„A co noha, Jime?“

„Měl bych ji mít rád, protože nás seznámila.“ Poprvé ji uviděl v době, kdy jeho noha visela na lanku ze stropu jako prémiová ryba.

„Ale není až tak v pořádku,“ pokračoval. „Ta zatracená věc hnisá, a když hnisá, tak vážně bolí.“

„Máš tam uvnitř kousek železa, že?“

„Opravdu malý kousek.“

„Pro rentgen je to moc malé. Navíc by rentgen podpořil infekci.

Bereš penicilin?“

„Tunu denně.“

„Je jasné, že nikdo od tebe nečeká žádné ovace.“

„Slyšelas o Philovi?“

„Do můstku jeho lodi to napálil jeden z těch šílených japonských kamikadze. Zabil jich patnáct. Phil je v pořádku. Povýšil na korvetního kapitána.“

„Phil to zmákne, já to vím. Nakonec mu dají admirála.“

„Slyšels o Reedovi?“

„Ne, ale ozval se mi Stan Carter. Je pořád ve Washingtonu.

Reed už je prý majorem a pobíjí Japončíky, kam se podívá.

Majorem! Páni… a podívej se na mě.

„Vždyť jsi nikdy neměl žádné ambice.“

„Mohli bychom někam vyrazit a najíst se. Potřebuju něco, abych se trošku rozveselil. V kanceláři je to otrava. Všichni usoudili, že jsem cvok. Cvoci. Takže ano?“

„Jime, já vážně nemám čas. Aspoň ne dneska v noci.“

„No tak dobře, je mi to jasné. Stejně jsem se zastavil jenom proto, že jsem chtěl vědět, jak se máš a jestli víš o někom něco nového.“

„Nechoď. Řekla jsem, že máš jít?“

„Ne, v jistém slova smyslu. Ale…“

„Zatraceně. Mohl by ses vzchopit.“

„Susan,“ řekl.

„Leetsi, tak co chceme udělat? Co ksakru chceme udělat?“

„Nevím. Nic mě nenapadá.“

Vstala a začala si rozepínat uniformu.

O něco později si potmě zapálil cigaretu.

„Poslyš, miláčku, típni to. Je čas jít,“ řekla.

„Jdeš do toho Centra?“

„Ano. Doprovodíš mě? Není to daleko.“

„Dobře. Ty určitě víš, jak si pořád přivádět deprese.“

„Někdo to dělat musí. Myslím tím z našeho hlediska. Slíbila jsem otci…“ Rozsvítila.

„Já vím. Vím o tom všechno. Ale je to ztráta času. Oni tu válku nevlastní. Nás se něco z ní taky týká.“

„Jsem si jistá, že je toho spousta k řešení,“ řekla Susan. Nahá zamířila k prádelníku. Pro Leetse byla krásná. Měla štíhlé boky a mohl vidět její žebra. Měla malé, jemné prsy, pevné a okrouhlé, na nichž nic nebylo nadbytečné. Pocítil svou další erekci. Střed jeho těla byl horký. Natáhl ruku a zhasl světlo.

„Ne,“ řekla s nezájmem. „Teď ne. Prosím. Pojďme.“

Znovu rozsvítil, vylezl z postele a oblékl si vojenské spodní prádlo. Ty Židi. Ty zasraný Židi mají přednost.

„Jsou jako osina v zadku,“ prohlásil. „Židi.“

„Ve válce hrají zvláštní roli.“

„Zvláštní! Poslyš, chci ti něco říct. Každý, koho chce někdo zabít, je zvláštní. Když jsem byl ve Francii a dostal jsem to, tak jsem byl taky zvláštní!“

„Ne, to je jiné. Prosím tě, už se o tom nebudeme bavit, ano?

Vždycky u toho skončíme. Vždycky.“

Měla pravdu. Vždycky ji měla. Dřív či později.

Zamručel a oblékl si uniformu. Susan mezitím vklouzla do civilních beztvarých šatů. Byly staromódní a poseté květinovým vzorem. Vypadala v nich na čtyřicet a usedle.

„Poslyš,“ řekl náhle, když si utahoval vázanku. „Já ti povím, kdo je zvláštní. Kdo je opravdu zvláštní.“

„Kdo? Reed?“

„Ne. Ty. Rozveď se s Philem. Vem si mě. Ano?“

„Ne,“ řekla a pokoušela si zapnout náhrdelník. „Za prvé to nemyslíš vážně. Ty jsi akorát osamělý kluk ze Středovýchodu ve velkém evropském městě. Myslíš si, že mě miluješ. Ty akorát miluješ… no, však oba víme, co na mě miluješ. Za druhé, já tě ráda nemám. Miluju Phila Isaacsona, a proto jsem si ho vzala, i když je momentálně šest tisíc mil odsud na lodi. A mám pocit viny. Za třetí, ty jsi to, čemu my říkáme gój. Bez urážky. To neznamená podřadný, ale jiný. Vznikla by z toho spousta problémů. Všechny možné. A za čtvrté…, já teď momentálně nevím, co je za čtvrté.“ Usmála se. „Ale jsem si jistá, že je to úžasné.“

„Oni jsou všichni úžasní,“ řekl a pousmál se pro sebe. „Pokaždé se tě ptám. Když jsme začali, mělas důvodů deset. Pak osm. Teď už jsi na čtyřech, vlastně na třech, protože si nevzpomínáš na ten poslední. Mám pocit, že jsem zase pokročil dál.“ Sklonil se nad ní a políbil ji na tvář.

„Tady zahnout?“ Leets se domníval, že si to pamatuje dokonce i v mlze.

„Správně. Dobrá paměť,“ řekla.

Byl tam už jednou předtím a nebyl nijak nadšený z toho, že se tam vrací. Věděl, že tam nepatří.

„Stejně je zvláštní to, na co myslíš. To dítě.“

„Dítě?“

„Ten malý chlapec. Však víš, ten na té fotografii, co visí v hale.“

„Ach tak. To je Michael Hirsczowicz. Patnáctiměsíční. Narodil se v příjemnější době. Ve Varšavě v srpnu 1939. Těsně předtím, než tohle všechno začalo.“

„Možná se tomu zasměješ, ale Tony mi dneska řekl, že jsem

Žid.“

„Co je na tom zábavného?“

„Nejspíš nic. Tudy?“

„Ano.“

Zabočili do temného vchodu a začali stoupat po matně osvětlených schodech.

„Nemyslíš na to, že by Židi měli exilovou vládu?“ řekl Leets.

„Tohle není žádná exilová vláda. Tohle je agentura pro uprchlíky.“

„Každý ví, že je to politická záležitost.“

„Nic nemůžou. Jak to může být politické? Jde jenom o to, aby se pokoušeli udržet lidi naživu. Co to má společného s politikou?

Financuje to pár starých dam z Filadelfie. Jak to může být politické?“

Značení na dveřích sdělovalo cosi zvláštními klikyháky a pod ním byl nápis ZIONIST RELEIF AGENCY. Sionistická podpůrná agentura.

„Ježíši, ani to neumějí pořádně napsat. Má tam být reliéf.“

„Jak politováníhodné, co,“ řekla hořce Susan.

Docházela tam už měsíce, třikrát, čtyřikrát týdně večer. Začalo to nevinně. Otec jí napsal v dopise, aby nezapomněla kdo je a odkud pochází. Ačkoli mu lehkovážně odepsala, že je Američanka z

Baltimore, zašla tam poprvé, a to jen proto, že poznala jiddiš na dveřích. Ale postupně se jí ty návštěvy začaly zadírat pod kůži.

„Co z toho ksakru máš?“ divil se Leets.

„Nic,“ odpovídala.

Ale přesto vytrvala, až se z toho vyvinula téměř posedlost.

Ovšem nešlo o to, že by mohla vykonávat nějaké dobro. Nějaké skutečné dobro. Za tím vším vězel hořký vtip, ačkoli pro Leetse to žádný vtip nebyl, spíš hořkost. Byli tak patetičtí. Počínaje starým Fischelsonem a konče dívkami v kanceláři. Ti všichni byli hysteričtí, vyděšení. Aspoň většina z nich. Potřebovali jakoukoli pomoc a Susan dělala, co mohla. Ať už šlo o papírování, telefonování, maličkosti jako vyjednávání s nájemcem, zjišťování, že prostory budou stále vytápěny, korigování článků do tisku, a to dokonce i těch, které byly psány jiddiš angličtinou z East Side. Přitom stále věděla, že je to marná práce.

„To je komunistické, ne?“ řekl.

„To je židovské. Trošku jiné. Ten člověk, jehož peníze tohle nastartovaly, byl boháč. Konzervativní aristokrat, majitel půdy a továrny. Bankéř. Co by mohlo vzejít z komunismu?“

Leets byl stále na pochybách. „No nevím,“ prohlásil. „Jde o jeho dítě. To v té hale. Josef Hirsczowicz je jeho otcem. Patří mezi nejbohatší lidi v Evropě. A tohle je jeho dítě. Nebo bylo.“

„Zemřeli?“

„Nepodařilo se jim utéct. Jde o toho malého kluka, Jime.

Uvědom si, že ho Germáni možná zabili, protože je Žid.“

„Pokoušejí se zabít spousty malých chlapců. Pokusili se zabít toho malého chlapce. Náboženství nemá nic…“ Zmlknul, protože už se k tomu nechtěl vracet.

Došli až ke dveřím na konci schodiště.

„Plýtváš svým časem,“ nabádal ji.

„Jistěže ano,“ řekla. Sionisté hodlali sdělit lhostejnému západnímu světu to, co zjistili, že se děje v okupované Evropě. Susan znala monstrózní příběhy o masových popravách a táborech smrti.

Leets jí řekl, že jde o propagandu. Ona namítala, že má důkazy.

Fotografie.

„Fotografie ještě nic neznamenají,“ řekl jí brutálně před pár týdny. „Fotografie mohou být zfalšovány. Potřebujete zatraceně dobrého svědka, někoho, kdo tam byl. Jedině tak někoho přimějete, aby vám naslouchal. A můžeš se dostat do potíží. Jsi důstojnice armády Spojených států. A zatím se tady zaplétáš se skupinou…“

Položila mu prst na rty a ukončila tak jeho větu. Ale později o tom hovořila. Řekla, že nikdo nevěří. Sionističtí lídři dřepí v důležitých úřadovnách v Londýně, vysvětlovala s velkou hořkostí. Ti nejprve počestně naslouchají, pak dotyčné zdvořile vyexpedují po pár minutách.

Leets stál v předpokoji kanceláře. Zase mu měla zmizet a on pocítil počínající bolení hlavy. Bolení hlavy u něj obvykle končilo vztekem.

Panebože, ta díra! Všechna ta oloupaná omítka a ty blikající nízkowattové žárovky, které vypadaly málem jako svíčky. I tam nahoře to páchlo jako ve sklepě, byla tam pořád zima a všichni ti lidé se zdáli bezkrevní a podvyživení a nedívali se na něj, který tam stál v uniformě.

„Dík za doprovod, Jime,“ řekla. „Jsi hodný. Vážně.“ Usmála se a ustoupila o krok.

„Susan.“ Uchopil ji za ruku. „Aspoň ne dneska, Susan. Pojďme do města.“

„Díky, Jime. Už jsme si užili.“

Nemínil ji ztratit kvůli Philovi. Stejně věděl, že k tomu dojde.

Ale nesnášel, když měl o ni přijít kvůli tomuhle.

„Prosím,“ řekl.

„Nemůžu. Musím jít.“

„Jde jenom o…“

„Jenom o Židy, Leetsi,“ řekla. „A o mě taky.“ Usmála se. „Věř mi nebo ne.“

„Věřím, věřím,“ zaprotestoval. Ale nevěřil. Byla to jenom americká dívka, která získala členství v té fosilní rase.

„Ne, nevěříš,“ řekla. „Ale stejně tě někdy miluju.“

A zmizela za dveřmi.

Příštího rána v kanceláři ještě odeznívalo Leetsovo bolení hlavy. Stál u okna a přehlížel šedivou oblohu.

A kde je Roger? Měl zpoždění jako vždycky, vpadl do dveří v pomačkané uniformě.

„Nemohl jsem sehnat taxi,“ prohlásil. Jednou poukázal na to, že je pravděpodobně jediným v armádě, kdo si bere taxi každé ráno ve druhé světové válce.

„Omlouvám se,“ pokračoval.

Leets neříkal nic. Nabručeně vyhlížel oknem ven.

„Hádejte, koho jsem potkal minulý večer. No? Hádejte, kapitáne.“

Leets si namísto toho postěžoval. „Rogere, včera večer jste nezametal. Tohle tady sice není Savoy, ale to neznamená, že to tu musí vypadat jako v pekelné kuchyni.“

„Hemingwaye.“

„Aspoň jste mohl vysypat koš na papíry. To je hned.“

„Hemingwaye. Spisovatele. Přiletěl z Paříže z Ritzu. Potkal jsem ho na večírku.“

„Toho spisovatele?“

„Osobně. A živého. Je velký, má knírek a brýle s ocelovými obroučkami. Měl byste ho vidět, jak nasává.“

„Pohybujete se v atraktivních kruzích.“

„Jenom v těch nejlepších. Chodím na všechny dobré večírky.

Moje frčky mi v tom nepřekážejí. Po Billu Fieldingovi je to nejslavnější chlap na světě.“

Dveře se rozlétly. Dovnitř vplul Tony Outhwaite jako hvězda hry. „Kapitáne Leetsi, pošlete toho chlapce ven, ať si pinká míčkem o zeď nebo tak nějak,“ zavelel.

„Rogere, ven.“

Roger byl venku ve mžiku. „Budu ve squashovém klubu, kdyby něco.“

Tony se obrátil k Leetsovi. „Špatné zprávy. Pro vás. Pro mě spíš dobré.“ Spokojeně se usmál.

„Vy mě rád srážíte, že?“ řekl Leets.

„Ano, ale záleží na okolnostech. Tohle je faktické sražení.“

Leets byl zaskočen. Měl snad být vyexpedován do Barmy, aby tam honil Japončíky v džungli?

„Ještě pořád děláte na té záležitosti s vrahem?“

„Tak nějak. Ale zatím ne…“

„Skvělé. Teď můžu dokázat, že se mýlíte. Nové údaje.“

„Cože?“ Leets nadsedl a srdce se mu poněkud rozbušilo.

„Získal jsem je.“

„Cože?“

„Tak dobře. Minulý večer jsem narazil na jednoho pedantského týpka z PWE. Víte, co to je?“

„Vaše politická válečná exekutiva. Něco jako…“

„Ano. Mimochodem, zdá se, že může identifikovat ten váš akronym fantoma.To WVHA.“

„Ano?“

„Jistě.“ Tony byl hluboce uspokojen. Užíval si každou minutu.

„S námi to nemá nic společného. Dokonce se to ani netýká války.

Nevztahuje se to na získávání informací nebo špionáž nebo čachrování. Obávám se, že máte smůlu.“

„Co je to?“ dožadoval se Leets. Proč se mu rozbušilo srdce, proč měl takové potíže s dechem?

„Je to část administrativní sekce staré dobré SS, Wirtschafts-und

Verwaltungshauptamt. Je to obskurní a snadno se to přehlédne mezi mnohem profláknutějšími organizacemi dočasné říše.“

Leets prozaicky přeložil. „Ekonomické a administrativní oddělení,“ řekl temně. „To je všechno. Připravují výplaty. Úředníci.“

„Ano. Ne ten typ hochů, kteří střílejí po generálech, co?“

„Ne, ne, předpokládám, že ne.“

„Momentálně mají jiné starosti. Ti ouřadové řídí jeden ze zajímavějších úkazů třetí říše, starý kamaráde,“ řekl Tony se zářivým úsměvem.

„Řídí koncentrační tábory.“

5

Nejenže Vollmerhausen věděl, že to nebyla jeho chyba, že vězeň utekl, věděl, čí vinou k tomu došlo. Zavinil to kapitán Schaeffer. Ten člověk byl nekompetentní. Schaeffer měl na svědomí většinu z toho, co se podělalo v Anlage Elf. S podobným typem už se setkal dřív.

Byl to opravdový esesácký fanatik. Těžkopádný, stupidní, brutální a podezřívavý nacistický dacan. Vollmerhausen to velmi pečlivě vysvětlil každému, kdo o to stál, ačkoli jich nebylo moc. A teď to měl vysvětlit Reppovi.

„Kdyby,“ začal, „kdyby muži kapitána Schaeffera byli adekvátně vycvičeni a reagovali rychle, pak by tenhle podnik pojali jako něco jiného než prázdninový rekreační tábor. Pak by vězeň nikdy nemohl utéct. Namísto toho se tady motají jako komedianti ve frašce, střílí po sobě, řvou, rozsvěcují světla a dělají brajgl. Hrůza.

Myslel jsem, že Waffen SS, a slavná Totenkopfdivision zvlášť, si vydobyla své renomé díky své účinnosti. Tak proč by měli ti nejneschopnější rekruti, staří muži a mladíci, být lepší.“ Usedl s arogantním výrazem ve tváři. Teď jim to dal. Teď jim to dal opravdu vyžrat.

Repp seděl a pohrával si s čímsi na stole. Nezdálo se, že by byl obzvlášť překvapen.Vypadal jako kus ledu.

Ale Schaeffer, který tam byl také, povstal na svou vlastní obranu.

„Kdyby,“ opakoval s pohledem na Reppa, „kdyby tam ne… nedošlo k mechanickému selhání, kdyby pan inženýr-doktor byl schopen uvést do provozu tu svou sarapatičku…“ Vyslovil ta slova s velkou přesností, protože věděl, jak raní jeho protějšek.

„Sarapatičku?“

„To je pomluva! To je pomluva! Nenechám se ostouzet!

Nenechám se pomlouvat.“ Povstal ze židle, zrudlý ve tváři.

Repp mu pohybem ruky ukázal, aby si sedl.

„Tak, aby si obersturmbannführer mohl vybrat cíle podle specifikací, které si vyžaduje jeho mise.

„Nic neselhalo,“ zavřeštěl Vollmerhausen hystericky. Vždycky ho pomlouvali a obelhávali. Věděl, že mu za zády říkají Kike, icik.

„Odmítám, odmítám, odmítám. Zkoušeli jsme to zařízení, až jsme z toho zmodrali. Má to integritu. Integritu. Jistěže jsou problémy, ale pracujeme bez přestání. Waffen SS by zvládly sotva půlku. Máme problémy s váhou, ale ta mašinka funguje. Vampýr funguje.“

„Faktem zůstává,“ trval na svém mladý kapitán, protože někteří lidé se prostě neumí normálně smířit s porážkou, „faktem zůstává, a nemůže to změnit žádný židácký argument, že Vampýr byl vyzkoušen na pětadvaceti cílech, zatímco tam bylo šestadvacet těch podlidí.“

To bylo jasné. „Nevíte, že jeden utekl?“ řekl Vollmerhausen.

„Předtím utekl vašim mužům. Prý to byl vzdělaný Žid. Musel si domyslet, že se něco děje a ve chvílích…“

„Byl viděn, jak utíká po poli, pane inženýre-doktore,“ řekl tiše Repp. „Stříleli po něm.“

„Ano, ovšem,“ vyprskl Vollmerhausen. „Ovšemže, je jasné, že se oddělil od ostatních, takže byl mimo dosah toho mechanismu.“

„Pane obersturmbannführere, mí muži přísahají, že stál mezi ostatními cíli. Hlavní otázka proto musí znít,“ zařval Vollmerhausen, který se nepříčetně vysápal ze své židle, „proč to tam nebylo obehnáno ostnatým drátem? Mí lidé otročí do noci kvůli Vampýrovi a tady Waffen SS nejsou schopní něco jednoduše obehnat ostnatým drátem, aby jim Žid neutekl.“

„Dobře, pane inženýre-doktore,“ řekl Repp.

„Jednoduché oplocení, které by zabránilo Židovi v útěku…“

„Prosím,“ řekl Repp.

Vollmerhausen chtěl ještě upozornit na několik bodů, měl jich na mysli pět až šest, když na sobě pocítil, jak si ho Repp měří. Bylo v tom cosi mimořádně mrazivého. Chladný pohled téměř prázdných očí. Jeho chování bylo dokonale až nepřirozeně chladné. Repp neuvěřitelně ovládal svůj klid.

„Já jen prostě…, ale na tom nezáleží,“ řekl Vollmerhausen.

„Díky,“ řekl Repp.

Vypuklo další mlčení. Repp uměl mistrovsky mlčet a protáhl ticho o několik vteřin. Vzduch v místnosti byl nehybný.

Vollmerhausen se znepokojeně zavrtěl na své židli. Repp tam měl velké horko. V rohu hučela kamna. Repp ve vybledlých maskáčích je nechal chvíli čekat a pak si obřadným gestem zapálil jednu z těch ruských cigaret, které kouřil.

A pak konečně promluvil. „Pokud jde o toho Žida, rozhodl jsem se, že to necháme být. Stejně leží mrtvý někde v lese. Oni nejsou odolná rasa. Nemají žádnou vůli k přežití. Jejich přirozeným osudem je zánik. V tom lese to brzy pozná. Proto odvolávám hlídky.“

„Ano, pane obersturmbannführere,“ pronesl kapitán Schaeffer.

„Okamžitě.“

„Dobrá. A teď k tomu Vampýrovi.“ Otočil se k

Vollmerhausenovi.

Vollmerhausen si olízl suché rty. I v ústech mu vyschlo. V

duchu se vrátil ke své poraženecké litanii: Co tady vůbec dělám, zahrabaný kdesi v lese s těmi šílenci z SS? Tak daleko od zkušebního střediska WaPrüf na okraji Berlína.

„Pokud jde o Vampýra, pak se obávám, že si musím vyžádat další test, pane inženýre-doktore.“

Vollmerhausen polknul. A už je to tady. Bude dodána další várka Židů, vykrmena a poté postřílena.

„Více vězňů, pane obersturmbannführere?“ zeptal se.

„Obávám se, že s tím je konec,“ řekl Repp. „Jsem si jist, že z toho máte radost, pane inženýre-doktore.“

„Bylo to nepříjemné, ovšem. Zabít…“

„V těchto tvrdých časech musíte mít tvrdé srdce,“ řekl Repp.

„Jeden den na Východě by vás připravil o znepokojení ze smrti. Ale reichsführer mne informoval, že koncentrační tábory již nejsou k dispozici.“

„Můžeme použít zvířata,“ řekl Vollmerhausen. „Budou se hodit prasata. Nebo krávy. Pokud jde…“

„Nemyslím. Vampýr musí zaměřovat lidi, ne zvířata. V dosahu čtyř set metrů. A nesmí vážit víc než čtyřicet kilogramů. Taková jsou omezení.“

Vollmerhausen zaúpěl. Ale vrátil se k té váze. „Netuším, kde ušetříme dalších deset kil. Už jsme odstranili všechnu izolaci a omezili galenit na minimum, ale bez uspokojivé rozlišovací schopnosti.“ Vypadal ztrhaně. „Jde o tu proklatou baterii.“

„Jsem si jist, že najdete řešení. Koneckonců máte k dispozici nejlepší muže a vybavení v říši. Mnohem lepší než v

Kummersdorfu.“ Opět si začal pohrávat s kouskem kovu nebo čímsi podobným na stole. Byl to nevinný a naprosto reflexivní zvyk.

„Vyzkoušeli jsme všechno. Menší baterie nebude tak výkonná.

A…“

„Jsem si jist, že v tomto ohledu dojde k zázraku,“ prohlásil Repp s velkým uspokojením nad tím, co vyřkl.

Fascinovaný Vollmerhausen mohl spatřit věcičku v jeho prstech.

Byla to malá černá kovová kostka, uvnitř které byl šroub. Nic víc nebylo vidět.

„Zázraky se nedají opatřit jako automatická pistole, pane obersturmbannführere.“

„Jsem si jist, že pro to uděláte maximum.“

„Samozřejmě, pane. Ale čtyřicet kilo je strašně málo.“

„Chci pouze vysvětlit důležitost té záležitosti. Chci to zdůraznit.

Naše akce jsou jen součástí větší kampaně, do níž jsou zapojeni i naši agenti v cizích zemích. Ale zatím jsme my ti nejdůležitější, jsme středem toho všeho. Chápete to? Máme velkou a závažnou odpovědnost, což je privilegium, které se zřídkakdy svěřuje vojákům.

Myslete na to.“

Odmlčel se a nechal doznít závažnou informaci.

„A totéž platí o testování,“ dodal.

„Ano, pane obersturmbannführere,“ řekl Vollmerhausen.

„Myslím, že jsem našel neomezené množství cílů pro vás. Celý svět plný cílů. Dověděl jsem se z Berlína, že dvě stě kilometrů severně odsud překročili Američané Rýn. Jsou na naší půdě, pane inženýre-doktore. Vypadá to, že musím požadovat, abyste rychle našel způsob, jak odlehčit Vampýra o těch deset kilogramů. A pak se vy a já vydáme na lov.“

Ten kretén Schaeffer se zařehtal.

Repp se usmíval.

Když oba odešli, Repp vytáhl ze stolu stříbrnou láhev. Nebyl notorik, ale toho večera se potřeboval napít. Odšrouboval víčko, odlil trochu šnapsu z láhve do sklenice a upil. Vychutnával si ohnivou tekutinu.

Byla již pozdní hodina, čas ubíhal. Čas, čas, čas, ten skutečný nepřítel. Tlaky z Berlína narůstaly. Ten šílený zasraný reichsführer volal osobně dvakrát denně a blekotal cosi o tom, co mu řekl jeho astrolog a masér a jeho tajemník a ptáci v oblacích. Jakže to říkal generál Haussner? „Stojí oběma nohama tři stopy nad zemí.“ Tak nějak.

Repp se poprvé setkal s reichsführerem v roce 1942 v Berlíně, krátce po bitvě u Děmjansku, kdy se stal hrdinou okamžiku.

Himmler používal kolínskou, která voněla jako rozmačkané švestky, a chtěl, aby mu Repp řekl o svých předcích.

Repp věděl, co má říci.

„Obyčejní lidé, reichsführere.“

„Velmi dobře. Naše síla spočívá v obyčejných lidech. V mystickém sepětí s půdou, se zemí.“ Tato slova byla pronesena s neutuchající jistotou na opulentním večírku v sídle jednoho průmyslníka. Všude vířily krásné ženy a Margareta byla ta, kterou si pamatoval. Místnost byla naplněná vřelostí a světlem. Vzduch byl plný sexu, bohatství a moci, zatímco Repp byl ani ne dvaasedmdesát hodin předtím kdesi ve věži.

„Ano, lidé,“ řekl reichsführer. Vypadal jako obrýlený baklažán.

Ale Repp nechtěl myslet na reichsführera. Znovu upil šnapsu a v duchu si přivolal Margaretu.

Tenkrát byla nádherná. Máloco ho dokázalo zaujmout, ale byla to ona, která ho velmi zaujala. Kde se tam vůbec vzala? Ovšem, přišla s nějakými lidmi od divadla. Už ji jednou předtím viděl, to byl ještě mladým poručíkem a byl natolik ztrémovaný, že ji neoslovil.

Ale tentokrát k ní přistoupil suverénně a vzal ji za ruku. Všiml si, jak se její pohled svezl na Železný kříž, jímž byl vyznamenán.

„Jmenuji se Repp,“ řekl a lehce se uklonil.

„To je dost, že nesrazíte podpatky jako tihle.“

Usmál se. „Bylo mi řečeno, že cokoli ve městě je moje. Vybral jsem si vás.“

„Mysleli tím hotelové pokoje. Stoly v restauracích. Místa v opeře. Pozvání na večírky.“

„Ale já o ty věci nestojím. Chci vás.“

„Moc pospícháte. Že vy jste ten z té věže? Myslím, že jsem o tom už četla.“

„Před třemi dny jsem postřílel tři sta pětačtyřicet Rusáků v rozmezí osmi hodin. Není na mně něco zvláštního?“

„Ano, domnívám se, že ano.“

„Mohu vás představit reichsführerovi? Nyní je mým ochráncem, aspoň doufám.“

„Znám ho. Je strašný.“

„Je to takový malý čuňák. Ale zase mocný patron. Můžeme jít pryč. Včera večer jsem byl ve velmi příjemném restaurantu. Věřím, že se ke mně budou chovat hezky, když se tam znovu objevím. Mám k dispozici auto a šoféra.“

„Můj první milenec byl zabit v Polsku. Ten další zemřel při náletu na Londýn. A ten další byl zajat v západní poušti.“

„Mně se nic nestane, to slibuji. Pojďme odtud.“

Přísně na něj pohlédla. „Přišla jsem sem s přítelem, pokud to nevíte.“

„S generálem SS?“

„Ne, s hercem.“

„To je nikdo. Prosím, trvám na tom.“

Na vteřinu zaváhala a poté řekla. „Tak dobře. Ale žádné řeči o válce, kapitáne Reppe.“

Příjemné. Ano, příjemné.

Repp dopil šnaps. Byl v pokušení nalít si ještě, ale jeho zásadou bylo nepodléhat svodům.

Věděl, že reichsführer může telefonovat každým okamžikem.

Věděl také, že bude potřebovat sílu k tomu, co ho čekalo.

Zavřel láhev.

6

Susan a Leets byli zaklíněni u baru v podniku Claridge. Byl pozdní páteční večer v polovině března. Všude samé uniformy, jelikož žádné

V-2 již několik dní na město nedopadly. Dalo mu spoustu práce, než ji umluvil a sjednal si s ní schůzku. Nejprve povečeřeli v restauraci

Hungaria a pak, na Rogerovo doporučení, se usadili v tom věhlasném podniku, kde se scházely všechny londýnské krásky a důležití papaláši. Susan zaznamenala dvě filmové hvězdy a známého rozhlasového hlasatele. Leets rozpoznal další důstojníky OSS v kouřovém oparu a jednou málem šel vstříc jistému rádoby aristokratovi, ale Susan ho stáhla zpátky.

„Žádné potíže. Slíbils to.“

„Anoano,“ zamumlal.

Teď, po několika whiskách, se cítil líp a pociťoval ke všem přátelství. Měl ji pouze pro sebe. Nebyl tam žádný Phil, ani žádní Židi.

„Barmane,“ zahlaholil na jednoho z chlapců v červených vestách za mahagonovým barem. „Ještě dvakrát, starej kámo.“

„Není divu, že nás nenávidí,“ řekla.

Okolo nich se hovořilo o nové ofenzivě. Až za Rýn! Bude po všem, až rozkvetou květiny, na začátku jara. Ten optimismus měl na

Leetse depresivní účinek.

„Měl by ses bavit,“ podotkla. „Pro boha živého, usměj se trošku.

Relaxuj.“

„Jsi zatraceně veselá,“ řekl překvapeně. Byla to pravda. Celý večer jen zářila. Byla ještě krásnější, dokonce i v té strašně střižené hnědé uniformě. Některé ženy prostě vypadaly dobře v čemkoli.

Jenže to bylo něco jiného. Susan vypadala jako jeho dlouholetá známost. Byla uličnická, uštěpačná, jemně sarkastická a měla stále něco za lubem.

„Takže ses rozhodla dělat kariéru jako armádní ošetřovatelka.

Blahopřeju!“ prohlásil.

Zasmála se.

„Rozvedeš se s Philem. Ano? Mám pravdu?“

Znovu se zasmála. „To je na dlouho,“ řekla. „Dlouhý příběh.“

Ale ještě předtím, než to vyslovila, uslyšeli elegantně vemlouvavý hlas. „Drahoušci.“

Bylo na Leetsovi, aby se otočil.

Byl to Tony který se sebejistě pohnul k nim, až se zdálo, že hodlá oba Američany obejmout.

„Ještě jednou to, co pijí tihle kámoši,“ řekl Tony barmanovi a obrátil se s ledovým úsměvem k Leetsovi.

„Pane,“ procedil Leets vyrovnaně.

„Dlouhý čtvrtek?“ zeptal se Tony.

Leets neodpověděl.

„Kolik, tři čtyři hodiny? Nebo jich bylo pět?“

„Jime, co…“ začala Susan.

Leets zachmuřeně odvrátil pohled do davu.

„Slyšel jsem, že tady kapitán toho měl dost. Pokoušel se dostat do…, kdo to byl tentokrát? Vaši nebo naši?“

„Vaši,“ přiznal Leets.

„Ovšem. Věděl jsem to celou dobu. Byl to generálmajor sir Colin Gubbins, není-liž pravda?“

„Ano.“

„Myslel jsem si to. Je to šéf SOE. Škoda, že se s vámi nemohl setkat.“

„Jsem na pondělním seznamu, aspoň mi to řekla sekretářka.“

„Přimluvím se za vás zítra při obědě,“ dodal Tony s jízlivým úsměvem.

„Vy bastarde,“ řekl Leets.

„Přestaňte už s těmi řečmi,“ poručila Susan.

„Susan, mohla byste mě doprovázet při obědě s generálem sirem Colinem Gubbinsem…“

„Zatraceně, majore, vykašlete se na to,“ vyjel Leets.

Tony se zasmál. „V určitých kruzích máte spíš zvláštní reputaci,“ upozornil ho. „Vypráví každému o tom svém šíleném nápadu. O tom skopčáckém snajprovi. Cvokárna.“

Leetsovi bylo mizerně.

„Neuškodilo by, kdybyste mu trošku naslouchal,“ řekla Susan.

„Vašim lidem se toho za války tolik řeklo a stejně jste neposlouchali.

Neposloucháte nikdy do té doby, až už je příliš pozdě.“

Tony mírně ucouvl a bylo vidět, že ho to šokovalo. „Drahé děvče,“ řekl teatrálně, „ovšemže děláme chyby. Ovšemže jsme staří konzervativní senilové. Za to jsme placeni. Pomyslete na to, jak bychom byli nebezpeční, kdybychom věděli, co děláme.“ Zaklonil hlavu a zařičel.

Leetsovi došlo, že ten muž je naprosto opilý a že vůbec neví, co říká a komu. Překvapivě však v jeho projevu bylo možné najít jisté zalíbení v ubohém Američanovi a jeho dívce.

„Poslyšte, vím, kde se konají jistá úžasná shromáždění dneska večer. Chcete jít se mnou? Vážně, můžu vám nabídnout indické naboby, komunistické básníky, homosexuální generály nebo egyptské otrokáře s bílými otrokyněmi. Jako pozůstatek našeho posledního impéria. Je to docela zábavné. Pojďte.“

„Díky, majore,“ řekl Leets. „Já bych spíš…“

„Tony. Tony. Přizpůsobil jsem se americkému způsobu. Ty mi říkej Tony a já ti budu říkat Jime. Křestní jména jsou zábavnější.“

„Majore, já…“

„Jime, to může být zábavnější,“ prohlásila Susan.

„Do pekla,“ řekl Leets.

Zanedlouho se nacházeli v jeskyňovitém bytě ve výstavné módní čtvrti Londýna. Byla tam celá sbírka kuriozit ze všech spřátelených národů z druhé světové války. Leets, uvelebený v rohu místnosti, popíjel něčí úžasnou whisky a vyměňoval si primitivní poklony s řeckým diplomatem, zatímco pozoroval, jak se Susan na druhé straně místnosti rychle zbavila nejprve velitele letecké skupiny, mladého dandyho v obleku s vázankou, a obřího Rusa, navlečeného do románového bizarního obleku.

„Vypadá fantasticky,“ řekl mu Tony.

„Jasně, je báječná, prostě báječná,“ souhlasil Leets.

„A to je dobře, že?“ prohlásil Řek poněkud zmateně, ale Leets přikývl, jako by chápal, oč jde.

Ale po chvíli došel k ní. Musel se protlačit davem.

„Ahoj, to jsem já,“ řekl.

Celá zářila.“Ach, Jime, není to tady báječné? Je to tak zajímavé.“

„Je to jenom nějaký večírek, proboha,“ poznamenal.

„Drahoušku, dneska se mi přihodila ta nejbáječnější věc.

Nemůžu se dočkat, až ti to povím.“

„Tak povídej.“

„A já říkám, hádej, kdo teď přišel?“ řekl mu Tony náhle do ucha.

„To je Roger,“ zavřískla Susan. „Panebože, koukni, s kým tu je!“

„Vážně,“ řekl Tony. „To je autentický velký muž! To je ten autor novel se zarostlou hrudí, který zabíjí zvířata pro zábavu, že?“

„Všechno, co potřebujeme, je Phil,“ řekla Susan.

„Jaký Phil?“ řekl Leets, zatímco se přiblížil jeho mladý seržant.

Jeho oči byly plné škodolibosti. Za sebou táhl v opileckém závěsu samotného spisovatele. Oba se mátořili napříč davem. Roger ho vedl a muž se příjemně usmíval. Byl oblečen v čemsi, co připomínalo letecké uniformy, v jakýchsi variacích inspirovaných safari, s otevřeným límcem, takže mu z ní vyčníval pramen šedých chlupů.

„Tady je pro všechny k vidění ta slavná hruď,“ řekl Tony.

Spisovatel měl bojechtivý knír a brýle s ocelovými obroučkami.

Byl vysoký a pokud mohl Tony vidět, byl dost velký na to, aby se mohl prezentovat na plesu velikánů. Teď však oplýval jistou opileckou a drsnou benevolencí, kterou obdarovával všechny, které míjel.

Spisovatel se několikrát zastavil, jako by se někde chtěl uvelebit, ale Roger s ním pokaždé škubl, odtáhl ho a manévroval ho ještě blíž k nim.

„Pane Heme, chci vás seznámit se dvěma nejzatracenějšíma důstojníkama ve druhý světový válce.“

„Já jsem doktor Hemeroid, bezvýznamná hromádka peněz,“ prohlásil spisovatel a napřáhl ruku.

Leets jí potřásl.

„Zbožňoval jsem Slunce opravdu vychází,“ řekl Tony. „Je to opravdu vaše nejlepší. Je to tak ženské. Tak báječně ženské.

Delikátní, pastelové. Jako kdyby to napsala nějaká velmi úžasná dáma.“

Spisovatel se opilecky ušklíbl. „Všichni Britové mě nenávidí,“ vysvětlil Susan. „Ale já se tím nenechám otrávit. Tak co, majore, pojďte a nenáviďte mě. Je to vaše zatracená země. Můžete nenávidět, koho si k čertu zamanete. Sestřičko, jste krásná.“

„Je vdaná,“ řekl Leets.

„Klídek, kapitáne, já se do nikoho nemontuju. Klídek. Vy hoši, vy bojujete a máte můj respekt. Žádné problémy, žádné násilí. Sestři, vy jste vážně krásná. Jste provdaná za tohohle chlapíka?“

Susan se zachichotala.

„Je provdaná za chlápka, který je na lodi v Pacifiku,“ řekl Rog.

„No ne,“ utrousil spisovatel. „Heme, tady je jsou ještě další lidi,“ řekl Rog.

„Ne tak rychle, juniore. Tohle vypadá jako nejslibnější schůzka,“ řekl spisovatel, chlípně se usmál a položil ruku na rameno Susan.

„Hej, kámo,“ ohradil se Leets.

„Nehádejte se,“ řekla Susan. „Nenávidím hádky. Pane Hemingwayi, prosím, sundejte ruku z mého ramene.“

„Drahoušku, já položím ruku kamkoli mi řeknete, abych ji položil,“ řekl Hemingway a sundal svou ruku.

„Polož si ji na svoji prdel,“ řekl Leets.

„Kapitáne, vážně, cítím k vám jenom respekt. Vy jste ten chlápek, co pomáhá Hunům do hrobu. Pomáhá frickům do hrobu, co majore? Každý den. Každý zatracený den. Juniore, co kdybys tak obstaral tady papíčkovi pití? Whisky na pár prstů. Bez ledu. Teplou a jemnou.“

„Válka je peklo,“ odvětil Leets.

„Kolik skopčáků jste pobil?“ zeptal se Hemingway Leetse.

Leets na to neřekl nic.

„Hej, synku. Padesát? Sto? Dva tisíce?“

„Tohle je hrozná konverzace,“ Susan už to přestalo bavit

„Pojďme odsud, Jime.“

„Kolik, kapitáne? Tolik jako tadyhle major? Vsadím se, že jich pobil mraky. Ta britská zvláštní operační jednotka působí za liniemi.

Likviduje je noži, zatracenými noži, rovnou pod hrdlem. Všude spousta krve. Ale kolik vy, kapitáne? Co?“

Leets odpověděl, že neví, ale že jich mnoho nebylo. „Prostě jste střílel na auta,“ vysvětlil, „dokud nevybudila. Takže tam neexistoval žádný pocit ze zabíjení.“

„Mohli bychom změnit téma, prosím,“ Susan se rozhlédla kolem. „Z těch všech řečí o zabíjení mě bolí hlava.“

„Žádný lov se nevyrovná lovu na člověka a ti, kdo lovili ozbrojené muže dost dlouho a rádi, už pak o nic jiného nedbají,“ zacitoval Hemingway.

„Nevěděl jsem o tom,“ řekl Leets. Hořce si vzpomněl na svítící střely, rozprskávající se v trávě a vytrhávající hlínu ze země, zvuky pušek STG-44 a vesmír drásající detonace pětasedmdesátimilimetrových střel na pancéřích. „Byl to akorát zatracený maglajz. Vůbec se to nepodobalo lovu.“

„Tak vážně, já si nenechám zkazit večer takovým blábolem.

Pojďme, Jime, vypadnem odsud,“ naštvala se Susan a odtáhla ho pryč.

Šli studenými a mokrými londýnskými ulicemi před začátkem svítání. Horizontem začalo prosakovat ledové světlo nad prázdnými řadami budov, které vytvářely stěny jejich zvláštního koridoru. A znovu mlha. Ulice byly prázdné, občas jimi projely džípy vojenské policie a sem tam osamělý černý taxík.

„Říká se, že ani během těžkého náletu se Hitlerovi nepodařilo zastavit taxíky,“ prohlásil odtažitě Leets.

„Věříš na zázraky?“ zeptala se náhle Susan, která až dosud mlčela.

Leets uvažoval a pak odpověděl „ne“.

„Já taky ne,“ řekla. „Protože zázrak musí být naprosté štěstí. Ale věřím, že určité věci se stát mají. Úmyslně, plánovaně, předurčeně.“

„Naše další schůzka v nemocnici?“ zeptal se napůl žertem. „Ne, tohle je vážné,“ řekla.

Pohlédl na ni. Jak se změnila!

„Vydáváš dost energie na osvětlení téhle čtvrti města. Doufám, že tam nahoře není žádné skopčácké letadlo.“

„Chceš o tom něco slyšet, nebo ne?“

„Jistěže ano,“ řekl.

„Promiň, Jime,“ omlouvala, se „Vím, že se cítíš hrozně.

Outhwaite byl velmi krutý.“

„S Outhwaitem si poradím. Já prostě něco vím a nikdo mi nechce uvěřit. Ale nechci svými potížemi kazit tvoje volno. Opravdu, Susan. Pro tebe jsem šťastný. Prosím, abys mi o tom všechno řekla.“

„Máme jednoho. Konečně. Jeden. Zázrak.“

„Máte jednoho, ale koho? Co…“

„Svědka.“

„Já ne…“

„Z koncentračních táborů. Je to neuvěřitelný příběh. Konečně, teď v březnu 1945 se ten muž dostal na Západ z tábora v Auschwitzu v Polsku. Z tábora smrti.“

„Susan, ty slyšíš všechny možné…“

„Ne. Byl tam. Identifikoval fotografie. Popsal místa, rostliny, procesy. To všechno pasuje se zprávami, které jsme dostávali. To všechno je pravda. A teď to můžeme dokázat. On je všechno, co mají Židé z Východu. On je jejich testament, jejich svědek. A konečně i jejich hlas. Je to velmi dojemné. Shledávám…“

„Počkej na okamžik. Říkáš, že ten koncentrák je v Polsku. Jak to ksakru mohl ten člověk dokázat, že přešel přes Polsko a Německo až k nám? Vážně, tomuhle se dá těžko uvěřit. Mně to všechno připadá jako něco vymyšleného.“

„Němci ho odtransportovali do nějakého zvláštního tábora v lesích v Německu. Je to bláznivý příběh a vůbec nedává smysl.

Přivezli ho tam spolu s jinými lidmi. Vykrmili je, až ztloustli, málem jako prasata. Pak ho jedné noci odvedli do polí a…“

„Nějaký způsob popravy?“

„Test. Řekl, že to byl test.“

A Susan vyprávěla Leetsovi Shmuelův příběh.

A již po chvíli Leets začal naslouchat s velkým zájmem.

7

Vampýr bude fungovat, tím si byl Vollmerhausen téměř jist.

Koneckonců byl u toho od začátku v roce 1933 v laboratoři Berlínské univerzity, když pan doktor Edgar Kutzcher, který tam pracoval pod rozsáhlou smlouvou s Heereswaffenamft, jež mu poskytovala pozoruhodnou volnost, uskutečnil průlomový objev, že sirník olovnatý neboli galenit je fotovodivý a má užitečnou odezvu kolem tří mikronů. Tím získal několikaletý náskok před Američany a Brity, kteří se bez výsledku ještě stále vrtali s thallným sulfidem. Rovnice, napsaná na univerzitní tabuli, dokladující průlom, jehož pan doktor dosáhl, vyústila ve svou finální praktickou formu instrumentu, na němž Vollmerhausen nyní pracoval ve výzkumné dílně v Anlage Elf pod vzrůstajícím tlakem a obtížemi.

Šlo o to vyspecifikovat tucty detailů, provrtat se houštinami technických nezdarů, k nimž vedlo sebemenší rozhodnutí. Ale právě proto měl Vollmerhausen, zkrachovalý fyzik, rád strojírenství, kde se rodily funkční věci. Funkce byla vším. Vampýr bude fungovat.

Ale bude Vampýr fungovat při čtyřiceti kilech váhy?

To byla celkem vzato jiná otázka. Ačkoli jeho pozice oficiálně vyžadovala optimismus, v soukromí byly jeho pochyby hluboké a bolestné.

Méně než čtyřicet kilo?

Šílené. Ne bez toho, že by se došlo k radikálnímu kompromisu ohledně výkonu. Jenže s velením SS se nediskutovalo. Každý se musel usmát a udělat to nejlepší, co mohl a doufat ve štěstí.

Ale čtyřicet kilo? Proč? Plánují snad, že to svrhnou z letadla?

Stejně by se to rozbilo a navíc, ve specifikacích nebyl uveden absorbér nárazu. Zašel za Reppem soukromě.

„Ovšem, obersturmbannführere, pokud mi můžete uvést nějaký důvod pro tento arbitrážní váhový limit.“

Mrazivý Repp odpověděl. „Promiňte, pane inženýre-doktore.

Jde o taktické požadavky, toť vše. Někdo bude muset tu zatracenou věc nosit.“

„Ale jistě existují vozidla, která…“

„Pane inženýre-doktore: čtyřicet kilogramů.“

Později měl Hans zvaný Icik noční můry. Potrava v žaludku mu bublala a zvedala se. Pracoval jako posedlý. Tyranizoval své podřízené a vyžadoval od nich nemožné.

„Hans Icik,“ uslyšel jednou poznámku o sobě. „To spíš Hun Atilla.“

Ale od roku 1933 se vypracoval. Jeho dráha byla komplikovaná, plná chybných začátků, omylů, zrady, zklamání, falešných obvinění a spiknutí proti němu, kdy si jeho zásluhy přisvojovali jiní. Rok 1933 ho strašil víc než kdykoli jindy. Říkal si, že to byl poslední rok, kdy byl skutečně šťastný, před tímhle vším.

Byl to rok začátků, pro Vampýra, pro Kutzchera, pro Německo.

Ale také rokem konců. Byl to poslední rok, v němž Vollmerhausen měl co do činění s fyzikou. Miloval fyziku a měl na ni talent. Ale dalšího roku, 1934, již byla fyzika oficiálně považována za židovskou vědu, polonáboženství jako freudianismus, plné kabaly, rituálů a pentagramů. Chytří mladí árijci jako Vollmerhausen byli intenzivně tlačeni do jiných odvětví. Mnozí opustili Německo, a nejen samotní Židé, kteří měli to štěstí. Těm, kteří zůstali jako Vollmerhausen, zbyla jen melancholická volba. Dietzl se dal na aerodynamiku, Stossel se vrátil k chemii a Lange se úplně rozloučil s vědou a stal se partajním intelektuálem. Vollmerhausen rovněž pociťoval, že je nucen k mimořádnému posunu v kariéře.

Odvážnému, necharakteristicky významnému, který nenáviděl. Vrátil se do technologického institutu a stal se balistickým inženýrem, nikoli exaltovaným doktorem věd. Jeho nový post neobnášel výzvu fyziky, ten pocit odemykání vesmíru, ale každý už si uvědomoval, že válka vypukne dříve či později. A válka znamenala zbraně a zbraně znamenaly pracovní místa. Vrhl se do toho s úzkostí, podporován naprostým odhodláním namísto talentu jako dřív. Vypadalo to, že učinil správné rozhodnutí, když byl vyzván, aby se přidal k designovému týmu ERMA Bertholda Giepela. ERMA, což byl akronym pro Erfurter Maschinenfabrik B.Giepel GmbH, Erfurt, byla v tom historickém okamžiku nejplodnějším místem na světě pokud šlo o zbraňový design. Po celém světě se rojili přívrženci, mladí inženýři, kteří opustili technické instituce nebo byli předtím vyučeni ve Waffenfabrik Mauser v Oberndorfu nebo ve Walther AG v Mnichově. Dokonce mezi nimi byl i Švýcar z SIG nebo jistý Američan z Winchesteru. Všichni dostali košem. Brilantnímu týmu, který Giepel shromáždil, nešlo o nic jiného než o zrevolucionalizování teorie automatických zbraní, a to zkonstruováním poloautomatické pušky s otevřeným úderníkem, principu, který vedl k větší výrobní jednoduchosti, lehkosti a spolehlivosti a zároveň umožňoval cirkulaci vzduchu přes závěr pušky a hlaveň mezi výstřely s následujícím snížením teploty, zvýšením počtu výstřelů až na 540 za minutu. Krátce řečeno, vynalézali nejlepší poloautomatickou pušku na světě, typ MP-40, která posléze proslula pod jiným označením.

To mohly být mimořádné dny pro Vollmerhausena a také svým způsobem byly. Ale jeho fyzikální minulost, stejně jako nádech židovství na něm ulpěly. Nikdy se toho nemohl zbavit. Druzí za jeho zády šířili pomluvy, hráli malé lumpárny a nemilosrdně ho dráždili.

Nenáviděli ho, protože již jednou aspiroval na vědeckou hodnost.

Vědci, s nimiž nyní přicházel do styku, ho nenáviděli, protože byl inženýr. Stala se z něj svým způsobem pokřivená osobnost s tendencí k mrzutosti, hořkosti a sebelítosti. Byl podrážděný, melancholický, sebeospravedlňující a obviňující druhé. Jeho hlava byla plná imaginárních komplimentů, o nichž se domníval, že si je zasluhuje, avšak nikdy se jich nedočkal, jelikož ostatní žárlili na jeho dokonalost. A ke všemu navíc mu přezdívali Hans Icik.

Takže když mu v roce 1943 nabídnuli místo na zkušební základně WaPrüf2 v Kummersdorfu, skočil po tom. Na řadu měl přijít nový projekt. Armáda se v Rusku poučila z nočních hrůz a výsledkem toho byl kontrakt na Vampýr 1229 Zeilgerät, optické zařízení, na bázi údajů, které získal již nebohý doktor Kutzcher v roce 1933. Vollmerhausen měl k tomu mimořádné dispozice.

Ovládal jak fyziku, tak balistiku. Byla to práce pro něj jako dělaná.

Waffenamt ve své prozíravosti rozhodl, že zbraní, na kterou bude nejlepší aplikovat Vampýra, nebude žádná jiná než prototyp Sturmgewehr, na němž tak zuřivě pracoval Hugo Schmeisser, a který posléze označen jako MP-43. Takže inženýr-doktor Vollmerhausen a Schmeisser (pro starého Huga nezbyly tituly) se chtě nechtě setkali při spolupráci na projektu pod diktátem armádní byrokracie.

Hugo jej od začátku srážel.

„Moc velké,“ prohlašoval ten starý blázen. „Příliš citlivé. Příliš komplikované.“

„Pane Schmeissere,“ začal Hans, který nesmírně trpěl, když musel zdvořile jednat s tím cvokem, „postačí pár modifikací designu a můžeme dát dohromady vaši útočnou pušku a můj optický systém a docílit tak nejmodernějšího zařízení v této válce. Nikdy to nebude útočná zbraň, ani pro parašutisty, ale v následujících letech se odehrají bitvy primárně obranné povahy. Velké dny rapidní expanze skončily. Je čas se soustředit na ochranu toho, co máme. Za jakékoli stabilní noční taktické situace Vampýr z našich nepřátel udělá naprosto zranitelné cíle.“ Zatímco mluvil, mohl pozorovat, jak ho oči starého muže sledují s mrazivou lhostejností. Byla to nejobtížnější situace, zvláště proto, že v pozadí byl ještě jiný podtext. Hans Icik pocházel z týmu ERMA, který vyvinul báječnou pušku MP-40. Jenže tato zbraň dostala přezdívku „Schmeisser“, ačkoli ten starý kozel s ní neměl nic společného. Nikdy ovšem nepopíral spojení s touto zbraní, protože zoufale toužil po uznání a slávě.

Se Schmeisserem proti sobě byl vyřízený. Modifikace STG nebyly nikdy schváleny, fondy se začaly rozplývat a technici byli odveleni na jiné projekty. Lidé z Opticotechny měli problémy s čočkami. Bylo to snad kvůli Schmeisserovi? Vyrojily se pomluvy a krutý humor byl adresován Hansi Icikovi za jeho zády. Neměl žádné konexe, nic, čím by se mohl postavit zručnému Schmeisserovi, který nechtěl spojit svou útočnou pušku s jakýmsi podivným „strojkem na přání“, vynalezeným obskurním vědátorem a podporovaným dohlížitelem z týmu ERMA, vysloužilcem bez reputace.

Vollmerhausen byl pod tlakem a připadal si čím dál odpudivější.

Jakékoli šance, které měl jako zastánce projektu Vampýr, mizely, když se přestal pravidelně holit a koupat a když za to začal dávat vinu tajné kabale, která konspirovala za jeho zády. Vampýr to nikdy nedotáhl dále než jako prototyp navzdory jistým slibným počátečním testům. Selhal, když měl vyhovět určitým specifikacím při polních zkouškách, ačkoli Vollmerhausen ujišťoval, že „kabala“ zinscenovala test proti němu. V květnu roku 1944 byl zrušen kontrakt, zadaný Waffenamtem a Vollmerhausenovi přikázali vrátit se okamžitě do Kummersdorfu k bezvýznamné práci. Krátce poté ho propustili.

Byl ponechán v nejistotě, která ho přibližovala blíž a blíž k zoufalství. Měl starosti navrch starostí. Jeho kariéra začala kolabovat.

Otázky byly odpovězeny. Lidé se mu začali vyhýbat. Nikdo se mu nedíval do očí. Domníval se, že je pozorován. Byl povolán do armády, prodělal fyzické testy a byl prohlášen za bojeschopného navzdory tomu, že měl propadlé klenby nártů, trpěl bronchiální infekcí, nedoslýchavostí a značnou krátkozrakostí. Byl vyzván, aby si uspořádal své záležitosti a očekával povolávací rozkaz každým dnem. Vypadalo to, že jeho konečným osudem bude nosit pušku „Schmeisser“ na východní frontě.

Jednoho dne potkal přítele v nechvalně známé kavárně, kde si zvykl trávit své dny.

„Neslyšels, jestli továrna Haenel pořád nabírá lidi? Dělal bych všechno. Projektanta, učednickou práci, modelování.“

„Nemyslím, Hansi. Starý Hugo, však víš. Bude ti stát v cestě.“

„Ten starý pitomec.“

„Jenže, Hansi, já o něčem slyšel.“ Přítel byl mimořádně nervózní. Viděli se poprvé od té doby, co Vollmerhausena propustili.

Hans byl ve skutečnosti překvapen tím, že ho potkal na takovém místě.

„Takže co?“ Vollmerhausen zamrkal, rukou si prohrábl vlasy a přejel tvář. Poprvé si uvědomil, že se už dlouho neholil.

„No, povídá se, že nějací chlápkové od SS chystají co nejdřív velký kontrakt. Na Vampýra. Možná oživí Vampýra.“

„Tak SS. A co se starají o…“

„Hansi, já se neptal. Prostě jsem se neptal. Ale slyšel jsem, že to má co do činění s…“ Umlkl.

„S čím? Ale no tak, Dietere. Co se děje? Nikdy jsi nebyl tak…“

„Hansi. To je jiná věc. Možná chtějí esesáci začít Vampýra vyrábět…“

„Co jsi slyšel?“

„Jde o nějakou zvláštní záležitost. Zvláštní misi. O zvláštní, nejtajnější a nejdůležitější. To je všechno. Povídá se, že je to na příkaz… nejvyšších míst.“

Vollmerhausen znechuceně našpulil rty. Byl zmaten.

„Myslím si, že mají zájem o tebe. Myslím si, že mají dost velký zájem. Šel bys do toho? Hansi, prosím tě, přemýšlej o tom.“

Zmínka o SS ho naplnila děsem. Tolik se toho o nich povídalo.

Jenže práce byla práce a navíc tu byla ta hrozba východní fronty.

„Ano. Ano, domnívám se…“

O pár dní později již hovořil s bledým důstojníkem v podzemní centrále SS administrativy a ekonomické sekce v Unter den Eichen v Berlíně.

„Reichsführer usiluje o vypsání kontraktu na strojírenský projekt se sídlem ve Schwarzwaldu. Upřímně řečeno, věří, že ten Vampýr, na kterém jste pracoval, by mohl být aplikován s přihlédnutím k potřebám SS, kterým hodlá dostát.“

„Zajímavé,“ řekl Vollmerhausen.

Muž poté přešel k diskusi s překvapivou precizní znalostí historie a technologie Vampýra, obzvláště ve vztahu k typu STG-44.

Vollmerhausen si s údivem uvědomil, jak pečlivě byl ten projekt sledován jakousi WVHA, o níž do té doby neměl ani ponětí.

„Financování není žádný problém,“ vysvětlil muž. „Máme přístup k adekvátním zdrojům. Pobočka Ostindustrie GmbH je dostatečně zisková. Levné pracovní síly z Východu.“

„Nuže, rozpočet bude v takovém projektu důležitým faktorem,“ řekl Vollmerhausen nezávazně.

„Znáte pana Reppa?“

„Myslíte toho velkého SS hrdinu?“

„Ano, toho. Je taky součástí toho všeho. Již zakrátko vstoupí do projektu, kterému jsme dali kódové značení Nibelungen. Operace Nibelungové.“

„Cože…“

„To je nápad reichsführera. Libuje si v tom. Je to vtip, vážně.

Chápete?“

Vollmerhausen byl zaražen. „Vtip?“

Důstojník pokračoval. „A teď, pane inženýre-doktore, zde…“

Přesunul několik papírů. „Vampýrův hlavní nedostatek podle výsledků polních testů…“

„Test byl naplánován tak, aby odhalil selhání. Zacházeli s tím jako s nádobím. Přitom jde o dokonalý…“

„Ovšem, ovšem. Podle našeho názoru je problémem jeho váha.“

„A co čekáte, když tam jsou baterie, izolace, elektrické spoje, zaměřovací zařízení, optika a zařízení na přeměnu energie?“

„Kolik váží Vampýr?“

Vollmerhausen byl zticha. A odpověď byla znepokojující.

„Sedmdesát kilo.“ Muž si odpověděl sám. „To je na úplné hranici přenosnosti.“

„Silný muž…“

„Muž, který je na frontě, vystaven dešti, chladu, hladu a vyčerpání, není silný.“

Vollmerhausen znovu ztichl. Zíral do prázdna. Nebylo rozumné projevit zlost před příslušníkem SS. Zaškaredil se.

„Pane doktore, naše specifikace si vyžadují čtyřicet kilo.“

Vollmerhausenovi se zdálo, že špatně slyší. „Cože? Nejsem si jist…“

„Čtyřicet kilo.“

„To je kravina! Má to být vtip? To je absurdní!“

„Takže to nejde?“

„Ne, pokud nepřistoupíme ke kompromisu ohledně funkce

Vampýra. Není to žádná hračka. Možná v budoucnosti, až budou dostupné nové miniaturizované technologie. Ale ne teď…“

„Do tří měsíců. Možná do čtyř nebo pěti, teď to nelze stanovit.“

Vollmerhausen málem znovu vyskočil ze židle. Ale zaznamenal muže s chladným a upřeným pohledem.

„Já… já nevím,“ vykoktal.

„Budete mít k dispozici nejlepší zařízení, špičkové odborníky a absolutní zelenou ode všech spolupracujících agentur. Budete mít veškeré zdroje SS k dispozici, počínaje reichsführerem. Doufám, že víte, o jak důležitou věc těchto dní jde.“

„Dobře…“

„Jsme připraveni na této věci neustále pracovat. Věříme, že je absolutně důležitá pro našeho führera, naši vlast a naši rasu. Neumím si představit, že vzkážete reichsführerovi, že to nejde. Je to čest, být vybrán pro tuto práci. Je to příhodné vyvrcholení vaší služby říši.“

Vollmerhausen v tom rozpoznal hrozbu. Vyvstala tím sugestivněji, čím víc se týkala nespecifikované budoucnosti.

„Ale ovšem,“ prohlásil riskantně se slabým icikovským úsměvem. „Bude pro mě ctí.“ Celou tu dobu si však myslel: Co to vyvádím? Čtyřicet kilo?

O měsíc později bylo ze čtyřiceti kil o deset méně. Handrkovali se a ubírali váhu, dělali kompromisy, drobné změny a improvizovali.

Bolestně ubírali gram po gramu. Vollmerhausen mohl ty dny téměř měřit v termínech gramů ubraných tady a tam, ale zdálo se, že ubrat oněch posledních deset kilogramů je nemožné. Po určitém plynulém postupu se práce zasekla, takže Vollmerhausenovou další starostí bylo, zda na to Repp přišel nebo ne.

Uvědomil si, že jde o typický vývoj jeho kariéry. Měl za sebou spoustu dobré práce, spoustu brilantní práce, za kterou se mu nikdy nedostalo patřičného uznání. A znovu se všechno začalo odvíjet kvůli nějakému nesmyslu, nad nímž neměl žádnou kontrolu.

Slzy beznadějné hořkosti mu vytryskly do očí. Smůla, neférová perzekuce a nešťastný souběh událostí, to vše ho pronásledovalo.

Například, pokud šlo o pušku STG-44? Jaký respekt si získal jejími modifikacemi? Dostal do rukou chytrou pušku s výtečnými předpoklady pro výrobu. Byť s ručně soustruženým závorníkem a hlavní, avšak stále to byla automatická zbraň, ze které udělal prvotřídní odstřelovací pušku. Vyřešil dva nejnaléhavější problémy.

Hluk a přesnost na dlouhou vzdálenost. Vyřešil to naráz. Navrhl zcela novou koncepci balistiky. Požadavek na zbraň byl jasný. Třicet výstřelů, vypálených tiše se zničující silou na cíl ve vzdálenosti 400 metrů. Takže také tak to mělo být. Repp měl mít třicet šancí a předtím neměl žádnou.

A jaká byla odpověď?

Repp na něj pouze zaměřil ten svůj chladný pohled a dožadoval se.

„Ale kolik to váží, inženýre-doktore?“

Schůze neproběhla dobře. Byla to jedna velká hádka mezi skupinou optiků, z nichž většina byla z mnichovského technologického institutu, a skupinou, která měla na starost vývoj baterií. Byli to lidé, kteří přirozeně oponovali jejich zatížení. Lidé z oddělení přeměny energie mlčeli a byli podráždění.

Zničehonic se zdálo, že dominuje složitost zadání. Jeho údy byly plné neuvěřitelné neúnavnosti, zatímco oči jeho štábu se upíraly na něj, vyžadovaly odpovědi, dominanci a rozhodnutí. Za nimi v pozadí byl Repp jako hrozba. Pociťoval palčivou a intenzivní mizérii.

„Pánové, prosím. Věřím…“ Zarazil se. Absolutně nevěděl, co má říci, když začal hovořit. To se mu stávalo často. Začátky vět pronášel s důvěrou, zatímco kdesi uprostřed proslovu se mu slova vymykala z kontroly a mizela do mlčení. Myšlenky, které hledal, bleskově mizely. Pocítil touhu uniknout, která v něm narůstala. Chvěla se v jeho hrudi jako živá věc.

„Myslím,“ pokračoval a byl tím sám stejně udiven jako oni, „že se půjdu projít.“

Pohlédli na něj a byli zaskočeni. Vždycky byl tak cílevědomý, pokoušel se vyřešit problém plnou intenzitou své vůle, rozdrtit ho svou energií a zavilostí. V několika párech očí se zrcadlilo podezření, že Hans Icik jenom žvaní.

„Prospěje nám to,“ argumentoval. „Když odhlédneme od problému na pár hodin, získáme na celou věc čerstvý náhled.

Sejdeme se zase v jednu.“

Vyběhl mezi nimi do dveří a pocítil náraz svěžího jarního povětří a teplo slunce. Je jaro, pomyslel si s údivem. Ztratil veškerý pojem o čase a roční době, odříznut ve svém exotickém světě mikronů, tepelných křivek a elektrických sekvencí. Poté mu došlo, jak se změnilo zařízení. Nyní bylo proměněno téměř v pevnost.

Málem klopýtl o výkop, který se táhl mezi betonovými baráky, které tam nově vyrostly od té doby, co tam byl naposled. Zvolil si cestu kolem palebných stanovišť, obložených pytli s pískem, a manévroval skrz spletence ostnatého drátu. Byli snad Američané blízko? Náhle ho to vystrašilo. Nesmí zapomenout a musí se zeptat Reppa.

Avšak přál si být obklopen zeleným tichem, modrou oblohou a dotyky slunce. Ne tímhle válečným průhledem, který ještě více zdůrazňoval jeho problémy. Proběhl bránou a mířil po cestě dolů ke střelnici, jež ležela ve vzdálenosti asi dvou kilometrů. Bylo to jediné otevřené místo v lese, který se tyčil okolo. Cesta neskýtala žádné potěšení. Stromy se před ním vynořovaly jako temné přízraky, zakrývaly oblohu a on se ocital v místech, kudy se vinula cesta, kde se cítil naprosto izolován. Zdálo se, že se nepohnul ani živáček, žádný větřík nerozvlnil husté větvoví, které viselo nad ním, což způsobilo, že sluneční zář se rozdělila do jednotlivých skvrn u jeho nohou. Ale poté se objevil ostrov žlutého svitu na konci koridoru.

Zbývající vzdálenost už téměř proběhl.

Střelnice byla prázdná. Bylo to žluté pole, ohraničené po stranách stromy. Došel až do jeho středu a znovu pocítil dotek slunečního tepla na šíji. Koneckonců byl březen, pak přijde duben, po něm květen, o němž se říkalo, že v těch končinách je obzvláště krásný. Za jasného dne se daly vidět Alpy ve vzdálenosti jednoho sta kilometrů na jihu. Náhle se obrátil tím směrem a zkoušel je zahlédnout jako někdo, kdo hledá naději. Nad stromy visel opar a neurčité šmouhy. Rozhlédl se kolem, aby našel symboly obnoveného života, poupata nebo ptáky či včely. Brzy se mu podařilo najít žlutou květinku.

Sklonil se nad ní. Brzký závan přívětivosti? Květina měla špičaté okvětní lístky a nevyhlížela zrovna nejlíp, protože byla poseta mdlými hnědými skvrnami. Vollmerhausena taková podívaná nikdy neokouzlovala. Nikdy na něco podobného neměl čas, ale nyní ho napadlo, že jde o krátký pohled na jednoduché radosti, které sdíleli jeho krajani po celá léta. Vytrhl květinu z půdy a zblízka si ji prohlížel. Měla zajímavý tvar, korunní plátky obklopovaly terč tak, aby se mohlo okvětí lehce otevírat i zavírat a umožňovat maximální absorpci slunečního světla a také ochranu před nočním chladem. Byl to malý sluneční strojek, složený z excentrických kruhů, účinný, elegantní a precizní. Tohle bylo strojírenství! Slunce ho začalo více hřát na šíji, jakoby na dotvrzení jeho úsudku.

Bylo mu nadobyčej příjemně. Bylo mu jako by cosi objevil.

Umínil si, že musí vyhledat knihu o květinách. Nevěděl o nich nic, ale převážila v něm náhlá zvědavost.

Tyto uklidňující myšlenky ho však náhle přešly, když si uvědomil, že stojí uprostřed střelnice.

Projela jím rychle vzpomínka na tu noc. Jak věděl, že je chtějí postřílet? Nemohl si přesně vzpomenout, to povědomí pomalu odplynulo za pár prvních měsíců. Nemohl si ujasnit, kdy nastal aktuální okamžik, ve kterém si to uvědomil. Vypadalo to, že o tom všichni věděli a nepřipadalo jim to zvláštní. Nikdo nebyl zneklidněn.

Repp to zřejmě nepovažoval za nic výjimečného. Vůbec se v tom neangažoval, prostě se to tak stalo poté, co prototyp Vampýra dospěl do určité fáze. Ale všechno to dění vyvolávalo ve Vollmerhausenovi pocity nejistoty a obavy.

Dobře si pamatoval na začátek. Na dvojitou řadu mužů, kteří stáli neslyšně v chladné tmě. Mohl slyšet, jak dýchají. Vypadali tak živí. Byl divoce vzrušen, nervózní a jeho sevřený žaludek ho bolel.

Židé stáli v řadách a čekali na smrt. Nerozpoznával jejich tváře, ale v tom předposledním okamžiku zaznamenal zvláštní věc.

Byli tak malí.

Všichni byli tak malí, někteří z nich téměř muži, a dokonce i ti starší, šlachovití a malí.

Poté se všechno odehrálo prostě. Židé odpochodovali pryč a on, když už je neviděl, o nich více nepřemýšlel.

Přípravy byly strohé a věcné. Repp věnoval pozornost zbrani.

Pak za ni zaklekl a přitáhl si ji k sobě. Byl tam v napjaté póze, celým tělem pod puškou, jako by neexistovalo jeho tělo ani svaly, ale jen soustava kostí, která nesla tu váhu.

„Jste zapojen, pane,“ řekl kdosi.

„Ale ovšem,“ řekl Repp. Jeho hlas byl poněkud zkreslený pažbou. „Velmi dobře, velmi dobře.“

„Pane, stráže jsou připraveny,“ zvolal někdo. „Máte cíle na padesáti.“

„Ano, ano,“ řekl Repp a poté jeho slova zanikla v hluku výstřelu. Jedno rychlé klapnutí zásobníku a proud jednotlivých nábojů se téměř sléval, jak opouštěly hlaveň.

Za několik vteřin poté zjistili, že jeden muž přežil a hned poté se rozpoutalo peklo. Rozsvítily se reflektory a dva americké letouny se řítily s jekotem k zemi. Do osvětlené zóny chrlily své náboje a vytrhávaly zemi v jakýchsi švech napříč celým polem, zatímco reflektory pohasly.

„Hajzlové,“ pronesl kdosi. „Odkud se sem nasrali?“

Vollmerhausen pokrčil rameny. Stál v trávě a kolem ležela znetvořená těla. Střely z Vampýra odsekaly z těl celé špalky masa.

Té noci země nasákla krví, ale teď tam byla jen tráva, slunce, modrá obloha a mírný větřík.

Vollmerhausen vykročil ke stromům. Slunce mezitím zašlo za mrak. Nebylo divu, že se náhle ochladilo.

Slunce pak znovu vyšlo a on znovu ucítil na šíji jeho teplo.

Ano, zahřej mě.

Ukonejši mě.

Očisti mě.

Ano, očisti mě.

Odpusť mi.

A poté už věděl, odkud pochází jeho deset kilogramů.

8

Tvořili zvláštní pár. Susan v jejích vytahaných civilních šatech a doktor Fischelson v obleku podle módy uplynulého století, staromódní a letitý, s přehnutým límcem, v kamaších, proužkovaném saku, s kozí bradkou a cvikrem. Pomyslela si, že vypadají jako fotografie jejích prarodičů.

Vypadalo to, že se již uklidnil, ale stále si tím nebyla jistá.

Každou chvíli mohl potrhle vybuchnout, vychrlit slova v podivné směsici polštiny, jiddiš, němčiny a angličtiny. Zatímco jeho oči plavaly, olizoval si suché rty a bláznivě hovořil o obskurních událostech a lidech. Věděla, že není konstruktivním mužem. Ale jakmile došlo na jedno téma, jeho vůle byla železná. Byl to osud Židů. Zdálo se, že ho neustále nosí sebou, tu imaginární tíhu, která ho tiskla blíže k zemi každý den a zbavovala ho soudnosti.

Ale nyní byl klidnější. Utěšovala ho, naslouchala mu, přikyvovala, přemlouvala ho a šeptala. Seděli na dvou nepohodlných židlích v antiseptické chodbě soukromé kliniky v Kilburnu na londýnském předměstí za dveřmi, za nimiž odpočíval Muž z Východu, jak ho nabubřele nazval Fischelson.

Večerní rozruch nyní skončil. Pozdě odpoledne přišlo pár vyšetřovatelů na kliniku a kladli bezohledné otázky. Fischelson zpanikařil a došlo k nepěkné scéně. Zcela vyděšený jí zavolal.

Vyprosila si uvolnění z noční služby a vypadla jak nejrychleji mohla.

Když přišla, našla Fischelsona, který se třásl a nesouvisle mluvil.

„No tak,“ uklidňovala ho, „jsem si jistá, že o nic nešlo. Nejspíš to byli lidé z emigračního nebo z bezpečnosti. To je všechno. Musí tyhle záležitosti kontrolovat.“

„Hrubí. Byli tak hrubí. Bezohlední.“ Jak by mohla přesvědčit toho muže, že moderní národy se v té věci účastnily?

„O nic nejde, doktore Fischelsone. Vůbec o nic. Oni musí tyto záležitosti prověřovat.“ Kradmo pohlédla na svoje hodinky. Proboha, už se připozdívalo. Málem byla půlnoc. Byla tam s tím starým člověkem už od osmi. Přitom měla nastoupit do služby v šest ráno.

„Měli bychom jít. Všechno se vyjasnilo.“

„Dobře, odejděte si. Jen běžte. Já, starý muž, zde zůstanu.“ To byli staří Židé, všichni si byli podobní. Pronesl slova tónem jako její matka. Manipulace s vinou. To nejúčinnější. Kristepane, jak dlouho to ještě bude trvat?

„Dobře. Zůstaneme o trochu déle.“ Jak jsi mohla být hrubá na Fischelsona? Nebyl to žádný cvok, který se po tobě sápal. Jenže byla vyčerpaná. Měli svědka, záhadného muže v zadním pokoji.

Zosobňoval neuvěřitelný příběh. Příběh, který teď vyjde najevo.

Konečně. I kdyby už bylo až příliš pozdě. Ne, nebylo příliš pozdě. V koncentračních táborech jich ještě byla spousta blízko smrti. Jestliže se konečně podaří přesvědčit úřady, kdo ví, co bude možné?

Ozbrojené útoky na koncentrační tábory, podporované lékaři a léky.

Tisíce mohou být zachráněny. Kdyby jen se tak podařilo přesvědčit správné lidi.

Doktor seděl se založenýma rukama a ztěžka dýchal. Pak sundal svůj cvikr a začal leštit čočky o klopu saka. Měl dlouhé a kostnaté prsty. V nažloutlém světle chodby vypadal, jako kdyby byl stvořen ze starého papíru nebo z pergamenu. Náš židovský generál, pomyslela si. Napůl nepříčetný, napůl senilní a zuřivě rozhorlený.

Bylo by to docela legrační, kdyby to nebylo tak smutné.

Fischelson tam byl od roku 1939. Když filantrop Hirsczowicz koncem toho roku konvertoval k sionismu, jeho prvním krokem bylo mít na Západě svého mluvčího. Hirsczowicz byl velmi inteligentní.

Věděl, že osud Židů spočívá v rukou Západu. Nejprve vyslal Fischelsona jako svou předsunutou hlídku, aby uvedl věci do pohybu. Ale Fischelson zůstal osamocen, když vypukla válka a Hirsczowicz zmizel během nacistické operace. Starý muž prokázal, že je až hrůzně nezpůsobilý naplnit zadaný cíl. Nebyl slušný, neměl žádný takt ani politickou citlivost. Uměl jen plačtivě naříkat a nabubřele řečnit.

„Jeho papíry jsou v pořádku,“ řekl doktor Fischelson svým těžkým přízvukem.

„Cože?“

„Jeho papíry jsou v pořádku. Za to ručím. Ručím. Má propustku z vězeňského válečného tábora. Naši lidé ho našli v nemocnici. Byl nemocen, velmi nemocen. Dali mu víza. Židé pomáhají Židům. Přes Francii cestoval vlakem. A nakonec lodí. Advokáti všechno ověřili.

Všechno v pořádku, všechno legální. To vám říkám. Tak proč nějací vyšetřovatelé? Proč zrovna teď vyšetřovatelé?“

„Prosím, prosím,“ řekla, protože starý muž povstal a začal horlit.

Tepna pod jeho suchou kůží pulzovala pod jeho hrdlem. „Musí to být nějaký omyl. Jsem si tím jist. Nebo součást nějaké rutiny. To je vše.

Podívejte se, mám známého ve zpravodajské službě. Je to kapitán.“

„Žid?“

„Ne. Ale v podstatě hodný člověk. Decentní. Zavolám mu a…“

Uslyšela, jak se rozlétly dveře na konci chodby, a v prvním okamžiku nevěděla, oč jde. Nebyli ničím zvláštní. Velcí, tlustí a poněkud znepokojení. Nedořečená věta se Susan zasekla v hrdle. Co byli zač? Doktor Fischelson, znepokojen výrazem v jejích očích, se rozhlédl.

Přišli tiše a bez řečí. Byli čtyři a za nimi byl pátý, jejich velitel.

Prošli kolem Susan a Fischelsona a vstoupili do Shmuelova pokoje.

Panebože, pomyslela si.

„Co to má být, co se děje?“ křičel Fischelson.

Susan pocítila, jak se jí začíná zrychlovat tep a ruce se jí začaly třást. Dýchala s obtížemi.

„Jenom klídek,“ řekl jejich mluvčí docela vlídně.

„Slečno Susan, co se děje?“ zeptal se Fischelson.

Řekni něco, ty idiote, pomyslela si Susan.

„Co tady vůbec děláte?“ řekla nervózně.

„Jsme ze speciální jednotky, slečno. Promiňte, bude to jen okamžik.“

„Slečno Susan, slečno Susan.“ Starý muž povstal, v jeho očích se zračila panická hrůza. Začínal se uchylovat k jiddiš.

„Co se to tady děje?“, vykřikla. „Zatraceně, co se to tady děje?“

„Klid, slečno,“ odvětil muž. Nebyl hrubý. „Nic z toho se vás netýká.

My jsme speciální jednotka.“

Čtyři vyšli z pokoje. Na prostěradle ležel ofáčovaný přeživší.

Omámeně hleděl kolem sebe.

„Jsem americký důstojník,“ vykoktal ze sebe.

„Proboha, ten muž je nemocný. Co se děje? Kam ho chcete odvést?“

„Jenom klid, slečno,“ uklidňoval ji velitel zásahu. Bylo by snazší ho nenávidět, kdyby nebyl tak velmi ohleduplný.

„Je nemocný.“

Lékař jim vynadal v polštině. „Prosím, nedělejte rozruch.“

„Kde je váš velitel?“ vykřikla, protože to bylo jediné, co ji napadlo.

„Je mi líto, slečno. Vy jste Američanka. Takže vám není nic známo. Ovšemže ne. My jsme ze zvláštního oddílu. Nepotřebujeme žádné pověření. My jsme speciální jednotka, to je vše.“

„Odvedli ho, mein Gott, je pryč, je pryč.“ Lékař se posadil.

Susan zírala přes halu na létací dveře, v nichž zmizel Žid.

Vedoucí se obrátil a Susan ho uchopila za paži.

„Co se děje? Můj bože, tohle je snad noční můra. Co to tady vyvádíte, co se děje?“ Měla rozšířené oči a byla zhrožená. Oni prostě vešli dovnitř a sebrali ho a nic na světě je nemohlo zastavit. Byla bezmocná. Ona a starý muž v té chodbě.

„Slečno,“ řekl velitel, „prosím. Měla byste se pohybovat v uniformě. Na to jsou předpisy. Neučinil jsem žádný záznam. Chovali jsme se slušně. Uděláte nejlíp, když se seberete, odvedete toho starého muže, seženete mu čaj a uložíte ho do postele. Na tohle zapomeňte. Jde o vládní záležitost. Neučinil jsem žádný záznam.

Prosím, slečno, odejděte. Nerad bych musel pořizovat záznam.“

Ustoupil. Byl to velký a silný muž, který jednal s jistotou.

Vyzařovala z něj policejní nebo vojenská autorita. Pokoušel se vystupovat laskavě a musela to být pro něj odpudivá záležitost.

„S kým mohu mluvit?“ zeptala se. „Ježíši, s kým můžu vlastně mluvit?“

Muž se nervózně rozhlédl. Navenek vypadal sebejistě. Rychle sáhl do kapsy a vytáhl z ní papír. Rozložil ho a přečetl nahlas.

„Je to kapitán Leets. Američan jako vy. Nebo major Outhwaite.

Mají to na starosti.“ Poté odešel.

„Židé,“ řekl doktor Fischelson, který seděl na židli s pohledem upřeným do prázdna. „Kdo bude vypovídat o Židech? Kdo dosvědčí osud Židů?“ Avšak Susan věděla, že o Židy nikdo nedbá.

Leets na ni čekal v kanceláři. Věděl, že přijde. Byl nervózní a kouřil.

Bolela ho noha. Vyslal Rogera na pochůzku, protože bylo třeba zařídit spoustu věcí. Když mu zavolal Tony a předestřel mu několik naléhavých námětů, Leets ho odmítl.

„Nejdřív musím jednat se Susan.“

Tonyho hlas ochladl. „O Susan vůbec nejde. Nic jí nejste povinen. Vůči Židům nejste nic povinen. Máte operativní úkoly.“

„Pokusím se to vysvětlit,“ řekl Leets, přestože věděl, že to nebude fungovat. Tony byl neúprosný.

„No tak to rychle vyřiďte, kamaráde a buďte připraven na zítra.

Bude to první den práce na nové věci, jasné?“

Leets majorovi záviděl. Pro Brity byla válka jednoduchá. Šli do ní rovnou a bez obalu a teprve později počítali, co je to stálo.

Zaslechl něco v hale. Že by Susan? Ne, to se jen cosi v té prastaré budově ozvalo při samovolném pohybu.

Ale nakonec se přece jen dveře otevřely a ona vešla.

Spatřil ji ještě ve stínech.

„Myslela jsem, že budeš někde slavit,“ řekla.

„Nejde o žádný triumf. Je to jenom začátek.“

„Může se tady trošku svítit, prosím?“

Plácl na stolní lampu, což bylo osvětlovací těleso s matným zeleným nástavcem.

Protože věděl, že je pro ni odepsaný, připadala mu velmi krásná.

Pocítil, jak jeho mužství tvrdne a zvedá se. Zoufale se mu zachtělo vrátit se do minulosti, tam, kde to bylo dřív, než vypukla válka, když Židé byli obyčejnými lidmi v pozadí, když je příležitostně navštěvovala, když jeho práce byla jednoduchá a bezvýznamná a když byl Londýn zábavným městem. Na okamžik pocítil, že by byl schopen udělat cokoli, aby se to vše vrátilo. Ale hlavně chtěl, aby se mu vrátila ona. Jen ona. Chtěl ji znovu mít a celou. Její pleť, její ruce a její nohy. Její ústa, její smích, její prsy a její pohlaví.

Měla na sobě uniformu jako na přehlídce. Armádní hnědá barva, která z většiny žen činila beztvaré a bezpohlavní bytosti, Susan nesmírně slušela. Její mosazné knoflíky zářily v blikavém anglickém světle. Na levé straně na svém saku měla připnutých několik stužek, na jeho klopách se leskly prýmky, zatímco emblém SHAEF, mečík, vyvstával na rameni uniformy. Na hlavě měla lodičku a nesla cosi, co vypadalo jako kabelka.

„Pokoušela jsem se tě zastavit,“ řekla. „Pokoušela. Šla jsem za několika lidmi, které znám. Za důstojníky z nemocnice. Dokonce za generály. Dokonce jsem se pokusila sejít s Hemingwayem, ale už odjel. Proto jsem byla tak zoufalá.“

„Takže ses nikam nedostala?“

„Ne. Jistěže ne.“

„Jde o něco velkého. Aspoň si to myslíme. Nemůžeš to zastavit.

Ani generál Eisenhower ne.“

„Ty mizero.“

„Chceš cigaretu?“

„Ne.“

„Bude ti vadit, když si zapálím?“

„Byla jsem u toho, když tam přišli a odvezli ho. Zvláštní oddělení. Nemohli jsme nic dělat.“

„Vím. Četl jsem hlášení. Promiň, ale nevěděl jsem, že to dopadne takhle.“

„A je v tom nějaký rozdíl?“

„Ne,“ řekl Leets. „Není v tom žádný rozdíl, Susan.“

„Zatracený mizero.“

Vypadala na to, že se zhroutí. Ale její oči, které se jí na okamžik zalily slzami, rychle nabyly svůj tvrdý lesk.

„Susan…“

„Kde je?“

„V jiné nemocnici. V britské. Bude mu tam dobře. Bude v pořádku. Jestli máš kvůli tomu obavy, tak je mít nemusíš. Bude o něj dobře postaráno. Je docela důležitý.“

„Nemáš ani páru o tom, čím ten člověk prošel.“

„Ale snad ano. Jsme si vědomi, že to pro něj muselo být kruté…“

„Nemáš o tom ani páru, Jime. Vůbec si to neumíš představit, i kdybys chtěl. A jestli si myslíš, že ano, tak si to jenom nalháváš, to mi věř.“

Leets mlčel.

„Proč? Prokristapána, proč? Unesli jste ubohého Žida. Jako nějací kozáci. Vtrhli jste tam a odvlekli ho. Proč?“

„Je zdrojem informací. Mimořádných. Věříme, že je klíčem k německé operaci s nejvyšší prioritou. Věříme, že můžeme pracovat zpětně na základě těch informací a vystopovat, co potřebujeme. A zastavit to.“

„Mizero. Vůbec nevíš, o co jde a co on znamená pro všechny ty lidi.“

„Susan, věř mi. Neměl jsem na výběr. Před pár dny jsem chodil po londýnských ulicích se ženou, kterou miluju. Která mi zničehonic vyprávěla příběh. Příběh, který přesně zapadal do jádra čehosi, na čem pracuji od ledna. Potřebuješ svědka? Já taky. Netušil jsem, že by mohlo jít o jednu a tutéž osobu.“

„Ty a ten mizerný Anglán. Vy dva jste byli ti důstojníci, kteří včera přišli na kliniku. Mělo mi to dojít. Doktor Fischelson mluvil o vyšetřovatelích. Mě napadli policajti. Jenže ne, byls to ty a ten oxfordský podlézavec. Nic bys pro ně neudělal, že Jime? Nic!

Spřáhnout se s těmi hochy z Oxfordu a Harvardu! Ušels to pěkně dlouhou cestu ze Severozápadu.“

„Promiň. Já neposlal toho chlápka do toho Anlage Elf ve

Schwarz waldu. Nestrčil jsem ho mezi esesáky, toho zmetka s dubovými ratolestmi a obersturmbannführera Reppa. Němci to udělali. A já mám zjistit proč.“

„Mizero.“

„Prosím, buď rozumná.“

„Tohle říkáte pořád. Tohle posloucháme od roku 1939. Buď rozumná. Nepřeháněj. Buď klidná. Nekřič.“

„No tak řvi, když ti to udělá dobře.“

„Jste všichni stejní. Vy a ti Germáni. Všichni…“

„Mlč, Susan. Nemáš k tomu žádný důvod.“

Zírala na něj se zuřivým vztekem. Nikdy předtím neviděl tolik vzteku v lidské tváři. Rozpačitě polkl a zapálil si cigaretu třesoucíma se rukama.

„Tady jsem ti něco přinesla.“ Sáhla do kabelky. „No tak, podívej se na to. Jsi přece odvážný. Trvám na tom.“

Byl to výběr fotografií. Potřísněných, pornografických. Byly na nich nahé ženy v polích, stojící mezi německými vojáky. Jámy naplněné těly. Na jedné, obzvláště hrůzné fotografii bylo vidět německého vojáka v plné bojové výstroji, držícího pušku u hlavy ženy, která držela v náručí dítě.

„Je to obludné,“ řekl. „Samozřejmě je to obludné. Co myslíš, že ti na to řeknu? Všechno to je hnusné, jasné? Zatraceně, co vůbec chceš? Musím dělat svoji mizernou práci. Já jsem o ni neprosil, vyplynulo to z doby. Takže mě nech na pokoji.“

„Doktor Fischelson má zajímavou teorii. Chceš si ji poslechnout? Je o tom, že křesťané nás stále trestají za to, že jsme před pěti tisíci lety vynalezli svědomí. Ale neuvědomují si, že když nás zabíjejí, zabíjejí také sebe.“

„To je teorie nebo kletba?“

„Jestli je to kletba, Jime, pak ji rozšířím i na tebe. Z celého srdce doufám, že tě taky zabije.“

„Myslím, že bys měla raději jít. Mám práci.“

Odešla a on osaměl v kanceláři. Fotografie zůstaly ležet před ním na stole. Po chvíli je roztrhal a hodil do koše na papír.

Časně ráno před započetím výslechu sestavil Leets žádost a za vydatného přispění Outhwaitea pro ni získal prioritní označení jako doplněk k týdennímu zpravodajskému hlášení o situaci. To popostrčilo žádost až na úroveň praporu služby G-2 a jejího britského partnera z ETO, který pokrýval celoevropskou válečnou oblast.

SPOJENÝ ANGLOAMERICKÝ VÝBOR TECHNICKÉHO ZPRAVODAJSTVÍ NETVYŠŠÍ PRIORITA ŽÁDÁME ŠTÁBY G-2/CIC NA VŠECH ÚROVNÍCH O UPŘEDNOSTNĚNÍ JAKÉKOLI INFORMACE TÝKAJÍCÍ SE NÁSLEDUJÍCÍHO, A TO CO NEJRYCHLEJI, OPAKUJI NEJRYCHLEJI NEJRYCHLEJI 1. NEOBVYKLÉ VLASTNOSTI NEPŘÁTELSKÝCH MALÝCH ZBRANÍ, ZVL. POUŽÍVANÝCH JEDNOTKAMI WAFFEN SS 2. SOUSTŘEDNĚ BRÁNĚNÁ ZKUŠEBNÍ ZAŘÍZENÍ ZAHRNUJÍCÍ STŘELNICE 3. ÚSTNÍ ZPRÁVY, NEPOTVRZENÉ ZVĚSTI TÝKAJÍCÍ SE VÝŠE UVEDENÉHO 4. HLÁŠENÍ O VÝSLEŠÍCH ZAJATCŮ TÝKAJÍCÍ SE VÝŠE UVEDENÉHO

„Stejně z toho bude kulový,“ postěžoval si Roger.

9

Bylo jasné, že se jim Žid snažil napomoci. Odpovídal trpělivě na mnoho jejich otázek, ačkoli si myslel, že jsou hloupé. Znovu a znovu mu kladli stejné a on pokaždé odpověděl. Ale mohl jim říci jen to, co věděl. Věděl, že Repp zastřelil dvacet pět mužů z velké vzdálenosti, o níž Leets usoudil, že šlo o čtyři sta metrů, a to za hluboké tmy a zcela neslyšně. Věděl, že tajemný muž s dubovými ratolestmi několikrát za jeho pobytu navštívil zařízení, v němž pobýval. Věděl, že byl naložen poblíž Karlsruhe. To znamenalo, že byl transportován napříč celým Schwarzwaldem do vzdálenosti asi jednoho sta kilometrů, což ukazovalo na lokaci Anlage Elf kdesi v jižním kvadrantu lesního masivu.

Kromě toho si pamatoval jen na detaily. Jednoho dne identifikoval límcové označení vojáků SS v zařízení. Byli z 3. Divize SS pancéřových granátníků Totenkopf, skupiny mužů, kteří byli původně vyčleněni z předválečných koncentračních táborů, kde působili jako stráže. Od roku 1939 byli nasazováni v Polsku, Francii a Rusku a předpokládalo se, že nyní měli působit v Maďarsku.

Jiného dne identifikoval automobil, jímž jezdil tajemný muž s dubovými ratolestmi. Šlo o dvanáctiválcový mercedes, o němž se předpokládalo, že byl určen pouze pro vedoucí štábu v hierarchii SS.

Avšak o významu a totožnosti tohoto jevu nic nevěděl. Dokonce ani o to nejevil žádný zájem.

„Byl to Němec. To je všechno. Německý hlavoun,“ řekl lakonicky svou těžce akcentovanou angličtinou.

Jindy správně popsal STG-44 jako základní zbraň výzbroje Totenkopf. Dalšího dne popsal, jak vypadá základna a její opevnění, a snažil se co nejlépe popsat civilistu, zvaného Hans Icik, jehož chemikálie se pokoušel přenést.

Leets byl spokojen s tím, jak rychle a daleko se dostali. Od prvního setkání v nemocnici neuplynulo víc než sedm dní. Nyní mohla započít kontrašpionážní operace. SWET již zanikl a jeho činnost byla nyní přesunuta a zaměřena na odchycení Reppa… Leets byl pověřen jejím vedením s tím, že podléhal pouze Tonymu. Měl mít nejvyšší prioritu ve všech záležitostech technické podpory. Mohl jít kamkoli a kdykoli a utratit jakékoli množství peněz, aniž by Tony příliš hlasitě vyjadřoval nesouhlas, k čemuž vlastně ani nedocházelo.

Měl nejvyšší bezpečnostní prověření. Řada lidí ve městě o něm věděla více než kdykoli předtím a on byl pozván na tři večírky.

Dostal auto, i když jeho řidičem byl pouze Roger. Začalo se o něm hovořit jako o majorovi. Věděl, že může zatelefonovat komukoli s výjimkou Eisenhowera, a možná dokonce i jemu.

Bylo toho dost.

Ale také velmi málo.

„Jenom on nás může dostat tak daleko. Dokud nenajdeme to místo, jsme bezmocní,“ řekl Tony.

Ale Leets se hnal dál. Byla to jeho naděje, že kdesi ve svědectví Žida je skrytý klíč, který po odhalení povede k tajemství Reppa a jeho operace.

Schwarzwald? Konzultace s botaniky, turisty, lesníky, zeměpisci, rekreanty. Studování průzkumných snímků. Kontrola knih z knihoven. Tramping v německých lesích od majora H. W. O.

Stovalla, nakladatelství Faber a Faber, Stínový svět listnatých lesů od dr. Williama Blinkalla-Apneye. A rozhodně bohatá zásobárna informací, bedekr.

Muž s dubovými ratolestmi? Je třeba vyhledat spisy britské špionáže o německých důstojnících s dřevěnou rukou nebo nohou, či dokonce čelistí, což se přihodilo Freudovi, jak známo. Prozkoumat, o koho jde, zvěsti, absurdní možnosti. Může se ten člověk pohybovat vzpřímeně? Může být extrémně ortodoxní? Velmi konzervativní?

Pomalé dubisko, ztrácející své listí, hluboké kořeny a přicházející o své žaludy?

„Je to spíš absurdní.“ Řekl Tony. „Zní to jako cosi, co se hodí do těch vašich filmů o rudoších.“

Leets zabrblal. Muž s dubovými ratolestmi? Znechuceně zasténal.

A co vybavení?

Trefit pětadvacet cílů na vzdálenost čtyř set metrů ve tmě?

Nemožné. Ale právě to byl ten rozhodující element, který přesvědčil Tonyho, aby kontaktoval vyšší složky a udělal rozruch, protože si namísto mrtvých Židů lehce představil mrtvé generály, ministry nebo krále.

Jenže specialisté na balistiku prohlásili, že je to nemožné. Žádný člověk nestřílí tak dobře bez možnosti vidění. Musí jít o nějaký druh tajného osvětlení. Radar? Nepravděpodobné, jelikož radar, stále primitivní, pracuje nejlépe ve vzduchu, kde může detekovat pouze letadla a prostor. Existuje rovněž zvukové zařízení námořnictva, sonar. Možná Germáni přišli na to, jak zvukově zaměřit cíle. Třeba super-senzitivními mikrofony.

„Možná ten člověk prostě vidí ve tmě,“ podotkl Roger.

„Díky. Tys nám teda helfnul,“ řekl Leets.

Ale i kdyby viděl ve tmě, jak by ty cíle mohl zasáhnout? Čtyři sta metrů je velká vzdálenost. Jestliže chtěl střílet na takovou vzdálenost, musel by použít náboj, vystřelený velkou rychlostí. A kdyby rychlost toho náboje překročila zvukovou bariéru, prásk!

Leets si to dobře pamatoval. A uvědomoval si, že ten kdosi používal velmi rychlé náboje ráže 7.92 milimetrů. Mohli by to nějak ztišit?

Jistě. Utlumit zbraň není problém. Jenže ne pohyb kulky! Protože kulka dělá hluk.

Jak to ksakru udělali?

Děsilo ho to.

Kdo byl cílem?

Řídil to někdo důležitý, bez nějž to všechno nebylo možné rozplést. Leetsovy dohady se omezily na závěr, že musí jít o nějakou skupinu. Proč by jinak ten Repp zkoušel zbraň na vězních, proč by používal zbraň, jako byla třicetiranná puška STG-44, když mohl mít k dispozici pětiranný typ pušky Kar 98 s bleskovou kadencí, což byla zbraň s dlouhým dostřelem, kterou Němci vyráběli po milionech od minulého století?

I tak by toho moc nezískali tím, kdyby zabili někoho, s výjimkou pouhé odvety. Jistě, zabít Churchilla nebo Stalina. Ale ani to by nezměnilo výsledek války. Postřílet obě komory parlamentu, celý Kongres a Senát, prezidium a politbyro, nic z toho by na celé věci nic nezměnilo. Německo bude rozdrceno tak jako tak. Avšak jeho velení bylo stále u moci.

Nejenže hodlali někoho oddělat. Síly SS vyvinuly nezměrné úsilí, úsilí, jež muselo vyčerpat každý zdroj v těch zoufalých dnech, a to jen proto, aby bylo zabito pár lidí navíc.

Co na tom? Miliony lidí již byly mrtvých a ztracených. Koho tak strašně museli nenávidět, když ho chtěli odpravit, zatímco byli odsouzeni k zániku?

Na koho chtěli dosáhnout z hrobu, ve kterém už leželi?

A právě toho se týkala Shmuelova informace, s výjimkou jedné věci.

Leets byl sám v kanceláři a pracoval dlouho do noci. Po ty dny se práce se Židem příliš nedařila, zasekla se. Zdálo se, že nemá zájem o své nové spojence. Byl vzteklý, jakoby zabedněný, mrzoutský a bez nálady. V nových amerických šatech vypadal absurdně.

Momentálně ho poslali zpět do nemocnice, zatímco Tony byl na jakési konferenci. Roger mlátil baseballovým míčkem o zeď a Leets tam seděl, protože ho trápila bolest v noze, uprostřed zmačkaných koulí papíru, knih, veteše, snímků a map, a pokoušel se nemyslet na Susan. Věděl, že jen jedna věc může vystrnadit Susan z jeho mysli.

Leets otevřel zásuvku a vytáhl z ní spis. Byl označen nápisem „Repp, křestní jméno neznámé. Důstojník SS, podezřelý/Le Paradis“.

Ačkoli složka nebyla objemná, obsahovala poklad. Když ji Leets otevřel, spatřil tvář Reppa, který na něj hleděl svýma rybíma očima.

Byla to zvětšenina novinové fotografie z roku 1936. Obličej měl mladistvý a protáhlý, v žádném případě mimořádný, tmavé a nakrátko střižené vlasy a vystouplé lícní kosti.

Byl to elitní sniper, mistr odstřelovač, jak ho nazývali Židé.

Leets se omezil jen na vyhodnocení fotografie. Nechtěl ji s ničím spojovat a podléhat citům. Chtěl zůstat klidný pokaždé při pohledu na ni a nic nepodcenit. Věděl, že podcenit toho chlapíka by bylo velkou chybou.

Ukázal fotografii Shmuelovi.

Ten na ni pohlédl a podal mu ji zpátky.

„Ano. To je on.“

„Repp?“

„Ano. Ale mladší.“

„Domníváme se, že se dopustil válečného zločinu na britských zajatcích v roce 1940 ve Francii,“ vysvětlil Outhwaite, který přinesl spis. „Jeden z těch, kdož přežili, byl zraněn, a sdělil nám dvě jména.

Repp byl jedním z nich. Pak se našlo v archivu Britského muzea tohle. Je to ze sportovní přílohy časopisu Illustrierter Beobachter, což byl předválečný nacistický obrázkový plátek. Zdá se, že tenhle mladík byl členem německého malorážkového týmu. Ten, kdo přežil masakr, ho identifikoval podle tohoto snímku. Takže náš zájem o pana Reppa je dlouhotrvající.“

„Doufám, že ho zabásnete nebo tak,“ řekl Shmuel. Museli na něj naléhat, aby se přidržoval tématu Repp. Nakonec řekl pouze: „Voják.

Spíš chladný. Ovládal sebe i ostatní. Neviděl jsem do něj. Židé nikdy nechápali lidi jako on. Neumím si představit, co je zač, jak uvažuje a jak nahlíží na svět. Děsí mě. Už tehdy. I teď, v téhle místnosti. Nezná slitování.“

Jelikož se Shmuel nezajímal o to, aby poznal Reppa, bylo to nyní na Leetsovi. Zíral upřeně na fotografii. Titulek jednoduše hlásal:

„Kadet Repp, jeden z příkladných německých sportovců, má před sebou velkou budoucnost ve střeleckých disciplinách.“

Uplynul další den bez výsledku. Leets obzvláště pociťoval vlastní liknavost. Předchozí noc strávil nad fotografií Němce. Další průzkumník byl přidělen k Tonymu na jeho příkaz, aby se zabýval veškerými německými periodiky v Britském muzeu, kde by snad mohl objevit nové informace. Ať už se předtím Leets zabýval čímkoli, nyní před ním seděl Žid, který vypadal ještě hůře než předtím. První dny pobytu mezi Spojenci se zotavoval a nabíral síly, nafouklý nedráždivou stravou, opečovávaný profesionálním nadšením a dokonce i lichotkami. Ale jak ubíhal čas, Leets cítil, že ho začínají ztrácet. Stal se z něj nemluva, který se vyjadřoval mručením a hekáním. Leets zaslechl, že měl někdy noční můry a v noci křičel Východ! Východ! Z toho všeho Leetsovi vyplynul závěr, který pro něj samotného byl krutý. Ale co kčertu mohl víc udělat?

Byl vychován tak, aby neoceňoval náladovost. Neměl pochopení pro tragickou stránku života, a pokud mu kdy bylo mizerně, pociťoval vždy vůči sobě intenzivní averzi.

Žid se stal nejen nepřátelským. Byl navíc nemocný.

Přinejmenším nachlazený.

„Vypadáš dost zbědovaně,“ prohlásil Roger v rámci ojedinělého projevu lidské sympatie, přestože to bylo stěží přesvědčivé.

„Angličani mají tak studené pokoje,“ řekl muž.

„Rogere, přitop!,“ řekl Leets podrážděně. Chtěl se držet podstaty věci, což nebylo nic jiného než záležitost s mužem s dubovými ratolestmi.

Roger cosi zamručel a pohnul se k ohřevnému tělesu, aby přidal teplo.

„Máme tady sto dva Fahrenheitů,“ řekl do prázdna.

Shmuel se znovu vysmrkal do kapesníku a odhodil ho do koše na papír.

„Chtěl bych mít svůj kabát. Tu německou věc. Aspoň jsou teplé.

Vítr je neprofoukne.“ Škubl za svou americkou vestu.

„Ten starý hadr? Smrděl jak chemická laboratoř,“ řekl Roger.

„A teď,“ řekl Leets, „může mít ta dubová ratolest nějaký dvojí význam? Je to slovní hříčka, symbol nebo něco z teutonské mytologie…“

Leets se zarazil.

„Moment,“ řekl a prudce se obrátil. „Co myslíš tou chemickou laboratoří?“

Roger překvapeně vzhlédl.

„Povídám, co tím myslíš…“

„Já vás slyším. Prostě to smrdělo jako chemická laboratoř.“

Přesněji to nemohl vyjádřit. „Na střední škole jsem měl roční kurz organické chemie, to je všechno.“

„Kde je ten kabát?“

Roger zavrčel. „Byl to akorát starej skopčáckej mantl. Jak jsem moh vědět, že je na něm něco zvláštního?.. Vyhodil jsem ho.“

„Ježíši,“ řekl Leets. „Kam?“

„Kapitáne, vždyť to byl akorát starej hadr…“

„Kam, seržante, kam?“

Leets s ním obvykle nemluvil takovým tónem a Rogerovi se to ani za mák nelíbilo.

„Do popelnice, proboha. Za nemocnicí. Hned jak jsme mu dali nové šaty. Já…“

„Dobře,“ řekl Leets, který se pokoušel zachovat klid. „Kdy?“

„Asi před týdnem.“

„No nazdar.“ Zamyslel se. „Musíme tu věc najít.“ Zvedl telefonní sluchátko a začal kontaktovat každého, kdo měl na starosti odvoz odpadků z amerických organizací v Londýně.

Kabát byl nalezen na skládce poblíž St. Saviours Dock na břehu

Temže naproti Toweru. Nalezl ho Roger a kabát opravdu smrděl. Po barvách, jídle, ojetých pneumatikách, lepidle, rzi, oleji, dřevěných hoblinách a tuctu dalších substancí, mezi nimiž ležel.

„A sirník olovnatý,“ řekl Leets, který četl hlášení z výzkumného a vývojového oddělení OSS příštího dne.

„Co to ksakru je?“ dožadoval se Roger. Shmuel nejevil zájem.

„To je to, z čeho sestávají infračervené komponenty. Je to způsob, jakým oni vidí. Jakým může vidět Repp. Zjistil jsem, že na tom pracujeme v přísném utajení a Angličani taky. Ale to znamená, že Němci jsou nejlepší. Mají už polní model, a tím je jasné, že jsou o několik roků napřed. Ta věcička konvertuje tepelnou energii na světelnou energii. Prostě vidí teplo. Každý člověk představuje určitou teplotu. A Reppova hračka sem patří. Může vidět teplo a střílet na něj. Může vidět všechny lidi. Až na… až na jeho samotného.“

Obrátil se ke Shmuelovi.

„Měl jsi pravdu,“ řekl. „Bůh tě nezachránil. Vůbec nešlo o zázrak. Ten kabát absorbuje teplo. Proto je fotovodivý. A proto taky funguje jako velký izolátor. Proto ti v něm bylo teplo, když jsi utíkal

Schwarz waldem. A proto tě Repp nemohl vidět. Měls prostě teplotu odlišnou od ostatních. Byls v tom kabátě neviditelný.“

Nezdálo se, že by Shmuel jevil zájem. „Tu noc jsem věděl, že

Bůh se stará o něco jiného,“ řekl.

„Ale příště bude střílet,“ řekl Leets. „Maníci v dostřelu na druhé straně nebudou mít takovou kliku.“

10

Repp podrážděně zaznamenal, že Vollmerhausen je viditelně nervózní. Proč vlastně? Nepůjde přece o jeho krk v palebné linii.

Půjde o můj.

Ještě stále bylo dost světla. Byl příjemný soumrak v polovině dubna. Repp si zapálil jednu ze svých Siberias, hrubých ruských volně balených cigaret. Byly plné natí a někdy prskaly, když hořely.

Byl to zvyk, který si přinesl ještě z obklíčení v Děmjansku.

„Kouříte, pane inženýre-doktore?“ vyptával se.

„Ne, ne. Nikdy. Díky.“

„Jistě. Brzy bude noc.“

„Jste si jist, že je to tady v bezpečí? Chci říct…“

„Klid, pane doktore-inženýre, klid. Může se stát cokoli a většinou to tak bývá. Ale ne tady a ne v noci. Budou jenom na hlídce, nezaútočí. Ne takhle pozdě. Ti Američani nepospíchají na smrt.“

Usmál se a pohlédl oknem farmy beze skel na úhledná pole, která nejevila žádné známky války.

„Ale jsme obklíčeni,“ řekl Vollmerhausen. Byla to pravda.

Američané byli všude kolem, přesto se zatím nikterak neprojevovali.

Byli poblíž města Alfeld na Švábské planině, kde byla poslední bašta odporu.

„Jsme v tom, že? Budeme zase v našem tichém malém koutě, jen se nebojte.“ Zasmál se.

Svobodník SS v kamuflážové uniformě s MP-40 vešel dveřmi.

„Pane obersturmbannführere,“ řekl s bezdechým respektem.

„Posílá mě kapitán Weber. Přepadový tým vyrazí za patnáct minut.“

„Jistě. Děkuji vám, svobodníku,“ řekl Repp přívětivě. „Je čas vyrazit, ne?“ řekl inženýrovi.

Ale Vollmerhausen tam jen tak stál a zíral oknem na soumrak.

Jeho tvář byla svraštělá a bezbarvá. Nikdy předtím nebyl v bitevní zóně.

Repp si upevnil elektrooptické zařízení na záda, prohýbaje se pod jeho vahou, a zapnul postroj. Vollmerhausen se ani nepohnul, aby mu pomohl. Repp pozvedl pušku z dvojnožky, která spočívala na stole, vložil ji do smyčkového závěsu, který byl uzpůsoben tak, aby přebíral většinu váhy. Pak upravil vše potřebné a prohlásil, že je připraven. Byl oblečen v maskovacím úboru, skládajícím se z pytlovitých žíhaných kalhot a tuniky a standardní pěchotní uniformy s opaskem a šesti plátěnými kapsami pro náboje, a promáčklé čepici se znakem lebky.

„Tak co, jdeme?“ zeptal se bezstarostně.

„Díky, ne,“ řekl Vollmerhausen, kterého zneklidnil pokus o žert.

„Je zatracená zima.“ Polkl a proklepal si dlaněmi celé tělo, jako by chtěl demonstrovat třesavku.

„Zima? Ve čtyřicátém byla. Tohle jsou tropy. Tohle je jaro.

Brzy se uvidíme. Doufám, že ta vaše hračka funguje.“

„Pamatujte si, obersturmbannführere, že máte jen tři minuty…“ … na zapnutou fázi. Pamatuji si to. Většinu času využiji,“ odpověděl Repp.

Repp vyšel z budovy farmy a kráčel toporně pod svým těžkým nákladem ke stromům, kde se shromáždili ostatní. Po pravdě řečeno se cítil směšně v této bizarní výstroji s ohromnou krabicí, připevněnou na zádech, puškou, která k ní byla připojena drátem, optickým zařízením, které bylo také velké, a absurdním zakončením zbraně, která rovněž byla předimenzovaná, se zvětšeným zásobníkem, upravenou spouští a dvojnožkou. Věděl však, že se nikdo nebude posmívat.

Toho dne měl velení kapitán Weber. Šlo o jeho sektor a znal hlídkové schéma Američanů. Repp měl náladu, jako kdyby byl na safari.

„Pane,“ řekl Weber. „Heil Hitler!“

„Heil, veliteli,“ odpověděl Repp a vysekl okázale nenucený pozdrav. Mladí muži z 12. panzergrenadierdivision Hitlerjugend se zatetelili respektem, ačkoli okolnosti nebyly nakloněny detailním zdvořilostem. Reppa to potěšilo. Nikdy neměl v oblibě ceremoniály.

„Zdravím vás, Webere. Nazdar, chlapci.“ Pokynul jim, aby měli aspoň o čem hovořit po válce.

„Pane,“ řekl jeden z jeho obdivovatelů. „Ta zatracená věc musí být těžká. Potřebujete někoho…“

Bylo to těžké. I při Vollmerhausenově genialitě se s tím párali jako šílení posledních pár dní. Vampýr, jeho systém, puška, nosič, zaměřovač, zdroj světla, vážily víc než čtyřicet kilo. Přesně řečeno 41,2 kila, což bylo o 1,2 kila víc než bylo požadováno, ale i tak nejblíž tomu, co kdy požadoval Repp.

„Díky, není třeba. Je to součást zkoušky, pochopte, jak se s tím dá zacházet. Jak s tím může zacházet i starý pán jako já.“

Reppovi bylo devětatřicet, ale ostatní byli mladší. Smáli se.

Repp se ušklíbl. Líbilo se mu, že je rozesmál. Když smích utichl, řekl. „Až po vás, kapitáne.“

Následoval poslední rituál zkoušky zařízení. Závěry pušek MP – 40 byly odjištěny, zásobníky zasunuty, popruhy upraveny, řemínky helem pod bradou utaženy. Weber v čele, Repp za ním kdesi ve středu, všichni vykročili sehnutí do polí.

Vollmerhausen pozoroval, jak jdou. Tvořili tichou linii přepadového týmu a opatrně se skrývali ve tmě. Uvažoval o tom, jak asi dlouho bude muset čekat, než se Repp vrátí se zprávou, že všechno proběhlo dobře a že mohou odejít. Možná několik hodin. Už tak to byl mizerný den. Nejprve ten hrozný let z tábora Anlage Elf do Storku.

Pak to plahočení a plížení, a to vše v lese. Pak ta dlouhá doba mezi vojáky, potom nepravidelná palba dělostřelectva a nakonec obava o vývoj počasí.

Vydrží slunce svítit až do soumraku?

Pokud ne, budou muset čekat další den. A další a další…

Vydrželo.

„Vidíte, vaše modlitby byly vyslyšeny, pane inženýre-doktore,“ vyplísnil ho Repp.

Vollmerhausen se chabě usmál. Ano, modlil se.

Se zručností, která by možná udivila mnohé z jeho pomlouvačů, si Hans Icik připravil Vampýra pro polní test. Rychle namontoval optiku a konverzní energetickou jednotku s infračervenou lampou ve tvaru paraboly na upravený přijímač STG za použití francouzského klíče a šroubováku. Zapnul přívod energie a zkontroloval propojení.

Bylo v pořádku. Otevřel skříňku a provedl rychlou zkoušku celého elektrického obvodu, aby zkontroloval dráty, případně uvolněné kontakty nebo cizí tělesa.

„Pospěšme,“ řekl Repp, který se nakláněl přes inženýrovo rameno, pozoroval a kontroloval průběh rychlé zkoušky.

„Opožďujeme se.“

Vollmerhausen mu snad už potisící vysvětlil, že „čím později to zapneme, tím déle to vydrží“.

Konečně byl hotov. Slunce ještě svítilo. Nebyl to však zuřivý polední žár, nic z horka vysokých pecí či bitev, jen pomíjivý svit pozdního odpoledne, bledý, chabý a nedostatečný, ale i tak dostačující.

„Není žádné teplo, je to jenom světlo,“ poznamenal.

Vollmerhausen odklopil kovovou závěrku od silného kovového disku, který byl bodově nahrubo přivařen na vrchol katodové komory, a obnažil skleněnou čelní plochu, která byla matná a opticky hustá. Její fazety jiskřily na slunci.

„Všechno, co potřebujeme, je patnáct minut. To nám dá osm hodin výkonu pro tříminutové fáze,“ řekl, jako kdyby přesvědčoval sám sebe.

Vollmerhausen se pokusil Reppovi vysvětlit problém s infračervenými paprsky. Spočíval v tom, že měly menší energii než viditelné světlo. Jak by se mohlo dosáhnout toho, aby byly vyzářeny světelné paprsky o vyšší hodnotě tak, aby snímaný obraz mohl být zaměřen a mohlo se na něj střílet? Doktor Kutzcher nalezl částečnou odpověď na Berlínské univerzitě před mnoha lety. Zavedením vysokonapěťové elektřiny do katodové trubice způsobil požadovaný nárůst úrovně energie, který vyrobil požadovanou viditelnost obrazu.

Avšak Vollmerhausen, který zoufale experimentoval v Anlage Elf, neměl Kutzcherovu úroveň. Jeho problém byl úzce vojenský. Byl limitován vahou a tím, co muž mohl přenést účinně na svých zádech v nepřístupném terénu. Poté, co bylo ukončeno testování, pilování a vylučování, zjistil, že mu chybí plných deset kilo do optimální váhy.

Žádná další redukce však nebyla možná bez toho, že by se nesnížil výkon Vampýra. Tíha deseti nesejmutelných kil ležela v bateriové soustavě a jejím těžkém clonění, zdroji vysokonapěťové elektřiny.

Dotekem inspirace mu byla solární jednotka ve tvaru bubliny kruhové stupnice přivařené k optickému zařízení. Nevypadala nijak zvlášť. Nic menšího než samo slunce nemohlo dodat Vampýru jeho energii. Ani nevyčerpatelný přívod, ale postačujících pár minut umělého, neviditelného denního světla za pravého poledne.

Vollmerhausen se nemohl úplně zbavit baterie. Byla potřebná k tomu, aby dodávala šťávu pro katodovou paprskovou trubici. Což bylo právě tak dost k tomu, aby fosfor v trubici, zvolený pro své zvláštní vlastnosti, mohl absorbovat energii ze slunečního světla a po bombardování infračervenými paprsky ji mohl uvolnit. Takže namísto desetikilové třicetivoltové baterie mohl Vampýr fungovat s třívoltovou baterií o váze 1,3 kila, čímž se dosáhla úspora 8,7 kila.

Byla zachována intenzita a jas obrazu v určených mezích. Avšak ne na dlouho, protože fosfor měl v nabitém stavu velmi krátkou životnost. Jakmile byl vystaven infračerveným paprskům, rychle ztrácel svou sílu. Ale po dobu tří minut mohl Repp dobře vidět přes optiku, která mu dopřála chvějivý obraz toho, co viděl před sebou, desetkrát zvětšený speciálními pozemními čočkami Opticotechna.

Rozvlněné cíle, viditelné, zřetelné a dosažitelné na vzdálenost čtyř set metrů.

Vollmerhausen si zkontroloval hodinky a zaklopil čelo zavřeného solárního disku.

„Hotovo. Je to připraveno. Teď tam máte dost energie až do půlnoci.“

„Jako v pohádce,“ řekl Repp vesele.

„Máte speciální munici?“

„Jistě, jistě.“ Poklepal si na zásobník na opasku.

Vollmerhausen vyhlížel z farmy do naprosté temnoty. Tam kdesi venku zůstal Repp. Noc patřila jemu.

Předal jsem mu to, pomyslel si Vollmerhausen.

Repp se uvelebil do pozice za puškou, která spočívala na dvojnožce.

Ramena a paže ho bolely a popruh se mu hluboce zařezával do klíční kosti. Ta zatracená věc byla těžká, a to jenom ušel tři nebo čtyři kilometry a ne třiadvacet, které urazil za dne Nibelungů. Jeho dech byl nestejnoměrný, jen výdechy a nádechy. Měl práci s tím, aby to ustál. Klid je velký spojenec odstřelovače, který se musí vůlí donutit k vyrovnanosti a jednotě ducha a cíle. Vší silou se nutil do uvolnění.

Čtyři sta metrů za ním se svažovala úhledná políčka k potoku, kde rostly stromy a velké křoviny a půda tvořila jakýsi záhyb. Byl to přírodní trychtýř, do nějž by se muži, prchající kamkoli a pohybující se na neznámém území nejspíš v panice, uchýlili.

„Támhle, pane obersturmbannführere, vidíte to?“ zeptal se

Weber, který se za ním krčil ve tmě.

„Dobře. Výborně.“

„Za pět nocí chodí támhle tudy čtyřikrát.“

„Výborně.“

Weber, který znervózněl v přítomnosti důležitého muže, hovořil příliš mnoho.

„Mohli bychom se přiblížit.“

„Mám to na čtyřech stech metrech, to je v pořádku.“

„Máme k dispozici světlice, jestliže…“

„Žádné světlice, kapitáne.“

„Napravo mám družstvo se samopaly, kdyby bylo potřeba potlačit odpor. Velitel čety, výborný chlapík, je nalevo se zbytkem hlídky.“

„Vidím, že jste se na východě něčemu přiučil.“

„Ano, pane.“ Tvář mladého kapitána byla tak jako Reppova natřena olejovitou bojovou barvou. Jeho oči svítily bíle ve světle hvězd.

„Obvykle přicházejí kolem jedenácté. Myslí si, že je to naše slabina. Nechávali jsme je projít.“

„Zítra neprojdou!“ zasmál se Repp. „Nařiďte soukmenovcům, ať jsou zticha. Žádná palba. Já velím, je to jasné?“

„Ano, pane.“ A Repp zmizel.

Dobře, tím lépe. Repp rád trávil podobné okamžiky o samotě, pokud to bylo možné. Ty minuty považoval za své vlastnictví. Byl to čas na vyčištění hlavy, uvolnění svalů a dopřání si několika výstředních myšlenek. To vše mu umožňovalo být v kontaktu s puškou, jeho cíli a nakonec i sebou samotným.

Rozehřátý Repp ležel velmi klidně. Cítil vítr, pušku ve svých rukou, studoval temnou krajinu před sebou. Cítil se dobře, přestože si pamatoval, že všechno vždy nebylo tak příjemné. Mrazivý únor stále vyvstával před ním, ten zoufalý měsíc zoufalého roku 1942.

Totenkopfdivision byla nasazena do území o rozloze několika čtverečních mil ve městě Děmjansku, které dříve, než bylo srovnáno se zemí, se rozkládalo ve Valdajských kopcích mezi jezerem Ilmeň a Seliger v severním Rusku. Později byla tato operace nazvána Zimní válkou. Ve městě byly veškeré základy vojenské organizace zničeny.

Dějiště bitvy se proměnilo v jedinou olbřímí bitevní alej, v níž malé akční jednotky operovaly naprosto všude, když se skupiny mužů plížily v ruinách a pronásledovaly své protivníky. Mladý Repp, tehdy ještě hauptsturmführer, jak jednotky SS označovaly své kapitány, patřil mezi nejvýkonnější pronásledovatele. Se svou puškou Mannlicher-Schoenauer ráže 6,5 milimetrů a zaměřovačem 10xUnertl šel z přestřelky do přestřelky a byl schopen odstřelit pět, deset či patnáct mužů na jeden zátah. Byl brilantním střelcem a jeho zdatnost měla být oslavována.

Ráno třiadvacátého února se nacházel v ruinách továrny Rudý traktor, byl unavený, srkal jakousi vlažnou náhražku kávy a naslouchal remcání vojáků okolo. Neměl jim to za zlé. Noc byla jednou dlouhou a bezvýslednou protiodstřelovačskou operací. Rusáci byli kupodivu zticha. Byl unaven až do konečků prstů, oči měl naběhlé a bolely ho. Když polykal ubohý zbytek tekutiny z cínové plechovky, nebylo pro něj těžké představit si místo, na kterém by se raději ocitl.

Zívl a rozhlédl se po zbytku interiéru fabriky, který teď tvořila změť trosek, zkroucených traverz a hromad sesutých cihel. Na pozadí šedivé oblohy, ze které mohlo každou chvíli začít sněžit, to vypadalo jako jakási kostra. Prokletý sníh napadl již den předtím až do výše šesti stop. Všechny hromady továrních trosek, zapadané čerstvým sněhem, se zářivě odrážely od zčernalých zdí a dodávaly tomu místu podivnou čistotu. Bylo chladno, pod nulou, ale Repp o zimu nedbal. Zvykl si na ni. Vše, po čem toužil, byl spánek.

Palba narůstala postupně. Výstřely se ozývaly po celém městě, jak hlídky narážely jedna na druhou v uličkách. Byli tomu již přivyklí a nevěnovali pozornost ani střelbě, ani explozím. Ale poté, co intenzita bojů vzrostla po několika minutách, kdy již mohl být původce střelby zaměřen během několika vteřin, někteří z mužů zastříhali ušima a přerušili tok svých stížností.

„Ivani zase vyvádějí,“ řekl kdosi.

„Parchanti. Copak nikdy nespí?“

„Nevzrušuj se,“ okřikl ho někdo. „To byl nějakej hajzl s automatem.“

„Ale to bylo víc než jeden automat,“ řekl jiný. Skutečně tomu tak bylo, i Repp to poznal, protože palba se náhle rozběsnila jako bouře.

„Dobře, lidi,“ řekl klidný desátník. „Nechte všeho a počkejte na důstojníky.“ Nevšiml si ležícího Reppa.

Po několika minutách se vrátil poručík a vyhledal desátníka.

„Odveďte je odsud. Obávám se, že jde do tuhýho,“ prohlásil lakonicky. Pak spatřil Reppa a překvapilo ho, že vidí dalšího důstojníka.

„Cože? Co ksakru, kdo ksakru…“

„Repp,“ pravil Repp. „Potřeboval jsem se prospat. Kolik jich je?

Řekl jste, že hodně.“

„Ještě to není jasné. Na konci Groského prospektu je moc kouře a prachu. Ale podle zvuku to musí být síla.“

„Dobře,“ řekl Repp. „Jsou to vaši chlapci, vy víte, co dělat.“

„Ano, pane.“

Repp se unaveně zvedl. Vychrstl zbytek tekutiny a na okamžik se zastavil. Muži se dali do klusu. Nasazovali si helmy, utahovali své parky, odjišťovali své pušky Kar 98 a běželi na ulici. Repp si zkontroloval kapsu své sněžné kombinézy a pak ji zapnul. Byla plná munice, protože předchozí noci nevystřelil ani jednou. Puška Mannlicher-Schoenauer vystřelovala z chytrého válcového zásobníku, téměř podobného revolverovému, a Repp měl plné kapsy nábojů.

Vyšel na ulici s puškou. Venku zuřily líté boje a rozpoutala se panika. Cítil se jako v centru bouře. Na konci Groského prospektu hořel obrněný vůz. Výstřely z ručních zbraní doslova vykopávaly gejzíry prachu a sněhu podél dláždění. Hluk byl příšerný a zdrcující.

SS Panzergrenadiers vtrhli do koridoru ze clony kouře a jeden z nich se zhroutil, když ho zasáhl výstřel. Jak běželi kolem, Repp jednoho z nich odchytil.

„Je to v hajzlu. V hajzlu. Prolomili to. Jsou jich stovky, tisíce, Kriste, jenom o blok dál…“

Výbuch jím mrštil o zem a blízká zeď se zhroutila. Vzduch byl plný kouře a prachu. Muži se v panice rozptýlili a zmizeli. Repp viděl mladého poručíka, který rozmisťoval své muže v troskách podél ulice. Všichni vypadali vyděšeně, ale kupodivu odhodlaně.

Totenkopfdivision měla reputaci tvrdých hochů. Repp věděl, že jejich pověst bude znovu podrobena zkoušce. Kouř zahalil konec ulice. Neviděl nic než ten kouřový závoj.

„Reppe,“ zaječel kdosi, protože ho považovali za autoritu.

„Zabijte ty parchanty. Vypadá to, že je nezmáknem.“

Repp se zasmál. Byl nad tím povznesen. „Zabij si je sám, synku.

Nejsem ve službě.“

Ozval se smích.

Repp se obrátil a zamířil zpátky do továrny. Unavovali ho Ivani a trosky a špína z rozbité kanalizace a krysy o velikosti kočky, které prolézaly ruinami a proháněly se po břichách ležících či spících vojáků. Nikdy nečekal, že může přežít. Tak proč si nevyjít právě teď? Bylo to jako každého dne. Povšiml si uvolněného schodiště v jednom rohu místnosti. Vyšplhal se po něm přes opuštěná horní patra továrny. Uslyšel muže, kteří pod ním tropili hluk. Byli to vojáci z Totenkopf, kteří se na ústupu uchýlili do továrny Rudý traktor. Tak to bylo tenkrát v té továrně Rudý traktor. Bylo mu osmadvacet a nebyl ani o den starší, jež strávil na místě, kde bolševičtí sedláci vyráběli traktory a ještě předtím tanky. Nebyl to den, který by si vybral, ale jak ho začala prostupovat otupělost, zmocnil se ho pocit, že to nemůže špatně dopadnout. Bylo třeba se pohnout.

Na vrcholku budovy se ocitl v rozstřílené věži s hodinami, kde byl jen sníh, roubení, cihly a zeď, napůl rozmlácená brutální dělostřeleckou palbou. Jedna velká díra poskytovala výhled na Groský prospekt, kaňon plný zborcených zdí, pohřbených v dýmu.

Přehlížel tu scénu devastace, jež se mu i přesto zdála živá. Viděl je, jak se hemží, ty ruské šmejdy v těch jejich bílých sněžných uniformách, kónických hnědých helmách a se samopaly.

Repp jemně pozvedl svou pušku k rameni a opřel ji o výčnělek cihly. V optice viděl Rusáka, který cupital jako krysa od překážky k překážce. Zvedl ostražitě hlavu, zaostřil zrak a střelil ho rovnou do hrdla. Ve zlomku vteřiny z vojákovy hrudi vytrysklá karmínová fontána, než se zhroutil k zemi. Muž byl vzdálen zhruba čtyři sta metrů. Repp pohnul závěrem pušky Mannlicher, jehož páčka byla štíhlá na rozdíl od sukovitého závěru pušky Kar 98. Jeho oči zíraly přes mušku zbraně, která mu pomáhala zaostřit zrak na terč do optiky

Unertl s desetinásobnou zvětšovací schopností, která poskytovala záběry tak velké a jasné jako berlínská kina. Nitková síť zaměřovače sestávala ze tří konvergentních linek z levé a pravé strany a jedné vertikální, které vytvářely malý prostorový kruh. Repp vždy dbal na to, aby postava jím zaměřená, byla ve středu kruhu. Tentokrát to byl důstojník. Odstřelil ho.

Pak musel střílet rychleji, protože jich bylo mnoho. Byl zaklíněn v hromadě cihel ve věži a nebylo to nepohodlné. Na každý výstřel puška reagovala nepatrným zpětným nárazem na rozdíl od typu Kar 98, jejíž zpětné rázy odíraly rameno. Dostal je a oni se zhroutili do trosek. Puška ráže 6,5 milimetrů zabíjela rychlostí vystřelených projektilů, nikoli nárazem. Náboj vždy provrtal oběť, způsobil zhroucení kostí či pánve, a vyletěl ven z těla. Repp se dokonce domníval, že po výstřelu oběti naprosto nic necítily. Nemusel ani příliš pohybovat puškou, mohl ji prostě nechat v úhlu, v jakém byla, protože se Rusáci rojili ve velkých skupinách. Vystřílel pět zásobníků, celkem pětadvacet nábojů. Dostal pětadvacet mužů.

Někteří z nich vypadali ohromeně, když je zasáhl, někteří zuřivě a jiní odevzdaně. Repp mířil na hruď. Nedával jim žádnou šanci. Nic na výběr.

Ovšemže o něm věděli. Jejich kulky cvakaly a narážely všude kolem něj, tříštily cihly a naplňovaly vzduch jemným prachem a sněhem, avšak on sám se cítil kouzelně. Oddělával je dál a jejich mrtvá těla v bílých uniformách se hromadila.

Za ním se cosi ozvalo a Repp se otočil. Chlapec se krčil na vrcholku schodiště.

„Vaše souprava, pane. Nechal jste si ji dole.“

Někdo si vzpomněl, že by mu to měl přinést. V balení byla munice. Celkem šest krabic, v každé po padesáti speciálních nábojích.

„Můžete mi nabít? Je to stejné jako u vaší pušky,“ řekl Repp vlídně, když svítící střela Děgťarev prolétla kolem a zaryla se do zdi.

Ukázal na spoustu prázdných zásobníků, které ležely u jeho nohou vedle vystřílených nábojnic. „Ale zůstaňte přikrčen, ti hoši teď vážně běsní.“

Celé to ráno Repp střílel. Vypukl ruský útok, který se přelil na

Groský prospekt. Postřílel všechny jejich důstojníky a byl si zcela jist, že mezi nimi byl i plukovník. Odhadoval, že jich oddělal skoro stovku. Spotřeboval na to devatenáct zásobníků a tři náboje. Přesně jich postřílel osmadevadesát za dvě hodiny. Puška byla horká, takže musel párkrát přestat střílet, aby mohl nalít olej do hlavně. Pak musel rázně vytřít hlaveň vytěrákem, na němž byl kus hadru. Po vytažení byl hadr úplně černý. Chlapec klečel přikrčen, a pokaždé, kdy vypadl na zem prázdný zásobník, zvedl ho a pečlivě do něj zasunul mosazné nábojnice.

Ivani se nyní blížili z různých směrů. Okolo jich bylo bezpočet.

Avšak tito vojáci vbíhali do těžké přízemní palby a ty, kdož přežili, dostal Repp. Intenzita palby na továrnu Rudý traktor narůstala. Repp vnímal její rostoucí objem. Tyto věci měly své vlastní melodie a on se bavil tím, že je mohl rozpoznávat.

Odhodlaný poručík z rána se objevil na schodišti.

„Vy ještě žijete?“ zeptal se Repp.

Avšak voják neměl žádnou náladu na Reppovy vtipy. „Prolomili to tady. Nemáme dost palebné síly, abychom je déle zadržovali. Už jsou v jednom křídle fabriky. Pojďte, Reppe, vypadněte odtud. Ještě pořád máme šanci na to, abychom odtud odešli po svých.“

„Díky, starý muži, myslím, že zůstanu,“ prohlásil Repp vesele.

Cítil se schussfest, neprůstřelný. Avšak v němčině toto slovo mělo hlubší význam, protože navozovalo stav magie či okouzlení.

„Reppe, tam je akorát smrt.“

„Běž sám,“ řekl Repp. „Mě to tady baví až moc, než abych odešel.“ Nyní střílel na větší vzdálenosti. Přes vlající závoj kouře vyslídil malé postavy ve vzdálenosti několika bloků. Postavy byly zvětšeny desetkrát optikou Unertl. Byli to dva ruští oficíři, kteří seděli nad mapou. Ta scéna byla udivujícím způsobem intimní. Mohl téměř vidět chloupky v jejich uších. Repp jednoho střelil do srdce a druhého, který se otočil, když byl jeho soudruh zastřelen, jako by skrýval své oči v sebeobraně, do šíje.

Repp pak odstřelil snajpra na vzdálenost sedmi bloků.

V další ulici Repp oddělal řidiče nákladního auta. Rozstřelil mu čelní sklo, které se rozprsklo na celou galaxii střepů. Vehikl vrazil neovládané do hromady sutin a vyběhli z něj muži, kteří zoufale hledali úkryt. Ze sedmi dostal tři.

Pod ním dole vybuchovaly granáty a střelba ze samopalů protínala uzavřený prostor, který zachycoval a znásoboval jejich hluk.

„Myslím, že jsou v budově,“ řekl Repp.

„Nabil jsem všechny zásobníky,“ řekl voják. „Zásobníků bylo devět, takže máte k dispozici celkem pětačtyřicet nábojů.“

„Postarejte se o sebe. A díky.“

Chlapec se pokorně začervenal. Mohlo mu být osmnáct či devatenáct. Vypadal úhledně a měl úzkou tvář.

„Jestli se později uvidíme, napíšu pochvalný dopis o vás vašemu důstojníkovi,“ řekl Repp. Byl to absurdní civilní okamžik uprostřed velké moderní bitvy. Kulky nyní létaly do věže ze všech úhlů, odskakovaly od zdiva a zvonily. Chlapec seběhl dolů po schodišti.

Na konci Groského prospektu organizovali Ivani další útok před soumrakem. Repp oddělal jednoho z nich, který hloupě vykoukl zpoza doutnajícího obrněného vozu. Reppova puška byla horká jako rozžhavená pec, takže musel být opatrný, aby se nedotkl prsty kovu hlavně. Jednou to učinil a hned mu naskočil puchýř na kůži. Ale puška prokazovala své kvality. Ti Rakušáci je opravdu uměli skvěle vyrábět. Puška byla vyrobena ve městě Steyr poblíž Vídně. Měla dvojitou spoušť, v kovu vyvedené ozdoby. Bylo to něco, co pocházelo ještě z dob starého mocnářství, loveckých zámečků v Tyrolích a dřevařů v zelených kožených kalhotách a podkolenkách, kteří vás na požádání zavedou do lesa na nejlepší jelení samce.

Cákance světla vzlétly proti němu. Svítící střely za sebou zanechávaly provazce, které se líně rozplývaly. Kulky narážely do cihel se známým zvukem, který se podobal cinkání. Věděl, že je jen otázkou času, dokdy může přežít v tom městě plném Rusáků, z nichž každý střílel po všem, co se hýbalo, že jeho přežití je druhem statistické chyby, která stejně vezme krátký konec. Co na tom záleželo? Možná byl ten okamžik ryzí války snajprů hoden ceny jeho života. Byl schopen někoho zastřelit, zastřelit a zase zastřelit téměř po celý den. Více než třistakrát, z chráněného místa s dobrým výhledem. Střílet do čtyř ulic, které se pod ním rozprostíraly jako kanály, mít spoustu munice, k dispozici chlapce, který by ji dobíjel, spoustu cílů kdekoli se vynořovaly v ulicích, pobíhaly ruinami, vylézaly z příkopů. Dokud je mohl vidět, mohl je všechny zabíjet.

Repp odstřelil muže s plamenometem na zádech.

Čtyřiačtyřicet nábojů.

Když došel k šestatřiceti, bylo jasné, že muži pod ním buď ustoupili, anebo byli postříleni. Uslyšel dupot nohou. Rusáci museli nějak proniknout kanalizací, aby se dostali dovnitř. Zcela jistě se tam nedostali ulicí.

Sedmadvacet.

Vteřinu předtím kdosi na úpatí schodiště vyprázdnil celý kruhový zásobník samopalu s jednasedmdesáti náboji směrem vzhůru. Repp byl chráněn, protože stál na nepřístupném místě v cihlové zdi, avšak podlaha věže byla rozcupovaná téměř na třísky, jak jí prolétaly kulky. Vzduch byl plný prachu z rozstříleného dřeva.

Repp měl granát. Vytrhl z něj závlačku a hodil granát dolů na schodiště. Slyšel, jak se kutálí po schodech. Když vybuchl a bylo slyšet výkřiky a sténání, hleděl znovu do zaměřovače pušky.

Osmnáct.

Tanky. Viděl, jak jeden z nich prorazil v mezeře mezi budovami několik bloků odtud. Proč na to nepřišli dřív a neušetřili si starosti a lidi? Pak mu došlo, že Ivani mají stejné problémy jako německé pancéře při průjezdu ulicemi, zablokovanými troskami. Aby se k němu prokousali všemi těmi troskami, museli by sebou ruští inženýři pořádně hodit a vymyslet, jak by to jejich tanky vůbec zvládly.

Jedenáct.

Repp uslyšel hlasy dole. Pokoušeli se být potichu, ale zradilo je schodiště. Poodstoupil, vytáhl svou pistoli P-38 a naklonil se nad schodiště. Oddělal je všechny.

Pět.

Zbýval mu jeden zásobník. V jeho zorném úhlu se objevil první tank, který se kolébal kolem rohu na křižovatce Groského prospektu s jinými ulicemi. Ohromující kousek. Několik vojáků se plížilo za ním. Repp, který byl klidný a soustředěný, jednoho dostal a jednoho minul. Pak zahlédl muže v okně a dostal ho ranou do hrdla. Jeden z mužů, kterého trefil za tankem, se pokoušel odplazit do úkrytu. Repp ho dodělal.

Jeden.

Věžový kanón tanku se otáčel. Byl to typ KV-1 s ráží 76 milimetrů. Fascinovaně hleděl na to monstrum a pozoroval, jak se ústí jeho hlavně zaměřuje na něj. Připadalo mu, že je ještě širší, než ve skutečnosti bylo. Potřebovali čas, aby se zaměřili před výstřelem.

Pak tank zastavil a jeho věž se přestala pohybovat. Repp by se rád zbavil svého posledního náboje. Nijak zvlášť ho to netížilo. Na tanku se otevřel průzor, protože kdosi uvnitř chtěl získat lepší výhled. Víko průzoru se zvedlo o pár palců. Repp ho dostal doprostřed čela. Byl to jeho poslední náboj.

Už nemohl nic dělat. Odložil pušku. Už mohla následovat jen jeho poprava. Jakoby na signál začali ruští vojáci zaplňovat Groského prospekt. Repp, který střílel od půl desáté rána, zkontroloval své hodinky. Bylo za deset minut pět. Byl to pro něj osmihodinový den a nebyl špatný. Ještě stačil zaregistrovat svoje skóre. Vystřílel tři sta padesát nábojů a mohl minout jen několikrát.

Snad desetkrát, aby to nepřehnal. To činilo tři sta čtyřicet mužů. Pak další tři, které dostal pistolí na schodišti. Pak možná další dva granátem. Tři sta pětačtyřicet mrtvých. Tři sta a…

Tanková střela udeřila do věže asi tři metry pod Reppem. Rusáci už z principu chtěli odstřelit věž s Reppem uvnitř. Bylo v tom cosi jako poetická spravedlnost či druh melodramatické domýšlivosti.

Vesmír se naklonil a věž se zhroutila. Linie horizontu se pokřivila a množství prachu vzrostlo až dusilo. Repp se čehosi přidržel, když gravitace zrychlila pád.

Věž se s rachotem sesula na prospekt Groského v oblaku prachu a sněhu. Avšak její vršek se zachytil o střechu protější budovy a byl tak dokonale odseknut od zbytku. Repp se ocitl v jakési kapsli z rozdrcených cihel, sám nedotčen a zmaten. Bylo to, jako by unikl z havarovaného letadla.

Přešel přes plochou střechu budovy a čekal, že ho dostanou.

Děla zahájila palbu, avšak náboje dopadaly kdesi za ním. Všude byl jen dým, avšak on byl sám. Na střeše objevil díru od dopadu dělostřeleckého granátu. Pohlédl jí dolů a spatřil téměř muzeální vzorek bytu sovětského dělníka. Vskočil do něj, otevřel dveře a zamířil dolů tmavou chodbou. Scházel po schodech a vyšel předními dveřmi. Po Rusech nebylo ani stopy, přestože v dálce rozpoznával malé postavy. Neměl na výběr. Vykročil jakousi uličkou.

Ještě té noci pil šnaps s generálem.

„Svět,“ pronesl starý sentimentální muž, „se o vás dozví.“ A doktor Goebbels se postaral o to, aby se tato slova naplnila.

„Pane,“ zašeptal kdosi.

„Vidím je,“ řekl Repp.

Zapnul zaměřovač.. Pak noktovizor. Uviděl prvního z nich jako klátící se světelnou skvrnu ve tvaru muže na pozadí zeleného podkladu. Pak dalšího, který šel za ním, a ještě dalšího.

Bakterie, pomyslel si Repp. Jsou to všechno bakterie, bacily, neřádi. Je to odpad.

Natáhl závěr pušky a namířil černý nitkový kříž Vampýra na první siluetu.

„Odpad,“ řekl znovu.

Dostal je všechny.

11

„Myslím, že Vampýr funguje dobře,“ řekl Repp. Vypočítával důvody své spokojenosti na prstech. „Žádný postranní rozpad záběru, dobré vidění na dálku a váha bez problému. Celkem vzato jde o snadnou střelbu.“

Vollmerhausen byl udiven. Naprosto neočekával jakoukoli pochvalu, přestože věděl, že střelba proběhla dobře, jelikož zaslechl dva vojáky, kteří o tom nadšeně hovořili.

Ale Repp ještě neskončil. „Faktem zůstává,“ upřesnil, „že jste si počínal mimořádně výtečně pod velkým tlakem. Přeji si, aby se dalo zařídit něco jako oficiální ocenění. Avšak přinejmenším přijměte mé blahopřání.“ Pohrával si s kostkou z černého kovu, kterou u něj Vollmerhausen již dříve spatřil. Mohl to být talisman či cosi podobného. „Dosáhli jsme velkého zázraku.“ Usmíval se.

„Já… já se cítím poctěn,“ vykoktal Hans Icik. Nacházeli se již v Anlage Elf, výzkumném zařízení, ukrytém bezpečně ve Schwarzwaldu po dalším nervy drásajícím letu.

„Někdy bývají nejdůležitější ti, o nichž nikdo nikdy nic nevěděl, že?“ řekl Repp.

Vollmerhausen si uvědomil, že jde o kuriózní poznámku slavného muže a téměř přikývl, jelikož byl ještě stále omráčen

Reppovým náhlým výbuchem nadšení. A náhle ještě stále jeho podrážděná část zatoužila po tom, aby tam byla ta prasečí hlava Schaeffer a slyšel, jak Der Meisterschütze sám vrší své pochvaly.

Nakonec, myslel si, zasluhoval si to. Vampýr představoval udivující výdobytek během krátké doby pod tak extrémním tlakem. A přestože i nyní bylo těžké tomu uvěřit a mít z toho skutečné potěšení, byla to pravda. Zvládl to.

Ale i tak musely být ještě dořešeny určité detaily a zdokonalení, stejně tak jako poprovozní kontroly a určitá údržba. Tímto problémem se nyní hodlal zabývat. Byl si současně vědom toho, jak skromně on sám musí postupovat. „Mohu se vás zeptat, pane obersturmbannführere, za jak dlouho půjdete do akce? A jaké potřebné přípravy bych měl za takových okolností učinit?“

„Ovšem,“ řekl Repp energicky. „Určité aspekty mého poslání zůstávají problematické. Musím vyčkat na zpravodajské hlášení, týkající se potvrzení cíle, strategických postupů a politických okolností. Řekl bych, že tak příští týden. Možná i později, protože jde o delikátní poslání. To záleží na faktorech, které ani já nemohu ovlivnit.“

„Chápu,“ řekl Vollmerhausen.

„Řeknu vám asi tolik. Zbraň a já budeme cestovat odděleně.

Vampýr bude odsud vyzvednut jiným týmem, který bude odpovídat za transport do cílové oblasti. Byl jsem ujištěn, že jde o schopné lidi.“

„Ano, pane.“

„Takže budete muset připravit cosi jako cestovní soupravu.

Skříňky, kufr. Já nevím. Vše musí být připevněno ke dnu a chráněno proti otřesům. Nemusí to bůhvíjak vypadat. Po všem tom, co jste zvládl, si nemyslím, že by to měl být problém.“

„Vůbec ne.“

„Za druhé… uvolněte se z křeče.“

Byla to pravda. Ačkoli Vollmerhausen seděl, vypadal jako pruský kadet.

„Již jsem zaznamenal, že některé lidi znervózňuji,“ prohlásil filozoficky Repp. „Ale proč? Nejsem žádný tajný policajt, jenom voják.“

Vollmerhausen se nutil do uvolnění.

„Kuřte, jestli chcete.“

„Nekouřím.“

„V pořádku. Já si zapálím.“ Vytáhl a zapálil si jednu z ruských cigaret. Toho rána byl čilý a vyfintěný v maskáčích. „A nyní, mohu k vám být upřímný?“ Opět si pohrával s černou kostkou.

„Německo prohraje válku. A brzy. Teď máme třetí dubnový týden. Určitě to všechno skončí do půlky května. Jistě nepatříte k těm bláznům, kteří si myslí, že naše vítězství je ještě možné. Vyjádřete se.“

Repp ho opět udivil. Pak si uvědomil, že se jeho překvapení zračí v jeho obličeji a rychle zavřel ústa.

„Ano, domnívám se. Je to hotové. Všichni to víme,“ vyrazil pak ze sebe Vollmerhausen.

„Ovšem. Je to naprosto zřejmé. A ti chytráci v Berlíně to vědí taky. Vy jste praktický muž, realista, a proto jsme si vás vybrali. Ale já vám tohle říkám kvůli následujícímu. Operace Nibelungen je v běhu. Bez ohledu na to, co se děje v Berlíně. Bez ohledu na to, že anglická komanda a americké tanky už jsou tady. Ve skutečnosti zvláště v těchto případech. Byl jste v Rusku?“

„Ne, já…“

„Na tom nezáleží. Tam byla skutečná válka. Tady ty záležitosti s Američany a Brity, to už je jen odvar. V Rusku už padly čtyři miliony lidí. To číslo je tak velké, že je až k neuvěření. Jde o oběti ve měřítku, které svět ještě nikdy nezažil. Proto bude pokračovat naše mise. Je to všechno, co této generaci kdy zůstane. Žádné sochy, žádné monumenty, žádné hrdé kapitoly v historických knihách.

Historii budou psát jiní. My budeme hlavními viníky. Přemýšlejte o tom, Vollmerhausene! Repp jako viník! Zní to neuvěřitelně, co?“

Pohlédl zpříma na inženýra.

„Neuvěřitelně,“ pravil inženýr.

Vollmerhausenovi došlo, že Repp neřeční. V jeho řeči nebylo nic z řečnické zdatnosti a málo zanícenosti. Svá slova pronášel unaveně, lakonicky, zaměřil se na fakta, jako když inženýr hovoří o technickém výkresu.

Vollmerhausena ještě napadlo, že ten muž se zcela zbláznil. Že je mimo sebe. Všechno je u konce a on tady mluví o monumentech a oddanosti. Pro něj nejde o přežití, jako pro mě. Pro Reppa neexistuje konec války, protože Repp bude ve válce pořád. Ať už bude v jámě po granátu nebo na frontové linii, nebo kdesi v parku, na hezkém náměstí, ve stodole či úřední budově.

„A-ano, neuvěřitelně,“ opakoval nervózně Vollmerhausen, jelikož si právě začal uvědomovat, jak nebezpečný Repp je.

12

„Říkají mu der Meisterschütze, nikoli Scharfschütze, mistrovský střelec, což je německý termín pro snajpra. Nikoli ostrostřelec. Kdo z vás, úžasných Američanů, teď může vysvětlit ten význam?“

Tony držel v ruce výhradní zprávu týdne. Bylo to vydání obrázkového magazínu SS Das Schwarze Korps z 5. března 1942, které bylo objeveno ve sbírkách Britského muzea mezi dříve vydanými německými periodiky. Titulní článek byl věnován Reppovi a bitvě o Děmjansk.

Leets si odkašlal.

„Meisterschütze. To znamená mistrovský střelec. Elitní střelec.

Přesně.“

„Poslyšte, kamaráde, vy nejste v obraze. Necítíte to. Jak se domníváte, že vystopujete chlápka, jehož přezdívku nechápete?“

„Ještě jsem neskončil, zatraceně,“ odsekl Leets.

„Meisterschütze, to ano, mistrovský střelec. A protože jde o čistě vojenský kontext, dalo by se říci, že jde o mistrovského snajpra.

Elitního. Má to podtext. Ten muž má talent. Ten, kdo psal ten článek, byl nějaký spisovatel, že? V každém případě jde o vyšší formu rétoriky, formálnější, která pracuje s dlouhodobou německou tradicí těch jejich gild, zasvěcování nováčků a cestovatelů. Jde o víc, mohli bychom říci, o něco, co rezonuje.“

Jeho chladný úsměv vymazal všechno teplo z místnosti. Chytrý bastard. Ukecanec z Bloomsbury s výrazem pobaveného arogantního nafoukance, který všechno ví, protože je génius.

Avšak lekce ještě neskončila.

„Není těžké si domyslet, proč z něj udělali takového hrdinu, že?“

„Je to součást jiné války,“ vysvětlil Leets. Byl na to připraven.

„Waffen SS proti wehrmachtu. Náckové proti starým hochům,

Prušákům, kteří velí armádě. Repp je perfektní. Žádný aristokrat.

Vesnický hoch, který může oddělat každého, koho zmerčí. Cenou za to je první místo v linii. V Hitlerově linii. Něco jako nové typy tanků.

Tygr vycházejících z továren. Ty byly určeny hrdinům, že?“

„Jistě,“ přiznal Tony.

„Ale více k věci. Z tohoto hlediska můžeme pochopit, jak důležitý bude Repp pro SS. Dá se říci, že on není jedním z nich. On je jimi. To značí, že se stává jejich oficiálním nástrojem, ztělesněním jejich vůle. On je…“ Snažil se najít pravý význam slov. „On je ideou.“

Tony se zaškaredil. „Mluvíte jako vysokoškolský učitel. Ti války nevyhrávají.“

„Musíte v tom spatřovat vyšší význam reality. Symbolickou realitu.“ Leets si nebyl jist tím, co říká. Hlas zevnitř mu napovídal, co má říkat. Avšak kdesi uvnitř jeho mysli se odehrávalo cosi jako skok či průlom. „Když to shrneme, mohu vám zaručit toto. Jde o čistě nacistickou záležitost, o ryzí ideje SS. Jde o jejich filozofii, která, jestliže má fyzickou podobu, je na pochodu.“

„Páni, Frankenstein,“ zvolal Roger na celou místnost.

„Vy Američani, máte moc velkou představivost. Chodíte moc do kina.“

Ale Tony toho měl víc.

„Našel jsem muže s dubovými ratolestmi,“ řekl.

Leets se obrátil. Ve tváři Angličana se nedalo vyznat. Byla nezúčastněná a povýšená.

„Koho?“ dožadoval se Leets.

„Mám za to, že víme vše potřebné. Víme, že náš fantom WVHA má adresu ve východním Berlíně. Jde o předměstí zvané Lichtenfelde. Ale dotyčné místo má starší a tradičnější název. Unter den Eichen.“

Odmlčel se, aby nechal potřebně doznít celou informaci.

„Přeložte to přesně,“ vyzval o několik vteřin později Leetse, když spatřil zmatený výraz jeho obličeje.

Leets to přeložil do angličtiny.

„Pod duby,“ řekl.

„Správně.“

„Zatraceně,“ řekl Leets.

„Ovšem. A ten židovský chlápek pravděpodobně slyšel cosi o muži zpod dubů, cosi jako o muži z Washingtonu či z Londýna, což bylo míněno jako výraz autority. Ale jeho jazyková znalost je nedokonalá, protože jeho jiddiš mu umožňuje rozumět pouze nejzákladnější němčině. Překroutil to nebo si snad upravil tak, aby se mu to lépe vyslovovalo. Proto muž zpod dubů, jak Shmuel říká.“

„Zatraceně,“ řekl Leets. „Musí jít o nějakého důstojníka, nějaké velké zvíře. Jenže to nám nic neříká.“

„Jistěže nic. A navíc, vypovídá to jen o tom, co víme.“

Byla to pravda. Během rušného týdne se Shmuelem jim začaly přicházet informace. Najednou bylo hodně práce.

Najednou měli silný pocit pokroku. Ale i shromažďování materiálu dosáhlo svého vrcholu. Leets si to uvědomil dřív než ostatní. Došlo to i Tonymu. Navzdory všem kontextům a podkladům, jež byly shromážděny, nebylo vyřešeno skutečné jádro problému.

Věděli o Reppovi a jeho pušce. Znali základní fakta, ale neměli žádné důkazy. A navíc neměli žádné ponětí o důležitějších záležitostech. Koho chtějí Germáni zastřelit? Kdy? Proč?

„Vaše představa, že kdesi ve svědectví toho židovského chlápka je vodítko, se nám rozplynula,“ řekl Tony.

„Vypátrali jsme lokalitu Anlage Elf, to je vše. Můžeme zintenzívnit letecké pozorování této oblasti? Nepřibližují se francouzské jednotky k této oblasti? Mohly by prohledat les v naději…“

„Ne. Jistěže ne. Jde o obrovskou oblast, což jsme neustále zdůrazňovali.“

„Kčertu. Potřebujeme něco. Asi pauzu.“

Došlo k tomu příštího rána.

PODLE SDĚLENÍ ZE DNE 11. BŘEZNA 1945 VELENÍ 3. DIVIZE PĚCHOTY SDĚLUJE, ŽE UTRPĚLA TĚŽKÉ ZTRÁTY PŘI PRŮZKUMNÉ HLÍDCE DNE 15. DUBNA, PŘIBLIŽNĚ OKOLO 22.00 HODIN V BLÍZKOSTI ALFELDU. ZPRAVODAJCI SE DOMNÍVAJÍ, ŽE BYLO ZASTŘELENO 11 VOJÁKŮ PO 11 VÝSTŘELECH V NAPROSTÉ TMĚ A POTICHU. ARMÁDNÍ SKUPINA G-2 POTVRZUJE PŘÍTOMNOST JEDNOTKY SS DIVIZE HITLERJUGEND V TÉTO OBLASTI. POTVRĎTE PŘÍJEM.

Ryan

Maj Inf 2.Bn g-2

„Takže,“ řekl Leets a ukončil tak ticho. „Ta celá jejich zatracená věc funguje. Už jdou na to.“

„Nejspíš,“ poznamenal Tony.

„Můžou přijít, kdy se jim zachce.“

Leets a Outhwaite přiletěli do sektoru 45.divize časně ráno a přistáli s letounem Piper Club nedaleko Alfeldu, kde se nacházelo velení divize. Ryanův stan byl položen blíže frontové linie. Šlo o frontu v klasickém slova smyslu. Proti sobě stály dvě unavené armády na okrajích bezútěšné zemi nikoho, poznamenané krátery, v postavení po poslední bitvě. Američani přešli přes toto drsné území mnohokrát a pokaždé byli zuřivě vyhnáni zpět vojáky Panzergrenadiers Hitlerjugend. Takže když Leets a Outhwaite, oděni do podivných nových bojových uniforem, dorazili k vybombardované farmě, nebyli překvapeni, když se setkali s podrážděností. Byli prostě lidmi zvenku. Nažehlení, podivní důstojníci, z nichž jeden byl cizinec, exotický Brit, oba štábní typy. Oba očekávali, že budou nenáviděni způsobem, jakým místní vždycky nenávidí turisty. A skutečně byli.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl,“ prohlásil major Ryan, muž s vlasy barvy písku a pihami a zdviženým nosem. „Dostali to doprostřed prsou, každý jenom jednou. Žádná krev. Hlídka, která je našla, se domnívala, že spí.“

„V noci? Vážně v noci?“ dotazoval se Leets.

„Řekl jsem, že v noci, kapitáne.“

„Ovšem, pane, ale…“

„Ksakru. Když řeknu, že v noci, tak v noci.“

„Můžeme se tam podívat?“

„Tohle je bojová zóna, kapitáne. Nemám čas vodit lidi na výlety.“

„Postačí, když nám ukážete směr. My už si to najdeme.“

„Jéžiši, vy holomci jste nějak nedočkaví. No dobře, kašlu na to, ale vemte si helmy. To je ta správná přísada do zelí v zemi Zeložroutů.

Džíp už dál dojet nemohl. Pak následovala chůze ve slunci.

Tabulka na rozseknutém stromu ohlašovala jadrně a bez kudrlinek náhlou změnu klimatu: VSTUPUJETE NA ÚZEMÍ POD ŘÍZENOU PALBOU DĚLOSTŘELECTVA NA DALŠÍCH 500 YARDECH.

Písmena místy splývala, ale kdosi nápis vylepšil. Nahradil slovo dělostřelectvo slovem odstřelovač, vyvedeným dětskými klikyháky.

Všude tam byla přítomná válka. V obezřetných pohledech mužů, kteří se jí účastnili, troskách obrněných vozidel, která pokrývala krajinu, v závojích kouře, těžkých a líných, jež se plazily po všem. A pod tím vším byl všudypřítomný zápach, který se dral do nosních dírek.

Leets začichal.

„Už jste někdy byl v bitevní zóně?“ zeptal se Ryan.

„Ne přímo jako tady. Minulé léto jsem oběhával cosi za liniemi.“

„Poznávám ten zápach,“ řekl Tony. „Za dráty jsou mrtvá těla.“

„Jasně,“ potvrdil major Ryan. „Jejich. Měli by se pohřbít.“

„Můj otec,“ řekl Outhwaite, „se o tom již zmínil ve svých dopisech z první světové války. Bylo to u řeky Sommy v Belgii. To je vše. Bylo mi snad čtrnáct nebo osmnáct. Četl jsem ty dopisy později.“

Míjeli pěšáky, kteří byli za bojovou linií a odpočívali kolem ohňů nebo poklimbávali ve stínu polopásových vozidel a džípů.

Tichá krajina se hemžila muži, přestože za tím vším zdánlivým chaosem vládla organizace, ale Leets ji postrádal. Kdo velí? Nikdo.

Kdo ví, co se vlastně vůbec děje? Avšak Leets se nepoddával zvědavosti, když se dal do klusu, protože se kolem něj začaly rozprskávat kulky. Nikdo se nevzrušoval. Nebyl Němec, nebyl důstojník, který může kohokoli vyslat na hlídku či do útoku. Proto nebyl nijak významný. Párek unavených teenagerů s automatickými puškami Browning, které byly dvakrát tak velké než oni, na něj hloupě civěl. Ani je nenapadalo zasalutovat a ani on to nevyžadoval.

Pak se ozval někdo starší. „Držte si prdele pěkně při zemi.“

Posledních sto yardů muselo být ztečeno plížením plazením vpřed, bez jakékoli důstojnosti, přes holý hřeben, dvorek farmy a nízkou kamennou zídku.

Tady už se najednou začali cítit doma. Zbraně vystřelovaly přes otvory vymlácené ve zdi nebo štěkaly od písků s pytlem, umístěných ve zdi, přes kotouče ostnatých drátů, země byla rozrytá a přízračná, rozstříkaná po kamenech. To vše byly symboly vojenského řemesla.

Leets se cítil, jako kdyby byl jakýmsi vandrákem. Byli to neoholení muži, remcající a prdící, v zapáchajících šatech, jejichž nohy vyčnívaly z černých ponožek, ve stavu naprostého vyčerpání.

Několik z nich soustředěně zíralo skulinami ve zdi nebo periskopy ve tvaru ypsilonu. Avšak většina z nich se zvesela povalovala, nedělala si žádné starosti a užívala si toho času.

Vedoucí čety, mladý poručík, který vyhlížel unaveněji než Ryan, se vydral kupředu a svolal schůzku na závětrné straně zdi.

„Tome,“ řekl Ryan, „tihle báječní džentlmeni sem přiletěli speciálem z Londýna. Jdou po něčem velkým.“ Zdálo se, že se Ryan vyzná v novinářském žargonu. „Normálně to nedělaj, ale teď jo. A pokud jde o noční vydání novin, tak jsou ze Třetího oddělení.“

„Nevěděl jsem, že o nich někdo mluvil,“ řekl Tom.

Přesněji řečeno byl to Leets, kdo tu informaci vypustil.

Byl povolán seržant, který hlídal u zdi během noci. Byl evidentně vytržen ze spánku. Skvrny sražených ospalků mu lemovaly oči. Nasadil si zimní verzi malé čepice bez okraje, jež v teplém počasí mohla posloužit jen jako dekorace, a chňapl po nedokouřeném cigáru. Všichni ti muži, kteří se pohybovali na prahu vyhubení, si zachovávali charakter, živost a udivující chování víc než řadoví vojáci. Jen na pár vteřin se zdáli být stejní, avšak poté se projevily jejich odlišnosti.

„Nic moc se neděje, pane,“ řekl seržant, který nevěděl, koho ze čtyř důstojníků má oslovit. „Když budete opatrný, sám uvidíte.“

Pokynul mu rukou.

Leets si sundal vypůjčenou helmu a skryl se za zdí. Německo, spořádané a kvetoucí na jaře, zmizelo.

„Je to nalevo od těch stromů, pane.

„Leets uviděl březový hájek.

„Poslali jsme je, aby našli železo,“ vysvětlil Ryan, který se neobtěžoval vysvětlovat, že v žargonu znamená železo obrněné jednotky. „Hitlerjugend je technicky vzato obrněná divize, ačkoli si nejsme jisti, jestli jsou vyzbrojeni. Zatím jsme na ně nenarazili, jenže nebyl čas na to, aby se o to někdo staral. Prostě jsem nechtěl, aby se mi v mém sektoru něco semlelo.“

„Pane,“ pokračoval mladý seržant. „Poručík Uckley, nováček, se svými lidmi to tady prozkoumal pod kopcem a pak přes pole. Docela dlouhá štreka, vypadalo to dobře, našli jsme jenom obaly od žvýkaček. Když se dostali k támhletěm stromům, vyšplhali tím malým úvozem.“

Leets mohl vidět úžlabinu v zemi, něco jako průrvu mezi dvěma bezvýraznými vyčnívajícími terénními útvary.

„Slyšel jste něco? Nebo viděl?“

„Ne, pane. Nic. Nevrátili se.“

„Posbírali jste ty mrtvé?“, zeptal se Outhwaite.

„Ano, pane,“ řekl plačtivě poručík. „Příští den. Leželi, jak byli.

Dostali to rovnou do srdce. Každý z nich. Ani ten poslední nemohl zdrhnout, tak to bylo rychlý.“

Leets se obrátil k Ryanovi. „Pokud jde o těla, tak budou v pohřební evidenci?“

Ryan přikývl. „Pokud už nebyli vyexpedováni na hřbitov.“

„Myslím, že bychom je měli zkontrolovat.“

„Dobře.“

„Pane,“ zeptal se seržant. Leetse. „Co je to dostalo?“

„Něco, co má optiku pro noční vidění. Pro toho střelce to bylo jako za dne.“

„Hledáte toho maníka, co?“

„Jistě.“

„Dobře,“ řekl seržant. „Já po něm šel taky.“ Byl to drsný mladík, který si své prýmky vysloužil snad už v osmnácti či devatenácti. Přírodní talent pro boj. „Měl jsem automatickou pušku

Browning a dvacet zásobníků.“

„Jenže jste neměl štěstí,“ řekl Leets.

„No jasně.“

„Ale vy jste měl štěstí, hochu, protože jste nenarazil na toho

Reppa. Jste naživu.“

„Měl jsem mezi nimi kamarády, dobrý kluky. Až ho chytíte, tak ho usmažte, jo? Usmažte ho.“

Sekce registrace mrtvých byla ve stanu se čtyřiceti pojízdnými lůžky několik mil za frontovými liniemi. Leets, Outhwaite, major Ryan a armádní doktor stáli v zapáchajícím prostoru, kde byli mrtví.

Ti zde byli uloženi podle hodností a čekali na přepravu v úhledných rakvích z borovicového dřeva. Všechno možné tam bylo uděláno pro to, aby ono místo bylo snesitelnější, avšak tyto snahy vyšly vniveč.

Zápach, který Leets ucítil, byl pronikavý a téměř hmotný, přestože si každý na něj rychle zvyknul.

„Díkybohu, že je ještě pořád chladno,“ řekl Outhwaite.

První voják jim nebyl k ničemu. Repp ho zasáhl do hrudní kosti, jakéhosi kostního krytu, náboj jím proletěl a rozdrtil srdce a další orgány.

„Nebudu ho pitvat,“ řekl doktor. „Nic v něm nenajdete, akorát chuchvalce masa. Hledejte někoho jiného.“

Takže přítomný personál znovu procházel řadami mrtvých a hledal dalšího kandidáta ze seznamu 45. divize.

Ani druhý mrtvý voják jim neposkytl kýženou informaci. V jeho případě Repp nestřílel tak přesně, avšak doktor, který nahlížel do rozstříleného těla v rakvi, usoudil, že z toho žádné poznatky nevzejdou.

„Trefil mu žebro, což vychýlilo dráhu projektilu. Nedá se určit, jestli zasáhl nohu či bok. Nemáme čas si hrát na schovávanou.“

Uspěli teprve ve třetím případě. Doktor, statný a neotesaný absolvent lékařské fakulty z Dartmouthu s masitýma čistýma rukama a chováním rozezleného medvěda, vykřikl. „Jackpot. Je to mezi třetím a čtvrtým žebrem. Tenhle voják stojí za to.“

Rakev byla odexpedována do stanu, kde byla márnice.

„Takže,“ řekl doktor, „teď ho musíme vyndat a rozříznout. To můžu zařídit asi tak během hodiny. Anebo hned teď. Jenže když to mám teď udělat, budu potřebovat někoho, kdo mi bude asistovat. Už jste někdy viděli válečná zranění? Neviděli. Tenhle hoch byl v rakvi týden. Jako člověka už ho nerozeznáte.“

Doktor krátce pohlédl na každého z nich. Jeho oči měly tvrdý výraz a byl asi tak ve věku Leetse, kolem sedmadvaceti. Jeho tvář byla jako křemen, s útočnými, bojechtivými rysy. Leets usoudil, že je zdatný, když se nebojácně rozhodl vše provést.

„Já tu budu,“ prohlásil.

„Dobře. Ostatní vypadněte.“ Když zmizeli, Leets a doktor osaměli se zahaleným tělem v rakvi.

„Radši na sebe něco navlíkněte,“ řekl doktor. „Asi to bude pěkný sajrajt.“

Leets svlékl kabát a natáhl si lékařský plášť.

„Masku. Maska je nejdůležitější,“ řekl doktor.

Upevnil si zelenou masku na nos a ústa a znovu myslel na Susan. Žila přece mezi něčím podobným.

„Dobře,“ řekl doktor. „Teď ho šoupneme na stůl.“

Uchopili tělo ve vaku a položili ho na stůl.

„Teď,“ řekl doktor a otevřel vak. „Seznáváte posmrtné charakteristiky pokročilého stavu rozkladu.“

Leets v masce vydal slabý zvuk. Jeho mozek nebyl schopen zformovat žádné slovo. Mrtvolu obklopoval zápach rozkladu.

„Támhle je to. Ta díra. Pěkná a okrouhlá jako nýt. Nalevo od středu hrudi.“

Doktor rychlými a jistými tahy vyznačil písmeno Y přes celou hruď, od ramen dolů až k pupku a poté dolů ke genitáliím. Prořízl podkožní tkáň a chrupavku, jež držela kůži a žebra pohromadě. Poté vyzvedl ústřední část hrudníku a odhrnul přebytečnou kůži, aby odhalil obsah.

„Klinicky řečeno,“ prohlásil doktor po pohledu na zbytek,

„kulka prošla do pravé části hrudní kosti zhruba v úhlu sedmdesáti pěti stupňů ventrální částí pravé plíce.“ Ponořil ruce v gumových rukavicích do vojákovy hrudi. „Pak přes perikardiální vak, který protrhla, přes aortu a pravou plicní artérii, přesněji řečeno centrální část průdušky, to jest esophagus. Rozdrtila hrudní koš a nakonec, no ovšem…“ S uspokojením dospěl ke konci svého dlouhého výkladu.

„Nakonec zasáhla páteř a přesekla míchu.“

„Takhle?“

Doktorovy ruce byly hluboko ponořeny v těle vojáka a probíraly se rozdrcenými orgány. O Leetse, který stál naproti němu, se pokoušela nevolnost. Zápach pronikal přes masku do jeho nosu a začala ho bolet hlava. Bylo mu, jako by měl halucinace, jakýsi horečnatý a přízračný sen o krvi.

„Tady, kapitáne. Váš suvenýr.“

Byl to kus zdeformovaného olova, zarytého do chrupavky.

Dohromady to vypadalo jako pěst.

„Ty náboje se takhle obvykle roztrhávají?“

„Normálně se rozletí, jestliže něco zasáhnou, anebo prostě proletí skrz. To, co tady máme, je dutá kulka nebo jemná hrotnice, anebo něco podobného. Myslím, že jsou zakázané.“

Doktor zabalil náboj do gázy a předal ho Leetsovi.

„Tady, kapitáne. Doufám, že vám to k něčemu bude.“

Leets, poháněn znepokojením, si vynutil poslední zastávku v bitevní zóně. Od Ryana věděl, že divizní sekce zbraňové údržby je v Alfeldu, nedaleko od registračního úřadu mrtvých, takže tam zamířili.

Vstoupil do nízké tmavé místnosti, lemované pracovními stoly.

Nefunkční americké zbraně ležely rozloženy na součástky. Několik vzduchem chlazených třicetimilimetrových perforovaných kulometů, automatických pušek Browning, vyhazovačů pušek Garand, samopalu Thompson, západek pušek a dokonce nové naolejované pušky. Dva maníci zápasili s rozborkou padesátimilimetrového kulometu na trojnožce, což nebyl vůbec snadný úkol. O kus dál v pozadí pracoval jiný muž s pilníkem na malé součástce.

Leets, jehož si nikdo nevšímal, nahlas pozdravil, načež jeden z techniků konečně zvedl hlavu od práce.

„Ano, pane?“

„Je tady velící důstojník?“

„Minulý týden chytil nějaké svinstvo. Teď je ve Státech. Teď tu velím já, pane.“

„Jistě,“ řekl Leets. „Rozumíte německým zbraním?“

„Jasně. Sháníte luger? Za pětatřicet babek vám ho splaším.“

„Nic takového. Co je tohle?“

Vytáhl zdeformovaný náboj.

„To je vaše?“ zeptal se technik.

„Ne. To je z jednoho vojáka na frontě.“

„Fajn. To je z tý jejich nový automatický pušky, model čtyřiačtyřicet. Vy jdete po esesácích, že?“

„Jasně.“

„To je ráže sedm devadesát dva. Kurz. Teda krátká. Něco jako naše karabina.“

Vzal si kulku od Leetse a zblízka si ji prohlédl.

„No jasně,“ řekl poté. „Za čtyřiačtyřicítku chci stovku. A pět babek za každý plný zásobník.“

Ježišikriste, pomyslel si Leets.

„Sto padesát,“ navýšil technik svůj požadavek. „Za předpokladu, že bude v dobrým stavu, nepoškozená. Když mi seženete jednoho Krummlaufa s vyklápěcím zásobníkem, dám vám dvě kila. To je moje nejlepší nabídka.“

„Ne, to ne,“ řekl Leets trpělivě. „Mě zajímá ten náboj.“

„Dyť to nemá žádnou cenu, pane,“ prohlásil pobouřeně seržant.

„Potřebuji informaci, tady nejde o žádné dolary, zatraceně!“

„No bože, mně jde akorát o kšeft, nic víc,“ řekl seržant. „Myslel jsem, že něco sháníte, to je všecko, pane.“

„Dobře, dobře. Postačí, když se podíváte na tu zasranou kulku a něco mi o ní řeknete.“

„Tak to bude Frank. To je náš expert.“

Frank přestal pracovat a přesunul se k nim. Leets si uvědomil, že technik má sice smysl pro obchod, ale Frank byl technický estét.

Jeho intelektuální pohled vyzařoval pohrdání. To, co dělal, bylo pro něj přízemní. Byl obklopen idioty a myslel si, že by mohl trávit svůj život mnohem užitečněji.

Vzal náboj a rychle na něj pohlédl.

„Tak to zvážíme,“ řekl. Odnesl náboj a položil ho na misku mikrováhy, odaretoval ji a poté prohlásil. „Tak tohle je pěkná sranda.“ Poté se chvilku motal kolem police a pak se vytasil s umaštěnou brožurou světle zelené barvy, s nápisem „NÁBOJOVÉ SPECIFIKACE“, a ponořil se do ní.

„Jistě, pane,“ prohlásil nakonec. „Obvykle se používá sto dvacet zrnek prachové nálože, potažené kovem přes jemný ocelový plášť.

Uvnitř pláště je olověný obal, který obklopuje ocelové jádro. Používá se novější druh střelného prachu. Jenže tohleto váží třiačtyřicet gramů. A není tam vůbec žádná ocel. Je to moc tenký. Je to akorát starý olovo. Na věci to není dobrý. Neprojde to, akorát se to zplacatí.

Jenže, když to napálí do něčeho měkkýho, jako lidi, tak to udělá strašnou paseku.“

„Proč by vyvíjeli kulku z čistého olova zrovna teď, v moderní době? Máme přece rok 1945,“ zeptal se Leets.

„Když tohle nacpete do pláště, který má pořádně hluboký rýhy, tak je z toho pořádnej trhák. Letí to zatraceně rychle a dostane to všecko, i to, co se pohybuje pomalu. Což znamená…“

„Přesnost?“

„Ano, pane. Ten chlápek s tím kvérem tím může trefovat deseťáky, když ví, koho chce dostat. I když se kulka pohybuje relativně pomalu. Právě ty rýhy jí dodávají tu rychlost.“

„Takže letí rychlostí pod sedm set stop za vteřinu? To je pomalé, pomalejší než naše pětačtyřicítka.“

„Správně. A při rychlosti sedm set stop za vteřinu nebo menší jste pod hranicí zvuku.“

„Není nic slyšet, žádný výstřel. Je to lepší než tlumič, že?“ dožadoval se Leets odpovědi.

„Jistě, pane. Protože jakékoli tlumící systémy zkracujou dostřel o jednu stopu za vteřinu, takže máte úbytek přesnosti a zkrácenej dostřel. Tohle vymyslel někdo moc chytrej. Nikdy jsem nic takovýho neviděl.“

Tak takhle to vymysleli, pomyslel si Leets.

„Jo, a kapitáne, a kdybyste ten kvér splašil, dejte mi vědět,“ řekl technik. „Musí bejt perfektní. Dal bych za něj tisícovku.“

Když se vrátili k Ryanovi, čekali na letadlo, které je mělo vzít zpátky do Londýna. Major se nevinně dotázal.

„Mimochodem,“ řekl, „co je to vlastně Anlage Elf?“

To upoutalo Leetsovu pozornost. Vyskočil, jeho pohled ztvrdnul a popadal dech.

„Váš velící důstojník,“ řekl Ryan, jehož ta reakce zaskočila, „poslal telex s vysokou prioritou. Rovnou z divize.“

„Velící důstojník?“ řekl Leets.

„Plukovník Evans.“

„Ten zasr…“

„Chce, abyste se co nejrychleji vrátil. Našel Anlage Elf.“

ČÁST DRUHÁ

Generální řešení

duben-květen 1945

13

Repp měl zvláštní požadavek.

„Teď, pane inženýre-doktore, jestli vše půjde dobře,“ prohlásil jednoho rána, „budou vaše vynálezy báječně fungovat. Bude to jako testy, s cíli mimo frontu. Budu střílet pod ochranou. Anebo se něco pokazilo?“

„Nejsem si jist, že…“

„Dobře, starý příteli, je to možné.“ Repp se usmíval. „Možná tam bude pár chlapců, kteří mě budou chtít zastavit. Možná tam bude pěkný cirkus, pěkně na tělo. Už jste byl někdy v boji?“

„Ne. Ovšemže ne,“ řekl Vollmerhausen.

Repp se znovu usmál. „Ta vaše zbraň je skvělá na dálku a ve tmě. Jenže přestřelky se odehrávají za dne, kdy můžete vidět zuby vašich spolubojovníků a podle toho usoudit, jestli mají na ještě na jazyku mléko od snídaně.“

Vollmerhausenovi ihned došlo, co má Repp na mysli. Repp, který byl vybaven jako nikdo předtím z důvodu zvláštní mise, byl v konvenčnějším postavení, stejně tak jako neozbrojený. Těžký zaměřovač s katodovou trubicí, energetický konvertor a infračervené světlo blokovaly jeho výhled na bojiště jako za standardních okolností.

„Můžu trefit bakterii na vzdálenost čtyři sta metrů,“ prohlásil Repp. „A o půlnoci. Chlápek s brokovnicí na ptáky má ale výhodu na vzdálenost padesáti metrů. Můžete mi s tím pomoct? Nerad bych, aby tohle dopadlo špatně kvůli nějaké nedokonalosti.“

Vollmerhausen se nad problémem zamyslel. Brzy přišel na to, že by mohl přivařit další součást, něco jako trubici, pod Vampýra, která by mohla posloužit jako optické zařízení. Nebyla by umístěna na ose zbraně, ale spíš paralelně s ní. Proto by mohla být adjustována tak, aby vyrovnala tu diferenci. Vybral si přenosný kufřík zaměřovače K-43, což byl dokonale vysoustružený kousek tubusu s přijatelnou váhou a délkou. Připevnil hledí k jeho zadnímu okraji, jen malý kousíček od středu, a na přední okraj želízko kousek nalevo od středu. Repp, s hlavou mírně vychýlenou, mohl zaměřit želízko ve středu pozorovacího otvoru na cíl ve vzdálenosti jednoho sta metrů, kde se linie jeho pohledu protínala s letem kulky. Nevypadalo to vábně. Bylo to udělané nahrubo, ošklivé a svým způsobem groteskní.

Původní uhlazené tvary typu STG-44 se daly stěží rozpoznat po těch mnoha úpravách, protože puška byla dovybavena optikou na vrchní části, přetvařovanou spouští, kónickým zakrývačem záblesků a dvojnožkou.

„To je opravdu ohyzdná věc,“ řekl nakonec Repp a potřásl hlavou.

„Anebo opravdu nádherná. Moderní architekti, a to nemám na mysli jisté mocné lidi, říkají, že krása má být podrobena funkci,“ prohlásil odvážně Vollmerhausen, který tím skutečně riskoval, ale vycítil že jeho nové spojenectví s Reppem mu takovéto radikální prohlášení umožňuje. „Na Vampýru není nic hezkého a o to je vlastně krásnější. Není tam jediná zbytečná linie, žádná umělá ozdoba.“

„Takže tvar je podroben funkci, říkáte. Neřekl to náhodou nějaký Žid?“ Repp si znovu pohrával s tou zvláštní černou věcičkou, malou kovovou kostkou.

Vollmerhausen si nebyl vůbec jist. „Pravděpodobně,“ řekl.

„Jistě, oni jsou velmi chytří. Je to chytrá rasa. V tom byl jejich problém.“

Nedlouho po jejich pohnutém rozhovoru se začaly dít kuriózní věci. Nebo spíše, nezačaly se dít. Vollmerhausen si začal uvědomovat se vzdáleným pocitem odporu, co vlastně dělá. Nejen pokud šlo o tu zbraňovou modifikaci, ale vůbec. K čemu vlastně

Vampýr je.

Nezbývalo nic jiného než čekat, až si přijdou vyzvednout pušku.

Během tohoto nedobrovolného volna se Vollmerhausen procházel po základně, anebo v přilehlém lese, zatímco jeho lidé se věnovali vylepšování svých ubytovacích podmínek. Lidé technického založení rádi neustále kutí a vylepšují. Zapracovali na výkonnějším systému dodávky teplé vody, vylepšili ventilaci v kantýně a málem udělali ze svého baráku dvouhvězdičkový hotel. V žertu hovořili o tom, že tam po válce otevřou lázně Bad Anlage.

Nyní, když tlak na ně polevil, vzrostla jejich morálka pozoruhodným způsobem. Vyhlídka na to, že budou moci odejít, je naplňovala radostí. I sám Vollmerhausen si plánoval, jak si pohovoří s Reppem pokud možno co nejdříve o evakuaci. Jednou na procházce narazil na svého starého nepřítele Schaeffera. Byl navlečen do nové kamuflážní tuniky, kterou všichni vojáci sebrali na dvoudenním kurzu protitankové výuky bez vědomí kapitána SS.

Mezitím se začaly šířit nervózní zvěsti. Některé z nich byly naprosto vybájené, některé nepostrádaly logiku. Führer byl mrtev,

Berlín byl obsazen rudými až na tři bloky v centru. Američani a Angličani měli podepsat separátní mír s říší a poté společně porazit Rusy. Padla Vídeň, Mnichov už měl namále. Čerstvá vojska se houfovala v Alpách k závěrečné bitvě. Říše měla vtrhnout do Švýcarska a naposled se tam sešikovat k poslednímu vzepjetí.

Podzemní odboj spojil všechny síly, aby mohl vyvíjet intenzivní činnost po válce, poté až se Němci vzdají. Všichni Židé byli osvobozeni z koncentračních táborů, kromě těch, kteří byli povražděni. Vollmerhausen se o tom doslechl již dříve, avšak nyní k němu dolehly další novinky. Tentokrát o Reppovi. Repp měl údajně zabít papeže za to, že neposkytl führerovi azyl ve Vatikánu. Jak absurdní! Repp sledoval zvláštní skupinu, kterou Himmler označil za zrádce SS. Repp měl zabít anglického krále, což měla být zvláštní odplata, anebo také Stalina. Ještě nesmyslnější! Kam se odtamtud mohl Repp vůbec dostat? Nikam. S výjimkou jihu, kde byly hranice.

Vollmerhausen se už ničemu nedivil. Už byl jen zvědav. Vždycky si byl vědom toho, že přílišná zvědavost ve vztahu k SS je nebezpečná.

A dvojnásob nebezpečná byla, pokud se týkala Reppa. Repp měl namířeno na nějakou horu, to bylo vše, co o něm věděl.

Pak si náhle znepokojeně uvědomil, že Berchtesgaden je situován na hoře. A ne daleko. Předpokládalo se, že se führer stále ještě nachází v Berlíně. Aspoň o tom hovořily zprávy.

Inženýr náhle pocítil zamrazení. Umínil si, že už o tom nebude přemýšlet.

Vollmerhausen se nacházel mimo základnu, když tam dorazil zbraňový tým. Byl nádherný jarní den, na tu dobu neobvykle teplý.

Les byl plný zeleně, plný života, obloha jasná jako démant a stejně tak neobvyklá, smrky a lípy byly cítit ve vzduchu. Neviděl tým přijíždět, ale po svém návratu okamžitě spatřil otřískaný civilní předválečný opel, zaparkovaný před Reppovým vozem. Pak si všiml na dálku těch mužů. Byli to civilisté, kteří však vyhlíželi netypicky.

Nasvědčovaly tomu jejich kabáty, hastrošské klobouky, chladné nehybné a na povrch spiklenecké tváře, vyzařující však sklon k násilí. Gestapo poznal už předtím, tihle však mohli být také ze zahraniční tajné služby či tuctu dalších útvarů tajných policistů. Ať už byli kýmkoli, charakterizovala je odpudivá znuděnost, která ho děsila.

Ráno zmizeli, což znamenalo, že puška také, myslel si Vollmerhausen. Dvakrát před snídaní ho oslovili členové štábu.

„Pane inženýre-doktore, znamená to, že budeme moci odejít?“

„Nevím,“ odpověděl. „Vážně nevím.“ Nemusel ani dodávat, že to ví jedině Repp.

Krátce poté pro něj přišel muž od Reppa.

„Hansi,“ oslovil ho vřele Repp, když k němu dorazil.

„Pane obersturmbannfühere…“

„Vy jste určitě minulý večer viděl naše návštěvníky.“

„Tak trochu.“

„Tvrďáci, co? Ale správní chlapíci na práci.“

„Odvezli Vampýra?“

„Ano. Nemám důvod vám to neříct. Je pryč. Zabalený, odvezený.“

„Jistě,“ řekl Vollmerhausen.

„Dodali mi nějaké informace, potvrzení cíle na poslední chvíli a pár technických dat. A zprávy.“

Vollmerhausen se rozveselil. „Zprávy?“

„Ano. Válka je skoro u konce. Ale to jste věděl.“

„Ano.“

„Ano. A část mé cesty začíná dnes večer.“

„Tak brzy. Dlouhá cesta?“

„Není to daleko, ale složité. Většina z toho pěšky. Spíš pěkná otrava. Nebudu vás unavovat detaily. Rozhodně to nebude jako naskočit v Hamburku na tramvaj.“

„To jistě ne.“

„Ale chtěl jsem s vámi hovořit o vaší evakuaci.“

„Eva…“

„Ano, ano. Tady je dobrá zpráva.“ Usmál se. „Vím, jak moc touží vaši lidé dostat se zpátky do civilizace. Tohle určitě pro ně nemohlo být příjemné.“

„Byla to jejich povinnost,“ řekl Vollmerhausen.

„Možná. Mimochodem, odjíždíte zítra. Poté, co odjedu já. Mrzí mě, že je takový spěch. Jenže teď jde o to, že čím déle bychom tady zůstali, tím by byla větší šance na naše objevení. Možná jste viděl mé muže, jak rozmisťují nálože.“

„Ano.“

„Na tomto místě nic nezůstane. Nic pro naše přátele. Žádné důkazy, žádné stopy. Vaši lidé se vrátí jako z dovolené. Muži kapitána Schaeffera se vrátí na maďarskou frontu. A já přestanu existovat. Oficiálně, v každém případě. Repp je mrtev. Budu novým člověkem. Novým člověkem se starým posláním.“

„To zní velmi romanticky.“

„Hloupá záležitost ta změna identity, kdy se předstírá, že někdo je někdo jiný. Jenže je to zapotřebí.“

„Moji lidé budou velmi nadšeni!“

„Ovšem. Ještě jedna noc a všechno skončí. Vaše úloha, úloha Totenkopfdivision. Jenom moje úloha zůstává. Ta poslední.“

„Ano, pane obersturmbannführere.“

„A teď k podrobnostem. Sbalte se dnes v noci. Zítra v deset ráno přijede autobus. Je to několik kilometrů do Dachau. Vaši lidé obdrží cestovní povolení a doplatek mzdy a bude jim dovoleno, aby zamířili tam, kam si vyberou. Ačkoli si neumím představit, že by mnozí z nich chtěli na Východ. Mimochodem, Spojenci nejsou v okruhu jednoho sta kilometrů odsud. Takže cesta by měla být snadná.“

„Dobře. A děkuji pane obersturmbannführere.“ Impulzivně uchopil Reppa za ruku.

„Tak jim to jděte říct,“ přikázal Repp.

„Ano, pane obersturmbannführere,“ vykřikl Hans a vykolébal se ven.

Zítra! Tak brzy. Zpátky do světa, do skutečného světa.

Vollmerhausen pocítil nával radosti, jako kdyby spatřil moře po přechodu přes Saharu.

Uprostřed všeobecného zmatku příprav na evakuaci ho však zaskočila jedna myšlenka. Pokusil se ji potlačit. Zprvu to vypadalo snadně, s těmi všemi vesele pobíhajícími techniky kolem něj.

Rozebírali své laboratorní systémy v baráku, ukládali své osobní věci do kufrů a dokonce si prozpěvovali. Objevila se i láhev, vlastně několik lahví. Vollmerhausen, zapřísáhlý piják čaje, s tím nemohl ani souhlasit, ani jim v tom zabránit. Jako kdyby už válka byla oficiálně a definitivně pryč a Německo ji nějak vyhrálo. Avšak později, ve tmě noci, se ta myšlenka vrátila. Pokoušel se ji zlehčit, zahnat a rozptýlit tisícerými způsoby. Ale nešlo to. Vollmerhausen uvažoval o všem až do posledního detailu.

Vylezl z postele a slyšel, jak jeho lidé ztěžka oddechují. Byli opilí? Pohlédl na své hodinky. Bylo už po čtvrté hodině ranní. Odjel už Repp? Snad. Ale snad měl ještě čas.

Vollmerhausen napadlo, že měl možná Reppa upozornit na problém usazování rezidua v hlavni. Zaměřil se na tolik detailů a zrovna na tenhle zapomněl! Nebo ne? Nemohl si však vybavit rozhovor, v němž by patřičně vysvětlil tuto excentricitu zbraně. Asi po padesáti výstřelech se speciálně upravenými náboji se v hlavni shromažďovala usazenina do té míry, že výrazně ovlivňovala přesnost. Ačkoli Repp to možná mohl vědět. Zabýval se přece podobnými věcmi. Přesto…

Vollmerhausen si navlékl koupací plášť a vyběhl ven.

Zaznamenal, že je teplá noc, když pospíchal základnou k baráku SS a Reppově sídlu. Ale co to? Tma byla plná horečnaté činnosti. Pobíhali v ní esesáci. Noční manévry nebo nějaké cvičení.

„Desátníku?“

Mužova dýmka krátce zasvítila v temnotě. „Ano, pane,“ odvětil.

„Je tady někde obersturmbannführer? Nebo už odjel?“

„Ne, pane. Měl by být ještě u sebe.“

„Výborně. Díky.“ Vollmerhausen zamířil energicky k baráku.

Byl prázdný, přestože svítilo světlo za dveřmi Reppova pokoje.

Prošel mezi uklizenými kavalci a zaťukal na dveře.

Žádná odpověď.

Byl vůbec Repp pryč?

„Pane obersturmbannführere?“

Vollmerhausen znervózněl a lomcovala jím nerozhodnost. Má zapomenout na tu pitomou věc? Vlítnout dovnitř, být buldok, anebo vyčkávat, až si bude jistý? Zatraceně!

Hans Icik otevřel dveře. Pokoj byl prázdný. Pak spatřil starý vojenský zimní plášť s hodnostním prýmkem ve tvaru stříšky, přehozený přes židli. Že by součást nové Reppovy identity? Vstoupil.

Na stole ležela hromada polní výstroje. Zchumlaná přikrývka, šest zásobníků do pušky Kar 98 na řemeni, rýhovaný cylindr plynové masky, helma a puška v koutě. Repp naprosto jasně ještě neodjel, takže se Vollmerhausen rozhodl čekat.

Opět začínal pociťovat neklid a bylo mu nepříjemně. Nebylo dobré stát v pokoji muže, který ho k tomu nevyzval. Možná by měl vyjít ven a čekat u dveří. To bylo dilema. Nechtěl udělat něco nesprávného. Otočil se, aby odtamtud vypadnul, ale jeho náhlý pohyb rozvířil do té doby stojatý vzduch v pokoji. List papíru se jako by kouzlem oddělil od desky stolu a klikatě a dramaticky snesl na podlahu. Vollmerhausen se pro něj urychleně shýbl a zvedl ho, aby papír vrátil na původní místo.

V pokoji bylo horko a dusno. V Reppových kamnech plápolal oheň a zápach po ruských cigaretách naplňoval vzduch. Jeho oči padly náhodou na otisk razítka GEHEIME KOMMANDOSACHE v záhlaví listu, v jehož titulu, vysázeném exotickými písmeny stálo

„NIBELUNGEN“. Pod ním byl podtitul „Nejnovější zpravodajská situace z 27. dubna 1945.“

Přečetl první řádek. Jazyk zprávy byl vojácký, suchý, spíše abstraktní a zřetelně formální. Měl potíže s tím, aby přesně pochopil, oč jde.

Vollmerhausen byl naprosto zmaten. Jeptišky? Klášter?

Nedávalo mu to dohromady nic. Srdce mu tlouklo tak zběsile, že jen s obtížemi zaostřoval zrak. Bylo to tím zatraceným horkem. Cítil, jak mu z vlasů začíná stékat pot. Věděl, že musí ten papír okamžitě odložit, ale nemohl. Četl dál až k poslednímu odstavci.

Pak pocítil narůstající bolest v žaludku. Byl snad také součástí toho všeho? Jak? Proč?

„Myslíte, že je to zajímavé?“ zeptal se náhle Repp.

Vollmerhausen se otočil. Dokonce nebyl ani překvapený.

„Tohle prostě nemůžete. Přece neválčíme s…“

„Válčíme s našimi nepřáteli,“ řekl Repp. „Všude tam, kde je nacházíme. Bez rozdílu. Východ by vás v tomto ohledu naučil odolnosti.“

„Vy chcete něco takového udělat?“ Vollmerhausenovi se chtělo plakat. Obával se, že z toho onemocní.

„Bude mi ctí,“ řekl Repp. Stál tam ve špinavém stejnokroji obyčejného vojáka a bez pokrývky hlavy.

„To nemůžete,“ řekl Vollmerhausen. Připadlo mu to jako nevyvratitelný argument.

Repp vytáhl pistoli Walther P-38 a střelil ho pod levé oko.

Kulka vyvrátila inženýrovu hlavu prudce dozadu. Většina obličeje se zhroutila dovnitř. Upadl na Reppův stůl a odtud se odrazil na podlahu.

Repp zasunul automatickou pistoli zpět do podpažního pouzdra pod blůzou. Na tělo se ani nepodíval. Zvedl z podlahy zprávu, která vypadla z Vollmerhausenových prstů v okamžiku jeho smrti, a došel k malým kamnům. Otevřel jejich dvířka, hodil papír dovnitř a vyčkal až shoří v plamenech.

Náhle zaslechl poloautomatickou pušku. Schaeffer a jeho lidé právě kráglovali Vollmerhausenovy lidi.

Po několik vteřinách Reppa napadlo, že Schaeffer dělá svou práci dost mizerně. Bude s ním muset promluvit. Střelba neustávala.

Jedno z Reppových oken roztříštila kulka. Palba teď zněla z mnoha stran tábora. Repp měl pocit, že se dovnitř dostali průzkumníci.

Vrhl se na podlahu, protože hned poté mu došlo, že přišli

Američané.

14

Roger se ze všech sil snažil upoutat pozornost, ale už po pěti minutách by ho Leets nejraději praštil. Roger však ještě víc zrychlil svou argumentaci. Teď to byl jeho výstup, který sám režíroval jako Orson Wells, a on jako nováček amerického zpravodajství.

„Pokračujte,“ řekl Outhwaite.

„Dobře, dobře.“ Usmál se samolibě a pak svůj úsměv setřel pohybem ruky, jako když si dítě utírá knírek od mléka.

„Je to jednoduché. Budete zírat.“ Na jeho příjemné mladé tváři se rozhostil úšklebek. „Letadla.“

„No…“

Roger přitlačil na pilu. „Dotyčný podnikl mnoho misí tam a zpátky a pokoušel se zjistit, co je zdrojem toho pohybu, jenže nic nezjistil. Domníval se, že slyší letadla. Nebo možná náklaďáky a motocykly. Ale nejspíš letadla. A teď,“ odmlčel se dramaticky, aby nechal vyniknout své znalosti. Vypadal důležitě s tou hlubokou vráskou na čele. „Tomu chlápkovi od letectva dávám lekce jednou týdně. Je to plukovník z operačního oddělení, který je tak trošku na prachy. Zeptal jsem se ho, jestli někteří chlapci narazili na nějaké zvláštní noční akce. Velké pohyby světel někde uprostřed divočiny.

Řekněme tomu, že někdy v březnu, možná koncem února. Zapsal jste si to?“

Leets byl překvapen jednoduchostí a přesností jeho sdělení.

„To je vážně dobré, Rogere,“ řekl. Současně si pomyslel, že on sám by měl být zastřelen, protože na to nepřišel.

Pochválený Roger se usmál. „Mimochodem,“ dodal a podal mu fotokopii dokumentu, nazvaného ZPRÁVA O AKCI, Bojové operace, Taktická stíhací skupina 1033, 8.peruť, Chalois-sur-Marne.

Leets se zabral do pilotova prozaického souhrnu akcí: dva bombardéry, nalétající na seřaďovací nádraží v Mnichově za svítání, se ocitly nad osvětleným územím uprostřed pustiny, která je takto vyznačena na mapách. Bylo vidět pohybující se německé vojáky.

Letouny se rozdělily a jednou obletěly toto místo, načež světla zhasla.

„Dá se to najít?“

„Tahle čísla znamenají odhadovanou pozici pilota,“ řekl Roger.

„Dvaatřicet minut jihovýchodně od řeky Saary, jedna celá osmdesát šest?“

„Dvaatřicet minut jihovýchodně od saabruckenského iniciačního bodu, na kompasu ve směru jedna celá, osmašedesát stupňů.“

„Máme snímky?“

„Dobře, pane. Nejsem žádný expert, ale…“

„Můžu získat fotografie RAF ze stíhačky Spitfire za hodinu,“ řekl Tony.

„Rogere, běžte do výzvědného oddělení a přineste odtamtud ty zvětšeniny toho jejich Anlage Elf, které vybudovali. Jasné?“

„Jdu na to,“ řekl Roger.

„Jéžiš,“ řekl Leets. „Jestli je to…“

„Velké jestli, příteli.“

„Jasně, ale pokud ano, můžeme získat pozitivní identifikaci, můžeme…“ Nedokončil větu.

„Ovšem,“ řekl Tony. „Ale nejdřív ty fotky ze spitfira. Vy navštívíte toho Žida. Může nám významně pomoci. Bude se muset k tomu vyjádřit. Potřebujeme ho.“

„Jasně, navštívím ho.“

„Takže já odcházím,“ řekl Tony.

„Hej,“ podivil se Roger, zklamán tím, že jeho vystoupení ve světle ramp náhle skončilo, „o čem to vlastně mluvíte?“

Zdálo se, že ho Leets nevnímá. Vypadal podivně vzrušený a něco si mumlal pro sebe. Otíral si rty, které mu vyschly vzrušením.

Rogerovi blesklo hlavou, že se kapitán každou chvíli zhroutí, protože si neustále cosi huhlal pro sebe cosi o vizích a proroctvích.

„Pane,“ řekl Roger opakovaně nahlas, „co teď bude dál?“

„Takže,“ odpověděl Leets, „myslím, že jim to musíme zarazit.

Sežeňte nějaké lidi, ať sem přijdou.“

Lidi, pomyslel si Roger a nasucho polkl. Nezmohl se na otázku, jestli to platí i pro něj.

Křesťanské ošetřovatelky s ním zacházely, jako kdyby byl jakýsi hrůzostrašný a barevný, cizí a páchnoucí, jemuž pomáhají díky velké lítosti. Na oplátku očekávaly jeho lásku, a pokud ji neprojevil, byly zlostné. Vztekaly se v tom vyhrazeném pokoji, zatímco dole v hale leželi jejich vlastní vojáci, regulérně zranění v bitvách, a rozkládali se v těch obrovských veřejných prostorách. On sám nebyl zraněn.

Trval na zaprotokolování pohanství a odstranění kříže. Ale nejodpudivější pro něj ze všeho bylo, že se o něj zajímal někdo důležitý.

Shmuel ležel na zádech, o samotě. Hlava mu třeštila bolestí. Ze stropu svítily zářivky. Jeho pokrýval tenký film potu. Zavřel oči a viděl vysoké komíny, vyplivující plamen a lidský popel na obzoru a vydávající oranžovou a zlověstnou záři. Když oči opět otevřel, spatřil stejně neuspokojující realitu. Anglický nemocniční pokoj, v němž byl uložen, natřený zelenou barvou, nemilosrdný. Cítil rozmáhající se zápachy dezinfekčních prostředků. V noci bylo slyšet výkřiky. Na něj se chodili dívat celý den. Ta nemocnice zcela symbolizovala západní svět, do kterého utekl. Kam jinam se mohl dát, jaký jiný směr si mohl zvolit ubohý Žid? Ale z mnoha důvodů to bylo stejně hrozné místo jako to, z něhož unikl. Tam přinejmenším byli jiní Židé a s nimi spojený pocit sounáležitosti. Tady se nikdo nestaral, nikdo nenaslouchal. Křesťané ho chtěli z nějakého podivného důvodu.

Nebyl si jist, jestli jim věří.

Nezáleželo na tom. Věděl, že se blíží ke konci své cesty. Neměl však na mysli cestu z Varšavy do tábora smrti Anlage Elf, útěk přes lesy až do Londýna, ale spíše její vnitřní význam. Jako kdyby každý krok představoval filozofickou pozici, jež musí být zvládnuta a její pravda uchopena před započetím každého kroku. Začal se z něj stávat jeden z živých mrtvých, kteří pobývali v táborech jako páriové, byli smířeni se zánikem, a proto nebyli uzpůsobeni k lidským kontaktů. Smrt již neměla žádný význam, šlo pouze o biologickou záležitost, závěrečný technický detail.

Byl smířen se smrtí, a proto ji akceptoval a proto jí dával přednost.

Neboť všichni byli mrtví. Bruno Schulz, zavražděný v roce 1942 v Drohobiczi. Janus Korczak zemřel v Osvětimi. Perle ve Varšavě.

Gebirtig v Krakově. Katzenelson v táboře ve Vittelu. Glick ve Vilně.

Shaievitz v Lodži. Ulianover taky v Lodži.

Seznam byl delší, miliónkrát delší. Poslední Žid toužil po ghettu, kerosenových lampách, křivolakých uličkách a obtížných zážitcích.

Dobrou noc, elektrifikovaný, arogantní světe.

Šťasten dokráčel až k oknu.

Byl čtyři patra nad zemí.

Shmuel stál u okna v pyžamu a vyhlížel ven. Výraz jeho tváře v matném světle byl odtažitý.

„Moc se toho nedá vidět, co?“ řekl Leets, který vešel dovnitř.

Muž se rychle otočil a pohlédl na Leetse. Vypadal strašidelně.

„Jste v pořádku?“ otázal se Leets.

Zdálo se, že se muž vzpamatoval, protože přikývl.

Leets měl zpoždění. Věděl, že postupuje špatně, ale byl nervózní a nikdy se nemohl dostatečně kontrolovat, když byl v takovém stavu.

Kromě toho nenáviděl nemocnice. A nyní ještě víc, protože mu připomínaly Susan.

„Dobře, dobře, jestliže jste v pořádku, je to jen dobře.“

Odmlčel se, aby získal čas. Byl to jediný možný způsob. Jediný možný způsob, jak udělat cokoli. Usilovně si připomínal vojenskou morálku.

„Poslyšte, potřebujeme, abyste nám pomohl víc. Hodně.“

Čekal na Židovu odpověď. Muž seděl na své posteli a hleděl na něj. Zdálo se, že je zcela klidný a netečný. Vypadal unaveně.

„Za dva dny, možná dřív, ale minimálně za osmačtyřicet hodin z důvodu přepravní obtížnosti, bude vyslána jednotka amerických výsadkářů do Schwarzwaldu. Už víme, kde je Anlage Elf, kde je Repp a všechno okolo toho vraždícího komanda. Akce se odehraje těsně po půlnoci. Spojím se s lidmi od letectva. Major Outhwaite bude postu-povat po zemi s kolonou tanků francouzské obrněné divize, která operuje v té oblasti.“

Leets se odmlčel.

„Chceme chytit Reppa a zabít ho. O to tu jde. Jenže jeho viděl pouze jeden muž. Jistěže máme jeho starou fotografii, ale musíme si být jistí, Takže by nám pomohlo, kdybyste spolupracoval.“ Byl tím vším znepokojen.

„Tak si to představuji. Nikdo po vás nebude chtít, abyste bojoval. Nejste voják, za to jsme placení my. Jakmile se dostaneme na místo, rychle zjistíme co a jak. Budete v předsunuté oblasti s Rogerem, aspoň si to myslím. Můžeme vás rychle dostat na palubu lehkého letadla a přesunout vás tam během jedné nebo dvou hodin.

To je nejlepší, co můžeme udělat, abychom si byli jistí. Jediný způsob.“ Znovu se odmlčel. „No a o tom to je. Vaše úloha bude riskantní. Ale jde o dobře a bezpečně vykalkulované riziko. Co si o tom myslíte?“ Pohlédl na Shmuela. Měl rozpačitý pocit, že muž nerozuměl ani slovo z toho, co mu říkal. „Jste v pořádku? Nemáte horečku?“

„Vyskočíte z letadla? S padákem a v noci? A zaútočíte na tábor?“ zeptal se Shmuel.

„Ano,“ řekl Leets. „Není to tak obtížné, jak to vypadá. Máme fotografie. Plánujeme seskok na cílovou oblast, na místo, odkud jste utekl. Pak se přesuneme tři míle zpět k…“ Znovu zaznamenal Shmuelův vyhaslý pohled, vyzařující nezájem.

„Jste v pořádku?“ zeptal se a málem luskl prsty.

„Vemte mě,“ řekl náhle Shmuel.

„Cože? Vzít vás? Ve vzduchu…“

„Řekl jste, že mě tam potřebujete. Dobře, tak já půjdu. S vámi. Z letadla padákem. Udělám to.“

„Máte ponětí, do čeho se to chcete pustit? Tam se bude střílet a budou umírat lidi.“

„Nevadí. O to nejde.“

„A o co jde?“

„Jde o to… nikdy byste to nepochopil. Ale musím tam být. Buď to, anebo nic. Musíte to pro mě udělat. Jsem chytrý, můžu se naučit různé techniky. Říkáte dva dny? To je spousta času.“

Leets byl zmaten a pokoušel se uhodnout jeho motivy. Nakonec se zeptal. „Proč?“

„Kvůli starým přátelům. Budu mít tu nejlepší možnost potkat staré přátele.“

Nezvyklá odpověď, pomyslel si Leets. Ale řekl, aniž by sám věděl proč. „Dobře.“

Parašutisté byli hřmotní chlapci ve věku do dvaceti let, prostoduší, bláznivě nedočkaví a plní hrané statečnosti a násilí. Pracovali tvrdě a vyzařovala z nich zvláštní přitažlivost. Oblékali se podle toho, co viděli v kinech. Měli začerněné tváře spáleným korkem, až vypadali jako zpěváci černošských minstrelů s jejich výrazně bílýma očima a růžovými jazyky. Pak se zbavili zbytečností a chrastili železem jako muži v brnění. Žádné harampádí, ale pistole v podpažních pouzdrech v prvé řadě jako symboly zvláštní vitality. Další melodramatickou improvizací byl nůž a pouzdro, připevněné kolem boty. Pak dvě sumky na náboje, granáty, lanka těsně obtočená kolem těla, zásobníky munice, polní láhve vedle dvou složených padáků. Na helmách měli připevněné balíčky první pomoci a mnozí z nich měli na ramenou stále ještě našité americké vlajky ze dne vylodění, přestože nyní již pro ně toto opatření neplatilo. Několik šílenců se pyšnilo sestřihem vlasů podle indiánského kmene Mohawků.

Leets, který seděl mezi nimi, si uvědomoval, že je tentokrát součástí něčí vysoké školy energie. Duch univerzitního mužstva před zápasem se dostával do otáček. Sám hrával americký fotbal za někdejší mužstvo Wildcat, takže mohl ocenit a téměř vychutnat ten pocit nenávisti a strachu a naprosté vzrušení, které divoce pulzovaly v těchto netrpělivých chlapcích. V posledních minutách před nástupem na palubu se parašutisté pošťuchovali a žertovali a dokonce zpívali při čekání na letišti, které bylo shromažďovací oblastí, Jeden z nich dokonce zimprovizoval americký fotbal. Leets pozoroval nevázanou hru doteků, která se před ním odehrála. Zdálo se, že si důstojníci nevšímají tohoto výbuchu energie. Byli to poněkud starší muži, ale všichni se vyznačovali silnými zápěstími a atletickými postavami, jichž si Leets ihned povšiml.

Charakterizovaly je těžké kosti, vlasy nakrátko a monotónní tváře. A přestože tohle všechno dobře znal, scéna byla v jistém ohledu zvláštní. Leets spojoval válku s představou osamělého horolezce nebo mužů, tísnících se v prázdných prostorách velkých britských bombardérů a upíjejících kávu. Ale tohle byla jeho válka, nikoli představy vzniklé ve školní šatně.

Pohlédl na hodinky značky Bulova se světélkujícími ručičkami na zápěstí. Bylo dvaadvacet hodin, asi patnáct až dvacet minut do odletu. Zapálil si cigaretu a asi už po padesáté zkontroloval svou výstroj. Polní láhev, kompas, polní lopatku a padák. Zbytek byl určen pro zabíjení. Tři tříštivé granáty, bajonet, deset zásobníků po třiceti nábojích v sumkách na opasku, těsně utaženém kolem jeho těla, a pod rezervním padákem diagonálně upevněnou poloautomatickou pušku Thompson, což byla armádní verze M-l určená pro parašutisty. Musel vážit kolem pěti set liber, jako středověký rytíř. Potřeboval by jeřáb, aby se mohl zvednout. A pak nastala hodina odletu.

Leets si přejel jazykem oschlé rty. Jestliže já jsem vystrašený, jak se potom asi musí cítit on, pomyslel si.

Shmuel seděl vedle něj na trávě obtížen podobně jako on sám s výjimkou zbraní, s nimiž neuměl zacházet a které by z principu ani nenosil, ačkoli se ho Leets pokoušel přesvědčit, aby si vzal aspoň pistoli.

Shmuel se zdál být podivně vyrovnaný.

„Jak se vede?“ vyzvídal namáhavě Leets, jehož spousta věcí tlačila do žaludku.

Pod černou maskou Shmuela neviděl žádný výraz. Mohl být jedním z ostatních parašutistů, kteří počítali závěrečné klidné noční minuty. Jejich oči svítily na pozadí černých tváří a ústa byla nelítostně sevřená. Nozdry měli nepatrně rozšířené, jak dýchali.

Shmuel rychle odpověděl na Leetsovu otázku. „Je mi dobře.“

„Dobře, dobře,“ řekl Leets, který si přál, aby mohl říci totéž. Cítil se být vyčerpán a zároveň zmaten vířením energie a obav. Ocitl se ve zvláštním stavu, který prospíval jeho zraněné noze, která měla tendenci pulsovat a v níž občas vystřelila nesnesitelná bolest. Jeden z mužů se nad ním sehnul, nebylo možné ho ve tmě rozeznat, a řekl:

„Pane, plukovník vzkazuje, že letadla nastartují za pět minut a za deset minut jdeme na palubu.“

„No konečně,“ řekl Leets, ale parašutista už byl pryč.

Leets se rozhlédl kolem sebe. Byla tma a teplo a muži leželi kolem něj na trávě letiště, přestože už byli seřazeni už před třemi hodinami k nástupu do letounů Dakota.

Ty tři hodiny se vlekly a denní světlo ustoupilo soumraku, který vystřídala tma. Měkká anglická pole za leteckou základnou tonula v mlze. Muži pocházeli z pětistého prvního parašutistického pluku, 2. praporu, který byl součástí známější 82. letecké divize. Byli to ostří hoši, kteří měli za sebou výsadky v Itálii a Normandii, kde prožili dlouhé mizerné období, v němž Němci podnikli svou poslední velkou ofenzivu, a operaci s názvem Varsity v březnu pětačtyřicátého roku se seskoky u Rýna. Momentálně měli asi měsíc volno, tloustli a zlenivěli zde, v odpočinkovém táboře v jižní Anglii.

Když Tony Outhwaite přesvědčil ty správné lidi, že potřebuje smečku ďáblů pro noční boj zblízka na jihu Německa, byla mu 2. rota pětistého prvního parašutistického pluku k dispozici.

V letounu byla zima. Shmuel seděl v tom mrazivém vzduchu, opřen o zešikmený trup letadla a třásl se chladem. Jeho pouť se blížila ke konci. Byla to záležitost jen několika hodin. Byl jedním ze čtyřiadvaceti mužů v málo osvětlené temnotě letadla. Byl tak izolován od každého z nich stejně jako každý z nich navzájem. Byli odříznuti od lidského kontaktu hlukem motorů zrovna když to nejvíce potřebovali. Shmuel mohl cítit napětí, obzvláště v kapitánu

Leetsovi. A bylo mu ho proto líto. On nepociťoval naprosto nic. Byl izolován od lidských pocitů, naprosto a uvnitř sebe. Hleděl na shrbeného Leetse, který byl pohroužen do sebe. Jeho špinavý obličej občas ozářil oranžovým světýlkem žhnoucí konec cigarety. Vrstva korku již vyschla a vytvořila krustu na jeho pokožce, čímž se rysy jeho obličeje staly abstraktními a nečitelnými. Ale jeho oči, které zíraly do prázdna, vyjadřovaly poselství, a tím byl strach.

Shmuel odmítl mít strach. Strach již měl za sebou a objevil nové teritorium. Smířil se se svou smrtí a dokonce si ji přál. Na ničem nezáleželo, ani na těch absurdních záležitostech, jako půldenní instruktáž v americké parašutistické škole s vojákem Evansem, atletický výcvik, seskoky z deset stop vysokých ramp do jam, naplněných pilinami, z nichž se musel při dopadu vždy odvalit. Také visel padesát stop nad stoupacími žebříky v popruzích, které se mu zařezávaly do údů, zatímco kdosi na něj křičel cosi o odhadu, avšak on ničemu nerozuměl a země se mu řítila vstříc.

„To bude dobrý,“ prohlásil Evans. „Otvírací lano padáku samo otevře padák. Je to vážně lehký. Když dopadneš na zem, vyzvedne tě kapitán a dobře se o tebe postará.“ Voják se optimisticky usmíval.

Mohl si dovolit ten optimismus, protože do akce nešel.

Pak ho vzali do zásobovacího skladu, kde obdržel vybavení.

Pomyslel si, že ještě nikdy nebyl tak dobře oblečen, ačkoli si připadal jako podvodník. Ošacení mu bylo velké, ale když se rozhlédl, zjistil, že pytlovitý vzhled oblečení je charakteristický pro Američany.

Všechny ty jejich obří plandavé oděvy vyrobené z nekonečných rolí látek pro něj symbolizovaly jejich bohatství. Ve skladišti je vytahovali z obrovských hromad. Byly tam hromady kalhot, které čněly neuvěřitelně vysoko! Korunou této monstrozity byly helmy, naskládané do tvaru, připomínajícího moskevskou báň. Vážily dohromady šest tun a nakláněly se tu doprava, tu doleva, než se mu konečně podařilo jednu helmu vzít.

Prohlížel se. Byla to už třetí uniforma během války. Všechny uniformy, které nosil, příznačně charakterizovaly cestu, kterou prošel. Od vězeňského mundúru k oblečení wehrmachtu až k silné, šustivé americké bavlně, přepravované v ocelových kontejnerech.

Teď seděl v letounu, který se blížil k Německu, a podivoval se žertům svého osudu. Ten chtěl, aby našel nějaký zvláštní způsob jak zemřít. Pece pro něj zřejmě nebyly dobré. Nyní musel vyskočit z letadla spolu s mladistvými kovboji a indiány a americkými gangstery.

Pohlédl na Leetse a zaznamenal způsob, jakým seděl. Jednu nohu měl nataženou, jeho tvář byla napjatá, v očích stále ten nepřítomný pohled. Cele se soustředil na to, aby si vychutnal cigaretu.

Leets spatřil červené světio, oznamující pohotovost. Rozdrtil cigaretu zdravou nohou, protože ta druhá tupě bolela. Stísňoval ho nedostatek pohybu, napětí a naprostá nehybnost ve studeném letadle.

Promasíroval si nohu tak, že ji hnětl prsty, aby do ní nějak vpravil život. Dotkl se přitom kolena a jeho prsty náhle zvlhly, protože rána v něm prosakovala.

Ty blázne, pomyslel si.

Zrovna když tě potřebuju.

Vzpomněl si na svůj první seskok. První opravdový seskok, kdy dole čekali živí Germáni a pušky a opravdové kulky. Bylo to naprosto jiné. Bombardér Lancaster byl větší a méně odolnější než bombardér C-47, v němž se dostavoval pocit momentální osamělosti během čekání v obřím nákladovém prostoru, kde se krčili jen tři a navrčený velitel seskoku. Teď to byla změna, protože se v letadle tísnili vojáci v počtu hráčů dvou týmů amerického fotbalu. A pak si vzpomněl na dveře, zázračné americké dveře, ten triumf yankeeovské geniality. Britové vyskakovali z poklopu na podlaze bombardéru z jakéhosi absurdního důvodu. Bylo to něco na způsob zkoušky, které byli podrobováni žáci na střední škole a museli ji přestát, ať už to byla ledová koupel nebo posluhování starším hochům. Leets zaměřil všechnu svou úzkost k tomu, aby si nesrazil hlavu, až bude vyskakovat. Z jakéhosi záhadného důvodu měli Yankeeové obzvláštní tendenci hledět dolů, když vyskakovali, aby viděli, kam míří, a hleděli na poklop. Leets to viděl v jedné tajné britské výcvikové škole, kde se učil vyskakovat britským způsobem, aby mohl být nasazen ve službách OSS. Ve škole se říkalo, že se Yankee vždycky pozná podle zlomené čelisti.

Naskočilo další červené světlo. Zbývaly tři minuty. Byl čas se zaháknout.

Shmuel stál v uličce. Připomínala přeplněný varšavský trolejbus, který jezdil Glinkovou ulicí poblíž klenotnických obchodů. Byl již dokonce připevněn popruhem, aby mohl stát blízko. Cítil dech ostatních mužů, který se nad ním přeléval. Pominul okamžik neočekávaného úleku poté, když letoun náhle zabočil doleva.

Shmuel, nemotorný v nové výstroji, málem upadl. Ztratil balanc a s ní i kontrolu nad sebou. Nebylo čeho se zachytit, takže začal padat a

Leets ho zachytil.

„Klídek,“ zamumlal jen. Chladný vítr vtrhl do letounu. Byl čerstvý a prudký. Nesmělý záblesk denního světla osvětlil konec tmy. Dveře se otevřely.

Potom se začali vojáci pohybovat jako lidé, stojící ve frontě, kteří na poslední chvíli byli vpuštěni na velké show v divadle. Zástup vojáků se pohyboval velmi svižně, jako by na ně čekalo cosi velmi významného.

Shmuel pohlédl na oblohu. Američan, který stál již připoután u dveří, jej bez varování plácl přes rameno, protože ho překvapil Shmuelův nedostatek respektu. Shmuel na toho cizince zavrčel, jako by mu chtěl vynadat, a pak vyskočil.

Gravitace vysála veškerou důstojnost z jeho údů. Plácal sebou jako vychrtlé obětní kuře. Ocasní plochy letounu, nýty a bůhvíco ještě teď pluly několik palců za ním. Padal a křičel do ticha velké mrazivé temnoty. Motory letadla již milosrdně utichly a s nimi i veškerý hluk. Byl tam jen on sám a prudce klesal. Až do okamžiku, kdy ucítil silný náraz a ocitl se pod velkým bílým slunečníkem.

Rozhlédl se a první, co spatřil, byla obloha plná neobvyklých tvarů.

Byly tam medúzy, pohybující se pomalu pod vodou, hedvábné spodničky pod sukněmi mladých dívek, povlaky na polštáře a prostěradla, vlající na prádelní šňůře. Uvědomoval si však, že přes všechnu tu majestátní podívanou se k němu rychle přibližuje země.

Skákali sice, avšak z minimální výšky, ve vzduchu trávili méně času a měli také méně času na rozptylování. Shmuelovi se zdálo, že je již pod horizontem. Země pod ním, obrovská a černá, se řítila proti němu. Neměl snad něco udělat? Nedbal o to. Spatřoval svůj osud v té zdi temnoty, která se k němu blížila rychlostí expresního vlaku.

Rozpřáhl ruce, aby ji obejmul. Neočekával žádnou bolest, jen vysvobození. Dopad ho omráčil, v hlavě se mu zablesklo a potom nad sebou ztratil vládu.

Jsem mrtvý, pomyslel si s úlevou.

Ale hned poté už nad ním stál seržant, který anglicky sprostě klel. „Dělej, Jacku, zvedni ten svůj zadek a hejbej se.“ Poté rychle odběhl.

Shmuel vstal a cítil bolest na mnoha místech těla. Neměl však nic zlomeného.

Nohy mu podklesávaly pod vahou těla a v mozku ještě rezonovaly dozvuky přistání. Postupně si uvědomil, že je kolem něj rušno. Muži se rychle pohybovali, zdánlivě bez rozkazu. Shmuel se pokoušel vymyslet, co by měl udělat. Pak ho napadlo, že se má vyprostit sám z padákových šňůr. Náhle se proti němu vynořil chlapík.

„Seš v pořádku? Nic zlomenýho?“

„Cože? Ne, ne. Je to úleva.“

„Fajn.“

Shmuel chabě zatahal za šňůry, ale nemohl přimět své prsty, aby je rozpletly. Nebyl si přesně jist tím, co by měl vlastně udělat. Potom ucítil, jak Leets uchopil těžkou svorku, která spojovala všechny šňůry, které ho držely. V následujícím okamžiku byl volný.

Shmuel se rychle rozhlédl. Viděl muže roztroušené po ztemnělém poli a za nimi nezřetelné obrysy náspu s borovicemi.

Vůkol bylo ticho pod hvězdným nebem. Najednou bylo všechno jiné.

Hledal důležité body, vodítka, něco, co by mu pomohlo. Náhle se cítil být neužitečný.

„Tudy, pojďme,“ zašeptal Leets, který si připravil automatickou pušku a pak odběhl. Shmuel běžel za ním.

Určitě, určitě to byla ta střelnice. Před ním vyvstala bouda.

Doběhl na betonový chodník a pak spatřil lampy na stromech. Ty si pamatoval, protože ho málem zabily.

Leets se přidal k hloučku šeptajících mužů, zatímco Shmuel postával opodál. Nějaké stíny proběhly kolem. Skupiny se formovaly a jejich velitelé gestikulovali směrem k ještě nezařazeným. Shmuel mohl slyšet, jak vojáci kontrolují pušky, natahují jejich závěry a seřizují výzbroj.

Pak se Leets vrátil.

„Je to dobrý?“

„Je to divné,“ řekl Shmuel. Tvář mu zvrásnil poloviční úsměv.

„Drž se mě. Nezůstávej sám. Nikam nelez, nic nedělej sám.“

„Určitě ne.“

„Jakmile se začne střílet, plácneš sebou na zem. Jasný?“

„Ano, pane Leetsi.“

„Bezva. Takže jdeme.“

Vojáci se začali přesunovat po cestě.

Vypadalo to povědomě, jako cosi, co prozařuje z dětství a je nyní nahlíženo očima dospělých. Scéna byla lacině krásná a zavádějící.

Na budovu se promítal jarní kamuflážový vzor, takže byla pokryta stínovými tvary lesa. Jinak ovšem vyhlíželo Anlage Elf nezměněno.

Udivila ho nehybnost toho obrazu víc než obraz samotný. Byl těžké uvěřit, že tmavé stromy, které obklopovaly to místo, skrývaly stovky svíjejících se mužů.

Leets po jeho boku zašeptal. „Výzkum. Je to to velké uprostřed?“

„Ano.“

„A SS nalevo?“

„Ano.“ Shmuel si uvědomil, že Leets o tom všem ví. Probírali to spolu snad stokrát. Leets při tom ze sebe dostával svou nervózní energii či vzrušení.

„Každou vteřinou,“ řekl Leets s pohledem na hodinky.

Shmuel se domníval, že jde o vteřinu, v níž bude uzavřen kruh okolo toho místa jako smyčka. Všechny ústupové cesty odřezány a všechny zbraně v palbě.

Leets si třel ruce vzrušením a hleděl do tmy. Shmuel mohl vidět, jak bojuje sám se sebou, aby se zklidnil.

První výstřel přišel tak náhle, že to Shmuela šokovalo. Škubl sebou. Nebo to nebyl výstřel? Znělo to zkresleně a neurčitě. Určitě to byl výstřel, protože Leets se začal náhle zrychleně a téměř bolestně nadechovat a pokoušel se zadržovat dech. Pak zarachotily výstřely a další. Zdálo se, že všechny pocházejí zevnitř Anlage Elf. Shmuel neviděl nic. Díval se na ostatní, kteří byli mezi stromy, a viděl zmatené obličeje mužů, kteří hledali odpověď v očích jiných. Kletby se množily a kdosi chraptivě zašeptal. „Zastavte to, zastavte…!“

Přerušilo ho hlasité krak! Zblízka. „Zatraceně, nechte toho…“ vykřikl kdosi, ale jeho hlas se ztratil v příboji palby, která zesilovala.

Všechno špatně. Dokonce i Shmuel, který ani omylem nemohl být považován za vojáka, si byl jist. Rozhořela se chaotická hromadná palba nazdařbůh. Kulky necíleně protínaly tmu.

Ale i tak to bylo báječné. Byl unesen krásou, která v tom byla skryta. Ve tmě rozkvétaly záblesky pušek jako exotické orchideje, dokonalejší krátkostí okamžiku svého rozkvětu. Tančily a blýskaly se na stromech, jak narůstala jejich intenzita, a nesly sebou hluk ze země. Vzduch se zdál být plný zmrzlého světla, volně plovoucích stříkanců jasných barev, jež se chvěly a protékaly nocí. Uvědomil si, že má ústa otevřená údivem nad tím zázrakem.

Leets se k němu obrátil. „Všechno je v háji,“ řekl pochmurně.

„Nějaký pitomec začal střílet moc brzy.“

Poblíž křičel postarší voják do vysílačky. „Popožeňte je, všechny oddíly. Ať už jsou tady ty lidi z útočnejch týmů!“

Shmuel pochopil, že palba začala předčasně a vyvrcholila v několika prvních vteřinách.

Leets se znovu k němu obrátil.

„Jdu tam. Zůstaňte tady. Počkejte na Tonyho.“

Američan odběhl do blizzardu.

Leets běžel a měl stále ještě dost kuráže na to, aby ho opustily hněv a frustrace. Běžel čistě z fyzické potřeby, protože kdyby neběžel, pociťoval by větší bolest, jelikož spořádaná operace, kterou vymyslel jako vhodný konec tohoto dramatu pro Anlage Elf, Reppa, muže s dubovými ratolestmi, byla nyní navždy ztracena, protože se rozmělnila do bezhlavé a chaotické palby. Susan si přece přála, aby zemřel, a on to riziko podstoupil, zatímco mu v mysli znělo její proklínání.

Vstoupil do hrozného světa. Jeho obrysy se staly ještě ostřejšími s tím, jak v něm stoupal adrenalin. Ocitl se v orgiích zuřivě pulzujícího světla, krutých zvuků, horkých nárazů vzduchu a jehliček rozvířeného prachu. Jeho plíce brzy začaly trpět tím, jak lapal po dechu. Začal ztrácet kontrolu nad tím, co viděl. Všechno to v něm vytvářelo drtivý pocit a nedávalo žádný smysl. Všude vlál kouř, průzkumníci sebejistě skákali kolem, výkřiky a temné rány naplňovaly vzduch bez toho, že by bylo zřejmé, odkud pocházejí.

Bylo mu, jako by se ocitl uprostřed panoramatické vyhlídky na zoufalství, jakéhosi obřího obrazu, sestávajícího se z jednotlivých detailních scén, a přesto zcela bezvýznamných v celkové kompozici.

Krčil se za spletencem ostnatého drátu. Naslouchal štěkání německých kulometů MG-42, charakteristických vysokým, praskavým zvukem, dvojitým nabíjením a válečky v mechanismu závěrníku, jež kosily Američany. Padali zpomaleně a jakoby ospale se sesouvali k zemi. Bylo třeba si uvědomit, že na konci vší té vřavy číhá smrt. Uvědomoval si chuť a složení prachu na svém jazyku a rtech a pokoušel se co nejvíc přitisknout do písčitohlinité půdy, zatímco vepředu operovali průzkumníci. Viděl, jak několik běžících

Němců bylo zkoseno teenagery s divokými sestřihy vlasů a samopaly. Muži v plamenech kličkovali ve stavu šílenství, obklopeni svou vlastní příšernou září, jak vybíhali z hořící budovy. Plazil se horečně přes terén plný kráterů, komicky se škrábal a snažil se najít jámu a bezpečí. Spatřil dalšího hledače úkrytu, jehož tvář charakterizoval absurdní úšklebek. Jestliže z této bitvy mělo vyplývat nějaké poučení či názor, pak on sám ho nemohl rozluštit. Ve skutečnosti se ho to netýkalo. Nevystřelil ani jednou a jediní Němci, které spatřil, byli ti mrtví, a navíc si ho nikdo nevšímal. Byl prostě návštěvníkem. Pro něj osobně to obnášelo válet se v prachu a doufat, že nebude zabit. Neudělal nic obzvláště hrdinského, až na to, že se nedal na útěk.

Po tom, co vypadalo jako bezcílné bloudění, si uvědomil, že se krčí se skupinou roztřesených parašutistů v úkrytu, který se nacházel ve vystříleném bloku. Střelba rachotila a kulky se prudce odrážely od zdi a kdesi před nimi na ně ječel seržant, aby přišli a vypomohli s palbou.

„Ty běž,“ řekl chlapec poblíž něj.

„Ne, ty si běž,“ opáčil jeho přítel.

„Hele, jaká perfektní germánská zbraň,“ pronesl někdo.

„Jasně, ta musí stát balík.“

„To si piš.“

Leets spatřil muže, který držel zbraň. Zrovna vylézal ven z bloku.

„Počkej, máš ji zlomenou,“ řekl někdo.

„Ne,“ řekl Leets. „Ta puška střílí tak rychle, jak rychle stačí měnit zásobníky. Ten někdo musel být zrovna uprostřed výměny.

Proto to vypadá, že je zničená.“

Zdálo se, že zásobník visí ven ze zápalného prostoru po straně chladicího pouzdra.

„Vlezte dovnitř. Měl by tam někde být kožená sumka. Asi dvě stopy dlouhá s velkou chlopní.“

Chlapec vešel dovnitř a vrátil se se sumkou.

„Bezva,“ řekl Leets. Vzal sumku a vyňal z ní nový zásobník.

„Podejte mi pušku,“ řekl. „Myslím, že vím jak na to.“

Leets založil nový zásobník do vodicích lišt a uzamkl ho. Poté zavřel chladicí pouzdro a uslyšel, jak zásobník cvakl a zapadl na své místo.

Obrátil zbraň a zjistil, že závěr pušky je zanesen prachem.

Přitlačil na kryt zásobníku a sedřel větší sedliny z naolej ováných součástí. „Máme nějaké náboje?“ zeptal se.

„Tady,“ řekl někdo a podal mu nábojový pás. Leeds ho vložil do mechanismu a uzavřel kryt zásobníku. Pak natáhl závěr.

„Zastřílím si,“ řekl. „Vezmete mi někdo munici?“

Hleděli na něj. Nakonec jeden z nich řekl. „Dobře. Ale můžu si taky vystřelit?“

Leets souhlasil.

Vyplazili se ven z budovy. Nakonec dorazili k převislému okraji vyvýšeniny. Leets přes něj vzhlédl a spatřil barák SS, který se před ním vynořil jako loď. Z baráku vyšlehávaly záblesky a kolem něj hvízdaly kulky.

„Ještě jich tam pár je,“ řekl seržant. „Vytlačili nás. Nemám ani dost maníků, ani palebnou sílu na to, abychom se tam dostali.“

„Nemá tady někde být poručík?“ zeptal se Leets.

„Jo.“

„Dobře. Takže teď budu střílet s tou germánskou věcičkou.“

„Rozbalte to. Dejte jim pořádně zabrat.“

Leets posadil zbraň na dvojnožku a přehodil si ji přes rameno.

Mohl cítit tělesné teplo vojáka, který stál vedle něj.

„Ten pás se nesmí zamotat,“ řekl.

„Dám pozor. Ale řekl jste, že si taky budu moct vystřelit.“

„Až budu hotov, tak je to vaše. Jasné?“

„Super,“ řekl chlapec.

Budova teď vypadala jako černá hrouda pod narůžovělou oblohou.

Jsi tam, Reppe? Reppe, tady jsem já. Doufám, že tam jsi. Mám tady pět set nábojů ráže 7,92 mm a doufám, že jeden z nich tě dostane. Tak co, muži s dubovými ratolestmi, ty bastarde?

„S kým to mluvíte?“ chtěl vědět voják.

„S nikým,“ odsekl Leets. „Mířím.“

Vystřelil. Každý třetí náboj byla svítící střela. Viděl, jak kličkuje, jak snižuje svůj let a padá do budovy. Některá z nich letěla klikatě a nakonec vystřelila až k obloze. Vypadalo to jako neonový festival, oslepující opona či řetězy světel, protínajících tmu. Leets cítil kordit, zatímco neustále střílel dávky po dvaceti nábojích na budovu. Prázdné zásobníky se hromadily, některé padaly z té hromady dolů jako kaskády použité mosazi, horké a špinavé, které se kutálely po svahu a cinkaly o sebe.

„Polechtejte je znova,“ řekl seržant.

Leets vypálil další dávku do budovy. Střílelo se mu snadno.

Vzal to z jedné strany budovy na druhou a střílel ve výši hrudi.

Budova stoicky polykala vystřelené náboje, avšak jakmile ji ozářila svítící střela, bylo vidět, že hoří. Jeden voják, který vyčkával uvnitř budovy a pak ji zapálil, vyběhl ven. Leets na něj vystřelil a rozpůlil ho vedví. Plameny se už jasně rozhořely a další střelby už nebylo příliš zapotřebí.

Shmuel ležel na břiše mezi cizinci celou noc. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Parašutisté, kteří byli poblíž něj, připravili obvaziště. Skrz záblesky výstřelů viděl, jak se zranění potácejí zpět, po jednom či po dvou. Někteří muži byli přineseni svými spolubojovníky, kteří se hned poté znovu vraceli do boje. Slyšel hlasité sténání.

S příchodem svítání zesílila palba v Anlage Elf. Shmuel věděl, že budovy jsou v plamenech. A pak ráno dorazily po cestě rachotící tanky, obalené prachem. Zranění vojáci jásali, co jim síly stačily, avšak Shmuel si hned povšiml, že dunící tanky, které vypadaly tak mohutně, působily sklíčeným dojmem z jakési prohry. Představoval si lépe vyhlížející zachránce, než byla tato neuspořádaná karavana kouřících oblud, z nichž prosakoval olej. Major Outhwaite vykukoval za otočnou věží prvního tanku, celý černý a ušpiněný jako kominík.

Tanky vjely do Anlage Elf a Shmuel je ztratil z dohledu pod příkrovem kouře. Pak následovala tak ohlušující exploze, jakou ještě nikdy nezažil.

„Musí je vykouřit z bunkru,“ řekl jeden ze zraněných druhému.

Pak pro něj přišel voják.

„Chce vás kapitán Leets, pane.“

„Ovšem,“ řekl Shmuel, kterého znepokojovalo, že je tak čistý mezi špinavými a krvácejícími vojáky.

Brzy však jeho stísněnost nahradil pocit naprostého zmatení.

Zjistil, že si těžko pamatuje vše, čím prošel. Děsila ho naprostá destrukce okolního světa, který byl doslova a do písmene vykuchán, v ruinách, svět s hořícími lesy, zemí rozrytou jámami a trychtýři a s budovami, rozsekanými kulkami. Všechno to bylo neuvěřitelné ve srovnání s malými výjevy domácího poklidu, v nichž přeživší američtí vojáci leželi na slunci s cigaretami nedbale zastrčenými do úst, psali dopisy, četli kovbojky, jedli studené snídaně a vytvářeli tak protiklad ke všemu okolnímu.

Průvodce ho zavedl k jámě, ve které leželi mrtví Němci v řadách, nad nimiž se už houfovala černá mračna much. Viděl mrtvá těla už předtím, ale ta těla patřila Židům, byla na kost vyhublá, bílá, jaksi sražená. Hrůza z pohledu na ně vyplývala ze skutečnosti, že vypadala tak neskutečně, jako loutky či špalky dřeva. Zde se realitě nedalo uniknout. Kosti a mozky a varlata, modročerné, černočervené, zelenožluté, již ve stavu rozkladu, vše polité krví. Shmuel musel myslet na řeznické krámy a rituální řezníky ve dnech před svátky.

Věšeli kusy hovězího a byly tam kouřící hromady vnitřností a studené bílé dršťky. V řeznických krámech vládla čistota, pořádek a záměr. Avšak to, co nyní viděl, bylo poskvrněné, rozčvachtané a náhodné.

„Nic hezkého. I když jsou to oni,“ řekl Leets, který stál mrzutě na pokraji. „Tohle jsou vojáci z Totenkopfdivision. Všichni, nebo aspoň to, co z nich zbylo. Je mi líto, ale musíte si je prohlédnout.“

„Jistě, co jste si myslel?“ řekl Shmuel.

Prohlížel si je. Mrtví Němci byli jen mrtvým masem. Bylo těžké je nenávidět. Necítil vůči nim vůbec nic, jen své znechucení nad úděsnými podrobnostmi násilné smrti, zápach rozkládajících se těl a vnímal bzukot houfujících se much. Po chvilce chůze mezi nimi už to bylo snazší. Byli oblečeni do velice výrazných maskovacích bund, jejichž vzorování bylo precizní a nepatřičně pestré, ba téměř rozmařilé, a strakatě šedohnědé. Brzy spatřil starého známého.

Nazdar, Kuřáku dýmky. Teď máš ve středu svého těla díru velikosti uzávěru sudu a nejsi tím příliš nadšen. Takhle zabíjejí křesťané. Úplně a totálně. Je to vážná záležitost, ta manufaktura na smrt. Nás jste vyhladověli nebo zplynovali a šetřili jste při tom náboje. Na nás jste zkoušeli kulky, ale považovali jste to za plýtvání.

Ti vaši zabíjeli kulkami a výbušninami, Kuřáku dýmky, a utráceli jste za to miliony.

Dalším byl voják, který ho udeřil ve skladišti. Tys byl hlupák, nazval jsi mě židovským hovnem a kopnuls mě. Teď ten voják ležel celý modrý a rozpůlený na zemi, neměl nohy ani trup. Co mohlo udělat takovou hroznou věc? Byl nejvíc poničený ze všech. Udeřils mě, chlapče, a kdyby teď bylo možno ukázat ti tu scénu, stál by tam

Žid Shmuel v americké uniformě, živý a celý, stál by tam mlčenlivý nad polovinou tvého těla, myslel bys, že je to vtip pro zasmání. Teď jsi ty tam a já zas tady, a i když se díváš zuřivýma očima, já věřím, že to víš. Aha, a zde je Schaeffer, ten hauptsturmführer Schaeffer, téměř nedotčený, naprosto nepomačkaný. Umřels strachy v té své parádní pestré maskovací bundě. Ach ne, vlastně je ti vidět malá černá díra, vystřelená do tvého horního rtu.

„Ne,“ řekl nakonec, „není tady.“

Leets přikývl a poté jej vzal do nástavby baráku prostříleného kulkami, ve které bydleli Vollmerhausenovi výzkumníci. Dveře byly vyrvány ze závěsů a střecha spadla dovnitř, kde spočívala na jedné straně, ale Shmuel mohl vidět těla, ležící na krví nasáklých přikrývkách na polních lůžkách.

„Civilisté,“ řekl Shmuel. „To je hanba, že jste je museli zabít.“

„My jsme to nebyli,“ řekl Leets. „A tohle se nestalo náhodou.“

Sehnul se k podlaze, a když se narovnal, měl dlaň plnou vystřílených nábojnic.

„Tohle je tady všude. Ráže devět milimetrů. Zásobníky k MP – 40. Tohle udělali esesáci kvůli naprostému utajení. Zajdeme ještě na jedno místo. Tudy, prosím.“

Přešli napříč základnou. Museli se vyhýbat kráterům a hromadám trosek než došli k baráku SS. Ještě doutnal. Musel se zřítit někdy po východu slunce, s výjimkou jedné koncové části. Leets tam dovedl Shmuela a ukázal na vystřílené okno.

„Vidíte? Tam na podlaze. Uhořel a nemá téměř žádný obličej.

Má na sobě župan. Není to Repp?“

„Ne.“

„Ne. Nikdy jste neviděl Reppa v županu. Není to inženýr

Vollmerhausen?“

„Ano.“

„No dobře.“

„Utekl vám.“

„Ano. Jaksi se odsud ten bastard vypařil.“

„A stopa končí.“

„Možná. Možná. Uvidíme, co se dá vyhrabat z těch trosek. Našli jsme tohle.“ Ukázal to Shmuelovi.

„Víte, co to je?“ zeptal se.

Shmuel pohlédl na malý kovový předmět v Leetsově otočené dlani. Málem se začal smát.

„Ovšem, že vím. Ale co…“

„Bylo to tady. Pod Vollmerhausenem. Muselo to ležet na stole, o který se udeřil, když padal. Je na tom židovské písmo, že?“

„Hebrejské,“ opravil ho Shmuel. „Je to hračka a jmenuje se draydel. Tím vrškem se otáčí.“ Sám to dělal stokrát, tisíckrát, když byl chlapcem. „To je pro děti. Vsadíte si a otáčíte vrškem. Hraje se o to, které ze čtyř písmen se ukáže. Hlavně o svátku chanuka.“ Ta věc vypadala jako kostka, kterou uprostřed prochází osa. Písmena na ní byla již téměř setřena mnoha malými prsty. „Je to hodně staré,“ řekl Shmuel. „Možná to má nějakou cenu. Přinejmenším jako dědictví.“

„Chápu. Jaký je význam těch písmen?“

„Jsou to první písmena slov z náboženského rčení.“

„Jakého?“

„Zde se stal velký zázrak.“

15

Repp se zastavil. Měl hlad. Měl by sníst chleba teď nebo později? A proč ne zrovna teď? Byl na klopotném útěku od půlnoci a pak větší část dne. Popoháněl sám sebe, aby byl brzy venku z lesa a mohl pokračovat po bavorské planině. Udělal proti plánu velký pokrok, když se mu to podařilo, což bylo dobré znamení, jestliže měl vzít v potaz svůj překotný útěk.

Seděl teď na kládě na louce. Konečně byl mimo zónu jehličnatého lesa, v oblasti, kde rostly jilmy a topoly. Repp znal stromy, z nichž topoly patřily k jeho nejoblíbenějším, zvláště za krásného jarního odpoledne, jako bylo tohle, kdy se zdálo, že bledé slunce ozařuje stromy jakýmsi mystickým způsobem. Zářily citrónovou žlutí, jakoby průhledné a mystické na pozadí temnějších kopií svých větví, jež je odrážely. Klidná, jednoduchá nádhera dne dělala ten výjev ještě pozoruhodnějším. Byla to čistá krása, ryzí, neposkvrněná a neúmyslná. Repp se usmíval a zároveň ho těšilo, že jeho vlastní citlivost vnímání takových zážitků nebyla otupena válkou. Obdivoval přírodu, cítil, že je důležitá pro zdraví, pevnost těla a čistotu mysli. Příroda nabývala obzvláštního významu pro jeho vyšší instinkty v těžkých časech, jaké mu teď nastaly. Zároveň si uvědomoval, že jen zřídkakdy může být tato přírodní krása zachráněna, a to již nehledě k prozaičtějším potřebám, bitevním pláním, používání automatických zbraní, minových polí a dalších vymožeností války.

Zakousl se do chleba. Byl suchý a tvrdý, ale i tak chutnal znamenitě. Tu dobrou věc si přibalil, když přišli Američané. Měl jen čas na to, aby si tlumok hodil přes rameno a utíkal směrem k tunelu.

Podařilo se mu uniknout po dlouhém plížení přes nekrytý úsek, zatímco americké kulky se zarývaly do země okolo něj. Pak se skutálel do příkopu poblíž vchodu do tunelu.

Tunelů bylo šest; na jejich vybudování Repp trval. Byl opatrný muž, který se vždy usilovně snažil předvídat. Nevěděl o žádném místě v Německu koncem jara roku 1945, na které by nemohl být podniknut útok nepřátelských vojsk. Věděl jen, že pokud by k takovému útoku došlo, pak nehodlal skončit kdesi v pasti. Svlékl si maskovací bundu, vsoukal se do úzkého otvoru a začal se jím plazit.

Prostor byl těsný, téměř klaustrofobický, určený pro jednoho hubeného muže. Pršel na něj prach, jak se záda třela o strop, zatímco temnota před ním byla neprohlédnutelná. Padla na něj velká osamělost. Repp věděl, že i odvážný muž může být okamžitě zachvácen panikou v kanále, jakým prolézal. A kdo věděl, jaká zvířata mohla tento průlez používat jako svůj brloh? Tunel byl vlhký a byl cítit hlínou. Bylo to stejně odporné místo jako hrob. Patřilo do světa mrtvol.

Nutil se k opatrnosti. Příliš velká představivost mohla zabít stejně rychle jako nepřátelské kulky. Repp však byl uvyklý práci v otevřeném prostoru, kde měl kolem sebe dost místa. Zde nebylo nic jiného než tma. Mohl držet svou ruku ve vzdálenosti jednoho palce od očí, aniž by ji viděl. Mohl vidět jen absolutní nicotu.

Plazil se strojově dál a myslel na to, že jde o nejhorší okamžik v jeho dlouhé válce. Přesto však neustával a zoufale se koncentroval na fyzické úkony, jako záběry paží, odrazy nohou a klouzání svého těla.

Strop se mu stále otíral o ramena. Mohl kdykoli na něj spadnout.

Repp se plazil dál. Ještě několik metrů a…

Připadalo mu, že strávil celé roky v podzemí, když se konečně doplazil na konec tunelu. Zvládl zbývajících pár metrů, avšak pocítil záchvěv paniky. Jako by měl v sobě jakousi sovu, která freneticky tluče křídly. Studený vzduch k němu dolehl jako omračující parfém, sytý a smyslný. Musel bojovat s enormním škodolibým pokušením vylézt z té díry a tancovat. Přitiskl se opatrně k terénu a dával pozor, aby neudělal žádný překotný pohyb.

Vynořil se několik stop za řadou stromů. Boj zuřil dál. Odsud bylo vidět neurčité záblesky a slyšet palbu, ale Repp neměl čas na to, aby se tím zabýval. Pokračoval v plazení mezi stromy a vlekl tlumok a pušku. Párkrát ztuhl, když vycítil blízkou vojenskou aktivitu. Když si byl naprosto jist, že je sám, pokračoval dál, jakmile zkontroloval kompas.

Jeho cesta vedla za střelnicí, které se vyhnul, protože nechtěl riskovat pohyb na otevřeném prostranství, i když stále ještě byla tma.

Náhle k němu dolehl čísi hlas. Byl drsný a vyslovoval americká slova. Repp se okamžitě stáhl zpět a zůstal ležet, ztěžka oddechujíc.

Američané? Tak daleko?

Odhrnul houští a zíral do tmy. Spatřil muže, kteří se neurčitě pohybovali. Musela to být nějaká hlídka jako mimořádně bezpečnostní předvoj. Ale jeho oči se začaly přizpůsobovat. Mohl pak vidět vojáky, kteří skládali cosi bílého a dlouhého. Nemohl rozpoznat, oč jde a…

Parašutisté.

Věděl, že nejde o nějakou náhodnou příhodu z války. Byl to americký vojenský bojový průzkum, který se ne náhodou ocitl v jeho obvodu.

Ti parašutisté se tam octli s určitým cílem.

Šli po něm.

Repp věděl, že jdou po něm a pociťoval tíhu v žaludku. Kdyby šlo jen o střílení, o jeho dovednosti proti jejich dovednosti, to by byla jiná. Ale tohle bylo jiné, důvody byly složitější a jeho cesta mohla být jen jediná. Přinejmenším na tisíc jiných způsobů byl zranitelný.

Mohl se dokonale pohybovat, brilantně vykonávat spoustu činností, a přesto mohl ve své misi selhat.

Měl před nimi náskok, ale jaký vlastně? Co věděli? Co zůstalo v ruinách Anlage Elf? Viděli snad dokumenty z finanční sekce? Znali tajemství významu Nibelungů, zamilovaného slova reichsführera, toho špatného vtipu, z něhož měl potěšení?

Tou nejhorší možností ze všech bylo, že nepřítel mohl znát druhou polovinu toho významu. Toho španělského Žida, kvůli kterému byla přijata veškerá opatření.

Nacpal zbytek chleba do batohu a vykročil.

16

Leets měl problémy. Co neměl, byl Repp ani zatracený nápad, kam by měl směřovat. Jeho archeologická expedice v ruinách Anlage Elf vyšla naprázdno. Byly tam jen spálené spisy a rozmlácené a začouzené zařízení. A mrtvoly. Nebyly tam ani úlomky střepů, ani kousíček, ani zlomek sutin, který by vedl k dalšímu kroku. Stopa byla naprosto vychladlá.

Nyní se musel omezit na to, že doufal ve štěstí. Seděl u provizorního stolu na základně. Před ním leželo to, co zůstalo z několika tisíc zásobníků do pušky ráže 7,92 mm typu Kurz, které posbírali parašutisté před tím, než se stáhli pryč.

Leets jeden zvedl a zkoumal ho důstojně až komicky zvětšovacím sklem ve stylu Sherlocka Holmese. Nábojnice v jeho mohutných a nervózních prstech zářila jako nejryzejší zlato. Leets jí otáčel a studoval její nijaký skvrnitý povrch. Hledal rýhování, prasklinu, která by ukázala na znovunabíjení. To by ukazovalo na modifikaci ruční práce na jedné z pušek s dlouhým dostřelem, vyrobené na objednávku, kterou používal Repp. Pokud by našel jednu, mohl by aspoň sobě dokázat, že Repp tam předtím byl. Že to není žádný blázen. Jenže ne, ta nábojnice neskrývala žádné tajemství.

Odhodil ji znechuceně na hromadu ostatních u svých nohou a zvedl jinou. Už mu to trvalo několik hodin. Od armádních důstojníků se rozhodně neočekávalo, že se budou něčím takovým zabývat, jenže někdo to udělat musel.

Za prvé to byla Rogerova věc, ale ten míval časté pochůzky.

Vracíval se se zvláštními rozkazy a předával je Leetsovi, aniž by projevil špetku rozpaků.

Slavný Bill Fielding se chce ukázat se svým okázalým projevem ke zraněným vojákům v Paříži jako tvůrce morálky a Roger dělal všechno možné, aby u toho byl. Harvardská frakce OSS chtěla mít svého reprezentanta na této události a Roger byl její pomazaný vyvolený. Měl brzy odletět. Momentálně byl pro Leetse stejně bezcenný, protože býval neustále pryč a hojně navštěvoval společenské akce.

Leets byl sám, bolela ho hlava, na jeho stole se povalovaly náboje a do jeho mysli se vkrádalo zničující přesvědčení, že směřuje do nikam. Bylo už jaro, jaro v plném rozkvětu a květen v dohledu.

Černý les se zelenal, vzduch byl svěží, přestože s pachutí popela.

Leets se vrátil k další nábojnici. Pracoval pomalu, protože si nebyl jist co bude dělat, až s tím skončí.

Přes stůl přelétl stín, pak se vrátil a znehybněl. Leets vzhlédl od své sbírky a spatřil Shmuela.

„Kapitáne Leetsi,“ řekl muž, který vypadal absurdně americky ve své uniformě. Bílý elegantní trojúhelník bavlněného nátělníku vykukoval nad nejhořejším knoflíkem jeho vlněné košile. Leets neměl to srdce říci mu, že si oblékl nátělník naruby.

„Něco mě napadlo. Třeba vám to pomůže, třeba ne.“

Shmuel nikdy předtím s ničím sám nepřišel, s výjimkou onoho šíleného okamžiku v nemocnici, když trval na tom, že vyskočí z okna. Nyní však byl klidný a soustředěný. Mohlo to být také tím, že nabral tělesnou váhu od té doby, co se stravoval s Američany.

„Sem s tím,“ řekl Leets. Stále si nebyl jist, jak má toho muže oslovovat.

„Pamatujete si na ty mrtvoly? Na ty esesáky? Předtím než byli uloženi do jam?“

„Jistě,“ řekl Leets. Na něco takového se dalo těžko zapomenout.

„Pořád jsem na něco musel myslet. Teď už to můžu říct. Napadlo mě to ve snu.“

„Dál,“ řekl Leets.

„Ty bundy s těmi skvrnami.“

„Bundy typu Tygr. Standardní v SS. Můžete je vidět po celé Evropě.“

„Ano. A teď ta zvláštnost. Všechny byly nové. Každá z nich.

V nich byli mrtví dobře viditelní. V lednu ty bundy byly rozedrané, vybledlé a záplatované.“

Leetsovi trvalo celou věčnost, než se zmohl na odpověď.

„Vážně?“ zeptal se nakonec. „Asi jsem nedával pozor,“ přiznal.

„No nic. Já nevím. Ale zarazilo mě to, zaráží mě to i teď, musí to být něco zvláštního.“

„Jistě. Zeložrouti vyfasovali nové bundy. Co s tím?“ Několikrát si to přebral ve své hlavě, pomalu, zahleděl se kamsi mimo Shmuela.

Hleděl do prázdna, jak se snažil pochopit smysl toho kousíčku informace. Náklaďák naložený bundami v počtu převyšujícím sto kusů, to už byla slušná porce. Stěží se dalo uvěřit tomu, že Germáni by se s tím harcovali až z nížin přes nějaké blátivé cesty. Ta auta tam musela neustále přijíždět, aby bylo zajištěno nepřetržité zásobování.

Ale všechny ty bundy…

„Díky,“ řekl nakonec. „Je to k zamyšlení. Jenže si nejsem jist, nakolik je to důležité.“

Čím víc o tom přemýšlel, tím víc ho to fascinovalo. Tady se blížil konec války, velmi pozdní, za minutu dvanáct, říše byla rozdrcena, její zásobovací i ostatní systémy se zhroutily. A přesto neustávali v dodávkách bund.

Pravděpodobnější bylo, že zesílená Totenkopfdivision mířila někam, kde vyzvedávala oblečení, někam, kde se jich nacházely celé stohy. Byly vyrobeny v březnu roku 1944, byly to kabáty nikoli tuniky, maskovací se čtyřmi kapsami, stiskacími knoflíky a snajperskými epoletami. Nová položka v jejich bojové výstroji.

„Zatraceně,“ řekl nahlas.

Žid tam ještě stál. „Něco o těch kabátech vím,“ řekl. „Ale málo.

Moc ne.“

„Cože?“ zeptal se Leets.

„Jeden z vězňů mi řekl, že na nich pracoval v továrně jako dělník. Byl to krejčí a esesáci ho poslali do práce v jejich dílně. V jejich továrně. Bylo jich tam spousta. Odsud to nebylo příliš daleko.

Ty věci se nevozily vlakem.“

„Kde to je?“ zeptal se Leets.

„Koncentrační tábor SS v Dachau,“ řekl Shmuel.

17

Na jinak docela hezkém jasanu se ztěžka houpal na konci provazu dezertér. Měl zmodralou tvář a groteskně vytočenou šíji. Byl vysvlečen z uniformy a bot a kolem krku mu visela cedule s nápisem: JÁ JSEM TA SVINĚ, KTERÁ ZRADILA SVÉ KAMARÁDY!

„Chudák,“ řekl muž vedle Reppa. „Ti esesáčtí bastardi ho museli načapat.“

Repp cosi nezávazně zabručel. Potkal tuhle četu přesouvajících se ženistů několik mil před místem, kde byli nyní. Spolu s nimi teď mířil přes Bavorskou náhorní rovinu v závětří jižní části pohoří Švábský Jura.

„Drapnou tě a řeknou, že tvoje papíry jsou neplatné a…“ Lenz komicky napodobil muže, uškrceného ve smyčce. Kolem nich projelo po prašné cestě polopásové vojenské vozidlo, pár náklaďáků značky Opel a štábní auto se dvěma plukovníky na zadních sedadlech.

„Ti se vezou a my jdeme pěšky,“ řekl Lenz. „Jako obvykle. Oni utíkají a my skončíme v nějakém táboře pro válečné uprchlíky. Nebo na Sibiři. Tak to vždycky chodí. Kamarádíčkové lapají…“

„Lenzi, drž hubu,“ ozval se Gerngoss, tlustý rakouský desátník.

Četa pokračovala po cestě vedoucí neobydlenou krajinou.

Zřejmě měli namířeno do Tuttlingenu, který ležel několik kilometrů před nimi. Měli tam vyhodit do vzduchu most před příchodem Američanů. Ale Repp věděl, že je to jen záminka. Ve skutečnosti se nečinně potulovali kolem města a čekali, až se objeví Američané, aby se jim mohli vzdát. Bylo jednou jisté, že to nebyli chlapci z Totenkopfdivision.

Repp je přestal poslouchat a plahočil se dál. Okolní krajina byla přívětivou krajinou farem západně od řeky Lech, poblíž Kostnického jezera. Byly již vidět Alpy, hlavně hora Zugspitze, vysoká 2962 metrů, daleko od nich na jih, což bylo neobvyklé, protože nebylo září ani říjen. Směrem na západ vystupoval na horizontu nezřetelně masiv

Černého lesa, ze kterého přišel Repp.

„Perfektní počasí na hon Amíků.“ řekl Lenz.

„Kristepane,“ řekl kdosi.

Repp vzhlédl.

Bylo už pozdě na to, aby se vrátil zpátky nebo zmizel v polích.

Zrovna vcházeli do zatáčky, když se před nimi mezi stromy objevilo obrovské samohybné protitankové dělo, drak na pásech, s nýtovaným pancéřem, zbarvený do šedohněda. Okolo monstra odpočívali esesáci v maskovacích bundách s puškami přes rameno. Podle jejich odlesků Repp poznal, že jsou z oddílu polní policie SS Das Reich.

„Dávejte bacha,“ zamumlal Gerngoss, který šel v čele.

„Neblbněte. S těmahle blbounama se dá vyjít.“

Mladý důstojník na otevřené plošině lafety děla se naklonil dopředu a s přehnaným úsměvem řekl. „Tak co, kamarádíčkové, do Švýcarska?“ Kolem krku mu visela kovová destička s vytlačeným orlem. Visela mu na hrudi jako středověké brnění.

„Vtipálek,“ zamumlal Lenz.

„Ne, pane,“ odpověděl Gerngoss, který se snažil, aby jeho replika zněla ležérně. Ve skutečnosti však měl stažené hrdlo a suchý jazyk. „Jen tudy procházíme, máme úkol.“

„No jasně,“ řekl mladý důstojník vlídně, ačkoli v jeho očích se zrcadlil kovový lesk. „A jaký že to je ten váš úkol?“ Zatímco mluvil, jeden z esesáků sklouzl sklouzl dolů z trupu děla a sňal svou pušku z ramene.

„Jsme ženisti, poručíku,“ vysvětlil Gerngoss, jehož hlas byl náhle vyšší. „Máme namířeno do Tuttlingenu. Má se tam vyhodit do povětří most, než ho obsadí Američani. Pak se vrátíme k naší jednotce, ke třetí brigádě osmnáctého inženýrského praporu, jižně od Mnichova.“ Napřáhl ruku a Repp uviděl, jak se mu třese.

„Přiveďte je sem, svobodníku Fatty,“ řekl důstojník.

Gerngoss se podrážděně odkolébal. Ve stínu obrněného vozidla předal vojáky mladému důstojníkovi.

„Tyhle rozkazy jsou datovány prvního května. Před dvěma dny.

To znamená, že cestujete náklaďákem.“

„Já vím, pane,“ odvětil Gerngoss s chabým úsměvem na rtech.

„Včera nás málem dostali Amíci. Blbej den. Náklaďák v háji, několik lidí bylo zraněných. Hledali jsme polní špitál…“

„Myslím, že se vymlouváte.“ Důstojník se usmál. „Flákáte se a čekáte, až válka skončí.“ Poručík SS položil paži na svůj automat.

Periferním viděním spatřil Repp, jak se esesák přesunul doprava.

Jeho zbraň byla odjištěná a připravená ke střelbě.

„Do hajzlu,“ zasykl Lenz směrem k vojákovi, který stál vedle něj.

„P-pane,“ trval na svém Gerngoss, „m-my jenom děláme svoji práci. Svoji povinnost.“ Na to, jak byl velký, zněl jeho hlas náhle slabě.

„Myslím,“ řekl poručík, „že jsi židovská svině. Dezertér.

Protože kvůli sviním jako ty jsme prohráli válku. Ty tlustá austriácká díro do zadku, ty už se nemůžeš dočkat, až se vrátíš domů a budeš souložit s židovskýma děvkama a požírat zákusky ve vídeňských kavárnách s bolševiky.“

„Prosím, prosím,“ kňoural Gerngoss.

„Vypadněte. Vypadněte odsud, vy i ta vaše spodina. Měl bych vás všechny pověsit.“ Hovořil se zlostným uspokojením. „Odtáhněte ty vaše tlusté zadky pryč.“

„Ano, pane,“ zamumlal Gerngoss a odšoural se pryč.

„Díkybohu,“ zamumlal Lenz. „Kristepane, díky.“ Oddíl se dal na ponížený pochod před ponurými pohledy esesáků.

„Ještě na momentík, prosím,“ ozval se usměvavý poručík z věže děla. „Ty, ten třetí odzadu. Ten hubeňour.“

Repp si uvědomil, že poručík myslí jeho.

„Copak, poručíku?“ zeptal se mírně.

„No, příteli, vidím, že lemování na tvém límci je bílé,“ oznámil smíšek. Zdálo se, že má skvělou náladu. „Bílá znamená pěchotu. Ti ostatní mají černé lemování, to jsou ženisti.“

„Nebyl s náma,“ zahlásil Lenz a rychle ustoupil. „Přidal se k nám včera.“

„Říkal, že chce najít svoji jednotku,“ řekl Gerngoss. „Druhý prapor jedenácté divize. Přišlo mi to podezřelé.“

„Mám papíry,“ řekl Repp. Došlo mu, že stojí sám na cestě.

„Ukaž. A rychle.“

Repp k němu přiklusal s dokumenty ve zdvižené ruce. Mladý důstojník si je vzal. Jak je pročítal, zvedlo se mu obočí. Byl pihovatý a plavovlasý a mohlo mu být tak kolem dvaceti. Pramen blonďatých vlasů mu vypadl zpod helmy.

„Při velkém útoku jsem ztratil svou jednotku, pane,“ řekl Repp.

„Američani nás bombardovali. Bylo to horší než v Rusku.“

Mladý poručík se usmál.

„Já se však obávám, že tyhle papíry jsou neplatné. Polní ustanovení zbraní SS je nadřazeno dokumentům OKW. To platí od prvního května na příkaz říšského vůdce SS. Kvůli disciplině vojsk.

Ty nemáš potvrzení číslo pět-tři-nula-čtyři, ani odpovídající razítko, které teď platí. Ani polní identifikaci. Musí být orazítkovaná každý třetí den. To proto,“ podotkl se širokým úsměvem, „aby se dezertéři nezamíchali mezi loajální vojska.“

„Většina jich tam zůstala. Čekají na Američany. Já šel dál, abych mohl najít zbytek své jednotky. Byl jsem zraněn v Rusku.

Mám Rytířský kříž.“

„Kus blbého dreku,“ řekl důstojník.

„Mám potvrzení od svého kapitána. Někde tady musí být.“

„Ty jsi dezertér. Svině. Už jsme pár takových načapali. A ty teď půjdeš za nimi. Zatancuješ si ve vzduchu. Seberte to prase.“

Repp ucítil, jak se mu hlaveň pušky zaryla do zad. Současně mu kdosi strhl dolů jeho vlastní pušku. Pak ho někdo udeřil a Repp nemotorně upadl na zem.

„Ty smradlavej vyjebávači,“ ječel za ním hlas teenagera.

„Pověsíme tě, až ti zmodrá jazyk.“ Reppa zasáhl úder pažbou do spodní části páteře. Bolest ho málem ochromila. Repp vykřikl, předklonil se a pak už ležel v agónii a třel si zraněné místo kabátem.

Jeho prsty nahmátly pažbu waltheru.

Mladý voják ho surově uchopil za paži a znechuceně mu pomohl vstát. Na okamžik při tom sklonil samopal. Když byl Repp postaven na nohy, přiložil hlaveň pistole k jeho hrdlu a vystřelil. Pak se chladnokrevně otočil, zatímco voják upadl naznak. Sevřel pistoli oběma rukama, aby ji stabilizoval a střelil mladého důstojníka do obličeje, který se rozletěl do všech stran. Pak sestřelil dva další muže, kteří paralyzovaní seděli na korbě samohybného děla, a odhodil pistoli. Repp se sklonil a páčil samopal ze ztuhlých prstů prvního vojáka, který ležel na zádech s vyhaslýma očima a upadal do komatu. Z jeho stahujícího se hrdla tryskala krev. Věděl, že to nebude dlouho trvat.

Repp nahmatal prstem volič palby samopalu hned nad lučíkem spouště a dorazil ho na plnou automatiku a současně dlaní odjistil závěr. Další tři muži SS vyběhli zpoza samohybného děla. Vystřelil bez míření od boku jednu dlouhou dávku, polovinu zásobníku.

Uzemnil je v oblacích prachu. Pak pro jistotu ještě jednou pokropil dávkou ležící těla. Ze země vyletoval a tryskal prach při nárazech kulek.

Repp poodstoupil s horkou zbraní v ruce. Celé to mu zabralo méně než pět vteřin. Čekal, připraven vystřelit při jakékoli známce pohybu, ale nedočkal se.

Jaká škoda, jaké naprosté mrhání! Ti muži byli dobří a loajální a dělali svou práci. Zemřeli v průběhu nesmyslného konfliktu. Repp byl naprosto deprimován.

Všude byla krev, která se rozstříkla až na pancíř samohybného děla, stékala po něm klikatě dolů na nárazník, kde se slévala v černou kaluž. Prosakovala i uniformami dvou mužů, kteří leželi před velkým dělem, zatímco tratoliště krve obklopovalo tři vojáky, které skolil poslední dlouhou dávkou. Repp se otočil. Mladík, jehož střelil do hrdla, chraplavě dýchal.

Repp poklekl a jemně nadzvedl mladíkovu hlavu. Přívaly krve mu vytékaly z prostřeleného hrdla a mizely pod límcem jeho bundy.

Mladík byl už téměř mrtvý, jeho oči byly prázdné a jeho tvář šedivá a klidná.

„Otče, otče, prosím,“ pronesl náhle.

Repp ho chytil za ruku a držel ji do té doby než mladík zemřel.

Repp tam stál, sám na té cestě, znechucen. Ženisté utekli.

Zatraceně! Zatraceně!

Udělalo se mu špatně a chtělo se mu zvracet.

Zaplatí za to. Židi za to zaplatí. Krví a penězi.

18

Páni!

Roger seděl ve vyhrazené kóji na terase hotelu Ritz. Před ním leželo poslední vydání deníku The New York Herald Tribune. Jeho titulní strana byla věnována příběhu ženy jménem Marguerite Higgins, která přijela s 22. motorizovaným plukem do koncentračního tábora v Dachau.

Roger téměř otevřel ústa. Uviděl naskládaná těla jako nějaký odpad, vyzáblé mrtvoly s obnaženými žebry. Kontrast mezi tím místem a Paříží, náměstím Vendome, ritzovským Ritzem, městem, které se připravovalo na nevyhnutelný Den vítězství s všudepřítomnými dívkami, na něj málem dolehl víc než mohl snést.

Leets a Outhwaite tam byli a hrabali se ve spoustě věcí. Roger se tam měl vrátit za několik dní.

Jenže došel k závěru, že se tam nevrátí.

Nepůjdu tam.

Bez ohledu na cokoli.

Roztřásl se, když pomyslel na sliz v Dachau. Představil si ten zápach a roztřásl se znovu.

„Chladno?“

„Cože? Ach!“

Roger vzhlédl do tváře nejslavnějšího tenisty všech dob. „Vy jste Evans?“ zeptal se Bill Fielding.

Roger prudce polkl a rychle vstal. „Ano, pane, jistě, pane. Jsem Roger Evans, absolvoval jsem Harvard, pane, a když jsem byl v prvním ročníku, byl jsem v singlech nejlepší.

Velký muž byl o hlavu vyšší než Roger, hubený jako rampouch, celý v bílém a bez poskvrny, což zdůrazňovalo jeho opálení, tmavší než barva leštěného dubu. Táhlo mu na padesátku, ale vypadal na pětatřicet.

Roger si uvědomil, že veškerý ruch na terase ustal. Všichni se dívali na Billa Fieldinga. Generálové, novináři, krásné ženy, aristokrati i gangsteři. Fielding byl hvězdou i v exotickém prostředí hotelu Ritz a Roger věděl, že i on je také středem pozornosti.

„Řeknu vám jak to funguje. Už jste hrál na Roland Garros?“

„Ne, pane.“

„Samozřejmě si zahrajeme na centrálním dvorci…“

Samozřejmě, pomyslel si Roger.

,,… na antuce, před asi osmi tisíci zraněných vojáků. Aspoň tak mi to bylo řečeno. Plus vyšší řídící orgány. Už jste hrál před tolika diváky? Nebudete nervózní?“

Roger? Nervózní?

„Ne, pane,“ řekl. „Hrál jsem ve finále v Ivy a postoupil jsem do druhého kola ve Forest Hills v roce 1944.“

Na Fieldinga to neudělalo žádný dojem.

„Dobře. Doufám, že nebudete nervózní. Obvykle krátce pohovořím s chlapci. Používám při tom Franka, který předvádí základy tenisové hry. Základem je nejprve zabavit ty ubohé zraněné vojáky a také je zasvětit do tenisu. Jistě chápete, že to je příležitost, jak propagovat tenis mezi zcela novou třídou fanoušků.“

No jistě, pomyslel si Roger. Prý třídou. Většina z nich je šťastná, že jim neustřelili jejich genitálie v bojích. Horlivě však přikývl.

„Pak si zahrajete s Frankem dva sety, možná tři. To záleží na vás.“

Rogerovi se nelíbilo, že celé to všechno spočívalo na předpokladu, že se stane obětním beránkem. „Pak si vy a já, Frank a major Miles, náš armádní styčný důstojník, dáme čtyřhru na jeden set na ukázku.

Souhlasíte?“

„Cokoli řeknete, pane Fieldingu. Mimochodem, viděl jsem vás v roce 1931 ve Forest Hills. Tehdy jsem byl ještě dítě…“ Sakra, tohle říkat neměl.

Fielding se nasupil. „Pro mě to nebyl dobrý turnaj.“

„Čtvrtfinále. Proti vám hrál Maurice McLaughlin.“

Fieldingův obličej zazářil při vzpomínce na někdejší zápas.

Tenkrát to byla jeho nejlepší léta, zlatá léta. I nyní měl ještě v sobě rezervy, ještě mohl hrát dobré zápasy, ten svůj vysokooktanový tenis.

„Ovšem, Maurice. Výkonný a silný. Ale něco mu chybělo… Tři nula, je to tak?“

On si to pamatuje?

„Správně, pane.“

„Nuže, doufám že budete hrát líp než ubohý Maurice,“ pronesl znechuceně Fielding.

„Udělám, co budu moci,“ řekl Roger. Fielding byl naprosto neomalený.

„Dobrá. Domnívám se, že si obstaráte odvoz do Auteil.“

„Ano, pane. Zvláštní služby mají k dispozici auto a…“

Fieldinga však detaily nezajímaly. „Fajn, seržante. Uvidíme se v jednu.“ Otočil se a začal se vehementně prodírat mezi lidmi.

Dav se před ním uctivě rozestupoval.

„Pane Fieldingu,“ řekl Roger, který se rozběhl za ním. Srdce mu tlouklo. Buď to s ním probere teď, nebo už tomu nebude mít příležitost.

„Ano?“ řekl Fielding, rozzlobený tím obtěžováním. Měl dlouhý nos, jímž mířil dolů málem jako hlavní pušky. Měl bleděmodré a těkavé oči.

„Frank Benson. Slyšel jsem, že je dobrý.“

„To je můj chráněnec. Budoucí světový šampión, jak doufám. A teď, když…“

„Já jsem lepší,“ vyhrkl Roger. A bylo to.

Fieldingův obličej se opovržlivě protáhl. Zdálo se, že pod opálením zrudl. Byl proslulý svou enormní nenávistí k neschopnosti, nedostatku soustředění, ulejvákům, překotnosti, pomalosti, zaslepenosti, váhavosti a nešikům. Roger se statečně usmál a tlačil na pilu dál. Věděl, že stejně jako na kurtu musí vyhrát, anebo padne.

Útok, útok na síť a smrtící volej.

„Můžu ho porazit. A taky ho porazím dneska odpoledne. Chci jenom, abyste o tom popřemýšlel. Řekl bych, že pokračovat v programu s někým, kdo je druhý nejlepší, může být být skvělá zábava.“

Nastalé ticho bylo strašidelné.

Roger pokračoval. „Když ho pohřbím, když ho zničím, když mu nabančím na kurtu…“ Byl připraven nějakou dobu pokračovat v metaforách destrukce, ale Fielding ho uťal.

„Co vlastně chcete?“

„Je to jednoduché. Chci hrát. A rychle.“

„Hrát?“

„Ano, pane.“

Ve Fieldingově obličeji se zračil zmatek. „Dost řečí. Proč zrovna teď a zničehonic?“

Roger mu to nemohl vysvětlit, možná ani sobě ne. Týkalo se to mrtvol v koncentračním táboře v Dachau. Toho zpětného pohledu na červivějící mrtvé.

„Mám už toho dost, pane, to je všechno. Tak jako vy jsem přišel na tenhle svět proto, abych plácal do tenisového míčku. Všechno ostatní je jenom ztráta času. Vykonával jsem jenom své povinnosti.

Moje jednotka se zúčastnila něčeho, co se pravděpodobně stane poslední leteckou operací ETO, to jest na evropském válčišti. Noční seskok a ty hovadiny s prominutím.“ Což pro něj znamenalo dřepět kdesi v operačním sídle 82. parašutistické divize a trpět nedostatkem kávy a koblih. Roger se pokoušel vypadat skromně. „A nakonec…“

Bylo to riskantní. Slyšel už, že Fielding nemůže vystát patolízaly.

,,… a nakonec jsem vás konečně potkal. Potkal jsem šanci učit se od

Fieldinga, od toho, kdo je nejlepší. Věděl jsem, že bych za to dal svůj nejlepší servis, maximální úsilí, běhat podél čar, anebo se toho navždy vzdát.“ Pohlédl skromně, nebo si to alespoň myslel, na jeho tenisky.

„Vy nejste stydlivý, že?“ zeptal se konečně Fielding.

„To ne, pane,“ řekl Roger. „Věřím si. Tady a na kurtu.“

Rogerovi došlo během rozhovoru, že On neřekl Ne.

„Řečičky před zápasem jsou laciné. Proto jsem je nikdy nepoužíval. Frank je můj chráněnec od té doby, co jsem ho objevil na letecké základně v Anglii, protože jsem věřil, že má na to, aby byl nejlepší tenista na světě jako svého času já. Chcete jít do toho?

Dobře, dneska odpoledne uvidíme, jestli je vaše hra stejně tak velká jako vaše ego. Nebo ústa.“

Otočil se a opustil terasu.

Už jsem skoro tam, pomyslel si Roger.

Ale ještě před tím, než Roger mohl založit Dachau do spisu s označením „možná/někdy/“, musel hrát s Bensonem, Bensona porazit a myslet pozitivně. A Roger věděl, že to nebude tak snadné.

Trochu si proklepl toho chlapíka. Ve Stanfordu byl jedničkou v letech 1939-40, postoupil do 3. kola ve Forest Hills v roce 1941.

Pocházel z Kalifornie a hrál tím západním způsobem, který vycházel z oněch tvrdých betonových dvorců, servis a volej, tvrdý a neustále útočný tenis ve stylu taktiky generála Pattona. Ale pak měl čtyřletou pauzu, sloužil u letectva, měl za sebou třiadvacet přeletů nad Německem jako bombometčík v B-17 (byl dokonce nositelem DFC, Leteckého kříže za statečnost!, byl to hrdina jako Leets), přežil dvakrát jatka nad Schweinfurtem a zase se vrátil k tenisu, jako ke způsobu relaxace, uklidnění na konci sezony, kdy už jsou reflexy špatné, nervy napjaté, mysl plná zlých duchů a sirén, vybuchujících obláčků při střelbě flaků a jiných hrůz. Když Fielding přišel na leteckou základnu na podzim roku 1944, což byla jeho první zastávka, Benson ho zaujal. Bylo to jako láska na první pohled s výsledkem 6:0, 6:0 pro Bensona. Fielding, který již nehrál, ale nepřestal s tenisem, spatřoval v hubeném a mrštném Kaliforňanovi cosi přitažlivého, ryzího a smrtícího zároveň. Věděl, že na tom byl stejně před dvaceti lety, kdy také stál na hraně velikosti.

Fielding chtěl Bensona okamžitě. Dostal ho, přestože Benson měl letět ještě dvakrát a završit tak pětadvacet misí.

Benson byl vysoký a hubený blonďák, který znal všechny fígle.

Měl chladné a studené oči a báječnou formu. Pohyboval se rychle bez viditelného úsilí s takovou grácií, že to nikdy nevypadalo, že se prudce pohybuje. Na kurtu spíše povlával ve svých bílých flanelových kalhotách se skládanými záhyby, které byly jeho libůstkou, pocházející ze dvacátých a počátku třicátých let. Roger byl stylovější, nosil šortky jako Riggs a Budge již od svých dětských let.

Benson hrál skákavé míče, topspiny, které svištěly a odskakovaly, přestože na Cour Centrale byl porézní antukový povrch, který byl velmi pomalý Bylo to jako hrát na toastu. Povrch absorboval tlučené forhendové drajvy, ale z pohledu Rogera, který stál na druhé straně a odehrával údery při rozehrávání, ten člověk představoval sedm kostnatých stop bílé smrti, metodické, nechytatelné a nezastavitelné.

Přesto se Roger soustředil na svou sebedůvěru, která neklesla ani o píď od jeho setkání s Velkým mužem toho rána. Hrál proti takovým bouchačům již předtím. Vyžadovalo to trpělivost, lstivost a spoustu nervů. Hlavně se musel soustředit na klíčové body, když ho přimáčkla tíha zápasu. Jestliže jste mohli odvrátit jejich nejtěžší údery, pak velcí bouchači na vás vyběsnili, byli divočejší a ohnivější a ztřeštěnější. Takových už zažil spoustu. Odpadli a vzdali to, protože neměli to tvrdé hořké jádro sebejistoty, která činí vítězství obvyklým, uvnitř sebe.

Cour Centrale ležel ve středu cementového amfiteátru s příkrými stupni, který se nyní hemžil uniformami. Květinový záhon podél jedné strany kurtu, pod lóžemi, s nichž se shromažďovali Důležití, byl jasný a jásavý a nový jarem. Službu konající němečtí důstojníci, kteří tam hrávali za okupace, je udržovali. Lacostovi patřilo toto místo s jemným, žlutohnědým povrchem, stejně tak jako jeho souputníkům Borotrovi a Cochetovi. Nazývali je Tři mušketýři v dobách jejich slávy, a jen Fielding, s jeho silou a hrou, a především odvahou, byl schopen se jim tam postavit. Takže Roger nebyl jen hráč, byl součástí historie, součástí tradice. Cítil se tím být absorbován, uchvácen a nyní to byly jeho struny, od jejichž středu se míč čistě odrážel. Byla to jeho představivost nebo to dokonce bylo dílem tohoto mladistvého publika, které prudce vyskakovalo nahoru a začalo tleskat? Vlaječky pleskaly ve větru. Stíny se prodlužovaly.

Čáry kurtu byly precizní a krásné. Míče byly bílé a čisté. Rogerovi bylo, jako by vyhrál milion dolarů. To bylo místo, kam patří.

„Dobře, přátelé,“ řekl Fielding a zavolal si je.

Usedli, aby se otřeli ručníky, když Fielding za vzrůstajícího potlesku, který sílil a sílil, rychle a zaujatě dokráčel do středu kurtu a zůstal stát tváří v tvář davu s mikrofonem v ruce. Usmál se žraločím úsměvem.

„Nazdar, hoši,“ pronesl hlasem, který se k němu se zesílením odrážel zpět.

„Bill, Bill, Bill,“ volali, přestože většina z nich byla příliš mladá na to, aby si pamatovala přesně tři roky, 1927-29, v nichž dominoval tenisu a většině tenisového světa jako bůh.

„Kámoši, já vím, že todlecto je pro některý z vás nový.“

Středozápadní přízvuk kansaského kukuřičného pásu deformoval princetonský hlas velkého muže. „Ale nechte mě říct vám popravdě.

Tenis je hra dovedností, odvahy a vytrvalosti. Je to jako válka… akorát tvrdší.“

Vojáci hlučně hulákali. Roger seděl hypnotizován tou pulzující živočišností. Byla to jedna masa, překypující a elektrizovaná charismatem hvězdy.

„Takže dneska vám ukážeme, jako hrajou velcí kluci. Viděli jste DiMagia a Splendid Splintera? No tak uvidíte DiMagia a Teda Williamse tenisu.“

Fielding hovořil asi deset minut uhlazeným hlasem, vysvětlil pravidla, ukázal jim údery, které předváděl naprosto netečně Frank Benson, přidal pár zábavných anekdot a neustále lichotivě srovnával tenis s jinými sporty, zdůrazňoval požadavky na výdrž, sílu a odvahu, krutost soupeření a psychologické násilí mezi soupeři.

A pak skončil.

„A nyní přátelé,“ řekl jásavě Fielding, „jsou tady velcí kluci.

Kapitán Frank Benson ze Stanfordské univerzity, momentálně u Osmé letecké, se třiadvaceti přelety nad Německem, a seržant Roger Evans z Harvardské univerzity, momentálně u americké armády, přidělený k Úřadu strategických služeb, veterán několika misí za liniemi…“

Jo, ale našima liniema. Dobře, že Leets nemohl slyšet tu malou nevinnou lež.

„…a teď,“ pokračoval Fielding, napodobující další tenisovou tradici, „hrajte míčem!“

Rozehráli míček o servis. Benson vyhrál a zvolil si podání. Přesto však došel až k síti a vyhledal Rogerovy oči tak, jak Roger předpokládal.

„Hodně štěstí, seržante,“ řekl Rogerovi.

„Vám taky, šéfe,“ řekl Roger.

Roger byl výborný tenista. Vyzrálý, na reprezentační úrovni.

Ačkoli toho příliš nenahrál během vojenské služby, stále pracoval na tom, aby si uchoval výkonnost, trénoval sám a piloval údery, i když nenašel partnera. Udržoval se ve formě a dosahoval vynikající herní úrovně i za omezených podmínek. Ale nyní už od prvních vteřin věděl, že bude opravdu přehrán. Byl totiž rozdíl mezi dovedností a genialitou. Benson odehrál každý míček, prudce a tvrdě. Bílý míček se náhle stočil, jakmile se přiblížil k základní čáře a jeho rotace ho zase nadzvedla a překonala udělenou rychlost. Poté se vždy míček opět stočil k zemi a bláznivě vyrazil ven z kurtu směrem k Rogerovi, rychlejší než hřích. Benson měl zabijácký forhend, zůstávala za ním žíznivá čára. Ale když se Roger, poučený předchozím vývojem, pokusil zaútočit riskantním bekhendem, Benson odpověděl falšovaným míčkem. Roger okamžitě pochopil, že nemůže vzdorovat, protože ten bastard hrál všechno ze základní čáry. Za stavu jedna ku jedné, poté, co měl štěstí při soupeřově podání, jemuž

Kaliforňan nedodal patřičnou razanci, se rozhodl hrát stopbaly těsně za síť a do rohu a ještě je k síti dobíhat. Následovala nevyhnutelná katastrofa. Neměl už dost síly na to, aby odehrál míč daleko. Když doběhl k síti, Benson, který skvěle předvídal, odehrál každý míček ještě než dopadl na zem se smrtící elegancí. Míček se poté o vlas vyhnul Rogerovu nápřahu na volej.

Po patnácti minutách hrál Roger 3:3, jen proto, že konečně zlepšil vlastní servis i pohyb, a také díky tomu, že toastový povrch kurtu zpomaloval míček, načechrával ho a činil těžkopádným. Roger tak dvakrát vyhrál za důležitého stavu, což by za normálních podmínek nesvedl. Za normálních amerických podmínek. Dvakrát tak drze zahrál vítězné míčky, jeho nejlepší v zápase.

Ale tato rovnováha nemohla trvat dlouho a nikdo to nevěděl lépe než Roger, který cítil, že jeho sebedůvěra začíná pomalu odcházet. Zalehla ho náhlá vlna sebelítosti.

Při podání s novými míčky nestačil odvrátit dva bekhendové returny, které na něj Benson vypustil jako rakety. Za stavu 40:30 cítil, jak mu tluče srdce pod žebry.

Dopustil se chybného podání. Míček byl zahraný s falší, ale příliš dlouhý, a dopadl za čáru.

Roger se rozhlédl, což bylo špatné znamení, jelikož to byl příznak jeho rozplývající se koncentrace. Zdálo se mu, že vojáci na něj hledí. Hezká zdravotní sestřička však přihlížela naprosto netečně.

Fielding, který seděl na židli hned za sedadlem pro rozhodčího, měl v obličeji prázdný výraz.

Rogerovi bylo, jako kdyby se mu svěrák zařezával do obou stran jeho těla. Oddechoval s velkou námahou.

Poté následovala jeho dvojchyba, kdy zahrál míček do autu, a po ní další, takže ztratil své podání.

Při změně stran seděl na lavici, utíral se do ručníku a cítil se mizerně. Čekala ho naprostá porážka. Cítil se tam prabídně, protože věděl, že je všechno ztraceno. Chtěl prohrát. Pocítil k sobě jakousi nechuť, která jím proběhla, stav jako po požití drogy, kdy se svět zmítá a rozpadá do skvrn. Málem se mu chtělo křičet, jak na něj dolehlo vyčerpání.

Někdo se k němu přiblížil, ale Rogerovi to bylo naprosto jedno.

Pocit z nespravedlivosti toho všeho v něm převažoval. Stojany, kurt a síť, to vše spadalo do rámce jeho hněvu, kterým pronikl tichý a naléhavý hlas. Napadlo ho, že je to hlas jeho svědomí, ale…

„Hochu,“ šeptal ten hlas, „ty mezi ty diváky nepatříš. Já tě podržím.“

Byl to Benson, který předstíral, že si utahuje tkaničky. Mluvil k němu tiše se skloněným obličejem, takže to diváci nemohli zpozorovat.

„Mělo by se to udělat hned, jak začneme.“

Roger neřekl nic. Zíral zachmuřeně před sebe a nechal Bensona vysmívat se mu. Cítil, jak mu pod tričkem stéká pot po těle. Věděl, že je to skutečnost.

„Tenhle rok budou vánoce dřív,“ řekl Benson.

Tohle scestné konstatování se, jak později vyplynulo, týkalo momentálního dárku: zápasu.

Dalšími třemi hrami vyrazil Roger za vítězstvím v setu. Benson kladl odpor, ale ztrácel v klíčových okamžicích. Jeho míčky dopadaly centimetr za čáru, ale stejně tak mohly dopadat do kurtu centimetr před čárou. Roger poté vyhrál dalších pět her ve druhém setu, dokud Benson, jenž předstíral blbečka, neprolomil jeho hru.

Roger však triumfoval v sedmé hře setu, a tím i v celém zápase. Hluk zbožňujícího publika se přes něj převalil jako vlna, ačkoli věděl, že to byl jen žert, rošťárna, že není hoden vítězství. Cítil se podivně zahanben.

„Blahopřeju,“ řekl Benson, jehož studené šedivé oči byly plné potměšilosti a sarkasmu. „Vyhýbej se Kalifornii dokud se nenaučíš volej.“ A dodal s tím nejupřímněji poníženým úsměvem. „A užij si to se svým novým parťákem.“

Cože? Co to mělo…?

Benson prošel se sklopenýma očima kolem Fieldinga.

„Frankie, Frankie,“ zaprosila úpěnlivě stará hvězda.

Benson se znechuceně posadil.

Fielding se otočil. Jeho tvář sestávala z vrásek pod výrazným opálením. Usmál se zeširoka na Rogera. Oči se mu roztančily. Náhle z něj byl jen kožovitý, ošklivý starý ještěr se žlutýma očima a poživačnými rty.

„Chlapče!“ řekl. „Dokázals to. Dokázals to.“ Objal Rogera svou paží a tiskl ji tak, že Roger mohl cítit, jak každý z Fieldingových prstů vědoucně prohmatává vlákna svalů pod jeho kůží, hněte je a naléhá. „Budeš můj šampión,“ řekl Fielding. „Moje hvězda,“ zašeptal chraptivě do Rogerova ucha.

Kriste, pomyslel si Roger.

19

Shmuel šel v čele, protože byl na svém území.

Byla tam jediná cesta, kterou se dalo proniknout přes ostnatý drát a vodní příkop, jež tvořily hranice tábora. Ta cesta vedla přes strážní budovu. Ocitli se pod známým německým heslem „Arbeit macht frei“, „Práce osvobozuje“.

„Němci mají rádi hesla,“ vysvětlil Shmuel.

Jakmile minuli strážní budovu, dostali se na apelplac, rychle ho přešli a žahnuli na hlavní táborovou cestu. Po každé straně stálo po patnácti barácích a další stavby jako nemocnice, márnice a trestnice.

V každém z nich se v posledních dnech před osvobozením tísnilo na dva tisíce lidí. Všude ležely mrtvoly, a přestože byly nyní shromažďovány americkými administrátory, kteří dbali na hygienu, zápach stále naháněl hrůzu. Leets se Shmuelem a Tonym hleděli přímo před sebe, když pochodovali po hlavní cestě. Vězňové se motali, vyzáblí, s těly podobnými kostrám v jejich hnijících vězeňských hadrech. Ačkoli sem proudilo obrovské množství dodávek potravin a léků, bylo ještě potřeba více času, aby pomoc mohla dělat velký dojem na vězeňskou populaci.

Konečně dosáhli svého cíle. Byl jím jedenáctý barák na pravé straně. V něm ležel vězeň Eisner, který byl dřív blízko smrti, ale nyní se již začal zotavovat. První den tam vstoupil Shmuel sám a našel ho.

Eisner byl důležitý, protože byl krejčí a pracoval v krejčovské dílně, kde se šily uniformy SS, hned za vězeňským barákem. Eisner věděl o tygřích bundách, šitých pro esesáky a mohl být nápomocný při pronikání do tajemství poslední dodávky do zařízení Einlage Elf.

Vešli dovnitř a vyhledali ho, ačkoli to nebylo vůbec příjemné.

Odvedli Eisnera z odporně páchnoucího baráku do kanceláře v jedné z administrativních budov SS.

Toho dne už byl Eisner na tom líp. Poněkud přibral na váze a jeho gesta již přestala být zpomalená a neurčitá. Znovu nacházel slova a měl dost síly k hovoru.

Jenže Dachau ho příliš nezajímal, stejně tak jako tygří bundy nebo pětačtyřicátý rok. Upřednostňoval Heidelberg z roku 1938, ještě před „křišťálovou nocí“, kde měl výstavný obchod, manželku a tři děti, z nichž všechny byly poslány na východ.

„To znamená, že šly na smrt,“ vysvětlil Shmuel.

Leets přikývl. Připadal si mimořádně zabedněný. Byli již potřetí v táboře a on věděl jen o málo víc. První den ho téměř zničil. Nutil se na to nemyslet.

Shmuel začal pomalu a velmi trpělivě. Varoval je,. „Bude velmi těžké získat si důvěru toho muže. Bojí se všeho a každého. Dokonce ani neví, že válka je u konce.“

„Dobře, pokračujte,“ řekl Leets. „On je všechno, co máme.“

Shmuel hovořil jiddiš a překládal každou větu.

„Pane Eisnere, vy jste pracoval na uniformách pro německé vojáky, je to tak?“

Starý muž zamrkal a přihlouple na ně pohlédl. Pak polkl naprázdno. Zdálo se, že se mu rozostřil zrak.

„Je velmi vyděšený,“ řekl Shmuel. Starý muž se roztřásl.

„Kabáty,“ řekl Shmuel. „Kabáty. Oděvy. Pro německé vojáky.

Kabáty jako barva lesa.“

„Kabáty?“ řekl Eisner.

Viditelně se třásl. Leets zapálil cigaretu a podal ji starému muži.

Vzal si ji, ale pohledem se vyhnul Leetsovi.

„Pane Eisnere, můžete si vzpomenout, prosím vás? Ty kabáty,“ zkoušel to Shmuel znovu.

Eisner cosi zamumlal.

„Říká, že neudělal nic špatného. Říká, že je mu to líto. Říká, že se má sdělit úřadům, že je mu to líto,“ oznamoval Shmuel.

„Konečně mluví,“ řekl Leets, jelikož den předtím na ně muž jen zíral.

„Tady,“ řekl Shmuel. Vyňal ze své bundy kus maskovací látky SS, z níž se vyráběly kabáty.

Ale Eisner jen zíral na kus látky, jako by pocházela z jiné planety.

Leets si uvědomil, že v prvních dnech se Shmuel choval podobně. Trvalo několik týdnů, než Shmuel vůbec promluvil kromě mručení. A to byl mladší, silnější a pravděpodobně i chytřejší. A určitě odolnější.

Vypadalo to, že rozhovor potrvá celé hodiny. Shmuel ho postrkoval, dělal co mohl, ale starý muž neustále vzdoroval a vypadal vyděšeně.

„Poslyšte, takhle se nikam nedostaneme,“ řekl Leets.

„Souhlasím,“ řekl Shmuel. „Na něj je tady příliš mnoho silných mladých mužů v uniformách. Příliš mnoho křesťanů.“

„Myslím, že nám naznačuje, abychom se šli projít,“ řekl Tony.

„To není špatný nápad. Necháme ty dva o samotě.“

„Dobře,“ řekl Leets. „Dobře, ale musíme mít na paměti ty záznamy. Jdeme po těch záznamech. Musí existovat nějaké papíry, nebo něco, nějaké rozkazy, balicí pokyny, já nevímco, něco…“

„Já vím“ řekl Shmuel.

Tony oznámil, že musí odeslat hlášení pro JAATIC, takže Leets v Dachau osaměl. Nebyl si jist, co udělá. Byl příliš vzrušený na to, aby se vrátil na své ubytovací místo, ve kterém přespával ve městě.

Rozhodl se zajít do skladištního a dílenského komplexu a krejčovské dílny. Procházel budovami, které stály mimo vězeňské zařízení. V

žádné z nich však nebyl nepořádek ani nečistota. Mohlo jít o jakékoli vojenské zařízení. Byly to otlučené cihlové budovy, ledabyle zasazené do terénu, většinou prázdné s tu a tam výjimkou rozestavených stráží. Kolem se povalovaly odpadky a trosky.

Posléze dospěl Leets ke svému cíli. To místo bylo samozřejmě vyrabované, jelikož osvoboditelé neprodleně zjistili, že může být rájem pro lovce suvenýrů. K nějakému rabování skutečně došlo, ale Leetse opravňoval jeho zvláštní služební průkaz k průchodu kolem otrávených stráží, vyzbrojených karabinou.

Při cestách do Dachau to byla populární zastávka, ba téměř povinnost. Všechny ty plynové komory a krematorium, jámy s mrtvými i laboratoře, v nichž se prováděly hrůzu nahánějící experimenty. Obvykle je navštěvovaly davy vyšších důstojníků s otevřenými ústy, reportérů, velmi důležitých osob, lidí toho či onoho druhu. Všichni byli dychtiví nahlédnout do propasti, do propasti, která se ve skutečnosti týkala jiných. Ale nyní nebyla nikde ani noha.

Leets stál tiše na konci místnosti, šeré a dlouhé, obklopené zrcadly.

Byly tam naskládané role nejjemnější šedozelené látky a štůčky hedvábí na vlajky a standarty, svitky zlatých šňůr na ozdoby, cívky ztuženého lemování všech barev a spousta špulek se zlatými nitěmi.

Krejčovské figuríny, jejichž pozice symbolizovaly venkovní zkázu, ležely roztroušeny po podlaze, zřejmě v prvním výbuchu osvobozovacího šílenství. Páchlo to tam zatuchlinou, protože všechna ta těžká vlna do sebe nasákla zvláštní štiplavý zápach prachu smíšeného s krví, a atmosféra celého místa připomínala nehybnost hrobu.

Leets byl tím vším zaskočen. Krejčovská dílna byla přeplněna ideologickou pompou, kvazináboženskou nádherou svastik, ostrých límcových označení hodností SS, vlajek, křiklavých označení jednotek a náramenních označení s nacistickým orlem s roztaženými křídly ve stylu upraveného art déco. Leets se namáhavě prodíral tím muzeem a pokoušel se z toho všeho něco vyčíst, ale marně. Jednou narazil na krabici plnou odznaků ve tvaru stříbrného smrtihlava, které nosili esesáci na čepicích. Ponořil ruku do krabice a uvědomil si, jak jsou těžké, rafinované a chladné, když vypadávaly z jeho prstů. Vážily tolik jako čtvrtdolary. Jeden z nich si prohlédl zblízka.

Lebka vyhlížela teatrálně, chtivě a masožravě, šklebila se a její pohled mrazil. Sama o sobě však nebyla žádným nacistickým artefaktem. Nebyla ani germánská. Nosili ji na svých helmicích britští huláni ze 17. pluku při své výpravě proti ruským dělům v Balaklavě v minulém století.

Leets přešel k lavici, na níž krejčí zanechali posledního dne svou rozdělanou práci, náramenní nášivky na uniformách. Proužky těžké černé plsti byly detailně a překrásně zdobeny zlatými nitěmi. Gotická písmena byla vysoká téměř jeden centimetr a tvořila jména různých nacistických pohlavárů nebo prastarých teutonských hrdinů. Němci měli v oblibě zpodobňovat muže nebo legendu tím, že po nich pojmenovávali své vojenské útvary. REINHARD HEYDRICH, THEODOR EICKE, FLORIAN GEYER, SS POLIZEI DIVISION DANMARK a jiné. Krejčovská práce byla provedena velmi zručně, ale zásluhou jedné z nejkrutějších ironií dějin byla tato jemná práce vykonána židovskýma rukama. Šili pro své vrahy, aby přežili. Jen málo z nich, jako například Eisner, jich skutečně přežilo.

Pak se Leets dostal k poslední části svého zkoumání. Byla jí dlouhá tyč, na které viselo pět uniforem, připravených k odeslání.

Doufal, že ti, jimž byly určeny, už je nepotřebují. Jedno bylo jisté, měli rádi uniformy. Možná z toho něco vyplývalo, skutečné jádro věci. Možná ty uniformy nebyly symbolické pro národní socialismus, ale nějakým způsobem byly národně socialistické. Leets se na několik vteřin zamyslel nad tím nápadem a pak ho začal rozvíjet.

Náboženství dekorací a melodrama, divadlo, agresivní účinek, to vše bylo udivující. Ale jen na povrchu, bez nějaké hloubky nebo významu. Čtyři ze šedozelených parádních uniforem zbraní SS byly tuniky a kalhoty, vyzdobené malými křiklavými doplňky, aby dostatečně vynikaly. Pátá byla jiná, černá, byla to uniforma teroristických jednotek RSHA. Šlo o rasovou záležitost. Tu uniformu osobně preferoval Himmler. Byla upnutá a elegantní, s jezdeckými kalhotami, zdobenými lampasy. Po doplnění naleštěnými botami a páskou na rukávě by tato výstroj mohla podtrhnout nejčerstvější dostupnou výpověď o teologii nacismu. Hitler měl pravdu v jedné strašlivé věci. Tvrdil, že nacismus bude žít tisíc let, i když jen v představách. Leets si uvědomoval jeho ochromující moc, která fascinuje a nepociťuje ani tu nejmenší vinu. Byl znepokojen tím, že ho to tak fascinuje. Nemohl se odtrhnout od černých uniforem, jež visely na tyči.

Ty uniformy však představovaly jen jednu stránku problému.

Viděl jich už spoustu na jiných místech. Podívaná, jež skýtaly uniformy, které zde visely, se však vzpírala vysvětlení. Jak tam stál o samotě ve zšeřelém a přecpaném prostoru s černou uniformou před sebou, vzpomněl si.

Před třemi dny se ochladilo, ale propast mezi tenkrát a teď mu připadala jako geologická epocha.

Seděli v otevřeném džípu, on se Shmuelem vzadu. Přitahoval si bundu k tělu. Tony seděl vpředu a u volantu, namísto Rogera, byl další zachmuřený voják, vypůjčený od Sedmé armády. Právě si razili cestu přecpanými ulicemi tisíc let starého města Dachau, pitoreskního města, plného amerických vozidel a německých krásek, po nových dlažebních kostkách, mezi kamennými domy s vysokými střechami, pozlacenými kovovými ozdobami, květinovými truhlíky a čistými kostely. Civilisté postávali všude kolem, byli tam američtí vojáci a dokonce pár hloučků vojáků v šedých polních uniformách, kteří se vzdali.

Minuli je a pak zastavili. Leets pocítil, jak se džíp při zastavení zhoupl. A vzhlédl.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Vítejte v Dachau,“ řekl Shmuel.

Před nimi bylo něco, co vypadalo jako nějaký dvůr. Oddělovala ho stěna z ostnatého drátu. Bylo to špinavé místo s hromadami odpadků, které tam byly všude, páchnoucí tak, až se zvedal žaludek.

Byly tam vůbec nějaké toalety? Nemohl na to přijít. Němci byly obvykle dbalí hygieny.

Byla tam vlečka nebo ne? Ovšem, koleje a kryté nákladní vagony, plošinové vozy, vše nečinně stojící, opuštěné. Jejich obsah byl nejspíš vyrabován, chomáče sena a slámy, a ještě auta plná… čehosi, co nepoznal. Klády? Nebo kusy dřeva? Náhle ho napadly loutky, protože některé z tvarů mu připadaly jako bizarní malí humanoidi.

Nakonec to poznal. Na fotografii, na kterou ho před dlouhou dobu Susan v Londýně přinutila podívat, bylo vše rozostřené. V tomto případě nebylo rozostřené nic. Většina jich byla nahá, škaredá, samá kost a kůže, ale zdrženlivost a výživa byly zcela prvním a posledním zákonem civilizace, porušeným na této vlečce. Hromady těl se zdály být nekonečné, byly roztroušeny všude, spletené a skloubené dohromady v jednu velkou hmotu. Leetsovi se zvedl žaludek a musel bojovat, aby se nepozvracel a nezadusil. Převažující zápach, rozklad a exkrementy zde reprezentovaly dvě velké složky teutonské představivosti, smrt a výkaly, které zamořovaly vzduch.

„Myslel jsem, že jsi to už viděl,“ řekl Tony.

Řidič zvracel u kola džípu a vzlykal při tom.

Leets se ho pokoušel uklidnit. „To bude dobrý, to bude dobrý.“

„Jéžiši…,“ pronesl voják.

„To bude dobrý,“ řekl Leets. Ale i jemu samotnému bylo do pláče. Teď viděl, co Němci dělali. Mohli jste se na to dívat na fotkách a pak se odvrátit a bylo to pryč. Ale tady jste se nemohli dívat jinam.

Leets, který ještě stál v krejčovské dílně, natáhl ruku a dotkl se černé uniformy. Byla to jen látka.

„Jime?“

Otočil se.Byla to Susan.

20

Repp se probudil, když mu slunce zasvítilo do očí. To náhlé oslnění mu zaselo do mysli zmatek. Vše, co pociťoval, bylo hrubé zaškrabání sena na kůži. Když zkušebně pohnul nohou, ozvalo se vysoké zapištění. Cítil, jak po něm cupká cosi teplého a živého. Usídlilo se to v jeho blízkosti.

Krysa.

Znechuceně se stočil a odkulil pryč. Krysa se dostala pod něj, protože ji přilákalo jeho teplo, a snažila se vlézt do batohu. Zíral na ni. Drzé komické stvoření, kosmopolitní a nebojácné, neuteklo a dokonce se posadilo na zadek. Krysí oči zářily inteligencí, fousy nasávaly informace ze vzduchu a růžový jazyk se neúnavně pohyboval. V Rusku byly krysy obrovské, velké málem jako kočky, ale toto chytré stvoření žilo ve Švábsku a bylo vychytralé a neúnavné. Repp po ní hodil pušku a netrefil ji, ale její rachot ji přiměl, aby se dala na útěk kamsi do hloubi stodoly.

Repp vylezl ze sena a posbíral svou výzbroj. Krysa se prohryzala plátnem a dostala se ke chlebu. Zůstal z něj velký kus, vlhký a znečištěný, ale Repp se nemohl přinutit k tomu, aby do něj kousl. Naštvaně mrštil zbytkem chleba do temné části stodoly.

Na stodolu natrefil předchozí noci. Byla tam vylidněná farma, pole ležela ladem, dům opuštěný a vystěhovaný a dobytek zmizel.

Farma však nevyhořela. Neviděl nikde spálenou zemi za postupujícími Američany. Nakonec, k smrti unaven, si vybral stodolu jako úkryt.

Repp se rozhodl, že se bude pohybovat napříč krajinou tak, že se vyhne silnicím, dokud nebude dostatečně vzdálen z dosahu eventuálních nepříjemností, které by mohly nastat, kdyby narazil na říšskou polní policii. V opuštěné krajině, podél bahnitých farmářských cest, bylo méně pravděpodobné, že by narazil na esesáky nebo na Američany, což by bylo ještě horší.

Když o tom přemýšlel, zneklidněl. Jak blízko mohli být? Jak dlouho spal? Pohlédl na hodinky. Ještě nebylo sedm. Vykoukl ven a neviděl nic než tichou venkovskou krajinu. V noci po setmění slyšel dělo a viděl záblesky. Ti bastardi museli být blízko.

Na dvoře před stodolou se Repp poradil s kompasem a nasměroval se jižním směrem. Věděl už, že se nachází za

Haigerlochem, ale nebyl si jist jak daleko. Avšak kdyby se dal na jih, čekala by ho přírodní překážka v podobě Dunaje. Uvažoval nad tím, že by mohl řeku překročit v malém průmyslovém městě Tuttlingenu.

Představa mostu ho však stejně znepokojovala. Esesáci byli totiž zvyklí mosty obsazovat a mít na nich kontrolní stanoviště.

Pole byla opuštěná pod jasným sluncem, přesto však bylo chladno. Nebylo zaseto a namísto pečlivě obdělaných polí se žírnou půdou před ním vyvstávala jen mrtvá hlína a bláto. Šel dál, osamělý v tom světě, a byl neustále ve střehu. V jednom okamžiku zpozoroval nízko nad horizontem dvě rychle se pohybující tělesa a podařilo se mu skrýt mezi stromy ještě dřív než mohl být spatřen. Byly to dva velké americké bitevní bombardéry. Jejich bílé hvězdy zazářily, když mu hlučně přeletěly nad hlavou. Nedlouho poté uslyšel, jak nalétávají na cíl, ležící od něj několik mil na východ. Pak líně vystoupala k obloze kouřová skvrna, která označovala úspěšný zásah bombardéru.

Repp však šel dál, nezajímalo ho to. Neviděl žádného člověka až do pozdního odpoledne, kdy náhle dorazil k betonové cestě vedoucí k jihu. Na okamžik se zastavil a přál si mít mapu. Nikde na cestě neviděl žádná označení. Okolní krajina byla rovná a prázdná.

Zaváhal, protože se obával, že neušel dostatečně velkou vzdálenost při svém pachtění blátem. V každém případě vypadala cesta opuštěně. Nakonec se rozhodl, že to riskne a ujde po ní aspoň pár kilometrů, připraven zalehnout k zemi a zmizet při první známce nebezpečí.

Pomyslel si, že z něj ten zatracený cíl dělá zrádce.

Volnost, kterou cesta představovala, ho naplnila pocitem osvobození. Po blátě, které vsakovalo do jeho bot a hrudkovalo na nich, mu připadal pevný povrch jako ráj. Zuřivě a usilovně vykročil po cestě.

Uslyšel kübelwagen ještě dřív než ho uviděl. Otočil se a udivilo ho, jak blízko bylo to malé šedohnědé vozidlo.

Odkud se tam mohl ten krám objevit??

Ta zatracená věc byla příliš blízko něj, než aby se mohl ukrýt.

Viděli ho, ale první věc, kterou zaznamenal, když se vozidlo přibližovalo, bylo, že je doslova přecpáno zuboženými obyčejnými vojáky, stejně šedivými jako jejich kabáty.

Vozidlo kvůli němu ani nezpomalilo. Valilo se dál a jeho mrzutý náklad ani v nejmenším nezajímal o dalšího prchajícího vojáka.

Povzbuzený Repp pospíchal dál. Kolem něj projela další vozidla, některá dokonce s oficíry, ale všechna přeplněná vojáky. Kdyby ho chtěli dostat, neměl by proti nim šanci. Ale byli to normální vojáci, žádní esesáci.

Jeden z vozů zpomalil.

„Radši si pospěš, brácho. Američani nejsou daleko za náma.“

„To je dobré, díky,“ řekl Repp.

„No jasně. Zbejvá ti akorát se vzdát. No, tak hodně štěstí, stejně je všechno háji.“

Vozidlo zrychlilo a brzy zmizelo z dohledu.

Když slunce zapadalo, narazil Repp na staré známé. Seržant

Gerngoss a fňukal Lenz spolu s ostatními z čety ženistů čekali u cesty.

Viseli spořádaně na větvích nízkých stromů. Gerngoss vypadal obzvláště mrtvičnatě a rozhorleně. Jeho velké tělo bylo ohnuté přes hlavní větev, která málem praskla. Obličej měl purpurový a kolem rty obroubené slinami. Jeho otevřené oči vytřeštěně zíraly z tlusté tváře. Na krku měl cedulku s nápisem „TAKHLE ZATOČÍME SE SPODINOU“. Lenz, který visel poblíž, vypadal naprosto melancholicky. Scéna přitáhla hlouček dalších opozdilců, kteří tam zděšeně postávali a hleděli na mrtvoly. „To jim udělali esesáci,“

vysvětloval kdosi. „Ten tlusťoch se bránil jak zvíře. Esesáci říkali, že oddělali pár hochů někde poblíž Haigerlochu.“

„Ty esesácký svině akorát věděly, že je to četa ženistů a tohle jsou taky ženisti.“

Repp si to namířil dál. Musel vyřešit jeden problém, a tím byl most. Dunaj v těch místech nebyl široký. Ani ne padesát kilometrů západně od Donaueschingenu jej tvořily dva sbíhající se přítoky ze Schwarzwaldského lesa, Breg a Brigach. Přesto měl pozoruhodnou sílu, s níž se prodíral pitoreskními a úzkými soutěskami s příkrými srázy. Touto dobou se v řece nedalo plavat, protože byla vystouplá z břehů po jarním tání. Věděl, že by ani neměl dost času na to, aby sehnal nějaký člun. Pokračoval v chůzi po silnici a minul několik domů v bezejmenné vísce, která se nacházela na této straně Dunaje ve směru od Tuttlingenu. Prošel dvory a přelezl kamenné zdi a dorazil na silnici. Za ní byly hustě rostoucí stromy. Vstoupil do porostu a zjistil, že hledí do zívajícího prostoru. Stál na kraji útesu a přál si, aby měl dalekohled.

Poradil si i tak. Proud vody, hladký a rovný a tmavý, byl rozdělen vedví kamenným mostem se šesti oblouky. Silnice vedla podél útesu až k mostu. Když se za nastávajícího soumraku opatrně rozhlédl, spatřil dva tanky typu Panther, které byly zakopány vedle mostu. Skvrnité kübelwageny a několik motocyklů byly roztroušeny podél nich. Zdálo se mu, že vidí muže pracující hned za mostem na kopání obranných pozic. Viděl také vor, připoutaný k jednomu ze středových pilířů, a dva vojáky, kteří se tam snažili umístit trhavinu.

Reppovi všechno došlo v jediném okamžiku. No jistě, ženisté, kteří měli za úkol jít na jih a vyhodit tam do povětří jiný most, byli přece popraveni.

Věděl, že kdyby tam přišel se svou pochybnou povídačkou a zastaralými dokumenty, byl by buď okamžitě zastřelen jako dezertér, nebo zajat. Tihle chlapci si byli jistí, že budou bojovat, až přijdou Američani, pobaví se se svými protitankovými zbraněmi a pak se stáhnou k mostu, rozsekají ho náložemi na cucky, až budou lítat

Amíkům do jejich ksichtů. Odhadl, čí asi práce to může být. Tomu muselo jít o opravdovou válku a nikoli o směšné hrátky. Krátce nad tím zauvažoval. Nejspíš šlo o zkušeného vojáka soudě podle chytrého rozestavení techniky. Musel to být někdo, kdo nezpanikaří tváří v tvář palbě. Přál mu v duchu hodně štěstí, ale jeho posláním to nebylo. Jeho mise vyžadovala, aby se dostal za ně a pokračoval na jih.

Jenže jak to měl udělat?

Byl pod časovým tlakem. Za jak dlouho dorazí Američané?

Musel se dostat přes řeku dřív, než se tam ukážou. Nechtěl jim poskytnou žádnou stopu, ta jedna už byla ažaž. Jenže by nebylo žádným řešením, kdyby dál pokračoval po témž břehu. Jestliže už nic jiného, pak řeka byla pro něj víc než překážkou. Určitě existovaly jiné mosty a jiné bitvy.

Repp, přikrčený na kraji útesu, uvažoval.

„Líbí se vám krajina, vojáku?“ zaskočil ho hrubý hlas.

Repp se otočil. Ten muž se k němu musel neslyšně přiblížit.

Věděl, co dělá. Ve slábnoucím světle Repp spatřil jeho tvrdé rysy a nesympatické oči. Před ním stál poddůstojník SS v maskovací tunice a pohazoval si puškou. Přes jeho rameno mohl Repp vidět skrze stromy polopásové vozidlo plné vojáků, stojící na silnici. „Ano, svobodníku,“ odpověděl Repp. Jeho ruka opatrně vklouzla do bundy.

„Nejspíš jste další zatoulaný. Ztratil jste se, ale pořád se chcete přidat, že?“ V jeho očích se zrcadlilo velké pobavení.

„Mám papíry,“ vysvětlil Repp.

„Kašlu na vaše papíry. Můžete si s nima vytřít zadek! Je mi to fuk, i kdybyste měl papíry od samotného führera, které by vás zbavovaly vojenské služby. Připravujeme se na malý festival pro Američany u mostu a určitě se toho rád s námi zúčastníte. Bereme každého. Budete bojovat v jedné bitvě navíc a navíc jako voják SS, anebo se seznámíte s tímhle.“ Potěžkal významně pušku.

Repp tam jen stál. Má toho muže zastřelit? Pokud ano, pak jediná cesta odtamtud vedla o padesát metrů níže pod útesem.

„Ano, pane,“ řekl zdráhavě.

Zatraceně! Co teď?

Sehnul se a zvedl pušku ze země.

„Nechte toho, příteli,“ řekl sladce esesák, jako by vynášel rozsudek smrti. „Proti tankům je stejně k ničemu a tanky budeme mít na menu dneska v noci. Nebo jste si snad myslel, že se k vám otočím zády a vy mě odprásknete?“

„Ne, svobodníku.“

„Major Buchner řekl, že mám dát dohromady těla a já to udělal.

Smradlavý těla zrádců, ale těla tak jako tak. A teď pohněte zadkem.“

Uchopil Reppa a mrštil jím opovržlivě kupředu.

Repp přistál v prachu a odřel si předloktí. Když vstával, svobodník ho nakopl mezi nohy, až se Repp začal potácet jako klaun.

Pak tam stál a třel si poraněná místa. Někteří muži na polopásovém vozidle se chechtali. Pak se rozběhl jako blázen kupředu popoháněn esesákem, který ho popoháněl a křičel.

„Mazej, kostro, mazej, Američani se blíží.“

Repp doklusal k polopásovému vozidlu. Cizí ruce ho vytáhly nahoru k zubožené skupině odzbrojených vojáků wehrmachtu. Bylo jich asi deset a nad nimi seděli jako lordové dva důstojníci SS s automaty.

„Další dobrovolník,“ řekl svobodník, který se vsoukal do kabiny vozidla. „Jedem.“

Jednou z Reppových velkých starostí bylo, že byl znovu chycen a že ho čeká boj, který bude evidentně sebevražedný. Tu další, naléhavější, představoval major Buchner, který, pokud jeho křestní jméno bylo Wilhelm, sloužil s Reppem u Kurska.

„Dobře, hoši,“ ječel svobodník, když polopásové vozidlo se zhoupnutím zastavilo. „Je čas, abyste si vydělali na večeři. Pane,“ zavolal, „je tady dalších deset, banda ulejváků. Hrozně se těší, že nám pomůžou.“

„Výborně. Teď se zaminovává most,“ ozvalo se hlasitě zepředu kdesi ze tmy. Byl to hlas Williho Buchnera? „Pak ať jdou kopat. A naši přátelé zůstanou tady, to si pište.“ Zdálo se, že jeho hlas vychází shora a Repp, jehož oči již přivykly tmě, zjistil, že důstojník stojí na otočné věži jednoho z pantherů.

Pak se důstojník obrátil na své spolubojovníky, kteří se povalovali okolo neformální barikády z vozidel na mostě. „Chlapci, slibuji vám zábavu před východem slunce, večírkové povyražení a všechno, co k tomu patří.“ Jeho řeč vyvolala sborovou salvu smíchu, ale kdosi, kdo stál blízko Reppa, zamumlal. „Jéžiš, další šílenej hrdina.“

„Jo a kamarádi,“ řekl někdo, aniž by se snažil zastřít svou nenávist vůči Reppovi, „tohle bude vaše zbraň.“ Byla to lopata.

„A teď pojďme, dámy, pohněte se. Vaši muži SS teď a jednou provždy mají vždycky napilno.“ Repp a další nově příchozí byli nasměrováni k těm, kteří již kopali pod namířenými hlavněmi automatů hlídkujících vojáků SS.

„Být vámi, kopal bych. Až sem přijedou Američani v těch jejich velkých zelených tancích, budete se chtít někam schovat.“

Repp si ve zlomku vteřiny uvědomil záměr uspořádání. Esesáci budou shromážděni kolem zakopaných vozidel u barikády s těžšími zbraněmi. Viděl 75milimetrové dělo a dva tanky a několik kulometů MG-42. Zbytek tvořili noví rekruti, shromáždění před hlavní pušky, kteří budou ve vykopaných jámách pod širým nebem. Na poslední chvíli dostanou nějaké zbraně, nejspíš panzerfausty, domníval se

Repp. Ale jejich přesným posláním bylo zemřít. Upoutat na sebe palbu, vyřadit z boje tank či dva, zmást nájezdníky, narušit na chvíli jejich postup, zatímco se na ně zaměří oba panthery a dělo. Pak esesáci ustoupí za most v čase vykoupeném ostatními vojáky, vyhodí ho do povětří a vyčkají konce války v Tuttlingenu. Pro vojáky wehrmachtu nebude existovat žádný ústup, leda další Stalingrad.

„Pane svobodníku,“ zaprotestoval muž vedle Reppa, „tohle je omyl. Mám propouštěcí papíry. Tady. Byl jsem v Deváté polní nemocnici u Stuttgartu. Propustili mě ještě před příchodem Američanů. Jsem kripl. Byl jsem dvakrát raněn v Rusku a jednou…“

„Drž hubu,“ řekl esesák. „Seru na tvoje papíry. Teď jsi tady a přisámbůh ví, že tu zůstaneš. Doufám, že to umíš s panzerfaustem jako se svým jazykem.“ Načež odešel.

„To není fér,“ hořce prohodil muž a dřepl si vedle Reppa, aby mohl hloubit díru. „Mám papíry. Jsem z toho venku. Udělal jsem svý. Celou tu pitomou dobu mě bolí hlava a nechce přestat. Někdy se tak strašně třesu, že se ani nemůžu vyčurat.“

„Radši teď dělej,“ radil mu Repp. „To pro tyhle všiváky nic neznamená. Zastřelili by tě stejně rychle jako Američani. Cestou sem už pověsili pár ženistů.“

„Prostě to není fér. Jsem z toho venku, pryč z toho všeho. Nikdy jsem si nemyslel, že bych vyvázl z Ruska, ale nějak…“

„Ticho,“ zašeptal Repp, „támhleten svobodník se sem dívá.“

Sám pokračoval v práci.

„Ty víš, o co jde, že?“ řekl muž.

„Nevím nic kromě toho, že ten chlap s puškou řek, že máme hloubit jámy, takže to dělám.“

„To nemá nic společnýho s válkou. Válka skončila. Pokud vím, tak velký zvířata prchaj s židovským zlatem. Je to pravda, všechno to zlato ukradli Židům. Ale chtěj ho Američani. Taky jdou po tom židovským zlatu. Teď, když jsou Židi vyřízený, tak chce každej jejich zlato. A my jsme tady chycený uprostřed nich. To je…“

„Nechte už si ty kecy, profesore,“ řekl Repp. „Nemůžete se hádat s někým, kdo má kvér.“

Na chvíli mlčky pokračovali v práci. Repp usilovně pracoval a nacházel tak uvolnění ve vynaloženém úsilí. Vyhloubil svou část jámy poté, co vyhazoval hlínu na předprseň okraje a udělal v ní zářez pro střelbu. Kolem sebe mohl slyšet cinkání lopat zarážených do země a muže, kteří tiše a rezignovaně mručeli. Mezi nimi procházeli vojáci SS. Další esesáci se hemžili mezi vozidly na mostě, kladli pytle s pískem, pohazovali svými zbraněmi a vybalovali munici z beden. Z dálky bylo slyšet detonace a jednou i dlouhou dávku z automatické zbraně.

„Měla by se udělat granátová past,“ řekl Repp, který se vydatně potil při práci. Noční vzduch mu ochlazoval rozpálenou pokožku.

Dost se obával toho, že mu naskočí puchýře, které mu znemožní střílet, ale nemohl tu možnost brát příliš vážně. Jestli nějak nepřežije noc, pak už nebude žádné střílení.

„Jo, máte pravdu,“ řekl profesor. „Pro případ, že by se ti bastardi dostali moc blízko k nám.“

Sehnuli se na dno jámy, aby vyhloubili díru, do níž by se daly uložit granáty, když náhle profesor zašeptal do Reppova ucha.

„Myslím, že bysme měli zdrhnout. Ne teď, ale později, až budou všechny jámy vykopané a ti esesácký bastardi se vrátí k tankům.

Mužem utéct podél řeky a vyhnout se bojům. Až Američani zametou s touhle hordou, můžem…“

„To nezvládnem,“ řekl Repp. „Chlápek na věži má kulomet.

Dostal by nás, i kdybychom uměli letět jako letadýlko na hraní. To jsem si hned ověřil.“

„Doprčic! Hele, kamaráde. Tady nás čeká smrt, to je jistý. Proto nás sem taky vzali, abychom umřeli. Kašlou na nás jako pokaždý předtím. Akorát chtěj odprásknout pár dalších Ameri…“

Ale Repp naslouchal důstojníkovi. Je to Buchner? Možná, aspoň podle toho, co řekl svobodníkovi. „Chci řidiče a kulometčíka. Pojedu se podívat s polopásákem na kopec, co mohlo zdržet naše návštěvníky.“

„Pane, můžu sehnat pár vojáků…“

„Udělám to sám,“ řekl Buchner. Bylo to pro něj typické. Byl to

Buchner. Na Východě si rychle získal reputaci tím, jak se odvážně vystavoval palbě.

„Zablikám, až přijedu. Jasné?“

„Ano, pane majore.“

Pak zmizel a Repp s profesorem vyčkávali ve výkopu.

„Nemůžeme čekat, až se začne střílet,“ řekl profesor. „Pak už se tady odtud nikdy nedostanem. Ať už jsou Amíci dobrý nebo zlý, stejně nám vystřelí mozky z hlavy. Cítí to zlato.“

Kdesi před nimi se rozhořela těžká palba. Americká kolona musela narazit na nějaký odpor u vísky. Repp slyšel kulomety a tankový kanón. Ať už tam bojoval kdokoli, muselo to být urputné.

„Jsme přesně v dosahu toho děla,“ odpověděl Repp. „Rozseká nás na padrť a udělá si z nás párky. To nemá význam. Teď to chce klid. Máte cigaretu?“

„Nekouřím. Dostal jsem to do krku a přešla mě na to chuť.“

„Hej, vy tam,“ zavolal svobodník. „Dávejte majzla. Paráda začne každou minutu.“

„Vůbec nic nevidím,“ řekl profesor. „Oni vážně jdou po tom zlatu. Normálně neradi postupujou ve tmě.“

„Nevzrušujte se, hoši,“ pronesl polohlasem svobodník tichým hlubokým hlasem zpoza vozidel. „To chce klid.“

„Nemáme žádný pušky, vy bastardi,“ zaječel kdosi nablízku.

„Neboj, nezapomněli jsme na wehrmacht. Dáme vám panzerfausty.“

Repp slyšel rachotit závěry pušek MP-40, jak je natahovali esesáci. Náhlý výstřel jím trhnul. Jeden z pantherů nastartoval motor, aby se jeho věž mohla otáčet. Druhý tank se přidal a všude kolem se snášel k zemi pach jejich výfukových plynů. Bylo slyšet, jak zavrčel motor a temný hukot doprovázel otáčení věží, jež zaměřovaly dlouhé

75milimetrové kanóny správným směrem.

Jeden muž se náhle naklonil přes okraj jejich díry.

„Hele,“ řekl, zatímco se jeho dech zastřeně nesl chladným vzduchem, „už jste někdy stříleli s těma raketama? Nasměrujete si cíl přes zadní hledí proti špičce tý hlavice. Kohoutkem to musí být nahoře, závěr se natáhne dozadu a pak natlačí dopředu a střílíš. Poletí to jak blázen a pak to rozseká na cimprcampr všecko, co Amíci vyrobili.“

„Jezuskote,“ zakvílel profesor. „A to je všecko, co nám dáváte?

Pancéřový pěsti?“

„Lituju, brácho. Dělám, co se mi řekne. Napřed střílejte na tanky, pak na polopásáky. A dávejte si majzla. Vony nevozí jenom manšaft. Některý mají čtyři půlpalcový kulomety na takovým drátěným rámu. Svinská věc. A bacha, nestřílet, dokud major neřekne.“

Poté zmizel v další díře.

„Jsme vyřízený,“ řekl profesor. „Tohle je sebevražda.“ Držel pancéřovou pěst, rouru s vystouplou pětipalcovou baňkou na jednom konci. „Jedna rána a je po všem.“

Intenzita palby před nimi vzrostla. Nocí problesklo světlo.

„Zatraceně. Nechci skončit v blbé díře mezi americkýma a německýma tankama. Hlavně po tom, co mám za sebou.“ Začal tiše naříkat a položil si hlavu na ruku, která mu spočívala na kraji výkopu.

„No tak,“ řekl Repp tiše. „Už jsou tady. Připravte se, chlape.“

Profesor se stáhl zpět do výkopu. Na jeho tváři Repp spatřil mokrou stužku, jak mu po obličeji stékaly slzy. Pak se však vzchopil a v obličeji měl rezignovaný výraz.

„Měli bychom to aspoň zkusit,“ řekl. „Takhle umřít, pro nic za nic, to je na tom všem na hovno.“

„Myslím, že už je vidím,“ řekl Repp, který se díval před sebe.

Sáhl dozadu a uchopil pancéřovou pěst za spouštěcí závěr a položil si zbraň na rameno. Byla poněkud těžká vepředu, ale Repp ji prostrčil otvorem v předprsni okopu. Zaměřovač byl primitivní, pouhý metalický kroužek se špičkou na hlavici.

„Už jsou tady,“ řekl tiše.

„Jéžiši, to je major. Přece bliká.“

„Chlapi, klid, major se vrací,“ ječel svobodník.

„Už jsou tady,“ opakoval Repp, který se soustřeďoval. Dva jeho prsty na pravé ruce svíraly spouštěcí závěr.

„Zbláznil jste se?“ zašeptal profesor přísně. „To je major.“

„Už jsou tady,“ řekl znovu Repp. Jasně viděl polopásové vozidlo, jehož světle žluté a okrové maskování se jasně rýsovalo ve tmě, jak se valilo podél silnice směrem k nim a zvedalo prach. Jeho světla znovu zablikala. Willi Buchner stál jako jachtař v kokpitu vozidla s rukama na rámu čelního okna. Vlasy mu vlály ve větru a na tváři měl znuděný výraz.

Repp vystřelil.

Polopásové vozidlo se výbuchem rozlomilo. Náraz byl okamžitý a enormní. Vozidlo se otočilo a převrátilo na bok. Z jeho nádrže vyšlehly plameny.

„Ježíši,“ řekl profesor ve chvíli ticha, která následovala. „Ti ubozí…“

„Kdo to doprdele střílel, já vás zabiju!“ řval seržant. Ale hned potom všichni spustili palbu. Pár pancéřových pěstí vylétlo a vybuchlo, kulomet na barikádě se rozeřval, pušky rozštěkaly podél celé linie. A na dovršení všeho zaduněl Panther 75 a dlouhý ohnivý jazyk vyšlehl z jeho hlavně.

Repp prudce strhl profesora k sobě.

„Jdeme! Teď hned. Držte se blízko mě a možná zůstanete naživu.“

Pak ho pustil a přeplazil se přes jámu a zamířil k mostu.

Intenzita střelby narůstala. Slyšel svobodníka jak ječí. „Do háje, vy blbci, zastavte palbu!“

Ve zmatku, který vypukl, Repp dorazil k barikádě. Cítil, jak profesor běží úprkem za ním. Neohroženě se vztyčil a vstoupil mezi polopásové vozidlo a motocykl na most.

Palba ustala.

„Kdo to střílel? Kdo to byl? Kristepane, to byl major Buchner,“ hulákal poddůstojník kdesi vepředu. „Zatraceně, vy prasata, postřílím vás všechny, když mi to neřeknete!“

Repp pokynul hlavou, aby se profesor vydal za ním. Pak vyrazil kupředu, jako kdyby to byl sám reichsführer.

Náhle před ním ve tmě vyvstal voják. Mířil mu puškou na břicho.

„Kam máš namířeno, kamaráde?“ zeptal se.

Repp ho udeřil trubicí pancéřové pěsti. Byla to vražedná rána vedená na spánek těsně pod helmou. Otřes z úderu mu rozvibroval paži, zatímco voják upadl na zem a jeho výzbroj zachrastila o most.

„Běžte,“ zašeptal Repp. Uchopil profesora a napůl ho strkal po mostě. „Rychle!“

Profesor nemotorně vystartoval a hnán panikou získal před

Reppem náskok.

„Támhle je! Támhle je!“ křičel Repp.

Několik vojáků zahlédlo profesora a vzápětí na to začali střílet.

Zatímco smršť olova jakoby roztrhávala prostor, jímž utíkal profesor, Repp se spustil na lávku pod mostem a zamířil ke kraji řeky. Našel gumový člun, který tam zanechala demoliční četa připoutaný k jednomu z pilířů. Vhodil do něj batoh a helmu a pak vklouzl do ledové vody. Potácel se tmou a přidržoval se člunu. Už byl téměř na břehu, když dorazili Američané a začala bitva. Repp vylezl z vody. Třásl se zimou a vyčerpáním. Americké tanky se už dostaly na dostřel a začaly důrazně likvidovat barikádu.

Repp vylezl na břeh. Za ním padal k zemi bezpočet malých sluncí v narůžovělém oparu a svítící střely přelétaly nad vodou.

Věděl, že už je z toho venku.

A v souladu se svým časovým plánem.

21

„Co ty tu děláš?“

Na víc se nezmohl.

„Pracuju tady. V polní nemocnici.“

„Ach, Susan, takže jsi to už všechno viděla.“

„Zapomínáš, že jsem o tom všechno věděla.“

„Nikdy jsme tomu nevěřili.“

„Teď už je samozřejmě pozdě.“

„Taky si myslím. A jak to, že jsi tady?“

„Za trest. Udělala jsem rozruch. Vážný rozruch. Veřejně jsem se ztotožnila se sionisty. Pak umřel Fischelson, skončilo jeho středisko a Britové se šprajcli a poslali mě k polní jednotce v táboře pro vysídlence. Měli v tom prsty. Bylo mi řečeno, že si nevážím toho, že jsem v Londýně. A když jsem slyšela o Belsenu, zkoušela jsem se tam dostat. Jenže Belsen byl v britské zóně, a tak mě nechtěli. A pak Dachau, tam byli Američani. A můj doktor v táboře pro vysídlence si mě považoval, věděl, jak je to pro mě důležité. Takže mi velel, chápeš? Když máš správné konexe, všechno je snadné.“

„Je to hodně zlé, co?“

„Zlé. To není dost výmluvné slovo. Ale ano, je to zlé. A Dachau je nic ve srovnání s Belsenem. A Belsen je nic ve srovnání se

Sobiborem. A Sobibor je nic ve srovnání s Treblinkou. A Treblinka je nic ve srovnání s Auschwitzem.“

Leetsovi ty názvy zněly cize.

„Nikdy jsem o nich neslyšel. Asi jsem měl číst noviny.“

„Myslím, že ne.“

„Vidělas Shmuela? Je tady s námi. Daří se mu dobře. Říkal jsem ti, že bude v pořádku.“

„Slyšela jsem od detašované jednotky OSS. O židovi v americké uniformě.“

„Pořád po něm jdeme, po tom Němci. Proto jsme tady.“

„Po jednom Němci?“

„Ano. Máme o něj zvláštní zájem.“

„Jime, přece jich byly tisíce. Tisíce. Co sejde na jednom?“

„Ne, tenhleten je jiný.“

„Ne. Oni jsou všichni stejní.“

Ale Tony nepsal zprávu pro JAATIC. Psal dopis svému staršímu bratrovi, jímž odpovídal na jeho dopis, který ho zastihl již dříve.

„Drahý Randolphe,“ psal. „Je báječné, že zase mám zprávu o tobě. Jsem rád, že je Lisabon zajímavý a že se Priscille daří dobře.

Prosím Tě, nevěř žádným pověstem a nedovol, aby Tě zneklidňovaly. Uvědomuji si, že mé fungování bylo ztíženo tím, že jsem se musel oprostit od všeho, co se stalo před nedávnem a že se musí stát předmětem určité diskuse v určitých kruzích. Nenechám si poroučet od Američanů, zůstal jsem svůj. Nemyslím si, že jsem

Robert Graves, nejsem nepříčetný, abys věděl, přestože ses o tom nezmiňoval ve svém dopise. Přesto jsem to vycítil ze tvého tónu, obvyklého na ministerstvu zahraničí.

Mám se opravdu dobře, dal jsem se dohromady. Se ženami se vážně nestýkám. Možná bych mohl, ale nedělám to. Nestýkám se ani se starými přáteli. Jsou spíše příliš laskaví vzhledem k mému zvláštnímu vkusu. Ocitl jsem se mezi Američany záměrně, protože to jsou všichni magoři a mluví jen o sobě. Jsou jako děti. Neustále žvaní o sobě a městě, zemi, minulosti, budoucnosti a jejich hrdla neustále vytvářejí hluk. Kromě své vlastní kůže je nic jiného nezajímá. To ti nemusím vysvětlovat. Nejsem obdarován dlouhými, smutnými a soucitnými pohledy. Nikdo se mě starostlivě neptá, jak mi je v dozvucích války…

Nejdražší Randolphe, to jiní ztratili děti a ženy za bombardování. Jennifer a Tim už odešli, já se s tím smířil a těžko na to můžu myslet. Neobviňuji sama sebe, jak se domníváš. Všechno je tady takové sucharské. Honíme nějakého strašného skopčáka. Je to velká legrace, největší, jakou jsem ve válce zažil…“

Tony přestal psát. Nechybělo příliš a znovu by se rozplakal. Zmačkal dopis do koule a mrštil jí přes celou místnost. Pak se posadil a zmáčkl si nosní přepážku. Bolest však neustávala. Zapochyboval o tom, jestli k tomu vůbec kdy dojde. Přál si mít po ruce doušek alkoholu. Neměl. Napadlo ho, že se může pokusit usnout. Kde je Leets? Nemá se vydat zpátky do kanceláře, kde byli ti dva Židé? Byl si jistý, že musí něco dělat.

Starý muž spal a Shmuel ho pozoroval. Ležel na polním lůžku a házel sebou, jak ho bodala bolest, která vystřelovala zevnitř jeho těla.

Jeho dech byl málo znatelný a suchý. Chrčel a bublina ze slin se mu tvořila v koutku ochablých úst. Kůži měl mléčnou a skvrnitou, protkanou sítí jemných modrých žilek. Ležel zabalený do prostěradla jako do modlitební štoly. Jedna noha mu visela volně z lůžka. Ta stará bytost nějakým způsobem přežila. Byl to další divný patron jako Shmuel, bezvýznamná výjimka, jejíž jedinou funkcí bylo vytvořit měřítko pro větší počty vyhubených.

Proč nemohli Američané chytit nějakého vypaseného oficíra SS? Nebo zuřivého kolaboranta, cynika či zrádce? Nebo proč nemohl přijet o den dřív, dokud nebyla skladiště vybrakována? A zase – ten Repp měl kliku. Nezanechal po sobě žádnou stopu, takže ho museli nahánět prostřednictvím chatrných a bolestivých vzpomínek krejčího Eisnera.

„Vzpomeňte si na záznamy,“ řekl Leets.

Namísto toho si však krejčí vzpomněl na svůj první výslech, u nějž byli Leets a Outhwaite. Dva tvrdí elegantní křesťané s prázdnýma očima a netečnými obličeji. Muži v uniformách. Byl mezi nimi rozdíl? Tvrdí chlapíci se zbraněmi a služebními povinnostmi.

Neměli čas zaobírat se lidskými city. Celý svět nosil uniformy s výjimkou Židů. Vlastně ne. Židé měli také uniformy. S modrými a bílými pruhy, roztřepenou špinavou hvězdu, připevněnou na srdci.

To byla uniforma starého Eisnera, to byla uniforma, které Shmuel dával přednost, a ne tenhle…

Pohlédl na svůj úbor a polekal se. Měl na sobě americké boty, vojenské kalhoty a vlněnou důstojnickou košili. Pro starého Eisnera byl Američanem bez ohledu na jazyk.

Krejčí Eisner se stále ještě převaloval na polním lůžku, když Shmuel odcházel. Nemusel jít daleko. Byly tam dva druhy skladišť.

Jedny byly zcela vybrakované a druhé zase důkladně střežené. Tato skladiště byla označena vojáky. Vyrabovaná skladiště označovaly vylomené dveře a spousta odpadků. Shmuel si brzy našel výjimku z tohoto stavu. Byla to cihlová budova, která nebyla ani střežena, ani vyrabována.

Vkročil dovnitř. Bylo to tam cítit zatuchlinou a všude byla tma.

Stál tam a čekal, až se oči přizpůsobí temnotě. Světlo prosvítalo dolů malými štěrbinami ve střeše jako hvězdy. Ve tmě začaly pomalu vyvstávat obrysy věcí. Byly to hromady po teutonském způsobu pečlivě urovnaných modrobílých vězeňských mundůrů.

„Ne. Tenhleten chlapík je jiný. Nevím proč, ale je to tak. On je zvláštní kombinací neohroženosti a zla. Je velmi odvážný. Je mimořádně odvážný. Je mnohem odvážnější než já. Ale je…“

Zaváhal a odmlčel se.

Nepomohla mu.

„Nechápu, jak mohli vyprodukovat takové muže,“ řekl Leets.

„Sama vidíš. Vždycky jsme je měli za zbabělce. Nebo úchyláky.

Nebo svým způsobem jakési cvoky. A co když oni byli takoví jako my? Co když někteří z nich byli lepší? Odvážnější? Odolnější? Co když někteří z nich byli hrdinové? Neuvěřitelní hrdinové?“

„Nebuď melodramatický. Viděla jsem, co dokážou. Jsou to vzteklí, mizerní vrahouni, to je všechno. Vůbec nic obdivuhodného na nich není. Pozabíjeli miliony. Muže, ženy. A zvlášť děti. Nakonec v Osvětimi házeli živé děti do pecí.“

„Ptal jsem se na to Tonyho. Je to výborný chlap. A víš, co řekl?

Řekl: ‚Moc nefilozofuj, kámo. Jsme tady jenom proto, abychom zabili tu svini.‘ Ale to není všechno, nemyslíš?“

„Jsi tím chlapem posedlý, to je mi jasné. A on je přitom nic, žádná myšlenka, žádný symbol. Je to akorát prase s puškou. A právě ta puška z něj dělá zvláštního muže.“

Shmuel, který se vrátil do kanceláře, rychle vklouzl do uniformy. Necítil nic, jen látku, která těžce páchla zatuchlinou po dlouhém skladování.

Vykouřil další cigaretu, zatímco čekal, až se probudí Eisner a Leets se vrátí s Outhwaitem. Nebylo moc chytré budit Eisnera ze spaní. Kde je ten Leets s Outhwaitem? Ačkoli na druhé straně bylo dobře, že jsou tak dlouho pryč. Možná bude mít šanci na navázání kontaktu.

Zatímco čekal, začaly ho napadat divné myšlenky. Představil si, že může existovat skutečná budoucnost. Poprvé za ty roky si dovolil na to myslet. V táborech se víra scvrkávala ve vztahu k naději na příští den, nikoli na příští rok. Teď, když měl náhle tolik volnosti, začal Shmuel uvažovat o novém způsobu života. Určitě nezůstane v

Evropě. Křesťané se ho pokoušeli zabít. Evropa nebyla pro Židy ničím. Nikdy se nemohlo vědět, kdo byl nacistou. Všichni tvrdili, že nacisty byli ti druzí. Ale pokaždé, když bylo slyšet němčinu, vidět jistý druh tvrdých pohledů, krytých nákladních vagonů nebo dokonce mrak kouře, dostavily se neblahé pocity. Sionisté vždy hovořili o Palestině. Nikdy je neposlouchal. Přežíval bez snů o jakési poušti, Arabech, fíkovnících bůhvíkde. Připadaly mu absurdní. Ale teďbuďto tam anebo do Ameriky.

Starý muž se zavrtěl.

„Je vám už dobře, pane Eisnere?“

„Není to tak zlé,“ řekl Eisner. „Bylo hůř.“ Pak spatřil Shmuela.

„To je mundůr? A čí?“

„Věřte nebo ne, ale můj. Už jsem jeden stejně měl. V koncentráku na Východě. Byla to Osvětim.“

„Strašné místo, jak jsem slyšel. Ale i tak je to překvapení.“

„Je to pravda.“

„Myslel jsem, že jste s těmi křesťany.“

„S nimi, ano. Ne, vlastně jen částečně. Jsou to slušní lidi, ne jako Němci.“

„Bojím se všech křesťanů.“

„Proto tady jsem.“

„I po těch záznamech? Pamatoval bych si je, všechno, co jsem zažil. Poslyšte, řeknu vám, o těch záznamech nic nevím. Ten civilista

Kohl, ten je měl. Byl to Němec.“

„Kohl?“ zeptal se Shmuel a poznamenal si jméno.

„Ferdinand Kohl. Jestli chcete, budu vám to hláskovat. Stejně v tom není žádný rozdíl. Je mrtvý. Nebyl zlý, ale tak to chodí. Mí spoluvězni ho chytili v den osvobození a ubili ho k smrti. Ale existuje až moc lítosti tady, v srdci, než aby se tam taky vešel.“

„Moje srdce je taky přeplněné,“ řekl Shmuel.

„Ale ty kabáty si pamatuji. Kabáty do boje. Do lesa. Velmi přepychové. Šili jsme jich tisíce.“

„Kdy?“

„Celé ty roky. Čtyři roky. A ten poslední rok se změnil vzor.

Nejdřív to byly nějaké haleny, tuniky. Pak opravdové kabáty.“

„Zvláštní objednávka? Myslím něco jako pro skupinu. Řekněme od sta do sto pětadvaceti. Pamatujete si?“

„Já jsem jenom na ně přišíval knoflíky, to bylo všechno. Dělalo to sto padesát kabátů za den a já na ně přišíval ty knoflíky. Každý cvok mohl přišívat knoflíky.“

„Žádná zvláštní objednávka?“

„Ne. Jenom… Ne, nic takového.“

„Jenom co?“ Odmlčel se. „Prosím. Kdo to ví?“

„Pamatuji si, že Kohl si začátkem dubna stěžoval na velká zvířata a jejich zvláštní privilegia. Jakýsi německý hrdina tam přivedl svoje vojáky na zvláštní protitankový výcvik a vyžadoval, aby byli vystrojeni kabáty, protože ty jejich byly ošoupané.“

„Hrdina. Jak se jmenoval?“

„Možná jsem to věděl, ale teď už to nevím. Tolik jsem toho zapomněl. Můj chlapec se jmenoval David a holčičky Shuli a

Rebecca. Je si pamatuji. David měl blond vlasy, věřil byste tomu?

Vím, že holčičky a manželka jsou pryč. Všichni, kdož šli na východ, zmizeli. Ale možná Davida Germáni ušetřili, protože měl barvu vlasů jako oni. Mysleli jsme si, že ta jeho blonďatost je výsměch, že nám ho vezmou. Ale mohlo to být taky požehnání, ne? Kdo to může vědět? Takový poučený rabín by možná mohl vysvět…“

„Pane Eisnere. Ty kabáty. Ten hrdina.“

„Ano, ano, odpusťte. Uvažuji, pořád uvažuji. Těžko se upomínám na detaily.“

„Ten Kohl. Pan Kohl. Nechtěl vydat ty kabáty.“

„Kohl. Ano, starý Kohl. Nebyl špatný, občas byl slušný. Zkusil říci ne. Vojáci na frontě potřebují kabáty. Ne ti bastardi v týlu. Jenže ten hrdina si prosadil svoji. Měl papíry od nejvyššího velitele. Pan Kohl si myslel, že je to zvláštní. Byli jak z opery. Slyšel jsem, jak to říká svobodníku Luntzovi. Hrdinové z opery mu zesabotovali jeho plány. Bylo to špatné. Můj David vyroste a zesílí. Někde na farmě na venkově. Byly mu jen tři roky. Nebude vědět, že je Žid. Možná je to tak lepší. Možná je to nejlepší způsob, jak být Židem na tomhle světě a nevědět nic. Teď by mu mělo být šest. Davidovi, tomu krásnému zdravému chlapci na farmě kdesi na venkově.“

Shmuel trpělivě vyčkával, když muž upadl do mlčení. Pak spatřil, jak se starému muži naplnily slzy oči a zároveň si uvědomil, že ten starý muž není tak starý. Byl muž, otec, který nebyl schopen něco udělat pro své děti. Možná měl raději umřít, aby nemusel žít s jejich obviňujícími duchy ve své hlavě. Němci tě naučili nenávidět sama sebe za to, že jsi příliš slabý, abys s nimi mohl bojovat. Příliš civilizovaný na to, abys jim to oplatil.

„Opera?“ řekl nakonec Shmuel. „To mi ušlo.“

„Tak tomu říkal ten muž, ten hrdina. Byl to jeho plán. Ti křesťané musí všechno pojmenovat. Musí pojmenovávat věci. Šlo o operu od Wagnera. Pan Kohl nenáviděl Wagnera. Byl z něj nepříčetný. Slyšel jsem, jak to říká Luntzovi.“

„Jaký to mělo název?“ zeptal se velmi opatrně Shmuel.

„Operace Nibelungen,“ odpověděl starý muž, který nebyl tak starý.

Shmuel si to poznamenal.

„Je to hrozné. Na takovém místě,“ řekl.

Zapálila si cigaretu. Už byla tma. V dlouhé tiché místnosti, plné zrcadel a visících uniforem, mohl vidět oranžovou záři.

„Proč?“ zeptal se. „Proč jsi sem přišla a hledala mě? Přece jsi nepřišla kvůli mým teoriím o německém zlu.“

„Ne. Chtěla jsem ti něco říct.“

„Dobře. Tak se vymáčkni. Řekni mi to.“

„Rozvádím se s Philem.“

„Vážně?“

„Napsala jsem mu, že se chci dostat na Střední východ. Odepsal mi, že jsem se zbláznila a jestli si myslím, že ztratil tolik času na nějaké zatracené plechovce jenom proto, aby žil v poušti. Takhle to bylo. Už ho neuvidím.“

„To je mi líto.“

„Ale ne. Už jsem ti řekla, že Fischelson umřel?“

„Vážně?“

„A peníze jsou fuč. On všechno zařizoval, ten Hirsczowicz. Byl to milionář. Jenže peníze došly. A to, co zbylo, tak většina z toho se ztratila už na začátku války. Takže v Londýně už nic není. Ani ve Státech. Vůbec nic, ale lidé mluví o tom, jak trpěli, když nebylo maso.“

„Je mi líto, že jsi tak naštvaná.“

„Vůbec ne. Chci do Palestiny. Tam jsou jenom Židé, Jime. Je to jediné místo na světě, kde jsou Židé vítáni. Proto tam chci.“

„Susan.“

„Musíme se tam dostat všichni,“ řekla.

Její cigareta dohořela. V místnosti se rozhostila naprostá tma.

Mohl slyšet její odosobněný hlas.

„Budu s ním mluvit. S tím Židem, Shmuelem. To víš, že měl slušnou reputaci jako spisovatel ve Varšavě? Budu s ním mluvit.

Taky půjde. Nemá kam jinam jít.“

„To je všechno?“

„Ano. Myslím, že jsem ti chtěla říct, že vůči tobě necítím nenávist. Nechci, abys zemřel. Nikdy jsem to nechtěla. Snímám z tebe svou kletbu. Doufám, že chytíš toho svého muže. Toho Němce.“

„Určitě,“ řekl. „Anebo on dostane mě.“

Starý muž byl unaven. Shmuel chtěl, aby spal v místnosti, ale on odmítl.

„Jen jsem si zdříml, ušlo to. Ale v noci? Mívám noční můry, chápete, budím se. Pomáhá mi to vědět, kde jsem. A kromě toho ty baráky teď nejsou špatné. Odnesli nemocné. To vím.“

„Dobře. V pořádku. Můžete chodit?“

„Ne moc rychle. Ale dojdu tam, kam chci.“

Postavil muže na nohy a ovinul mu prostěradlo kolem ramen proti chladu. Šli za slabého světla po ulici k lágru, vězeňskému baráku. Bylo teplo, až příliš teplo na to prostěradlo. Ale starý muž ho tiskl k sobě pěstmi s modrými žilkami. Opíral se o Shmuela a cupital vedle něj na chatrných nohou. Shmuel cítil, jak jeho srdce pulzuje za tenkými kostmi jeho hrudi.

Žid, pomyslel si Shmuel. Žijící evropský Žid. První, se kterým po měsících hovořil. Byl to pro něj šok, protože už byl tak dlouho mezi křesťany. Sice ne Němci, ale přece jen mezi křesťany. Ti nevěděli, a proto s ním nemohli sdílet jeho pocity. Ti seriozní, uctiví, výkonní lidé. Byli decentní a dokonce inteligentní, ale jejich lebky naplňovaly odlišné mozky. Uctívali člověka, jehož ruce byly přibity hřeby na dřevěný kříž, člověka s jeho krví a bolestí. Shmuel dával přednost věčně trpícímu, patetickému, a přesto důstojnému muži, který se teď o něj opíral, když se blížili ke strážnímu domku u vchodu do vězeňské sekce.

Když tam došli, přejel po nich paprsek reflektoru amerických stráží. Světlo se ustálilo na jejich pruhovaných mundůrech, jako kdyby samy o sobě měly vypovídací schopnost, a pak zhaslo.

„Pokračujte,“ řekl čísi hlas.

Šli dál tím důvěrně známým prostředím přes apelplac po cestě mezi baráky.

„Je to támhle,“ řekl starý muž a napřáhl paži.

„Já vím,“ odpověděl Shmuel. Pomohl mu dojít až k budově.

„Nemusíte jít dovnitř.“

„Pomáhal jste mi a teď zase já pomůžu vám. Tak to má být.“

„Vy, jako Žid, vy jim pomáháte v boji proti Němcům?“

„Trochu. Moc toho nezmůžu. Oni mají stroje a zbraně. Oni mě nepotřebují. Ale můžu vypomoct s pár maličkostmi.“

„Dobře. Měli jsme bojovat. Ale kdo to věděl?“

„Nikdo. Nikdo to nemohl uhádnout.“

„Asi ano,“ řekl starý muž. „Asi ano.“

Vešli do budovy. Dolů z řad pryčen na ně shlížely obličeje a zněly hlasy. Zápach byl téměř omračující. Shmuel si vzpomněl a oči mu zalily slzy. Poblíž kamínek bylo místečko pro starého muže.

Podepřel ho a pomohl mu ulehnout. Starý muž byl lehký. Uložil se rychle a tiše. Ale jeho ruka zatápala a uchopila Shmuela za zápěstí.

Když začal muž pravidelně oddechovat, Shmuel poodstoupil. Byl si vědom toho, že se na něj dívají tváře se vpadlýma očima, masky smrti. Nedbal toho pocitu. Všude přítomný zápach DDT, který tam zůstal po nedávném dezinfikování, visel těžce a neodbytně v uzavřeném prostoru a způsoboval mu pálení chřípí.

Shmuel pokročil ke dveřím a vyšel ven. Zaplavil ho chladný vzduch, hladký a sladký. Na obloze zářil bezpočet hvězd, stejně tak jako oči mužů na palandách.

Byla to metafora, která vznikla v koncentrácích. „Jako oči mužů na palandách.“ Jenom Žid viděl jako skvrny a v neomezeném množství od horizontu k horizontu a myslí na bílé oči mužů na pokraji smrti. Měl by pokračovat ve vykreslování koncentráků kvůli metaforám, bylo to tím, jak hluboko v něm utkvěly? Vlastnili

Germáni jeho představivost jako definitivní, subtilnější kořist, takovou, která ho izolovala od lidské společnosti, jeho, metaforického musulmana, navždy?

Teď, když si to v zoufalství uvědomil, zněla odpověď Ano.

Uvědomil si také, že ten problém je stejně tak popisný jako psychologický. Bezprostředně poté došel k poznání, že poprvé po mnoha letech znovu myslí na literaturu. Pomyslel si, že by měl napsat o koncentrácích, a že jednou, snad po roce, kdy horlivost nebude přehlušena dokonalostí a vášeň oslnivostí, mohl by to udělat, i když jen jako soukromé cvičení.

Když kráčel ulicí, mezi těmi němými baráky, napadlo ho, jak hrůzu nahánějící úkol tak snadno před sebou evokoval. Možná to byl úkol nemožný, na tisíc způsobů, enormní. Měl nějaký člověk právo zpodobit a snovat příběhy o tak obrovské tragedii? A co lidé nemocného ducha, kteří by četli takové výčty čistě pro mimořádnou senzaci, kterou by vzbudily, což by vlastně vůbec nebylo účelem celé té věci? Jaká je umělcova odpovědnost vůči tomu, co bylo, vůči ztracenému, neslyšenému a zapomenutému? Uvědomil si také, že lidská imaginace byla svým způsobem změněna navždy. Hranice zla byla posunuta za horizont, ale schopnost jedince odolávat a triumfovat nad vražednými úmysly státu byla odsunuta rovněž.

Musela být nalezena nová forma, cosi, co by vytyčilo tyto nové hranice a současně sdělovalo nezměrnost aktu Vraždy, nová estetika pro svět po ukončení zvěrstev. Znovu na něj dolehl problém metafory. V koncentrácích byla metafora všudypřítomná. Život byl metaforou, smrt byla metaforou. Jak mohlo být umění odvozeno od reality, která již tak byla nabita elementárním symbolismem, od vize pekla, které Germáni dovedli až k dokonalosti na této zemi? Ty satanské výboje, plameny, ten úděsně odporný zápach, psi napínající vodítka, s lesknoucími se tesáky? To vše možná bylo mimo dosah umělce.

Vyžadovalo to koncentraci na něco malého, protože podobenství, panoramata byla neuchopitelná. Koncentraci na jednoho člověka, jak žil s důstojností, jakou mu dovolila doba, jak umíral, To vše snad bylo nesmyslné, jeden kousíček popela navíc v jednom vířícím močálu mraků popela, avšak tento člověk byl nějak přesvědčen, že jeho život má přece jen význam.

Ne, pomyslel si, nikdy nemůžu napsat něco takového. Jednoduše proto, že to dost dobře neumím. Čelit tomu jako spisovatel, jímž si sám dost dobře nebyl, s těmi politováníhodnými esejemi v dlouho zapomenutých židovských časopisech ve městě, které už neexistovalo. Na jaké stanovisko vlastně útočil, jaké bránil? Ani si nemohl vzpomenout.

Byl marxista, básník, historik, spisovatel, filozof nebo sionista?

Ne, sionista ne, ani v posledních dnech před válkou v tom horkém srpnu 1939, kdy se sionismus rozhořel jako nakažlivá choroba po celé čtvrti a dokonce i ti nejbohatší z nich, ti nejasimilovanější, byli pohlceni jeho vizí. Ale to vše byly sny, absurdní, mimo jakákoli měřítka, nezměrné problémy. Příštího roku v Jeruzalémě! Šílené! A všude tam Britové, Arabové a cesta dlouhá tisíce mil. Tenkrát ho to neoslovilo, šlo jen o snící Židy, stravované svým vlastním zničením.

Ale teď viděl, že ten sen není tak enormní. Byl prozaický, diktován nutností. Protože kam jinam se ještě dalo pohnout? Eretz Yisrael, země Izraelská. Domov Židů. Teď už představoval něco, zač by stálo…

Zaplavila ho nesmírná radost. Pohleď na mne, znovu uvažuji, pomyslel si.

Spatřil je, až už byli blízko něj, takže nemohl předstírat překvapení. Zdálo se, že se zhmotnili odnikud, ačkoli si uvědomil ve zlomku vteřiny, že je nemohl vidět na pozadí rýsujícího obrysu strážního domku. Spolu s jejich objevením se dostavil známý pocit, jako kdyby staré obavy na sebe vzaly důvěrně známé převleky, takže tou absurditou nebyl vyděšen. A jestliže mělo dojít v několika příštích vteřinách k nějakému slitování, pak to byl právě jeho stav, v němž se ocitl. Shmuel se nebál, když ho obklopily postavy a srazily ho na zem.

„Esesácký hajzl,“ zaslechl v polštině, „esesácký hajzl.“

„Já…“ Shmuel chtěl promluvit, ale vzápětí mu něco obřího dopadlo na lebku. Cítil, jak se mu hlava rozpadá bolestí, a zazdálo se mu, že spousta hvězd se zřítila na něj, aby ho rozdrtila. Znovu ho tloukli, tloukli a tloukli.

22

Očekával, že bude mít potíže u mostu Rheinbrücke, takže se ukryl mezi stromy u cesty ve vzdálenosti několika set metrů. Na mostě se na slunci poflakovali vojáci regulérní armádní jednotky. Nebyli to esesáci. Repp je nějakou dobu pozoroval a přál si mít dalekohled, kterým by mohl lépe sledovat jejich postupy a náladu. Snažil se být klidný a jasné mysli. Mezi ním a bezpečím stál pouze most a strážní stanoviště, včetně tří líných vojáků. Jakmile se dostane za most, zbude mu jen vzdálenost několika bloků domů ve městě a bude moci vyjednávat.

Obával se velkého zmatku, zástupů uprchlíků, farmářských vozů naložených nábytkem, vyděšených dětí, troubících aut se štábními důstojníky, tanků se zraněnými vojáky, visícími z jejich zádí a otrávených esesáků, slídících po dezertérech. Namísto toho byla scéna před ním příjemně tichá a doprava na ní téměř minimální.

Občas tudy projel náklaďák, pak jednou osobní automobil, a selské vozy naložené senem, nikoli nábytkem či pěšími. Repp mohl ze svého výhodného místa pozorovat přes zábradlí mostu Bodamské jezero, opravdové vnitrozemské moře, rozkládající se u Kostnice.

Zářilo v květnovém slunci a jeho břehy byly zahaleny oparem. Válka zde vůbec nebyla přítomna. Nebo měl zpoždění? Od Tuttlingenu se pohyboval většinou v noci, vyhýbal se hlavním silnicím, mířil na jih, stále na jih, přes pole a řídké lesy, mimo jakýkoli kontakt, sám. Byl uprchlíkem, který unikal svým přátelům i nepřátelům.

Voják ve strážní budce ho zahlédl přicházet, ale neřekl nic.

Repp dobře znal ten typ. Byl to unavený veterán, nemluvný, s úspornými gesty a tváří zbrázděnou hlubokými zážitky. Neměl zapotřebí volat, když Repp došel až k němu.

„No, kamaráde,“ promluvil konečně voják a odlepil se od židle, na níž seděl. Lehce a zručně zvedl svou zbraň za popruh.

„A kam si myslíš, že dojdeš? Asi do Švýcarska. Ty nevíš, že to je jenom pro velký zvířata a ne takové malé rybky jako ty nebo já?“

Repp se neznatelně usmál. „Ne, pane.“

„Tak co mi povíš? Utíkáš do nebo utíkáš z?“

Repp mu podal své papíry.

„Jsem odloučen od své jednotky,“ vysvětlil, zatímco muž prohlížel dokumenty. „Při velkém americkém útoku. Bylo to horší než v Rusku.“

„Mám si myslet, že tím chceš říct, že tvoje jednotka je na druhý straně mostu?“ zeptal se voják.

Repp na to neměl odpověď. Ale pak řekl. „Ne, pane. Ale je tam moje matka.“

„Takže ty ses rozhod jít domů, že?“

„Budu se hlásit u důstojníka hned jak uvidím matku,“ řekl Repp.

Muž se zasmál. „Pochybuju, že tam je nějaký střízlivý důstojník.

A jestli ho najdeš, tak jsem si jistej, že se na tebe vykašle. Mazej už, chytráku. K mámě. Řekni jí, že ses vrátil z válek.“

Repp zhluboka nasál chladný vzduch a snažil se zachovat klid, když přecházel přes velký románský most mezi dvěma zálivy

Bodamského jezera u Kostnice, jehož východní část byla rozsáhlá, zatímco západní, zvaná Untersee, byla pitoresknější díky příkrým zalesněným břehům. Na konci mostu prošel pod středověkou věží a vstoupil do starého města. Bylo to výletní město, dlážděné a malebné, přesně takové, o jaké Repp nestál. Město vypadalo bezúčelně a skýtalo jen potěšení z kasina, výletů na člunech a zeleného parku u jezera. Nikdy nebylo bombardováno a ve své vojenské roli vyhlíželo stísněně, jako by bylo převlečeno do cizího kostýmu. Vojáci, kteří se nahromadili v jeho úzkých uličkách, tady vypadali nepatřičně, obklopeni dlážděním, oblouky, věžičkami, roubením a špičkami kostelních věží. Repp mezi nimi anonymně procházel a oni mu nevěnovali žádnou pozornost. Namísto toho pořvávali na ženy nebo opilí posedávali před bazilikou na

Münsterplatzu. Dokonce i oficíři vypadali uboze, rozmrzele a hulvátsky. Bylo na nich vidět, že se už vzdali. Polopásová vozidla a nákladní auta okolo náměstí byla opuštěná a Repp spatřil hromady nahromaděných pušek. Byl naplněn hněvem, když se prodíral mezi vojáky, ale nedával nic najevo. Byl prostě jedním z davu, opozdilcem mezi opozdilci.

Z Münsterplatzu zabočil do Wessenbergerstrasse. Tam, v rezidenční čtvrti, nebyli už žádní vojáci, jen náhodní chodci, stará žena či muž, jejichž zpytavé pohledy neopětoval. Pak prošel do Neugasse, kde byly ještě sešlejší domy, a hledal číslo 14, což mu netrvalo dlouho. Dům byl dvoupodlažní, se špinavou omítkou a spuštěnými žaluziemi v oknech. Nerozhlížel se ulicí, plnou téměř identických domů, a bez váhání zaklepal.

Po chvilce se dveře otevřely na malou škvírku.

„Ano?“

Dveře se zavřely, pak zarachotil řetízek a bylo otevřeno.

Vstoupil do setmělé předsíně, ale ona tam nebyla. Pak prošel až do obývajícího pokoje. Stála tam ve tmě, opřená o zeď.

„No, tak jsem konečně tady,“ řekl.

„Vidím. Řekli, že půjde o muže. Mohla jsem to tušit.“

„Aha,“ prohlásil neurčitě. Ve skutečnosti se cítil poněkud nesvůj.

„Posaď se, posaď se,“ naléhala.

„Jsem špinavý. Spal jsem po stodolách a plaval v řekách.

Potřebuju se vykoupat.“

„Pořád stejný Repp. Pan vybíravý.“

„Prosím – vykoupat se.“

„Ano. Samozřejmě.“ Vedla ho přes ošuntělý obývací pokoj zastřený záclonami a staženými roletami, s příšernými květinami na tapetách. A pak nahoru po sešlých schodech, Dům byl slabě cítit zatuchlinou a dezinfekcí.

„Promiň, že je to tak ošklivé. Ale řekli mi, že to musí být dům, prostě dům, a tenhle byl jediný k mání. Je úděsně drahý. Pronajala jsem ho od vdovy, která má být nejbohatší ženou v Kostnici. Taky se říká, že je Židovka. Jak je to možné? Myslela jsem, že odvezli všechny Židy už dávno.“

„Taky že ano,“ řekl Repp. „Máš ty dokumenty?“

„Samozřejmě. Všechno. Nemusejí se bát. A jízdenky do Švýcarska.“

Přešli malou halu a zamířili do koupelny. Vana stála na zvířecích nohách. Omítka opadávala ze šedých zdí a kanalizace páchla. Také zrcadlo se odlupovalo a na stropu byly vlhké skvrny.

„Tohle není Grand, že?“ řekl.

Vypadalo to, že si nevzpomíná. „Ne.“

Celou tu dobu byla před ním a teď, v šedé koupelně, se otočila a zpříma na něj pohlédla.

Zkoumala jeho pohled, aby v něm našla šok.

Žádný v nich nebyl.

„Takže?“ řekl nakonec. „Čekáš, že něco řeknu?“

„Můj obličej už není takový, jaký býval, že?“ zeptala se.

„Ne, ale nic už není jak bývalo.“

Od vnitřní strany jejího oka se táhla výrazná jizva kolem jejích úst až k bradě, rudá brázda tkáně.

„Na východě jsem viděl mnohem horší,“ řekl. „Po válce ti to dají do pořádku. Budeš zase hezká. Řekl bych, že budeš ještě hezčí než předtím. I tak jsi docela atraktivní.“

„Pokoušíš se být hodný, že?“

Pro Reppa byla i tak velmi hezká. Byla tou nejkrásnější ženou, kterou kdy potkal. Své blond vlasy měla teď krátké, ale její tělo si podrželo svou elastičnost a krásu. Byla štíhlá, spíše nepodobná ideálu árijské ženy. Její boky byly příliš úzké pro snadný porod, ale Repp stejně nikdy nejevil zájem o děti. Měla na sobě šedou sukni s úzkými proužky, blůzu s květinovým vzorem, tmavé punčochy, které musely být velmi staré, a střevíce s vysokými podpatky. Její krk byl dlouhý a pod její jemnou kůží viditelně pulzovaly modré žilky. Obličej vypadal jako z porcelánu nebo podobné delikátní hmoty. Budil zdání křehkosti, zatímco její oči vyzařovaly sílu a převahu tvrdosti.

„Myslím, že voda bude horká,“ řekla. „Civilní šaty najdeš v komodě v ložnici.“

„Musím přiznat, Margareto, že z toho všeho nemám moc velkou radost.“

„Jdu udělat večeři. Musíš mít velký hlad.“

Za trapného ticha jedli v potemnělé malé kuchyni. Jídlo, které připravila, však bylo velmi dobré. Vajíčka, černý chléb, sýr. Po koupeli se cítil se mnohem lépe.

„Tohle je nejlepší jídlo, jaké jsem po dlouhé době měl.“

„Dávají mi dost hodně peněz. Tví lidé. Tady funguje velký černý trh.“

„Určitě, když je to tak blízko do Švýcarska.“

„Někdy seženeš vepřové a dokonce hovězí nebo telecí. A samozřejmě párky.“

„Málem jako kdyby nebyla válka.“

„Málem. Jenže pořád si uvědomuješ, že válka je. Ne kvůli všem těm vojákům, co jsou tady, ale kvůli tomu, že neexistuje hudba.

Žádná skutečná hudba. V rádiu občas hrají Wagnera a toho příšerného Korngolda. Ale žádného Chopina, Hindemitha ani Mahlera. Zajímalo by mě, co mají proti Mahlerovi. Mezi všemi našimi skladateli zní jeho hudba nejvíc jako bitvy. To mají přece rádi, ne? Víš, proč nechtějí povolit Mahlera?“

Repp řekl, že neví. Byl ale šťastný, že může být svědkem jejího živelného projevu, i kdyby o hudbě nevěděl nic.

„Moc se mi líbí Chopin,“ řekla.

„Je velmi dobrý,“ souhlasil Repp.

„Měla jsem si přinést svůj gramofon. Nebo piano. Ale všechno bylo v takovém spěchu. Nebyl čas ani na ten gramofon. To piano samozřejmě nepřipadalo v úvahu. To jsem pochopila i já.“

Neřekl nic.

„Koho jsi vůbec předtím potkal? Generála Bauma? Vždycky mě rozesmál.“

„Myslím, že zemřel. V Maďarsku.“

„To je zlé. A plukovníka, prince von Kühla? Byl to jemný muž.“

„Zmizel. Někde v Rusku. Myslím, že je mrtvý, anebo ho uvěznili.“

„A-asi se ptám zbytečně. Většina z nich je mrtvá, že?“

„Hodně z nich, aspoň předpokládám. Ta oběť byla gigantická.“

„Někdy si připadám jako duch. Jako jediná, kdo zbyla. Už jsi o tom někdy tahle přemýšlel?“

„Ne.“

„Je to tak smutné. Všichni ti mladý muži. Tak pěkní. Pamatuješ si na tu oslavu, na ten Julfest, ve třicátém osmém? Tam jsem tě uviděla poprvé. Jsem si jistá, že si na to nepamatuješ. Bylo to hned po tom, co jsem dala pryč piano. A pokoj byl plný krásných mladých lidí. Zpívali jsme a tancovali. Byl to takový šťastný čas. Ale ze všech těch lidí jsou skoro všichni mrtví, že?“

„Domnívám se, že ano.“

„Ale tys na to nevzpomínal, že?“

„Byl jsem hodně zaneprázdněný.“

„Já vím. Víš, co jsem u tebe vycítila na tom večírku?

Spiritualitu. Máš duchovní rozměr. Velký zabiják v sobě musí mít spiritualitu.“

Zabiják. To slovo ho zasáhlo jako úder.

„Věděls, jak je to atraktivní? Na tom večírku jsi byl jako mladý kněz, nedotčený a krásný. Byls velmi atraktivní. Měls v sobě něco zvláštního. Repp, Repp, to znělo. Slyšela jsem, jak o tom mluví i ostatní. Některé ženy byly z tebe paf. Věděls to?“

„Takové věci se dají vycítit.“

„Reppe, byli jsme takoví dva extravagantní ptáci, že? Vždycky jsem věděla, že budeš jedním z těch, kteří přežijí. Tys to věděl už tenkrát.“

„Radši bych myslel na ty lepší časy, které jsme prožívali.“

„Na Berlín ve dvaačtyřicátém? Když ses právě stal hrdinou.“

„Krásná doba.“

„Myslím si, že teď budeš chtít se mnou spát.“

„Ano. Nebo je z tebe jeptiška? Vzpomínám si, žes bývala nedočkavá. A taky obscénní. V tom restaurantu na Lutherstrasse.“

„U Horcherů. Ano. Byla jsem hodně zlá.“ Tenkrát se ho dotkla pod stolem a pošeptala mu svůj návrh do ucha. Odešli zpět do

Grandu a udělali přesně to, co navrhla. To bylo poprvé, ještě předtím než začaly hrozné nálety a Berlín se proměnil v ruinu a její obličej také.

„Už to nebude takové jako předtím,“ řekla. „Já prostě vím, že nebude. Nevím sice proč, ale moc dobré to nebude. Ale je to moje povinnost, aspoň myslím.“

„Není to tvoje povinnost. To nemá nic společného s povinností.“

Byla to otázka cti. Chtěla ho mít.

„Ale nebude to z lítosti. Můžeš mě o tom ujistit?“

„Jistě že ne. Nepotřebuju ženu. Potřebuju úkryt. Potřebuju si odpočinout. Čekají mě důležité věci. Ale chci tě, jasné?“

„Ano. Tak pojďme.“

Šli nahoru do ložnice. Repp se s ní miloval s velkou energií a ona po chvilce začala reagovat. Na chvíli to bylo stejně tak dobré jako předtím. Repp dělal většinu věcí důkladně a tohleto nebylo žádnou výjimkou. Pocítil, jak se mu otevírá a jak ho přijímá.

Překvapila ho bolest, jež se zdála vytrysknout zvenčí, z velké dálky.

Potom si oblékl vlněné flanelové kalhoty a bílou košili a hnědé boty se zdobenou špičkou. Čí asi? Vojenskou uniformu a výstroj odnesl dozadu do zahrady. Tam to všechno rychle zakopal. Halenu, boty, kalhoty, kabát i pušku. Když byl hotov, poodstoupil a pohlédl dolů na obdélník vykopané zeminy, pod níž teď ležela jeho vojenská totožnost. Cítil se nepatřičně. Neměl na sobě uniformu poprvé po kolika letech; minimálně však od roku 1936, toho prvního roku, kdy sloužil v Totenkopfverbände v Dachau.

„Měl by sis nechat dorůst vlasy. Máš je moc krátké kolem uší,“ řekla věcně v kuchyni, „když už máš ty správné papíry, jinak bys mohl vypadat jako führer a Švýcarům by se to nelíbilo.“

„V kolik hodin vysílá rádio?“

„V šest. Za chvilku. Hráli vždycky hudbu a teď vysílají jenom oznámení.“

„Brzy zas budou vysílat hudbu, neboj se. Židi budou zase vysílat hudbu.“

„Někdo říkal, že na východě byly tábory, kde jsme je vraždili.

Muže, ženy a děti. Že jsme jich povraždili miliony nějakým plynem nebo něčím. A pak spálili těla. Dovedeš si to představit?“

Repp prohlásil, že ne. „Zasluhují všechno, co dostali. Oni to všechno začali.“

„Já věřím, že jsme to udělali. Doufám, že je to pravda. A pak se nemáme za co stydět. Nakonec, udělali jsme pro svět aspoň něco dobrého.“

„Jenomže jich je pořád dost. Bez ohledu na to, kolik z nich se dostalo z východu. Je jich pořád víc.“

„Pozor. Volá Berlín. Volá Berlín,“ ozvalo se z rádia. Repp zápolil s laděním, aby zlepšil signál, ale nebylo to valné. „Hrdinní obyvatelé velkoněmecké říše pokračují ve svém boji proti obludným silám mezinárodního židovstva, které hrozí ze všech stran. Rudá armáda byla zahnána na ústup v Baltiku armádní skupinou Sever. V Maďarsku odolávají naše věrná vojska SS. Od smrti našeho vůdce jsme…“

Repp vypnul rádio.

„Je po něm?“

„Ano. Hlásili to před několika dny. Kdes byl ty?“

Schovával se ve stodole. Zastřelil udatné muže. Zavraždil.

Vyhodil Williho Buchnera do vzduchu.

„Měl jsem co dělat, abych sem dorazil.“

„Ale vypadá to, že válka pokračuje. Že tady byla odjakživa.

Ještě teď nemůžu uvěřit, že skončí.“

Znovu zapnul rádio…… na jihu je Mnichov inspirací pro nás všechny, zatímco Vídeň pokračuje…“

„K čertu s nimi!“ vykřikl zlostně. „Američani vstoupili do

Vídně před několika dny. Proč neřeknou pravdu?“

„Protože pravda je strašná,“ řekla Margareta.

Uplynul další den. Repp zůstával v domě, do zahrady vyšel kolem poledne. Venku bylo krásně, i když stále poněkud chladno. Májové pupeny začaly rašit a slunce bylo jasné. Jenže z toho nemohl mít radost. Řekla mu, že sousedé jsou neškodní. Jeden z nich byl obchodník se smíšeným zbožím na penzi a pak jakási vdova. I tak měl obavy. Možná si někdo z nich povšiml otrhaného vojáka, který se belhal ulicí Neugasse k berlínské dámě. Byl to ten druh situace, který ho znepokojoval nejvíc, protože nad ním neměl absolutně žádnou kontrolu. Tolik velkých problémů se už vyřešilo, počínaje samotným Vampýrem, útěkem uprostřed útoku Američanů, přes nebezpečné stovky kilometrů z Anlage Elf do Kostnice divokou zónou, až po závěrečné navázání spojení ve vzdálenosti necelého půl kilometru od švýcarské hranice. Dopustil by se zločinu, kdyby teď selhal kvůli zanedbatelné náhodě, kterou mohl představovat kmitající jazyk zvědavého souseda.

„Dneska se chováš jako tygr,“ řekla. „Pořád přecházíš, jako bys byl v kleci. Nemůžeš odpočívat?“

„Je to těžké,“ řekl.

„Tak pojďme ven. Můžeme se projít až do městské zahrady. Je moc hezká. Sice už nepůjčují čluny, ale už se tam vrátily labutě a kachny. Je květen, je jaro.“

„Moje fotky byly v časopisech Signal, Das Schwarze Korps a Illustrierter Beobachter. Někdo by mě mohl poznat.“

„To je nepravděpodobné.“

„Kašlu na to, jestli je to nepravděpodobné. Nemůžu to riskovat.

A přestaň mě s tím už otravovat, rozumíš?“

„Promiň.“

Šel nahoru do ložnice. V jedné věci měla pravdu. To čekání ho přivádělo k šílenství. Byl uzamčen v malém sešlém domě na předměstí Kostnice, jeho celý svět představoval kradmý pohled dolů z hořejšího podlaží na ulici, procházky po malé zahradě a rádio s tím kvákáním, které se neslo z popela z Berlína.

Repp nebyl zvyklý bát se. Náhle ho však napadlo, že strach má.

Za války, v bitvě, byl vždycky soustředěný, ale nikdy mimořádně vystrašený. Teď, s tím celým dědictvím SS, které leželo na jeho ramenech, pociťoval strach. Nenechá je padnout, ale to všechno mu připadalo tak vzdálené, tak bezmocně marné. Nenechám vás padnout, myslel si, na to přísahám. Přísaha však pokaždé začínala slovy Přísahám ti, Adolfe Hitlere… A Hitler byl teď mrtvý. Co to vlastně teď znamenalo? Byla snad přísaha jen pouhými slovy?

Zemřela snad s mužem, jemuž byla adresována?

Repp věděl, že ne. Věděl, že jeho myšlenky mu škodí. Pochyby, obavy, něco jiného než vůle k ryzí akci, to vše počínalo v pomyšlení na vlastní shovívavost. Byl mužem tím, co dělal, byl mužem tím, čím se řídil.

Přešel k prádelníku se zrcadlem, otevřel zásuvku a vybral z ní švýcarský pas. Byl pečlivě vyrobený, slušně ohmataný, mnohokrát orazítkovaný. Byl vystaven na jméno doktora Ericha Peterse, německy hovořícího obyvatele Bernu, právníka. Bylo to dokonalé.

Legenda už byla obtížná.

Učil se ji jako herec roli, zkoušel získat správný přízvuk, o něco jemnější a pomalejší. „Ano, právní záležitost v Tuttlingenu, klientova vůle označila jeho nevlastního bratra jako vykonavatele. Pro získání úkonu právního zástupce jsme potřebovali podpis jeho nevlastního bratra. Nemohl se ke mně dostavit!“ Tohle mělo být řečeno jako úsměvný vtip pro uvolnění napětí při konfrontaci. „Strašné, to bombardování, ta devastace, prostě strašné.“

Mělo by to fungovat.

Díval se na sebe do zrcadla a hledal v něm jistého doktora

Peterse. Určitě pomůže tmavý oblek s vestou a vázanka, plstěný klobouk se zvednutým okrajem a kufřík. Stále se však na něj díval vyčerpaný a zoufalý muž se vpadlými tvářemi, který měl daleko do právníka, který si žil dobře a bez problému po celých těch sedm těžkých let. Jeho oči byly bez lesku a kůže bledá. Možná by si mohl dodat barvy a zdravého vzhledu s pomocí Margaretina mejkapu, než vyrazí přes hranici.

A kdy to bude? Kdy?

„Reppe,“ ozvalo se za ním vystrašeně.

„Ano?“ Otočil se.

„Jsou tady.“ Ukázala k oknu a on jím vykoukl ven. Malé otevřené vozidlo se pomalu šinulo ulicí. V něm seděli čtyři ostražití pěšáci.

„Zatraceně! A to jsme si mysleli, že tudy nepojedou.“

Bylo to už potřetí, kdy zažil příjezd Američanů.

23

Na truchlení nebyl čas. Ale Leets trval aspoň na něčem. Chtěl vyrýt jméno do kmene stromu nebo ho vytesat do kamene.

„Tak, aby nebyl anonymní. Tak, aby měl své jméno, svou identitu. To mu Repp nemůže vzít.“ Leets totiž věřil, že původcem zabití byl Repp – samozřejmě ne doslova, ale přinejmenším na metaforické úrovni. Byla to Reppova operace. Na dlouhou vzdálenost, ve tmě.

Americký lékař, který nebyl tak náchylný k melodramatu, měl pro to jiné vysvětlení. „Před osvobozením několik zastižených esesáků vtrhlo do skladů a obléklo si vězeňské mundůry. Pokusili se vmísit mezi vězně. Ale nefungovalo to, protože je prozradily jejich obličeje. Nebyly vychrtlé jako u koncentráčníků. Okamžitě byli rozpoznáni a ubiti k smrti. A váš přítel… byl mezi námi.Vykrmil se tou vší americkou stravou, masem a brambory. Uviděli ho ve vězeňském bloku a považovali ho za esesáka. Koho za to vinit?

Jenom jednu z těch hrozných věcí.“

Leets cítil, jak se jeho vlastní emoce uzavírají dovnitř sebe.

Nemohl je nechat uniknout. Zíral jen na mrtvé tělo. Hlava byla rozbitá a vražená dovnitř, zuby vylámané. Jasná krev tekla prachem po apelplacu, na němž byl nalezen.

„Uložte ho do hrobu nebo něčeho jiného, jestli se vám uleví,“

řekl Tony chladně. „Vemte ho za ruce. Dotkněte se ho. Je jenom mrtvý a vy už jste mrtvé viděl.“

Leets klečel u těla a připadal si absurdně. Pak uchopil ruku, která byla studená a tvrdá.

V duchu slyšel Susan, jak ho znovu obviňuje.

Obrátil se k mrtvému Židovi. Cos od nás čekal? Co vlastně, vy lidé, chcete? Vyhráli jsme válku a museli se bát o ideály. Ani mě nenapadlo, že by se tohle mohlo stát. Nenapadlo. Nevěděl jsem to.

Nevě…

Leets ucítil v chladné dlani kousek papíru. Ztuha roztáhl prsty.

Cosi na něm bylo napsáno hebrejsky tužkou. Zastrčil to do kapsy.

Po chvíli se dostavili dva přidělení Němci pro tělo. Leets by je rád nenáviděl, ale byli to jen postarší civilisté, bankéř a pekař, kteří tělo stěží zvedli. Omlouvali se kvůli nosítkám. Byla příliš těžká, oni zase moc slabí, nebyla to jejich vina. Leets netrpělivě poslouchal jejich stížnosti a pak jim gestem naznačil, aby pokračovali. Po velmi deprimujícím úsilí přesunuli Shmuela k pohřebišti, což byla jáma vyhloubená buldozerem, a tam ho položili na zem. Nedívali se do té široké a mělké díry. Zápach rozkladu, přestože potlačený velkým množstvím hašeného vápna, stále převažoval a nedalo se mu uniknout. Dva staří muži diskrétně pokašlávali a odvraceli své pohledy od stovek shromážděných těl, spočívajících pod nánosem bílé barvy na dně jámy. Leets by je nejraději nakopal do zadku.

„Běžte, dělejte, vypadněte, kurva, odsud!“ ječel za nimi, když prchali v hrůze pryč. Nešikovně sundal Shmuela z nosítek. Jakmile ho držel v náručí, užasl nad lehkostí jeho těla, která byla v kontrastu s hekáním těch dvou Němců. Vlezl do jámy a jeho boty rozvířily oblak vápna, který je vzápětí obílil. Chemikálie ho udeřila do nosu a očí a teprve pak si povšiml, že většina mužů okolo má masky.

„Hej, kapitáne, měl byste odtamtud vylézt. My to teď budeme zahrnovat.“ Byl to další důstojník, který na něj volal ze vzdálené strany hrobu. Motor naskočil, třpytivá radlice buldozeru se přehoupla přes okraj jámy a hrnula před sebou vzdouvající se vlnu vyhrabané zeminy.

Leets uložil Shmuela dolů. Na místě vůbec nezáleželo. Stal se součástí dlouhé řady téměř bezmasých bytostí.

Poté Leeds vylezl a setřásl ze sebe prach a hlínu. Buldozer hrnul hlínu do jámy a Leets chvilku hleděl na to, jak pokrývá mrtvoly.

„Takhle je to? A to je všechno?“

Otočil se. Byla to Susan.

„Susan, já… to prostě…“ Zmlkl, protože se mu nedostávalo slov.

Netečně na něj pohlédla. Za ním buldozer trhavě rozhrnoval a zahrnoval drolící se hlínu.

„Už se stalo,“ řekl. „Je mi to moc líto.“

Nepřestávala zírat.

„Nic jiného se nedalo dělat. Cítím za to odpovědnost. Dostal se až tak daleko.“

Ve slunečním světle mohl vidět, jak jí z obličeje vyprchala veškerá barva. Kvůli nedostatku spánku vypadala špatně. To, že musela zacházet s umírajícími, s oběťmi, pro ni muselo být příšerné a hrozné. Muselo ji to pohlcovat, proto vypadala nemocně. Na horním rtu jí vyvstala lesklá kapka potu.

„Všechno, s čím přijdeš do styku,“ řekla, „se mění ve smrt, že?“

Leets nenašel odpověď. Jen se díval za ní, jak odchází.

Ještě tam byla ta poznámka.

Už na ni málem zapomněl, ale za chvilku našel mezi vězni muže, který to mohl přečíst.

Leetse bolela hlava a Tony byl netrpělivý. Překladatel, šikovný mladý polský komunista, na nich vymámil dva balíčky cigaret Lucky

Strike ještě dřív, než se toho ujal.

„Moc toho není,“ řekl Leets. Podával mu cigarety a cítil se ošizen.

„Vy jste se zeptal, já odpověděl,“ řekl muž.

„To není moc, když se za to umírá.“

„Kvůli tomu neumřel. Jenom se namotal do špatné situace. Ty přece patří k válce, ne?“ řekl Tony „Musí to být něco jako kód.“

Leets se pokoušel ujasnit si myšlenky. Byli v kanceláři, v níž předtím probíhaly výslechy. Pořád měl před očima seřadiště vagonů, plných mrtvol, Shmuela, rozpadajícího se na prach do nicoty, mrtvoly nashromážděné pod chemickým sněhem a Susan v její uniformě ošetřovatelky, hledící na něj očima, jež byly plné obvinění.

Znovu pohlédl na to slovo. Musí to mít nějaký význam, nějaký skrytý význam. Žádná náhoda.

„Neměli oni esesáckou divizi ‚Niebelungen“‚?

„Třicátou sedmou,“ potvrdil Tony. „Jednotku mechanizované pěchoty. Třetí kategorie, odvedenci, moulové, pajdavci, všichni z Pruska proti Rusákům. Ale to není ono. To celkově patřilo k operaci Totenkopfdivision. Repp a obránci Anlage Elf. Totenkopf je stará nacistická součást elity, jedna z nejpůvodnějších formací Zbraní SS. Jejich historie sahá až ke koncentračním táborům, k samým začátkům. Nebyly to žádné náklaďáky plné podřadných vojáků jako Třicátá sedmá.“

„Taky si myslím, že ne.“

„V Německu je to dost používaný název. Ulice mezi tímhle hezkým místem a Dachau se jmenuje Nibelungenstrasse. Není to zajímavé?“

„Zajímá mě, jestli…“ začal Leets.

„Ne. To nemá nic společného s tou kuriózní shodou, to ti garantuju. Je to něco jako vtip. Něco z toho šmíráckého germánského humoru. Vidím v tom dotek Velkého myslitele, vtipálka.“

„Nechápu.“

„Spíš je to až moc chytré, vážně,“ zdůraznil Tony. Leets, který se nechytal, se dožadoval objasnění. „Tak v čem je ten vtip?“

„Je to opera.“

„Myslíš tu od Wagnera? Je dlouhá, trvá několik hodin. A je to o prstenu.“

„Ano. Prsten Nibelungů. To byl velký hrdina, Siegfried. Odtud si to vypůjčili. V tom je ten vtip. Repp má být Siegfried.“

„A kdo jsou Nibelungové?“ zeptal se Leets.

„Už se k tomu dostávám.“ Usmál se. „Nibelungové, můj příteli, jsou kmen trpaslíků, aspoň podle nejstarších pověstí. Žijí v podzemí a hlídají poklad.“

24

Kde je?

Zkontroloval hodinky. Dvě hodiny, byla venku už celé dvě hodiny! Byl na patře a zpoza závěsu vyhlížel oknem na ulici tak daleko, jak jen mohl dohlédnout. Nic. Během několika minut to udělal mnohokrát a pokaždé bylo jeho odměnou, že se nic nemění, že ona nejde.

V civilních šatech se cítil nejistě a nepohodlně. Ani boty nebyly bůhvíco, ty vysoké šněrovací polobotky s jemně zrnitým povrchem a špičkami, které ho tlačily tak, že mu na levé patě naskočil puchýř.

Kulhal! Byl zamčený v tom špatně větraném malém domě, vnitřně rozložený. Kulhal, měl na sobě šaty jiného muže, bolení hlavy a zažívací potíže. A ke všemu ještě špatnou náladu a puchýř na patě. V noci se probudil zalit studeným potem. Slyšel zvuky, znervózňovaly ho stíny.

Opravdu nebyl uzpůsoben k takové činnosti. Ke zdvořilému čekání v nedotčené rezidenční oblasti.

Posadil se a vytáhl balíček cigaret.

Pak znovu vyhlédl oknem, přestože uplynulo jen několik vteřin.

Uviděl náklaďák jedoucí kolem rohu.

Bylo to vojenské vozidlo, které se pomalu šinulo po Neugasse směrem k němu. Auto bylo přibližně tak velké jako nákladní Opel Blitz, tmavozeleně natřené jako ostatní americká vozidla, a označené výrazně bílou hvězdou na kapotě. V zadní části vozidla seděli vojáci.

Mohl vidět, jak jim nadskakují helmy na hlavách, když náklaďák s hlukem projel okolo.

Repp se odvrátil od okna, uchopil pistoli P-38 a odjistil ji.

Zničehonic se uklidnil a připadalo mu, že se tím zbavil veškeré tíhy.

Přestala ho bolet hlava. Věděl, že v pistoli je sedm nábojů. Když bude potřeba, použije je na ty, kteří si pro něj přijdou. Ten poslední si nechá pro svůj vlastní spánek. Na okamžik zatoužil mít na sobě uniformu. Byla by lepší než ta pitomá maškaráda, ty bankéřovy kalhoty, bílá košile, nepadnoucí boty, v nichž vypadal jako tuctový gangster.

Ztěžka dýchal. Skrčil se u schodiště a slyšel to nákladní auto venku, téměř u domu. Zbraň byla chladná a těžká. Srdce mu zběsile tlouklo. Tušil, že náklaďák každým okamžikem zastaví a on uslyší, jak vojáci běží po schodech. Byl připraven. Byl ve střehu.

„UPOZORŇUJEME VŠECHNY CIVILISTY, ŽE ZÁKAZ VYCHÁZENÍ PLATÍ OD ŠESTÉ HODINY. OPAKUJI OZNÁMENÍ: VŠICHNI CIVILISTÉ SE UPOZORŇUJÍ, ŽE ZÁKAZ VYCHÁZENÍ PLATÍ OD ŠESTÉ HODINY VEČERNÍ. KDO SE BUDE PO ŠESTÉ HODINĚ VEČERNÍ NACHÁZET VENKU, BUDE ZAJIŠTĚN.“

Amplion na náklaďáku hřměl jako dělostřelecký granát, jak se dral do domu, vibroval dřevem a otřásal okny. Hlášení se opakovalo a postupně sláblo, až utichlo docela.

25

Začalo se to objevovat tam, kde to nečekali.

„A tady, propána,“ vykřikl Tony. „Zmateční záznamy.

Osmnáctého a devatenáctého března, jídla v kantýně SS, sto a tři muži. Účet není připsaný na vrub nějaké jednotky. Je tady jedno slovo, Nibelungen.“

Nibelungen, 11. dubna. Dodávky z centrálního skladu v Dachau uskutečněny. Množství, vybavení, výměna, příděly paliva.

Únor třináctého: Žádost o munici. 25 beden s náboji ráže 7,92 mm typu X 33 krátké; 25 beden nábojů ráže 7,92 mm v nábojových pásech; ruční granáty s držadly, model 44, 3 bedny.

Březen sedmého: Více potravin, žádost o ostnatý drát, dodávky stavebnin.

Součet narůstal. Stovky útržků informací, týkajících se uskutečnění a péče o Operaci Nibelungen. GEHEIME

KOMMANDOSACHE!!!, nejvyšší říšský tajný rozkaz a priorita.

„Bylo to dokonce důležitější než jejich raketový program,“ řekl Leets.

Leets a Outhwaite slídili v útrobách dokumentačního centra CIC, instituce pro sbírání, třídění a distribuci informací, kterou vyšetřovací jednotka armády založila v Dachau. Během jednoho rušného dne to vypadalo, že uspěli všude tam, kam sáhli. Ta spousta dokumentů byla neuspořádaná, ležely tam celé stohy a vrstvy papíru.

Ale veškeré ty žlutohnědé pořadače bez ohledu na jejich kategorii byly označeny razítkem NIBELUNGEN.

„Měli jsme velkou kliku,“ řekl Leets. „A kdyby Shmuel neodešel za tím starým mužem… A kdyby nám to nenapsal… A kdybych to od něj nevzal…“

„Pořád jsme měli štěstí. A pořád na to nemůžeme přijít. Je to dost otravné.“

Leets zabodoval. „Tady,“ houkl. „Tady to je. Pod tímhle heslem

‚Výstavba a zásobování‘. Je to o přípravách na vybudování původního místa. Ze šestnáctého listopadu čtyřiačtyřicátého.

Nařizuje se tady stavebnímu pluku připravit místo pro experimentální účely. Ve Schwarzwaldu. Kód Nibelungen. Odesláno na WVHA. A seznam specifikací a požadovaného vybavení.“

„A tady zvláštní přepravní rozkazy. Šlo o přesun testovacího zařízení v pevném stavu z Kummersdorfu, což byla testovací základna WaPrüf 2 poblíž Berlína. Tyhle instrukce vyžadují zvláštní péči o jemné přístroje. Datum je čtvrtého ledna, to je samotný začátek celé té věci.“

„Jde nám to vážně senzačně,“ zahalekal Leets. „Teď se konečně někam dostáváme.“

Leetsovy prsty prohrabávaly zásuvky a hromady spisů. Pracoval rychle, ale důkladně a neustal ani v čase oběda a večeře. Věděl, že na svém lovu v papírových labyrintech třetí říše bude muset setrvat až do pozdní noci. Náhle však přes první stránku dokumentu, který zkoumal, padl stín, a současně uslyšel tichý hlas, plný sebeobvinění a pokory.

„Pane. Kapitáne Leetsi. Pane?“

Leets vzhlédl oblakem cigaretového kouře.

„Propánakrále, on se vrátil,“ řekl Outhwaite.

Před ním ostýchavě stál Roger.

Roger v tu chvíli potřeboval pomoc. Nemluvil o Paříži, nic nevysvětloval. Nebyl plný svého zápasu ani své osobnosti. Dokonce usilovně pracoval déle než den a pomáhal jim v pokračující honičce napříč papíry. Objevil také dokument, který se mohl týkat celé věci.

Byla to žádost o poskytnutí údajů z aerodynamického tunelu, kódovaná heslem Nibelungen. Šlo o chování projektilu při zkouškách v Luftfahrt Forschungsanstal, výzkumném závodu letectva v Braunschweigu. A seznam hodností personálu, který se zúčastnil protitankového kurzu v Dachau v polovině března, četně 103 jmen, označených jako Totenkopfdivision – Nibelungen.

Avšak stále ještě zbývalo probrat se hromadami a hromadami materiálů. Leetsova frustrace se projevila bolením hlavy, které se stupňovalo v průběhu odpoledne. Později v jedné chvilce zvedl hlavu a rozhlédl se po dokumentačním středisku. To, co viděl, ho nemohlo těšit. Byli tam už sami, jelikož úředníci CIC již toho dne skončili práci a odešli. Všude kolem byly jen hory a kartony plné německých dokumentů. To v mnohém připomnělo Leetsovi londýnskou kancelář, v níž to před měsícem všechno začalo. Tato podobnost mu signalizovala jednoduché sdělení. O tom, že nedosáhli žádného pokroku, žádného skutečného pokroku směrem k jádru věci.

Jeho frustraci ještě zesilovaly zprávy, které Roger přinesl zvenčí. Zprávy o tom, že válka se skutečně schyluje ke konci. Válka se jistě nacházela v poslední fázi; právě to Leetse zneklidňovalo.

Došel k názoru, že Reppova akce je v nějaké formě spojena s tímto koncem. Byla to součást procesu smrti říše. Rusové teď měli být v Berlíně – Berlíně! – a německé síly kapitulovaly na severu, v Holandsku, severovýchodním Německu a Dánsku. Poslední zprávy také hovořily o tom, že americký generál Patton si proklestil cestu až do Československa, do Plzně.

Každý slavil úspěchy a on si počínal mizerně.

Zabouchl sešit, kterým se probíral. Byly to nějaké nesmysly, týkající se receptů na přípravu jídel, označených kódem Nibelungen.

Recepty na přípravu jídel! K čertu s tím, říše měla důvod zastavit svůj postup ve třiačtyřicátém, protože její vojska byla přetížena tunami papíru, které sama vyráběla. Němci by mohli shazovat papírové bomby, které by při jejich čisté váze byly stejně tak účinné jako výbušniny. Zaznamenávali všechno trojmo a čím více toho zaznamenali, tím víc se akumulovala evidence. Ale o to horší bylo něco specifického v ní najít. „Do pytle, tohle nikam nevede,“ postěžoval si.

Tony, který byl podobně zahloubán do dokumentů u dalšího stolu, vzhlédl a řekl. „Radši bys hřadoval někde na nějakém zátarasu, co? Nebo klepal na dveře s chlapci v trenčkotech?“

Jistě že ne, pomyslel si Leets. Ale hodilo by se jim víc lidí, kteří by jim pomohli probírat se těmi hektary papíru. A i tak, fungovalo by to? Nyní bylo jasné, že Nibelungen byl postaven, udržován a kontrolován z Dachau. Všechny dokumenty k tomu směřovaly. Ale byl v tom háček. Dokumenty ukazovaly na Anlage Elf a Leets už se

Anlage Elf probíral. Potřeboval nabrat jiný směr, zjistit další článek řetězu, vedoucí výš na žebříku, snad až do Berlína. Do ústředí WVHA v ulici Unter den Eichen, jenže tam už byli Rusové.

Spolupracovali by? Jak dlouho by to trvalo? A mimochodem, v jakém stavu byly spisy WVHA?

„Aspirin?“ zeptal se.

„Cože? Ano, mám nějaký v batohu, moment,“ řekl Roger. „Co znamená Schusswunde? Něco jako zranění způsobené střelnou zbraní?“

„Ano,“ přisvědčil Leets. Ale pak si povšiml šanonu, který četl Roger. „Co je to zač?“ vyštěkl.

Šanon byl označen heslem DerVersuch.

„Vybral jsem si ho.“

DerVersuch znamenalo experiment.

Už toho všeho bylo až po krk. Leetsovo bolení hlavy neustupovalo a Roger marně plýtval časem a Susan byla ještě víc nedosažitelná než kdykoli předtím. Shmuel byl mrtev a Repp byl blíže k cíli.

„Zatraceně, ty malej parchante. Měl bych ti nakopat ten tvůj tlustý zadek, až bys letěl až do Toleda. To nemá nic společného s naší záležitostí. Co si do hajzlu myslíš, že je tady nějaká čítárna, nějaká podělaná harvardská knihovna nebo něco takovýho?“ vychrlil nenávistně ze sebe. Roger poděšeně vzhlédl. Dokonce i Tony byl šokován slepou nenávistí Leetsových slov.

„Jéžiš, kapitáne, promiňte,“ řekl Roger. „Já jenom…“

„Poslyš, my tady makáme a nespíme a poslední dny stály za pendrek,“ podotkl Tony. „Nejspíš bychom to tady pro dnešek měli zabalit.“

„Souhlas,“ řekl nevrle Roger.

Leets si odfrkl, ale musel uznat, že má Outhwaite pravdu.

Roger vstal a shromažďoval unaveně své materiály a ukládal je do zásuvky.

Ale pak s tím přestal. „Podívejte, tohleto tady je docela kuriózní, jestli čtu dobře.“

Nikdo mu nevěnoval pozornost. Leets si pořád nebral aspirin a Tony byl ponořen do úklidu. Byl taková pořádná duše a vždycky.

Roger se k němu přikolébal. „Napůl kuriózní a napůl ohavné,“ řekl. „Používali Dachau jako testovací základnu. Říkali tomu Blok Pět. Všechny druhy hrozných…“

„K věci,“ řekl suše Leets.

„Dobře,“ souhlasil Roger a pozvedl objemný spis. „Je to plné mrazicí tlakové komory, plynu, injekcí, vody. Plné smrti. Toho, jak umírali lidi. Jak dlouho to trvá, jaké jsou příznaky, jak potom vypadají jejich mozky, fotografie a tohleto. A…“

Otevřel spis.

„Tohle je jiné než všechno ostatní. Naprosto odlišné mrtvoly.

Nepochází to z Bloku 5. Je to zpráva o Schusswunde – zraněních následkem střelných zbraní. Je jich pětadvacet, kompletních včetně fotografií autopsie, dokončené práce. Bylo to posláno doktorovi Rauscherovi, velícímu lékaři SS v tomhle táboře pro jeho sbírku materiálů o tom, jak lidé umírají. Je to datováno, a proto mě to upoutalo, je to datováno osmého března. Pár dní poté, co Shmuel utekl.“

„Uvidíme,“ řekl Leets.

Pořadač sestával z několika strojem psaných stránek s popisy poranění a několik hrůzu nahánějících fotografií, které byly přeexponovány. Na nich byli nazí vychrtlí lidé na operačních stolech s velkými vstupními otvory v hrudích nebo části jejich roztříštěných hlav, s přivřenýma a prázdnýma očima, špinavýma nohama a boulovitými klouby. Leets odvrátil pohled.

„Možná jsou to oni,“ řekl. „Jenže kdo to potvrdí. Shmuel by mohl. Ale i když je to tak, tak co? Zjistil bych to tak, že bych nařídil autopsii těl lidí, které Repp oddělal v Anlage Elf. Chtěl bych vědět, co dělá ta tlustá kurva a dát mu další poklady, aby mohl líp střílet.

Pak odešlou ty údaje zpátky – jenže nevíme kam. Snad do WVHA.

Nebo vrchní velení SS kdesi v Berlíně. Potom,“ povzdychl si unaven tím vším úsilím, protože si představil další slepou uličku, „to někdo nahoře pošle tomu doktorovi Rauscherovi dole. Pro jeho sbírku. A ty to najdeš. A budeš hledat tam, kde hledat nemáš. Ale to nic neznamená. My víme, že oni mají velkou speciální pušku. My víme…“

„Ale ta není označena heslem Nibelungen,“ řekl Tony.

„Dobře, tohle vážně nemá nic společného s podstatou té mise.

Oni prostě vyhrabali nějakou kuriozitu a uvažovali o tom, že ji pošlou někam, kde jim může prospět. To je ta jejich idea,dobra‘“.

„Jste vedle,“ řekl Tony. Přestal uklízet a přesunul se k Rogerovi uličkou mezi papíry. „Jestliže to nebylo posláno pod kódem, pak to není přísně tajné. Není to Geheime Kommandosache. Což značí, že to nebylo kontrolováno, zbaveno vodítek a důkladně prozkoumáno z hlediska bezpečnosti. Je to čisté.“

Leets si nebyl jist, proč se Tony tak vzrušuje.

„Je to velká věc, nic přísně tajného. Ani nevíme, jestli je to týchž pětadvacet lidí. Může jít o pětadvacet lidí z kteréhokoli tábora.“

„No,“ řekl Roger, který seděl v rohu s jedním z mnoha papírů.

„Tady je dodatek. Nerozumím tomu. Něco jako…“

Leets to převzal a odnesl to ke světlu.

„To je hlášení, nic víc,“ řekl. „Hlášení o tom, že to patří do složky nějakého chlápka, nějakého chlápka v nějakém oddělení. Amt čtyři-B-čtyři. Nějakého chlápka, o kterém jsem jaktěživo neslyšel.

Propána, tohle je k ničemu. Už mě to unavuje, tohle všechno.

„Držte hubu,“ řekl Tony.

„Hele, majore, to je…“

„Držte hubu,“ řekl Tony. Podíval se důkladně na dodatek. Pak na Leetse, potom na Rogera a zase na Leetse.

„Vzpomeňte si na svoji němčinu, kapitáne. Co znamená v němčině Eich?“

„Cože?“

„Je to dub. Dub!“

„Vzpomeňte si. To nebyl Shmuel, kdo slyšel o muži s dubovými ratolestmi, ale někdo jiný, shtetl Žid, který mluvil jiddiš. Znal nějaká německá slova, obvyklá. Ale byl vyplašený a poslouchal nepozorně.

On slyšel „muž a dub“. Mann. A Eich.“

Tony pokračoval. „To nemá nic společného s ulicí Unter den Eichen, Pod duby. Spletli jsme to. Zvorali. Nešli jsme za tím dost tvrdě.“

Leets pohlédl na jméno.

„Tady je tvůj krvavý muž s dubovými ratolestmi,“ řekl Tony.

V dodatku stálo: Originály ve svazku Amt IV-b-4, obersturmbannführer Eichmann.

26

„Reppe?“ Neslyšel, jak přichází. „Reppe? Kde jsi?“

„Tady,“ řekl sotva znatelně. „Proč ti to ksakru trvalo tak dlouho?“

Šla po schodech nahoru a pak dopokoje. Měla na sobě elegantní modrý kostým a klobouk se závojem.

„Bože můj,“ řekla. „Vypadáš nemocně. Jsi v pořádku?“

„Je mi dobře.“

„Vypadáš, jako bys uviděl strašidlo.“

„To nic není.“

„Chceš něco? Brandy? Mám nějaké brandy.“

„Ne, ne. Dost. Řekni mi, pro co jsem tě poslal.“

„Mám pro tebe překvapení.“

„Margareto, bolí mě hlava a nemám čas na…“

Podávala mu neotevřený balíček cigaret značky Siberia. „Překvápko.“

„Kdes tohleto splašila?“

„Od jednoho chlapce. Usmála jsem se na něj tak, že mi je dal.

Byl na východě, aspoň myslím.“

Repp dychtivě otevřel balíček a vyňal z něj cigaretu. Její papír už začínal hnědnout stářím. Rychle si zapálil. Byla vytřepaná, ale i tak výtečná.

„A mimochodem, jsou to Francouzi,“ řekla. „Cože? O čem…“

„Jsou to Francouzi. Francouzi, kteří nás obsadili. V amerických uniformách s americkou výbavou. Ale Francouzi.“

„To je totéž. Možná horší. Nikdy jsme neobsadili Ameriku.

Obsadili jsme Francii ve čtyřicátém.“

„Vypadají vlídně. Sedí na náměstí a hvízdají na ženy. A popíjejí.

Všichni důstojníci jsou v kavárně.“

„A co naši?“

„Naši vojáci odevzdali pušky a odpochodovali. Málem z toho byl ceremoniál, něco jako výměna stráží. Odehrálo se to v pohodě, bez výstřelu. Zbraně nebyly ani nabité.“

„Řekni, proč jsem tě poslal. Kolik jich je? Jaké mají bezpečnostní uspořádání? Jak monitorují civilní dopravu? Zřídili kontrolní místo na hranici? Existuje seznam, o kterém víš?“

„Seznam?“

„Ano. Seznam zločinců. Jsem na něm?“

„Nevím nic o žádném seznamu. Určitě jsem žádný neviděla.

Vojáků není moc. Postavili značky. Vydali nařízení. Všichni zbývající němečtí vojáci a vojenský personál musí přijít zítra v poledne na Münsterplatz. Všechny partajní uniformy, prapory, vlajky, standarty, symboly a nože, všechno se svastikami už posbírali a dali na velkou hromadu. Říkají tomu denacifikace, ale oni chtějí suvenýry.“

„Hranice. Ta hranice.“

„Tam jsem byla taky. Nic. Pár otrávených chlapů, seděli v otevřeném autě. Dokonce ani neobsadili pevnůstku, i když já vím, že odstranili stanoviště naší pohraniční policie. Myslím, že jejich hlídky patrolují taky kolem oplocení.“

„Dobře. Jenže to není…“

„Reppe, oni se momentálně moc nestarají o hranici. Dřepí na slunci, pozorují ženy, myslí na to, co udělají, až skončí válka. Tohle je zajímá nejvíc.“

„Nějaká cestovní omezení?“

„Zatím žádné.“

„A co…“

„Reppe, nic se nezměnilo. Nějací francouzští vojáci posedávají na Münsterplatzu, tam kde byli naši včera. Naši se vrátí, brzy.

Uvidíš. Je to skoro hotové. Nebude to dlouho trvat.“

Posadil se.

„Velmi dobře,“ řekl. „Víš, že mi nabízeli profesionálku z Úřadu 6. Ale trval jsem na tobě. Jsem rád. Pro nováčky už bylo moc pozdě.

Jsem rád, že tě přesvědčili, abys pomáhala.“

„Pro Němce je těžké říct NE esesákům.“

„Pro Němce je těžké říct NE povinnosti.“

„Reppe, ráda bych s tebou něco probrala, prosím.“

„A co?“

„Je to vážně báječný nápad. Napadlo mě to, když jsem byla venku.“ Zdála se šťastnější než předešlého dne. Nebyla tak unavená a vypadala líp. Ačkoli on sám možná postupem času přivykal její nedokonale oddané tváři.

„Cože?“

„Je to jednoduché. Už tomu rozumím. Věděla jsem, že v tom všem je záměr. Nedělej to.“

„Co?“

„Nedělej to. Ať je to, co chce, nedělej to. Nemůže na tom záležet. Teď, tak pozdě. Zůstaň.“ Odmlčela se. „Se mnou.“

„Zůstat?“ Stupidní. Ale udivila ho.

„Ano. Vzpomeň si na Berlín ve dvaačtyřicátém, po Děmjansku.

Jak dobré to bylo? Všechny ty večírky a opery. Vzpomeň si, jak jsme jezdili do Tiergarten. Na jaře jako teď. Vypadals tak hrdinsky. A já byla krásná. Berlín byl krásný. Zas to může být jako tenkrát. Myslela jsem na to. Může to být přesně tak a tady. Nebo někde blízko odtud, v Curychu. Jsou tam peníze, nemáš ponětí kolik. Máš pas. Můžu přejít hranice, vím, že to nějak dovedu. Možné je všechno, jenom kdybys…“

„Mlč,“ řekl. „Tohle nechci poslouchat.“

Předtím si přál, aby o tom vůbec nezačala. Ale začala. Teď si přál, aby s tím přestala. Nepřestala.

„Umřeš tam. Zabijou tě pro nic za nic,“ řekla.

„Kvůli ničemu ne. Kvůli všemu.“

„Reppe, bůh ví, že nejsem bůhvíco. Ale přežila jsem. Ty musíš taky. S tím můžeme začít. Nečekám, že mě budeš milovat tak, jak si miloval tu hezkou hloupou dívku v Berlíně. Ale já tě nebudu milovat tak, jak jsem milovala toho pohledného, těžko chápajícího mladého důstojníka. Bude to skvělé. Bude to skvělé.“

„Margareto…“

„Všichni už na to kašlou. Je to na nich vidět. Na všech našich chlapcích. Kašlou na to. Jsou rádi, že je konec. Šli o své vůli a byli šťastní. Nemá smysl umřít. Můj bratr a otec jsou mrtví. Všichni muži, které jsem milovala, jsou mrtví. Přidat se k nim by bylo šílenstvím. A tys udělal víc než ti ostatní dohromady. Zasloužil sis svou dovolenou.“

„Dost.“

„Ti Francouzi vypadají neškodně. Nejsou to zlí lidé. Ne Židi nebo pro Židy pracující. Jsou to chlapi, prostě vojáci. Zacházejí s našimi docela dobře. Bylo to dojemné.“

„Říkáš to, jako bys mluvila o nějaké středověké podívané.“

„Prohrát válku není žádná hanba.“

Jak jí to mohl říci? Jaká slova použít? Že je součástí křížové výpravy, přestože by to nikdo nevzpomněl ani nepřiznal? Byl vším, co z toho zbylo. Jestliže musí položit život, položí ho. Mohl jí říci, že je tvrdý muž, naprosto bezohledný a hrdý? Pozabíjel tisíce mužů ve stovkách poničených měst, zasněžených lesích a zákopech plných krys a svinstva?

„Prohráli jsme víc než válku,“ řekl. „Prohráli jsme okamžik historie.“

„Zapomeň na to, co bylo nebo mohlo být,“ řekla. „Ano, bylo to báječné, ale zapomeň na to. Je to pryč. Připrav se na budoucnost. Je tady a dneska.“

„Není si co vybrat. Vůbec nic.“

„Reppe, mohla jsem jít k Francouzům. Mohla jsem jít za jejich důstojníkem. Mohla jsem říct, že Repp, ten velký hrdina z

Děmjansku, je v mém domě, ochotný přijít. Mohla jsem zařídit, aby ti zajistil…“

„Může zajistit akorát provaz. Pověsili by mě. Copak nechápeš, že nemůžu jinak? Zabíjel jsem Židy.“

Sedl si ke stolu a pohlédl do rohu kuchyně.

„Reppe,“ řekla nakonec, „nic mě nenapadá.“ Pak poodstoupila.

„Kriste, já nic nevěděla o tom, jak strašné bylo to, cos dělal. Musel jsi tolik trpět. Muselo to být pro tebe tak strašně těžké.“

Přiblížila se k němu a jemně se ho dotkla konečky prstů na rtech. Pak mu pohlédla do očí.

„Reppe,“ řekla a začala plakat. „Muselo to být pro tebe tak strašně těžké.“

27

Konečně padl jednoduchý návrh.

„K dopadení Reppa,“ řekl Leets, „musíme najít toho Eichmanna.“

„Jasně, kapitáne, ale když nemůžeme najít jednoho obersturmbannführera SS, jak sakra máme najít jiného?“ naléhal Roger.

„Možností musí být spousta,“ řekl Tony. „Ten chlápek může být mrtvý. Možná uprchl ze země. Možná se schovává jako řadový voják protiletadlové jednotky luftwaffe. Možná byl zajat Rusy. Možná je v Buenos Aires.“

„A pokud na něj platí jedna ze spousty všech možností, tak máme smůlu. Ale pokud byl dopaden, pak ho možná najdem. Ale jenom možná.“

„Takže já si myslím, že musíme přistoupit na domněnku, že byl zajat,“ řekl Roger. „Ale i tak. „Nic jiného nám nezbývá.“

„A když ho dopadneme, tak ho donutíme promluvit,“ řekl Roger.

„Já už ho donutím,“ řekl Leets. „O to se vůbec neboj.“

Ale Roger se obával, protože se mu pranic nelíbil výraz kapitánova obličeje, když promluvil.

Jestliže je ten Eichmann vězeň, bude spadat pod pravomoc armádního kontrašpionážního sboru, jelikož výslechové zpravodajství bylo činností CIC. Následujícího dne proto zamířili do Augsburgu, kde se nacházelo vrchní velitelství Sedmé armády a její CIC ve starém statku hned za poničeným městem. Armáda si zabrala hlavní budovu a jednotka CIC jednu z několika loveckých chat, roztroušených po zvlněných pahorcích.

Dost dlouho jim trvalo, než se setkali s majorem Millerem, výkonným důstojníkem CIC. Pro Leetse bylo to čekání zatím vůbec tím nejhorším, dokonce ještě horším než německá palba v Anlage Elf, nebo přihlížení tomu, jak lékař otevírá tělo týden mrtvého dítěte v Alfeldu, protože ve všech těch epizodách byl schopen něco dělat.

Nyní mohl jen sedět. Minuty plynuly a náhle nastala noc, když tma zapečetila okna.

„Jak se řekne německy noc?“ zeptal se Leets Tonyho.

„Ale no tak, kamaráde. Přece to víte.“

„Jasně. Nacht. Zní to jako když se odjistí puška.“

Konečně se objevil Miller, k smrti unavený, ve vojenském kabátu. Byl to bledý pihovatý muž, kterému táhlo na čtyřicítku.

„Promiňte, že jdu pozdě. Jak dlouho už čekáte?“ zeptal se úvodem.

„Celé hodiny, pane,“ řekl Leets. „Podívejte, potřebujeme pomoct. Proto jsme tady.“

„Jistě, jistě. Poslyšte, kdybych věděl…“

„Němečtí vězni. Hlavně esesáci. Od hodnosti majora výš.

Přesněji řečeno Eichmann, vhodnosti obersturmbannführera, z oddělení Amt 4-B-4.“

„To je gestapo.“

„Gestapo?“ řekl Leets.

„Pod pravomocí RSHA. Ústředního bezpečnostního oddělení.

Eichmann, říkáte?“

„Znáte ho?“

„Ne. Ale už začínáme vědět, jak bylo složeno RSHA.“

„Dobře, kde je? Myslím, pokud ho máte. Kde ho máme hledat?“

„To je daleko. Zámek. Lituji, ale jde o tajné místo.“ Leetsovi ohromením poklesla čelist. „Potřebujete se tam dostat?“ pokračoval major. „Jistě, to se dá zařídit. Jděte po schodech nahoru do OSS, ať pošlou ozdobný dopis oddělení CIC Sedmé armády. Ten se ke mně dostane za týden nebo dva s dvaceti šesti různými omezeními, přiloženými generálkou a pak…“

„Majore,“ přerušil ho Leets. „Potřebujeme se setkat s tím chlápkem ještě dnes v noci. Zítra už může být pozdě.“

„Podívejte se, přátelé, Kdybych vám mohl pomoci, tak mi věřte, že bych to udělal. Ale já jsem bezmocný. Takhle.“ Zpod stolu zvedl ruce zápěstím k sobě, jako by je měl spoutané. Chabě se usmál a řekl. „Mám je svázané. Ti důstojníci jsou informačním zdrojem první třídy. Máme je ve výslechovém středisku na zámku, jak už jsem řekl.

Později se má zřídit výslechové středisko složek spojených ozbrojených sil, aspoň se o tom hovoří. Ale prozatím je máme my.

Spousta jich byla nasazena proti Rusům. Smiřte se s tím, tahle válka skončila a ta další má začít. A tihleti hoši bojovali v jejich první bitvě. Mají všechny možné informace o Rusech, o komunistických buňkách v evropském odboji, o stovkách špionážních operací. Je to poklad. Mají cenu zlata podle toho, kolik sami váží. Chci říct, že jsou…“

„Majore,“ ozval se velmi tiše Leets. „Existuje německá operace, která je ještě horká. Tak horká, že je kolem ní hodně kouře. Teď.

Dneska. Jde o důstojníka jménem Repp, příslušníka Waffen SS, špičkového muže s puškou. Hodlá do někoho vpálit kulku. Do někoho důležitého. Taková je poslední vůle a testament třetí říše. A on je vykonavatelem.“

„A kdo má být jeho cílem?“

„Těžko říct. Nevíme. Ale věříme, že ten Eichmann to vědět musí, protože jsme našli jeho jméno na klíčovém spisu v administrativním středisku v Dachau..“

„Je mi líto. Rád bych pomohl, ale prostě nemůžu. Existují postupy. Byl bych za vola. Prostě musíte ty postupy dodržet.“

„Hele, majore, možná nemáme čas na dodržování postupů.

Někdo se může stát blbým terčem, zatímco my budeme vyplňovat formuláře.“

„Kapitáne Leetsi. Prostě neexistuje žádná…“

„Dobře. Ten chlap je prostě náš, jestli chcete slyšet skutečný důvod k tomu, abyste nám ho vydal. My jsme ho vyslídili. Vy ne. Vy jste na něj narazili a ani nevíte, jestli ho máte. Ale my jsme pro to nasadili životy. Čtyřiatřicet parašutistů makalo na téhle záležitosti ve Schwarzwaldu. Mnozí z nich byli dvakrát ranění. A jedenáct chlapců z Pětačtyřicáté divize to schytalo v dubnu. Tenhle Repp používal pro svoje praktiky pětadvacet koncentráčníků. A nakonec z mé iniciativy jsme našli dalšího koncentráčníka, který přežil. Je v Dachau, v jámě plné mrtvol a vápna, na krásném místě. Zasloužil si lepší osud, ale už se stalo.

Takže když říkám, že ten Eichmann je můj, protože mi vydá Reppa, tak to je to, co mám na mysli.“

„To není otázka smrti. Muži pořád umírají v téhle válce, kapitáne,“ ale ne takoví jako ty, pomyslel si Leets. „Jenže my se pořád musíme držet našich postupů. Já prostě nemůžu… neexistuje způsob… je to absurdní. Ale…“ Odmlčel se. „Sakra,“ řekl pak.

Odvrátil pohled a zdálo se, že zhluboka dýchá. „Kolik vám je?“ zeptal se Rogera.

„Devatenáct, pane,“ řekl Roger.

„Parašutista, podle bot.“

„No, ano, pane,“ řekl Roger.

„Nějaké bojové seskoky?“

„Šest,“ zalhal Roger.

„Mladý a bláznivý. Bláznivý a bezstarostný. Sázím se, že ti to chtěli všichni vymluvit.“

„Ano, pane,“ řekl Roger.

„Ale vy jste se na ně vykašlal, protože jste jim musel ukázat, že jste tvrďák, co?“

„Nějak tak, pane,“ řekl Roger. „Sicílie. Bota Itálie. Pak do Normandie. Velká holandská mela. Blbá pauza v Bastogni. Poslední velká německá ofenziva. Vánoce. Nakonec seskok na Rýně. Říkalo se tomu Studentská kolej. Březen.“

To je jenom pět, Rogere, pomyslel si Leets. V Bastogni nebyl žádný výsadek.

„Jo a pak ten seskok, no, jak se o něm zmínili kapitán Leets a major Outhwaite, pane, však víte, ten…“

„Tak to je docela rekord. Je vám devatenáct a už šest bojových seskoků. Jaké to je?“

„Děsivé, pane. Vážně děsivé. V Normandii to bylo zlé. Spadli jsme mimo pásmo seskoku a půlka mého výsadku skončila ve vodě.

Němci totiž to místo zaplavili, na fotkách to vidět nebylo, no a oni se utopili. Mimochodem, byl jsem jedním ze šťastlivců, kteří dopadli na vyvýšeninu. A pak chaos. Spousta světla, signálních raket a světlic.

Byl to velký mazec. Jako u nás o státním svátku čtvrtého července, mohutnější, ale nebezpečnější…“

Šmarjájozef, pomyslel si Leets.

,,… ale zformovali jsme se a vypadli odtamtud. První Němci, které jsme viděli, byli tak blízko, že jste je mohl poznat po čichu.

Byli tam, přímo nad námi. Měl jsem jednu z těch em-trojek, víte, pane, říká se jim pumpičky, a BADDADDDADDAAADDDAAA!

Uzemnil jsem je, ani jsem nevěděl jak.“

„Víte,“ řekl major, který se opřel o opěradlo židle a zíral do prázdna, „někdy si nemyslím, že bych opravdu byl ve válce, v té skutečné válce. Domnívám se, že bych za to měl být vděčný. A teď, za deset, za dvacet let budou lidi o tom mluvit, ptát se, a já nemám ani ponětí, co jim řeknu. Myslím, že jsem ani neviděl žádné Němce s výjimkou vězňů. Vypadají tak jako lidi nebo podobně. Viděl jsem nějaké ruiny. Jednou jsem se díval něčím dalekohledem, to bylo v Ruhrské pánvi. Skutečně nepřátelské území. Ale tam šlo hlavně o jistou papírovou práci, detaily, administrativu, prostě normální život.

Až na to, že tam nejsou ženské, strava je ohavná a všichni chodí ve stejných šatech.“

„Majore…“ začal Leets.

„Já vím, vím. Jak se jmenujete, seržante?“

„Roger Evans.“

„Roger. Dobře, Rogere, ve vašich devatenácti letech jste toho zažil dost. Salutuju před vámi. A mimochodem, kapitáne Leetsi, tohle je moje válka. Chápu, že to nerespektujete. Dobře, ale někdo přece musí dělat tu papírovou vojnu. Takže přestože to nepochopíte a nebudete respektovat, dovolte mi říct, že hodlám udělat jednu velmi odvážnou věc. Faktem je, že oficíři CIC nemají rádi týpky z OSS.

Neptejte se mě proč. Takže když vám řeknu, kde ti důstojníci jsou, budu chtít, abyste pochopil, jak jsem odvážný. Není to sice bojový seskok, ale velký risk jako takový. To místo se jmenuje zámek Pommersfelden, za Bambergem, Schloss Pommersfelden, řečeno německy. Je to velmi výstavný objekt na silnici číslo tři jižně od města. Zavolám jim a řeknu, že to máte schválené. Když vyrazíte ráno, měli byste tam být ještě před večerem. Cesty jsou hrozné, tanky, vojáci, prostě binec. Kolony vězňů. Příšerné.“

„Díky, pane. Má to znamenat…“

„Ano, ovšem. Eichmann. Čapli jsme ho minulý týden v Rakousku. Když z něj něco dostanete, dobře, jste machři. Zkoušeli jsme to a nezjistili nic až na pozoruhodný fakt, že jen plnil rozkazy.

A teď odtud laskavě vypadněte a nezaclánějte tady. Jasné? Bůh mi pomoz, jestli se na to přijde.“

Jízda, kterou odstartovali ráno, byla příšerná. Tanky zle překážely, konvoje ještě hůř, nekonečné zástupy vojáků ve dvojstupech, mířících na jih za rychle postupující frontou. Ale nejhorší ze všeho byli zajatci z řad wehrmachtu. Byly jich tisíce, obrovské počty mužů, kteří pochodovali, nebo se spíš liknavě plahočili, do týlu ve formacích velikosti praporu. Obvykle je hlídal jeden či dva příslušníci vojenské policie v džípech vepředu i vzadu.

Němci byli překvapivě sprostí vzhledem k jejich postavení. Jejich domýšlivé a podrážděné zástupy, které se motaly po cestě jako ovce, brzdily veškerý postup. Roger musel neustále zpomalovat džíp, aby mohl projet, troubil a nadával, zatímco Leets stál vzadu, křičel „raus, raus“ a zuřivě gestikuloval. Ale i tak se odmítali rozestoupit a reagovali jen na šťouchance nárazníku. V jednom okamžiku vytáhl Leets svůj samopal Thompson z pouzdra, připevněného našikmo k přednímu sedadlu a naznačil dramatickým gangsterským gestem, že natahuje závěr. Teprve pak uposlechli.

Za Feuchtwangenem prořídly zástupy zajatců a Roger mohl pořádně popohnat džíp. Leets však nebyl vůbec spokojen. Měl hrozný pocit, že pátrání vede špatným směrem, protože podle jejich úvahy se musel Reppův cíl nacházet na jihu, mimo dosah Američanů. A teď se namísto toho vlekli na sever a vzdalovali se stále více své představě.

„Doufám, že jedeme správně,“ řekl zneklidněný Leets Tonymu.

Tony, který byl poslední dobou zasmušilý, jen cosi zavrčel.

„Tak máme na výběr nebo ne?“ chtěl se ujistit Leets.

„Ani omylem,“ odvětil Tony a dál před sebe zachmuřeně zíral.

Museli objet velkým obloukem Norimberk, který ležel v ruinách, a to jim zabralo další čas. Město v dálce bylo zahaleno kouřem, ačkoli bylo bombardováno před několika měsíci. Jeho trosky nebyly ničím pozoruhodné, avšak celkový pohled na ně byl děsivý. Leets však tomu nevěnoval pozornost. Využil ubíhajících hodin k úvahám o Reppovi.

„Mluvíte sám se sebou,“ poznamenal Tony.

„Jo? Aha. Můj zlozvyk.“

„Pořád dokola jste opakoval Repp, Repp, Repp.“

V tom okamžiku je málem sestřelila ze silnice stíhačka P-51, která jim zařvala nízko nad hlavami a přelétla nad nimi ve výšce asi jednoho sta metrů. Roger nejprve stočil džíp poněkud stranou a až potom opět získal kontrolu nad vozidlem. Letadlo se pak převalilo v líné vývrtce při rychlosti 380 mil v hodině a mohli tak zahlédnout jeho bílé hvězdy a vyvažovací plošky. Zazářilo jiskřivě ve slunečním světle na bledé německé obloze a rozverně se zhouplo.

„Ten pitomý bastard,“ ječel Leets.

„Málem nás sejmul,“ hulákal Roger.

„Toho pitomce by se mělo nahlásit. Můžu ho nahlásit za to, jak svinsky lítá,“ mručel Leets v návalu spravedlivosti.

„No a jsme tady,“ zahlaholil Roger.

„V letu a v modlitbách,“ řekl Tony.

Vjeli na prostranství před Schloss Pommersfelden. Ani americká vojenská vozidla v ušmudlané zelené barvě s probleskujícími zablácenými hvězdami, zaparkovaná všude kolem, nemohla ubrat nic z krásy zámku, pocházejícího z osmnáctého století.

„No koukněte na to,“ řekl ohromeně Roger.

Leets ho zazdil, přestože zámek vypadal působivě. Byl zhmotněním fantazie, jako elegantní kamenný dortík, bláznovsky až nepříčetně propracovaný, avšak hrdý ve své přehnané grandióznosti.

Roger zastavil a Leets s Outhwaitem pospíchali dovnitř. Byla tam teatrální schodišťová čtyřpatrová šachta, přizdobená arkádovými galeriemi, nahými kamennými chlapci držícími lucerny a širokými mramorovými schody. To všechno pak bylo korunováno stropem s malbami.

Jejich boty suše třískaly po dlaždicích, když mířili ke službukonajícímu důstojníkovi. U každých dveří, jež vedly z této části zámku, stáli příslušníci vojenské policie s automatickými zbraněmi.

„Leets. Úřad strategických služeb.“ Zalovil v kapse, aby se mohl legitimovat. „A tohle je major Outhwaite z SOE. Major Miller z CIC od Sedmé armády řekl, že sem zavolá a domluví nám rozhovor s hostem, kterého tady máte.“

„Ano, pane. Ta Eichmannova záležitost.“

„To je ono.“

Po telefonickém rozhovoru se objevil kapitán a pohlédl na ně.

„Tak Eichmann?“

„Ano.“

„Nevím proč, ale o ničem neví. Většina jich zpívá jako kanáři.

Pokoušejí se dostat novou práci. Jenže tenhle chlapík je sfinga.“

„Se mnou bude mluvit,“ řekl Leets.

Kapitán je zavedl do haly ve druhém patře. Na zdech visely tapisérie a portréty mužů a žen, mrtvých již tři sta let, v bizarních kostýmech, s tlustými lesklými obličeji. Nakonec dorazili ke dveřím na konci haly a prošli jimi. Místnost byla prázdná až na stůl a tři křesla.

„Je v křídle pro zadržené. Bude tady hned. Miller je můj kamarád a já vím, že tohleto není oficiální. Jsem rád, že vám mohu pomoci. Žádný problém, hezky kliďánko. Jenže my si tady nepotrpíme na hrubé zacházení. Proto mě trápí, co jste řekl, Leetsi.“

„Nezkřivím mu na hlavě ani vlásek,“ řekl Leets. „Ani major.“

„My Britové jsme přece gentlemani, neslyšel jste o tom?“ zeptal se Tony.

Náhle bylo slyšet dunivý hluk. Okna se třásla tím víc, čím víc narůstal.

Když rámus utichl, řekl kapitán. „Za poslední půlhodinu je to už pátý. Ti hoši se dneska vážně dělají důležití. U Norimberka je letiště, je to nedaleko. Je tam taky letka mosquitos, majore, abyste si nemyslel, že jenom naši hoši jsou praštění.“

„To rád slyším,“ řekl Tony. „Tak to zkusíme a uděláme svou práci.“ Dveře se otevřely. Dva vojenští policisté s naolejovanými zbraněmi a s nasazenými podložkami přileb přivedli mezi sebou třetího muže. Na Leetse udělalo okamžitý dojem to, že dotyčný žádný dojem nebudil. Podlézavě vyhlížející prcek, bledý, s vodnatýma očima, řídnoucími vlasy, blízko čtyřicítce. Brýle měl nakřivo a úzké a suché rty. Jeho vychrtlé tělo se ztrácelo v obřím americkém vězeňském mundůru.

„Pánové,“ řekl kapitán, „přivádím vám obersturmbannführera Karla Adolfa Eichmanna z Amt 4-B-4, gestapa, číslo sto šestnáct,

Kurfürstenstrasse v Berlíně. Herr Eichmann,“ kapitán přešel do perfektní němčiny, „tihle muži potřebují několik chvil vašeho času.“

Muž se posadil naproti nim. Hleděl zpříma a vypadal na omdlení.

„Cigaretu, pane obersturmbannführere?“ zeptal se Leets.

Němec sotva postřehnutelně zavrtěl hlavou a položil před sebe na stůl sepjaté ruce. Leets si povšiml, že má velké dlaně, poseté na hřbetech pihami.

Leets ožil.

„Chápu, pane obersturmbannführere,“ řekl pomalu německy, „že jste nespolupracoval s našimi lidmi.“

„Moje povinnosti byly rutinní. Explicitně jsem je plnil. Nedělal jsem nic jiného než svou práci. To je vše, co mohu říci,“ odvětil Němec.

Leets sáhl do kapsy a něco z ní vyndal. Byl to draydel, který roztočil prsty napříč deskou stolu. Věcička, poháněná vlastní setrvačností, se pomalu vrtěla na desce. Leets pozoroval, jak ji mužovy oči sledují.

„Váš kolega Herr Repp mi to zanechal v Anlage Elf. A teď, drahý příteli, mi povíte něco o operaci Nibelungen. Kdy začala, k čemu směřuje, kdo je jejím cílem. Řeknete mi o tom posledním tajemství. Anebo si to zjistím sám a najdu Reppa. Až najdu Reppa, povím mu jenom malou nevinnou lež. Řeknu mu, že ho zradil Eichmann a nechám ho jít. A pak, pane obersturmbannführere, budete od toho okamžiku velmi mrtvý muž. Herr Repp je toho zárukou.“

Roger se opíral o nárazník džípu před zámkem. Zámkem? Byl větší než obrovský veřejný dům! Vychutnával si volnost toho okamžiku.

Nebyla to žádná zábava trmácet se se dvěma nerváky v autě.

Vyskočili z něj za jízdy a zamířili rovnou k velkým dveřím, jako by uvnitř byla hromada prachů namísto nějakého zeložrouta.

Udělal ze žvýkačky v ústech bublinu. Neměl žádné představy o budoucnosti a na minulost nevzpomínal. Zaměřil se na to, aby vytěžil maximum příjemného z každého okamžiku. Žvýkací guma se žvýkáním zvláčnila. Byl to určitě hezký den.

Zaujal evropský postoj a napodobil kontinentální způsob držení tenisové rakety a zpomaleným pohybem předstíraně zahrál několik topspinových úderů do imaginárního rohu dvorce. Trik spočíval v tom, že hlava byla sklopená, zatímco oči sledovaly vysoko letící míček. Byl to úder, který dlužil sám sobě, a to se vším všudy, jestliže měl zůstat ve světě Franka Bensona v nadcházejících letech. A poté spatřil ženu.

Byla to jen její silueta, v tom okamžiku zobrazená mezi oknem, kterým ji zahlédl, a něčím, co muselo být další okno nebo řada dveří za ní. Zahlédl její profil, rozmazaný, pohybující se chodbou mezi křídly zámku. Ve vteřině zmizel.

Žena! A tady? Uběhlo několik týdnů, co opustil Londýn a jejich vzájemná hádka v Paříži nevedla k ničemu. Žena. Prozkoumal aspekty toho problému. Ale co tady dělala ta žena? Nešlo snad o nějaký druh vězení nebo něco podobného?

Ale i tak to bylo…

Ježíšikriste!

Ten řev ho málem zplacatil. Upadl naznak v momentálním zmatku a hledal zdroj toho virválu. Spatřil letoun P-47, který se nad ním mihl ve výšce asi padesáti metrů v rychlosti větší než 400 mil za hodinu. Mihnul se nad ním spíš jako stín než hmotná věc. Mohl vidět, jak jeho vrtule rozhýbala stromy a doslova z jejich korun vyrazila oblak listí. Pak se majestátně vznesl nosem nahoru, ten bláznivý bastard, který si zadělával na průšvih. Roger už jen mohl sledovat, jak letadlo stoupá vzhůru.

Byl ohromen. Obloha byla přecpaná letadly. Už předtím zaznamenal stopy výfukových par, ale obloha jich byla vždycky plná za jasných dnů v Evropě. Teď, když na ně zíral, mohl vidět, jak se promíchávají, zamotávají a dokonce zauzlovávají při vývrtkách a rychlých manévrech, přemetech, Immelmannových zatáčkách a přechodech do pádu. Mohl rozpoznat jednotlivá letadla, z nichž většina byly stíhačky se skvrnami na špici, nalétávající střemhlav.

Muselo jich být tak padesát, šedesát. Jaká podívaná…

Že by poslední obří letecký souboj? Němci možná ušetřili pro tuto velkou vzdušnou bitvu, pro poslední vzepětí, všechno, co ještě měli k dispozici, proudové letouny, rakety, messerschmidtty, fockewulfy a pár štuk a všechno to experimentální harampádí, které údajně vyvíjeli. Nebo snad poslední rozstřel ve výšce asi osmi set metrů?

Střílelo se ze všech palubních zbraní, celá Osmá letecká armáda, mohl to být jakýsi druh Götterdämmerungu, soumraku bohů, nebo snad šílené kamikadze jako Japončíci, kteří naráželi do svých cílů?

Ale jestliže toto byla bitva, jak to, že v ní chyběly zášlehy plamenů, dlouhé stopy kouře za padajícími letadly a další kouřové sloupy z už sestřelených letadel na horizontu?

Ano, tohle chybělo.

Tohle byla – zábava!

Další letoun, britský dvoumotorový, mu hlasitě zavyl nad hlavou vysokým zvukem. Roger se sklonil a uvažoval nad tím, co se kčertu mohlo dít.

Rozhlédl se a nikoho nespatřil. Nebyly tam žádné stráže, žádní důstojníci, prostě nikdo. Pak zpozoroval postranní pěšinu vedoucí mezi stromy a pomyslel si, že by se měl vrátit a někoho najít. Pěšina se brzy proměnila v jakýsi dlážděný chodník z hladkých malých oblázků, zasazených do kovových kolejniček. Vypadalo to velmi ozdobně a připomínalo mu podobnou úpravu, kterou viděl v Newportu. Šel po chodníku, který se důmyslně klikatil, až se nakonec ocitl v zahradě. Byly tam nízké živé ploty, geometricky uspořádané kolem květinových záhonů, které již začínaly nést všechny znaky probouzení. Za nimi se rozkládal obří travnatý koberec a ještě dál za ním, přestože skryt za vysokými štíhlými stromy, byl vidět zámek. Ale Roger si všiml něčeho mnohem zajímavějšího. Byla to dívka, stojící u lavičky v trávě. Stála zády k němu a pozorovala oblohu, na níž se odvíjel ten vzdušný cirkus.

Dívka byla nejspíš z WAC, ženského armádního sboru.

Opatrně vykročil a nebyl si jist, zda nepatří k důstojníkům. Měla na sobě podobnou uniformu, ale ne důstojnickou, protože se jí na límci nic netřpytilo. Došel až k ní a pak pokročil ještě kupředu.

„Promiňte, prosím, nevíte náhodou, co se tady děje, slečno?“

Dívka se obrátila. Měla jednu z těch ryzích, nezáludných tváří z amerického Středozápadu, s velkýma modrýma očima, impertinentním nosem a dokonce nebyla ani pihovatá. Měla ten druh jahodové pleti v růžovém odstínu, což u něj navozovalo obraz svěžesti a jisté nevinnosti.

Jak rád by ji ochutnal!

Pak zaznamenal, že dívka pláče.

„Proboha, co se stalo? Špatné zprávy?“

Vrhla se mu do náruče. Nemohl uvěřit svému velkému štěstí, zatímco štkala na jeho rameni. Přitáhl ji k sobě a pevně ji držel. „No, no,“ chlácholil ji a hladil po vlasech.

Vzhlédla k němu, poddajná a s rozmazaným líčidlem. Pomyslel si, že chce, aby ji políbil a přitiskl své rty na její.

Eichmann konečně promluvil.

„Jaké záruky můžete nabídnout? Repp je velmi nebezpečný.

Trváte na tom, abych ho zradil, anebo dáte na vědomost, že jsem ho zradil. Ale bez záruky první možnost neexistuje.“

„Máme způsob, jakým pamatovat na naše přátele. Ví se to o nás, že? Dejte nám šanci, abychom se tím řídili. To je vše, co mohu říci.“

„Potřebuji zmizet. Pochopte, mě neděsí Američané. Děsí mě Repp.“

„Rozumím,“ řekl Leets. „V pořádku. Uvidím, co se dá dělat.“

„Takže něco za něco. Eichmann za Reppa?“

„Řekl jsem, že uvidím.“

„Eichmann za Reppa. Byl by tím pěkně znechucen.“ Zasmál se.

„Pane Eichmanne,“ řekl Tony lepší němčinou než Leets, „vraťme se k naší záležitosti.“

Draydel, ber-dej, se dokodrcal, zastavil a prudce sebou zaškubal na stole. Eichmann ho zvedl ve svých tupých prstech, které vypadaly jako anatomická schválnost, protože měl velké ruce na hubeném těle.

Pak začal hovořit.

„Operaci Nibelungen znám od samého začátku. Vymyslel ji Pohl z ekonomického a finančního úřadu, WVHA, ale zasvětil mě do ní a spolu jsme ji prezentovali reichsführerovi. Nebylo to nic osobního, šlo čistě o obchod s Židy, chápete. Byla to jen naše volba, naše práce. Museli jsme ji udělat. Politika se dělala na nejvyšší úrovni. My jsme jen dělali to, co jsme byli…“

„K věci,“ napomenul ho Leets.

„Operace Nibelungen. Operace Nibelungen je zvláštní akce.“

„Zvláštní akce?“

„S puškou.“

„Zvláštní akce znamená vraždu.“

„Říkejte tomu, jak chcete. Může být ospravedlněna morálně ze světové dějinné perspektivy, která…“

„Kdo?“ řekl Leets, který byl sám překvapen tím, jak nezaujatě jeho hlas zněl po tolika měsících, kdy musel neustále tlačit na pilu v této věci.

„Musíte si uvědomit, že nejsem proti Židům. Respektuji je a chápu. Já sám jsem sionista. Věřím, že pro ně by bylo nejlepší mít svou vlastní zemi. Ke všemu jsme byli přinuceni našimi nadřízenými…“

„Kdo? Kdy?“

„Kdy, to nemohu říci. Byl jsem odvolán z tohoto projektu a poslán do Maďarska na základě zvláštního nouzového příkazu ještě předtím, než došlo ke konečnému naplánování. Ale brzy, pokud k tomu již nedošlo.“

Leets se zeptal. „Kdo, pane obersturmbannführere Eichmanne?

Ptám se naposled: KDO?“

Zdálo se, že jeho křik vyvedl malého muže z míry.

„Křiku není zapotřebí, kapitáne. Já vám to řeknu.“

„Kdo?“

– 236 –

„Dítě,“ řekl Eichmann. „Šestiletý chlapec jménem Michael Hirsczowicz. A teď si myslím, že bych si dal jednu z těch vašich cigaret.“

Roger prostrčil špičku jazyka skrz dívčiny rty.

Udeřila ho do tváře otevřenou dlaní.

„Cože?“ řekl. „Tohle neberu.“

„Jste nestydatý,“ řekla.

„Vy jste políbila mě! Já šel jenom okolo a vy jste mě políbila.“

„Vy jste se zachoval špatně. Pokazil jste to.“

„Promiňte, promiňte.“ Odháněla ho, zatímco on se zamiloval, nebo aspoň na půl, v každém případě.

„Podívejte, já vážně nemyslel nic zlého. Bylo to jen přátelské gesto.“

„Jazyky znamenají víc než jen kamarádství,“ řekla.

„No dobře, nechala jste se unést, to je všechno. Jmenuji se Rog.

Rog Evans. A vy?“

„Nora.“

„Dobře, Noro, jak se máte? Jsem rád, že jsme se potkali.

Mimochodem, hrajete tenis? Kam jste chodila do školy?“

„V Prairie View.“

„Prairie View, jasně, myslím, že jsem o tom slyšel. Dívčí škola v západní Kalifornii, že? Prý je to opravdu dobrá škola.“

„Je to střední škola v Des Moines. Pochybuji, že jste o ní slyšel.

Ještě jsem nešla na vysokou.“

„Jasně, vysoká je akorát plýtvání časem. Ani Harvard, kam chodím, není pro seriozní lidi. Vy jste z armádního ženského sboru?“

„Ze ženského pomocného sboru Červeného kříže.“

„Civilistka?“

„Ano. Ale i tak musíme oslovovat důstojníky ‚pane‘ a podobně.“

„To musí být velmi zajímavé,“ řekl.

„Nenávidím to. Všude to páchne a pozorují vás jako jestřábi.

Nikdy se k ničemu nedostanete.“

„No to je služba. Když už mluvíme o dělání něčeho, zajímalo by mě, jestli máte dneska večer nějaké povinnosti.“ Napřed rande a pak teprve obavy z toho, že zasklil Leetse a Outhwaitea. „Poslyšte, já to tady moc dobře neznám. Já jsem z OSS, Úřadu strategických služeb, což je zpravodajská služba na vysoké úrovni. Když někde něco hoří, najdete nás právě tam. Ale uvažoval jsem o tom, jestli byste…“

„Jak na to můžete myslet v takový den jako dneska?“

„A jaký je to vlastně den?“ zeptal se jí.

Eichmann kouřil a vysvětloval.

„V posledních dnech před začátkem války konvertoval k sionismu asimilovaný varšavský Žid Josef Hirsczowicz. Mělo to své důsledky, přirozeně.“

Leets myslel jen na jeden z nich. Na ošoupanou malou kancelář v Londýně, na starého muže Fischelsona a na všechny ty odhodlané, plačící ženy v černém. A na Susan Isaacsonovou, Američanku, z Baltimore ve státě Maryland, která tam přišla o svou duši anebo ji snad našla.

„Měli jsme na tom zájem. Zaprvé, jsme považovali Hirsczowiczovo bohatství za naše, a to právem biologické nadřazenosti. Zadruhé, akumulace takového kapitálu, jakým disponoval, se neobejde bez určitého vlivu. Taková spousta peněz v rukou sionistických agitátorů, anarchistů, socialistů, komunistů a já nevím koho ještě, mohla pro nás vytvořit značný problém.

Mimochodem, majore, v tomto ohledu se mnoho nelišíme od vaší vlastní vlády, která na Středním východě za všech okolností uznává světové židovské spik…“

„Pokračujte,“ řekl Tony.

„Proto pro nás bylo imperativem, aby Hirsczowicz, jeho rodina a následníci byli zařazeni na seznam varšavské inteligence, určené ke zvláštnímu zacházení. A tak se také stalo.“ Eichmann ponechal na jejich představivosti výklad významu jím použitého eufemismu.

„Ale představte si naši konsternaci a překvapení,“ podotkl Němec se škrobeným zlomyslným úsměvem, „když naši účetní objevili při auditu v Bank Hirsczowicz, že jeho bohatství zmizelo.

Zmizelo! Ztratilo se! Jeden bilion zlotých. Pět set milionů říšských marek.“

Sto milionů dolarů, pomyslel si Leets.

„Bylo podniknuto diskrétní vyšetřování. Přirozeně se tak obrovská suma peněz nemohla stát neviditelnou. Sledovaly se stovky údajných stop a bylo uskutečněno tisíce výslechů.

Obergruppenführer Pohl se tím zabýval jako svým speciálním projektem. Měl zkušenosti z finančních záležitostí a uvědomoval si sílu bohatství. Pročesával Evropu, když nebyl zaneprázdněn řízením svého impéria koncentračních táborů. A konečně uspěl. Uprostřed roku 1944 byl jistý zdroj v Curychu schopen dokázat, že Žid skutečně přesunul své peníze do Švýcarska, přesněji řečeno na Schweizerschaft Banksellschaft. A že přesunul ještě něco jiného.“

„Toho chlapce. Toho dědice,“ řekl Tony.

„Ano i ne. Ten Žid byl chytrý, velmi chytrý. Ten chlapec nebyl dědicem. Ten chlapec měl být jen zaopatřovatel, ale bohatství mu nemělo patřit.“

„A komu mělo patřit?“ zeptal se Leets.

„Židům,“ řekl Eichmann.

„Židům?“

„Ano. Řekl jsem, že ten muž byl sionista. Usoudil, že jediné spasení jeho lidu spočívá v židovském státu, v Izraeli. Čistě soukromě, souhlasím s ním. Takže ty peníze byly drženy v úschově pro několik skupin. Sionistických skupin, uprchlíků a propagandistů.

To všechno bylo zasvěceno této představě o nové zemi.“

„Rozumím.“

„Ale ten Žid byl příliš chytrý. A to je slabé slovo. Samozřejmě se obával o svého syna.“

„Tak by se zachoval každý otec.“

„Takže se dohodl s jedním z těch zuřivých mladých sionistů. Že chlapec bude vychován jako jeden z nich, jako první generace

Izraelitů. A nebude nic vědět o tom bohatství. Otec měl však o syna strach. Vepsal tedy do dokumentu o převodu peněz zvláštní komplikující doložku. Udělal to posledního dne ve stavu citového pohnutí. Věříme, že je to opakování jednoho z jejich rituálů. Pidyon Haben. Usmíření prvorozeného syna. Mohl bych ještě dostat cigaretu? Díky. Jak se jmenují? Lucky Strike? To, že jste mě vypátrali, byl pro vás šťastný zásah, že?

„Pokračujte.“

„Uspořádání praví, že ten chlapec musí přežít válku. Pak má být dopraven do banky a identifikován podle otisků prstů. To dává smysl, protože chlapec bude vychováván v Palestině, daleko ode všech bitev. Je to pojistka, zaručující, že se chlapec kdesi neztratí při přesunu.“

„Ale válka vypukla,“ dodal Leets. Uměl si představit sionisty, zastrčené kdesi uprostřed Švýcarska, uprostřed nacistického území, s chlapcem, který byl klíčem k jejich budoucnosti. „Takže ho tam nechali.“

„Vyhrábl jste podstatu.“

„Zabijete ho a pak nebudou žádné peníze pro Židy.“

„Ne. A to je důvod, proč jsem byl do toho zatažen. Byl jsem považován za experta na vyhledávání Židů.“

„Rozumím.“

„Dohlížel jsem na vyhledávací tým. Nebylo to snadné, naopak, velmi obtížné. Náš agent Felix operoval pod mým přímým dohledem. Bohužel jsme šli po stopách zvěstí, lží a omylů.“

„A zase úspěch.“

„Agent se dověděl o místě, o ženském klášteru řádu svaté Terezy v kantonu Appenzell v Alpách v severovýchodním Švýcarsku. Tam měli být Židi, židovské děti, jejichž rodiče je museli z různých důvodů opustit. Ale jeptišky byly velmi vystrašené. Velmi tajnůstkářské. Trvalo nám pár týdnů než…, než jsme získali tohle.“

Pozvedl draydel, věcičku ze hry ber-dej.

„Felix to získal od správce, starého alkoholika, výměnou za hrst peněz. Je to velmi staré, unikátní. Ta věc se předávala v jejich rodině po generace, otcové synům. Byla identifikována bývalým členem Hirsczowiczovy domácnosti, který byl vězněn v koncentračním táboře v Auschwitzu. To nám dokazovalo, že to dítě tam je. To nám umožnilo provést naše operace. Obě.“

„Obě?“ řekl Leets a cítil, jak ho začíná mrazit v žaludku.

Existovalo snad nějaké hledisko, o němž neměli ani ponětí, nebo nějaká jeho součást, na kterou nepřišli a která byla tím druhým začátkem?

„Existuje další muž, německý agent ve Španělsku. Působí tam už dlouho. Má vynikající papíry. Autentické dokumenty. Jeho sousedé se za něj zaručili. Má spoustu referencí a vynikající dokumentaci. Ty ho identifikují jako Stepana Hirsczowicze, bratrance, dlouho pohřešovaného. Ty papíry jsou naprosto autentické, protože byly odebrány skutečnému Stepanu Hirsczowiczowi, který zemřel v Mauthausenu.“

Leets už to pochopil. Závěrečný obrat.

„A s ním získáte peníze.“

„Ano. Podle dřívějšího plánu měly být ty peníze nasměrovány rovnou do říše, což je záležitost jednoduchého transferu bez potíží.

Ale pak jsme si začali uvědomovat, jakým směrem se válka vyvíjí.

Byl to reichsführerův nápad, naprosto brilantní. Všechny ty peníze, čisté, nedotčené peníze, které nikdy nebyly v říši, s ní také nikdy nebyly spojovány. A on věděl, že po válce mohou být použity.

Všemi možnými způsoby. Mohly být použity pro muže z SS, kteří uprchli nebo se skrývali, nebo tak či onak. Byla to báječná příležitost. Byla naprosto úžasná.“

Leets pochopil, jak důležité to pro ně bylo. Nyní viděl, jak moderní stát, který umírá, může totálně investovat své zdroje do vraždy jednoho dítěte. Vůbec to nebylo šokující. Necítil žádný antiklimax, žádné zhrození.

Uchopil draydel. Jakou cestu to měl za sebou, jak dlouhou a smutnou cestu. Od otce, Josefa, k chlapci Michaelovi. Symbol otcovské lásky. To je vše, co ti mohu dát. Nic jiného nemám. Dal bych cokoli, všechno, abych tě zachránil, ale mám jen tohle. Pak ta věc přešla na správce a pak na vrahy. Na Felixe a pak na tohoto úlisného a nechutného chlapa v tomto pokoji a pak na velkého hlavouna Himmlera. Pohlovy malé umaštěné prsty ji určitě držely taky. A pak, nakonec, i Reppovy studené ruce. Stal se velký zázrak.

„Bomba by byla riskantní, aspoň myslím,“ řekl Outhwaite. „A taky nějaké speciální komando by se obtížně pohybovalo v neutrální zemi. Proto to musel být jeden muž, jeden schopný muž.“

„Existoval jeden speciální problém, který z Reppa učinil nevyhnutelnou volbu,“ chladně vysvětlil Eichmann. „Jeptišky drží děti ve sklepě po celou dobu.“

„V noci je musí vyvádět ven.“

„Na půl hodiny na dvůr o půlnoci…, je to za zdí. Ale muž s puškou tam může dostřelit z hory.“

„Je jich tam dvacet šest celkem?“

„Ano, kapitáne.“

„Takže se nemusí obávat, že netrefí toho pravého?“

„Ne, majore. V tom je ta krása. Nemusí to vůbec vědět. Postřílí je všechny.“

„Jak tomu říkají? Té pušce.“

„Vampýr.“

„Vampýr,“ opakoval po něm Leets.

„S její váhou jsou potíže. Vollmerhausen na té váze tvrdě pracoval. Musela být lehká, protože Repp ji musel nést okolo hory.

Nejsou tam žádné cesty.“

„Jak to vyřešili?“

„To jsou technické záležitosti, kterými si nejsem jist. Má to něco do činění se sluncem. Střelec vystaví destičku na sluneční světlo, což zvýší výkon elementů citlivých na světlo. Takže potřebuje méně proudu a může přenášet menší baterii. Je to naprosto geniální.“

„Kolik za to dostane Repp?“ zeptal se Tony.

„Jak to víte?“ opáčil Eichmann.

„Ale no tak, nejsme zase až tak hloupí. Jestliže jde o takové peníze, pak on určitě nehodlá být jediným, kdo riskuje svůj krk kvůli čistě ideologickému potěšení.“

„On byl rezervovaný. Předstíral, že ho to nezajímá. Řekl, že je to jeho odkaz padlým. Německým padlým. A tak na něj reichsführer naléhal. Nemusel se moc namáhat.“

„Kolik?“

„Milion. Jeden milion amerických dolarů. Pokud uspěje, bude svět jeho.“

Posadil se.

„No, tak je to. Prodal jsem vám Reppa. To je vše.“

„Ne tak docela. Kdy?“

„Řekl jsem, že nevím.“

„Víte,“ řekl Leets. „Všechno to, co jste nám řekl, nemá význam, dokud nám neřeknete kdy.“

„Toto odpoledne jsem porušil každou přísahu, kterou jsem kdy složil.“

„Kašlu vám na vaše přísahy. Kdy? Kdy?“

„To je trumfová karta. Požaduji dopis, v němž bude uvedeno, jak jsem byl nápomocen. Ten dopis adresujte zdejšímu veliteli.

Určité skupiny již byly poslány do velkého tábora pro válečné zajatce, odkud budou jistě osvobozeny při první příležitosti. Já pouze chci, abych tam byl rovněž umístěn. Neudělal jsem nic špatného.“

„Tak o tohle vám šlo. Blafovat nás celou tu dobu. Až na tohle, že?“

Německý důstojník na něj vyrovnaně hleděl. „Nejsem hloupý.“

Dokonce měl připravené pero a papír.

„Žádný dopis,“ řekl Tony. „Nevíme, co má tenhle ptáček za lubem. Brzy to zjistíme. Musí existovat záznamy…“

Ale Leets naškrábal krátký adresovaný text, dosvědčující výtečný morální charakter Němce. Podepsal jej, datoval a předal.

„Děkuji vám,“ řekl Eichmann.

„A teď-kdy?“

„V noci, kdy se může pohybovat s absolutní volností. V noci, kdy jsou nemožná protiopatření. V noci, ve které nikdo nebude myslet na válku.“

Leets na něj zíral.

Roger vtrhl dovnitř s křikem. Protančil kolem Němce a odstrčil ho stranou, popadl Leetse v divokém tanečním objetí a skřehotavým blábolením je informoval, že obloha je plná letadel, chlast teče proudem a všude je plno smíchu.

„Haldy, haldy papíru!“ křičel.

Haldy čeho? Papíru? Leets zmateně přemýšlel.

„Mám rande,“ křičel Roger, „s vážně prima holkou.“

„Rogere!“ zaječel Leets.

„Je konec, konec té blbé druhé světové války, konec, podepsali kapitulaci v Remeši, prošvihli jsme to, když jsme sem jeli.“

Leets pohlédl přes něj na Eichmanna, který tam vyrovnaně a neradostně seděl. Pak za Eichmanna a ke dveřím a k oknu. Tony vedle něj spěšně vstal a zavolal vojenskou policii, aby odvedla Němce zpět. A Roger říkal, že je zamilovaný, byl zamilovaný a Leets, vyhlížející z okna, spatřil zapadající slunce a příchod germánské noci.

28

Repp se rychle probudil. Střelba.

Převalil se z postele a rychle šel k oknu. Pohled na hodinky mu řekl, že ještě není devět. Margareta s rozcuchanými blonďatými vlasy a jednou štíhlou nahou nohou vyčuhující zpod přikrývek, se pod nimi mrzutě vrtěla.

V jasném světle Repp neviděl nic. Štěkání zbraní se mu opět hlučně zadíralo do uší jako neuspořádaný příval. Že by bitva?

Připomněl si něco o německých vojácích, kteří se toho dne vzdali.

Možná se jich pár rozhodlo pro čestnější akci a válka se tak konečně přesunula i do Kostnice. Ale pak si uvědomil, k čemu muselo dojít.

Pocítil, jak se mrazivý prst na vteřinu dotkl jeho srdce.

Zapnul rádio. Na Radiu Deutschland nic nebylo. Vysílat se mělo až v poledne. Hrál si s voličem a zachytil drmolení v angličtině a italštině, kterému nerozuměl.

Konečně se mu podařilo najít francouzsky hovořící stanici. Tu frázi znal už od roku 1940, protože ji tenkrát viděl napsanou křídou na zdech, jako fantazii, jako sen.

A nous la victoire.

Vítězství je naše.

Hráli Marseillaisu. Vypnul to, když Margareta pozvedla hlavu.

Její tvář byla pomačkaná od spánku. Její poprsí s růžovými hroty osvobozeně vyplulo zpod přikrývek, když se posadila.

„Co je to?“ zeptala se.

„Je čas jít,“ řekl.

Před Leetsem měl osmihodinový náskok.

Repp se prohlédl v zrcadle ještě jednou. Z něj se na něj díval prosperující, štíhlý civilista, který se právě vykoupal a oholil, s vlasy uhlazenými brilantinou, úhledným růžovým náprsním kapesníčkem, elegantní vázankou na zářivě bílé košili pod exkluzivně ušitým sakem. S obtížemi přijímal svůj odraz za vlastní, ty narůžovělé tváře s očima zasazenýma do růžového, korektně vyhlížejícího obličeje.

„Vypadáš jako filmová hvězda,“ řekla. „Nedošlo mi, jak jsi hezký.“ Teď mohl vidět světélka odrážející se od jeho hlavy v místech, kde se začal hojně perlit vlhký pot. Přechod hranice se blížil jako zážitek z noční můry.

„Reppe, naposledy,“ řekla. „Zůstaň. Nebo přejdi někam do bezpečí. Ale nejlíp bude, když zůstaneš se mnou. Někde tady je aspoň nějaká budoucnost. Já vím, že je. I s dětmi.“

Posadil se na postel a cítil se vyčerpán. Pokoušel se ze své mysli vytěsnit představy, jak čmuchají pohraniční stráže a jak ho intenzivně vyslýchají. Povšiml si, že se mu třesou ruce. Věděl, že bude muset jít do koupelny.

„Prosím, Reppe. Už je všemu konec. Hotovo, skončeno.“

„Dobře,“ řekl tiše.

„Zůstaneš?“ zeptala se.

„Je toho prostě moc. Myslím tím, že mám dělat tohle, oblafnout jiné. Jsem voják, ne herec.“

„Ach, Reppe, s tebou jsem tak šťastná.“

„No, no,“ chlácholil ji.

„Jsi tak galantní. Tak zatraceně galantní, celá tvoje generace.

Měls tolik zodpovědnosti, a tak dobře jsi obstál. Bože, myslím že se zase rozpláču. Reppe, jenže mně se chce taky smát. Bude to krásné, já to vím, že bude, bude to to nejlepší.“

„Já taky vím, že bude, Margareto,“ řekl. „Ovšemže ano.

Všechno bude báječné.“

Šel k ní.

„Chci, abys věděla,“ řekl, „chci, abys věděla něco mimořádného. Tu nejmimořádnější věc v mém životě. Miluji tě.“

I přes pláč se usmála a lehce se dotkla svého obličeje, na němž ulpěla rozmazaná líčidla.

„Vypadám hrozně. Mám obličej celý mokrý a rozcuchané vlasy.

Je to tak báječné. Musím se umýt, nechci, abys mě takhle viděl.“

„Jsi krásná,“ řekl.

„Musím se umýt,“ řekla. Obrátila se a šla ke dveřím.

Střelil ji do spodiny lebeční a ona dopadla do předsíně. Cítil se strašně, ale snažil se zachovávat klid.

Netušila to, pomyslel si. Ani na vteřinu to netušila.

Nyní byly všechny stopy smazány a již neexistovalo žádné spojení mezi Reppem a soukromou osobou panem Petersem.

Repp ji přenesl na postel a jemně ji zakryl přikrývkami. Pistoli zahodil do sklepa a umyl si ruce. Pak zkontroloval svoje hodinky.

Bylo téměř devět.

Odhodlaně vyšel ven a na slunci zamrkal.

Francouzský voják, který byl otrávený z toho, že jeho opilí kamarádi mezitím stříleli do vzduchu v centru Kostnice, si vyžádal Reppův pas. Repp viděl, že mladík je rozmrzelý a pravděpodobně i hloupý a bude náchylný k chybám. S mírným úsměvem mu předal dokument.

Voják ustoupil za stůl, u něhož seděl seržant, zatímco Repp čekal poblíž brány. Na německé straně bylo uspořádání drsnější. Skládalo se z železobetonového krytu, zbraňových postů a pytlů s pískem.

Avšak toto formální vojenské uspořádání nyní vypadalo poněkud hloupě, neboť ho obhospodařovalo pouze pár Francouzů namísto čety německých pohraničních policistů.

„Mein Herr?“

Repp vzhlédl. Před ním stál francouzský důstojník.

„Ano? Co si přejete?“ zeptal se Repp.

„Mohl byste se postavit, prosím?“ Muž hovořil špatnou němčinou.

„Děje se něco?“

„Sem, prosím.“

Repp se zhluboka nadechl a šel za ním.

„Musím chytit vlak. Polední vlak do Curychu,“ řekl.

„Jenom na moment.“

„Jsem švýcarský občan. Máte můj pas.“

„Ano. První, který vidím. Co jste dělal v Německu?“

„Jsem advokát. Potřeboval jsem získat podpis jednoho známého na dokument. V Tuttlingenu.“

„Jak to vypadá v Tuttlingenu?“

„Kravál. Dorazili Američani. Taky byla přestřelka.“

„U mostu, že.“

„Bylo to příšerné.“

„Jak jste se dostal z Kostnice do Tuttlingenu?“

„Najal jsem si soukromé auto.“

„Myslel jsem si, že žádný benzín není k mání.“

„Muž, kterého jsem si najal, to zařídil. Dal jsem za to spoustu peněz, ale víc nevím.“

„Proč vypadáte tak znepokojeně?“

Repp si uvědomil, že se chová nepatřičně. Myslel si, že se mu rozskočí srdce. Pokusil se nepolykat ani nemrkat.

„Jestliže mi ujede vlak, nevadí, Herr Hauptmann.“

„Používejte francouzštinu, prosím. Kapitáne.“

Repp to mizerně vyslovil.

„Ovšem, díky.“

Věděl, že jen vlásek ho dělil od okamžiku, ve kterém by nazval toho muže sturmbannführerem, po esesácku.

„Mohu už jít?“

„Proč tak pospícháte? Abyste si mohl užít toho báječného švýcarského horolezectví?“

„Touto roční dobou jsou laviny, kapitáne.“

Kapitán se usmál. „Ještě jedna věc. V pasu máte zvláštní údaj.

Je to první švýcarský pas, který vidím. Tady. Co znamená R-A?“

Repp polkl. „To je administrativní kategorie. O tom nic nevím.“

„Znamená to árijskou rasu, že?“

„Ano.“

„Nechápu, proč jste se vy, Švýcaři, uchýlili k něčemu takovému.“

„Když jste malá země vedle velké země, děláte všechno pro to, aby ta velká byla šťastná.“

„Jistě. No, ta velká země není moc šťastná touhle dobou.“

Jak dlouho ještě bude tohle trvat?

„Ale Švýcaři ano. Švýcaři vyhrají každou válku, že?“

„Taky si myslím, pane,“ řekl Repp. V ústech cítil hořkost.

„Pokračujte. Tohle je absurdní. Tady je váš pas. Můžete jít.“

„Ano, pane,“ řekl Repp a rychle odkráčel pryč.

Bylo to jako náhlý přechod do země zázraků. Růžolící a veselí lidé, shlukující se a vypasení, blahobytní. Jen pouhých pár kilometrů odsud byla hranice, naštvaný důstojník, horlivě střežící svou bránu, a zde, zde byl naprosto jiný svět. Kreuzlingen, švýcarské předměstí Kostnice. Repp v sobě potlačil nebezpečný opojný pocit. Pokoušel se soustředit jen na sebe a elementární smysl oprávněnosti nebo uznání morálního nesouhlasu. Avšak to vše bylo až příliš přehlušeno povrchním okouzlením, jaké skrývalo překrásně balené zboží ve výlohách, čokolády a všechny možné potraviny, krásně oblečené ženy, jež se naprosto nestaraly o svůj vzhled, vypasené děti, vlaječky visící z oken, soukromá vozidla valící se ulicí. Všude převažovala oslavná nálada. Copak zabloudil na nějaký pitoreskní švýcarský festival?

Ne. Švýcaři také slavili konec války. Reppa přepadly chmury, když si uvědomil, kdo je. Náhle se před ním vynořila z davu na chodníku tlustá matróna se dvěmi dětmi. „Není to báječné, mein Herr? Konec zabíjení. Válka je konečně za námi.“

„Ano, báječné,“ souhlasil.

Neměla pravdu. Nebyli součástí toho všeho. Nevybojovali ani vítězství, ani neutrpěli porážku. Jenom z toho profitovali. Udělalo se mu nevolno, avšak ačkoli se mezi nimi cítil jako pária, šel dál, několik bloků po Hauptstrasse až do obchodního centra Kreuzlingenu a pak po Bahnhofstrasse k nádraží. Viděl ho již z dálky. Nebylo tak monstrózně velké jako v Berlíně nebo v Mnichově před válkou, ale svým způsobem budící důvěru, se zasklenou střechou.

Sklo!

Viděl všechno to nerozbitné sklo, bělostně se lesknoucí mezi kovovými nosníky, Byla ho spousta. Hloupě zamrkal. Byly tam vlaky, které skutečně blafaly napříč nerušenou krajinou bez obav z amerických či anglických gangsterů, střemhlav se snášejících a dštících smrt z oblohy? Jako v odpověď na jeho otázku mu zazněl vstříc hvizd a oblak bílého kouře se vznesl vzhůru.

Ve vzdálenosti jednoho bloku od nádraží došel ke kavárně pod širým nebem s názvem Café München.

Ten název změní do půlnoci, pomyslel si.

Číšník v bílém smokingu a s pozornýma očima k němu dorazil.

„Mein Herr?“

Poněkud poplašeně řekl. „Myslím, že kávu.“ Málem by byl požádal o „skutečnou kávu“. Muž ihned zmizel a objevil se za pár vteřin s malým kouřícím šálkem.

Repp seděl u kávy a nechával ji vychladnout. Přál si, aby přestal být nervózní. Přál si, aby mohl přestat myslet na Margaretu. Všechna těžká práce už byla za ním, tak proč by nemohl relaxovat? Přesto všechno to však nedokázal. Tolik světských maličkostí se zdálo být jinak. Švýcaři byli vypasenější, veselejší, jejich ulice čistější, jejich auta zářivější. Bylo nemožné uvěřit, že s těmi penězi se stane součástí toho všeho. Mohl mít černý lesklý vůz a oblékat si obleky jako ten, co měl na sobě, a mít tisíc bílých košil. Mohl mít deset pánských plstěných klobouků se zvednutým okrajem, homburgů, dvě stě vázanek a mít kde žít v té zemi. To všechno mohl mít. To, co ho ještě čekalo, byla jen ta operace, a co se jí týče, byl v tom nejlepší.

Pokoušel se nemyslet na příští. Co přijde, to přijde. Jestliže se díváte příliš dopředu, dostanete se do potíží. To měl za bernou mincí.

Teď zbýval jen prostor k provedení operace.

Přes ulici spatřil malý park, zelený, zastřešený jilmy, a v něm lavičky a prolézačky pro děti. Bylo zvláštní, že tak brzy bylo všude plno zeleně. Bylo však vlastně brzy? Kterého už vlastně? Byl naladěn na kapitulaci, nikoli na datum. Usilovně uvažoval. Věděl, že překročil most do Kostnice čtvrtého května. Pak byl s Margaretou.

Jak dlouho? Připadalo mu, že měsíc. Ne, pouhé tři dny. Takže muselo být sedmého května. Bledé slunce vybízelo pupeny na stromech a v trávě k rozkvětu. V trávě, jež byla zelená na rozdíl od předchozích řídkých kštic, vyrážejících ze země.

V parku si dvě děti hrály na houpačce a Repp je nečinně pozoroval. Byly určitě švýcarské, ale na okamžik se na ně díval jako na německé. Netypicky pro něj se začal cítit morbidně a sentimentálně vůči nim. V den všech dnů. Ti dva hezcí caparti, zcela árijští, buclatí a růžolící, pro něj skutečně představovali něco. Byly tím, co mohlo být. Zkoušeli jsme vám poskytnout čistý, dokonalý svět, pomyslel si. Ta hrůzostrašná zodpovědnost, hlavní vyčišťovací akce, grossauberungsaktionen, připadla na jeho generaci. Těžká a obtížná práce. Ale potřebná. A stačilo málo, tak zatraceně málo!

Naplnilo ho to hořkostí. Tak perfektní, a pak pfft, rozplynula se jako dým. Pravděpodobně tomu učinili přítrž židovští pohlaváři. Reppovi bylo do breku.

„Hezký chlapeček a holčička, co, pane Petersi?“

Repp se otočil. Byl to Felix? Nepoužil přístupový kód. Repp hleděl na muže svého věku s obličejem poznamenaným akné a v proužkovaném obleku. Felix? Ano. Reppovi ukázali fotografii téhož muže v Berlíně. Felix bylo jen krycí jméno. Ve skutečnosti to byl sturmbannführer Ernst Dorfman z Amt Via, kontrašpionáže sicherheitsdienstu.

„Hansel a Gretel,“ řekl Felix. „Pohádka.“

„Ano, hezcí caparti,“ souhlasil Repp.

„Mohu si sednout?“

Repp chladně přikývl.

„Omlouvám se za způsoby. Máte tutlingenské razítko?“

„Bez problému.“

„Výtečně.“ Felix se usmál a pak se svěřil. „Hloupá hra, což?

Jako v románu. V Berlíně si myslí, že je to důležité.“ V jeho studených očích se zrcadlilo pobavení. Ale Reppa dozíral mužův kavalírský postup.

„Jaká byla cesta?“

„Ne bez potíží.“

„Teď vám bude líp.“

„Časový plán byl stanoven s maximálním časovým rozpětím.

Dosáhl jsem minima.“

„A co ta žena?“

„Perfektní,“ řekl.

„Vsadím se, že jste si s ní užil. Jednou mi ji ukázali. Vy esa, vy vždycky dostáváte první třídu, co?“

„A auto?“ zeptal se Repp.

„Vy pořád tlačíte na pilu. Pořád tím standartenführerem, co?

Takže takhle.“

Reppovi se vůbec nelíbilo, že zaznělo slovo standartenführer v běžné konverzaci, ale nikdo jiný poblíž nich neseděl. Vstal a vytáhl peníze z kapsy saka. Jenže netušil, kolik to bude stát.

„Dva franky budou v pořádku, pane Petersi,“ řekl Felix.

Repp se přihlouple díval na podivné mince ve své ruce. Co teď, ksakru? Nakonec položil na stůl dvě z velkých mincí a šel za Felixem.

„To tedy byl tuzér, pane Petersi,“ řekl Felix. „Za to může poslat synka do kadettenanstaltu.“

Přešli ulici, minuli řadu nějakých obchodů a pak zabočili do malé uličky. Poblíž nich naskočil motor černého předválečného opelu. Jeho řidič se otočil, když k němu docházeli.

Repp usedl dozadu.

„Pane Petersi, to je můj společník pan Schultz.“

Byl to mladý muž sotva přes dvacet s dychtivýma očima u upřímným úsměvem.

„Nazdar, nazdar,“ řekl Repp.

„Pane, byl jsem s divizí SS Wiking v Rusku dokud jsem nebyl zraněn. Víme o vás všechno.“

„Díky,“ řekl Repp. „Jak je to daleko do Appenzellu?“

„Tři hodiny. Máme spoustu času. Nejlíp uděláte, když si odpočinete.“

Odrazili od obrubníku a za pár minut je Schultz vyvezl za město. Směřovali po silnici číslo 13 na jih a kopírovali tak pobřeží

Bodensee, které se třpytilo na levé straně. Jeho horizont byl ztracen v mlze, zatímco vpravo se rozkládající hospodářství ubíhala dozadu daleko od silnice na vlnících se kopcích. Semtam spatřil Repp vinici nebo pečlivě obhospodařovaný, uzavřený ovocný sad. Brzy začali projíždět malými pobřežními městečky, Münsterlingenem s benediktýnským klášterem a Romanshornem, který byl větší, s přívozem a přístavištěm pro čluny. Pak se naskytl krásný pohled na Appenzellské Alpy, modravé a dominantní, a poté projeli Arbonem, který se pyšnil zámkem a půvabným starým kostelem…

„Švýcaři by mohli mít dálnici,“ řekl Felix.

„Cože?“, optal se Repp a zamrkal.

„Říkám autobahn. Tyhle cesty jsou moc úzké. Je to zvláštní.

Švýcaři neutratí ani floka, dokud nemusí. Žádné velké veřejné budovy. Politika je nezajímá, ani filozofie.“

„Viděl jsem, jak tancují v ulicích,“ řekl Repp. „Protože skončila válka.“

„Spíš kvůli tomu, že se zase otevřou trhy,“ řekl Felix. „A můžou se zase vrátit do výkladní skříně národů. Nevěří ničemu kromě jejich franků. Nejsou to žádní idealisté jako my.“

„Domnívám se, že můžeme mluvit jako někde na recepci po klavírním koncertu, protože všechny potřebné detaily už byly probrány,“ řekl Repp.

„Samozřejmě, pane Petersi,“ řekl Felix.

„Ta zbraň je…“

„Pořád zabalená. Neotevřená. Podle instrukcí.“

„Britská nebo americká rozvědka vás nezná?“

„Jistě, znají. Ve Švýcarsku zná každý každého. Ale od třicátého jsem se pro ně stal nezajímavým. Očekávali, že mi zdvořile proženou kulku hlavou. Teď spíš dávají pozor na jejich nové nepřátele, Rusy.

V tom teď spočívají jejich aktivity. Jsem volný.“

„Ale stejně jste byl opatrný při svých přípravách?“

„Pane obersturmbannführere, neobezřelý muž nepřežije déle v mé profesi než ve vaší. A já přežívám od roku 1935. Tady, v Lisabonu a v Madridu během občanské války, pak nějaký čas v Dublinu. A v Buenos Aires. Jsem docela zručný. Chcete znát detaily?

Žádná část naší operace nebyla uskutečněna kódovanými kanály.

Spíš to všechno proběhlo prostřednictvím ručně předávaných instrukcí, různými kurýry, různými cestami. Později jsem nevěřil šifrovacím strojům. A měl jsem letenku na let British Airways z Curychu na minulou sobotu. Odletěl jsem. Dostal jsem se až do Lisabonu, kde mě vystřídal jiný agent. Vrátil jsem se letadlem do Itálie a pak vlakem přes průsmyk Brenner. Nebyl jsem v Curychu skoro týden. Byli jsme ubytováni v hotelu Helvetia v Kreuzlingenu.

Se švýcarskými pasy, jako máte vy. V pořádku?“

„Omlouvám se,“ řekl Repp.

Pak si zapálil cigaretu. Zaznamenal, že míří do vnitrozemí.

Žádná vodní hladina už nebyla v dohledu a před nimi se v pohledu přes přední sklo majestátně tyčily Alpy, které byly blíže, než když je spatřil poprvé.

„Poslední město byl Rorschach, pane Petersi,“ řekl mladý šofér.

„Teď jedeme k St Gallenu a pak do Appenzellu.“

„Jistě,“ řekl Repp.

„Krásné hory, co?“ řekl Felix.

„Ano. Přestože nepocházím z hor. Dávám přednost lesům. Jak dlouho nám to ještě bude trvat?“

„Dvě hodiny, pane,“ odvětil šofér. Repp spatřil ve zpětném zrcátku jeho vřelé oči, když se na něj mladý muž podíval.

„Myslím, že bych se měl vyspat. Dneska v noci to bude dlouhé.“

„Dobrý nápad,“ řekl Felix, ale Repp už upadl do rychlého a bezesného spánku.

„Pane obersturmbannführere, pane obersturmbannführere.“

Probuzení bylo drsné, protože šofér s ním cloumal. Uviděl, že auto stojí uvnitř jakéhosi objektu.

„Jsme tady. Jsme tady.“

Repp naprosto procitl. Už se cítil mnohem lépe. Auto stálo ve stodole. Cítil seno a krávy a hnůj. Felix v rohu se s čímsi namáhal.

Repp si pomyslel, že by to mohla být bedna.

„Vampýr?“

„Ano.“

„Dobře.“

Repp došel ke vratům stodoly, otevřeným dokořán, a vyhlédl ven. Částečně již byli v horách, v nejvyšším místě, kde se ještě půda dala obdělávat. Když se podíval dolů ze svahu, spatřil pečlivě obdělaná pole a louky. Hlavní silnice byla odtud vzdálená několik kilometrů.

„Vypadá to, že je to tady dost opuštěné,“ řekl.

„Ano. Patřilo to starým manželům. Koupili jsme to od nich za příšernou cenu. Řeknu vám, nikdy jsem nepracoval na operaci s takovým rozpočtem. Museli jsme vyúčtovat každou sponku na papír.

A najednou: Potřebuješ farmu? Tak kup farmu! Někomu opravdu musí dost záležet na tom, aby ty židovské děti umřely.“

Repp vyšel ze stodoly a zahnul za roh, aby mohl stoupat po svahu výš. Pole náhle končila po pár stech metrech, aby ustoupila lesu, který zahaloval zbytek masivu hory a zjemňoval její příkrost a velikost. Věděl, že je pouze na průzkumu. Nejlepší odhady, podložené leteckými snímky, udávaly vzdálenost mezi ním a údolím appenzell-ského kláštera ve zhruba dvaceti kilometrech. Šlo o terén s tvrdým podkladem, vedoucí horským lesem celou vzdálenost a obklopující horu ze všech stran. Obrátil náramkové hodinky, aby si ověřil čas. Byly dvě hodiny a pětatřicet minut po poledni. Do soumraku zbývalo šest až sedm hodin.

Repp vytřásal letargii ze svých kostí. Bude muset jít s Vampýrem pěšky. Pro pochod si určil přinejmenším pět hodin, což by mu umožnilo dosáhnout palebné pozice do svítání. To bylo životně důležité. Potřeboval aspoň záblesk budovy ve světle, aby se mohl orientovat a vypočítat možné odchylky v zorném úhlu a určit vymezení své vražedné zóny.

Repp dokouřil cigaretu a vrátil se dovnitř.

Rozvázal si kravatu a hodil ji do auta. Pak odložil sako a pečlivě ho složil. Převlékl se do zelených keprových kalhot a khaki košile a přezul do horských bot. Pak si navlékl tygří bundu, zcela novou z dílen v Dachau, se svěžími vzory v zelené nebo světlezelené, a s hnědými a černými stříkanci. Repp, který nedbal omezení a dopřával si libůstek, popustil uzdu jedné z tradic Waffen SS. Na levém rukávu se skvěla německá orlice a svastika.

Jaká omezení vůbec, říkal si. Nyní totiž nejen reprezentoval Waffen SS, ale byl zbraní SS. Byl ten, kdo zůstal z osmatřiceti divizí a téměř půl milionu mužů, hrdinů jako byli Max Seela a Panzer Meyer a Max Simon a Fritz Christen a Sepp Dietrich a Theodor Eicke. A z divize Totenkopf a Das Reich a Polizei a Liebstandarte a Wiking a Germania a Hohenstauffen a Nord a Prinz Eugen, divizí jako Frundsberg a Hitlerjugend. Všechno to bylo pryč, pod zemí nebo v jeskyních, kde čekali, až je pověsí Rusové nebo Američané.

On sám jediný zůstal z té armády křižáků, on byl náčelník štábu a špionáže a logistiky a, co bylo nejdůležitější, i náčelník mužů, mrtvých mužů. Radši já než někdo jiný. Můžu to udělat. Je to jednoduché, pohnout se a střílet. Po Rusku se všechno zdálo snadné a tato poslední mise bude nejsnazší ze všech.

„Pane obersturmbannführere?“ Mladý šofér stál u něj a díval se, jak si zapíná poslední knoflík.

„Ano?“

„Pane, nebude bezpečnější, když budete mít civilní šaty? Třeba něco jako výletní? Takhle…“

„Nezáleží na tom, co mám na sobě, prostě v tom půjdu…“

Ukázal na stůl, na němž Felix připravil zbraňové komponenty, lesknoucí se olejem. „Půjdu v tom, v čem by nějaký výletník nikdy nešel. Ale i tak nikoho nepotkám. Je tam hluboký les, vysoko v horách a daleko od horolezeckých a výletních tras. A tento den je dnem oslav, všude lidé tancují, popíjejí a milují se. Nikdo nebude čmuchat okolo.“

„Ale tady hoch má v něčem pravdu,“ ozval se Felix.

„Koneckonců…“

„A nakonec, tady nejde o operaci sicherheitsdienstu. Tohle je poslední práce pro Totenkopfdivision z Waffen SS. Nejsem žádný maniak posedlý vraždou. Jsem důstojník, voják. A tohle je bitva.

Takže půjdu ve své uniformě.“

„Dobře,“ řekl Felix unaveně. „Je to váš pohřeb, ne můj.“

„Ne,“ řekl Repp. „Žádný můj pohřeb.“

Přešel ke stolu. Mohl vidět rozmazané otisky Felixových prstů na povrchu studeného, naolejovaného kovu součástek pušky.

Jakýmsi způsobem ho to znechutilo.

„Určitě ta přepravka nebyla otevřena až doteď?“

Všiml si, že Felix vrhl na šoféra nedůvěřivý pohled, ale uslyšel jeho zvučný hlas, i když nepříliš přesvědčivý, jak říká. „Přesně podle instrukcí.“

Repp rychle složil pušku, propojil plynový píst, zapínací páku a pružinové vodítko se sběračem, vložil závěr a a jednotky blokování, přitlačil jehlu do kloubu otočné jednotky spouštěče a celé to uzamkl.

Trvalo mu to jen několik vteřin. Pak bez váhání naplnil všech šest zásobníků, každý po třiceti nábojích. Byla to speciální podzvuková munice se sférickými špičkami kulek. Odložil pušku a úchytky stranou a zkontroloval spoje a elektrickou instalaci v elektrooptickém zařízení. Nakonec, poté co nenašel žádné defekty, propojil noktovizor s infračervenou lampou a nastavil na hodnotu zf.4 na sběrači pušky STG-44 s použitím speciálního klíče. Obrátil velkou zbraň na stranu a nastavil zásobník k pouzdru tak, aby kopíroval tolerance v jeho rozměrech. Pak s prudkým plácnutím bříška pod palcem dlaně zasunul zásobník do zbraně. Uslyšel klapnutí, jak se zahákla pružina uchycovače.

„Vypadáte jako doktor, který se připravuje na operaci,“ řekl Felix.

„Je to jen nástroj, to je vše, modifikovaná puška,“ odpověděl Repp, zneklidněný mužovou zjevnou bázní, kterou v něm vyvolala.

„A teď mi pomozte s tou zatracenou věcí.“

Vzal speciální oděv s polní lahví a kapsami pro zásobníky a přes něj přetáhl nosič na pušku. Felix a mladík mu pomohli zvednout ústroj do žádoucí pozice a on si to všechno navlékl jako kabát a utáhl popruhy. Poté od nich poodstoupil. Veškerá tíha nákladu nyní spočívala na něm.

„Kriste, to je ale těžký bastard. Zvládnete to?“ zeptal se Felix.

„Zvládnu,“ řekl Repp neradostně, když si uvázal smyčku na zbrani a přehodil si ji přes rameno. Pak se naposled podíval na své hodinky. Bylo tři čtvrtě na tři odpoledne.

„Pane?“ Šofér držel v ruce něco třpytivého. „Pro vás. Na potom.“

Repp si to vzal. Byla to švýcarská čokoláda, zabalená v zelené fólii.

„Dík. Na snídani. Dobrý nápad.“ Strčil ji do kapsy tygří bundy a pak poodešel od stolu. Poprvé na sebe převzal plnou váhu zbraně.

Pocítil, jak se mu při tom vypětí odkrvil obličej. Jeho ramene se dotkla ruka.

„Je vám dobře?“ zeptal se Felix.

„A když ne, tak půjdete vy?“ řekl Repp. „Ne. Je mi dobře, jenom si musím zvyknout na tu tíhu. Poslední dobou jsem si žil až moc příjemně.“

„Spousta fräulein,“ řekl Felix, který mu šel na nervy. Repp vyšel ze stodoly do slunečního světla a musel mrkat. Už cítil, jak se jeho tělo začíná přizpůsobovat té váze.

Stromy Reppa rychle pohltily. Pohyboval se mezi nimi rozhodnými kroky a obezřele. Byl to projev účelnosti. Ale popruhy se již zařezávaly do jeho těla a na kůži mu vyrazil pot. Svaly již měl zahřáté a vláčné vynaloženým úsilím. Již z Ruska si pamatoval, že pokud bude usilovně postupovat, pokud bude mít dost rozhodnosti, dost motivace, dost koncentrace, pak může překročit práh bolesti, za nímž je možné vykonat velké činy, pokud jde o vytrvalost a odolnost.

Repp věděl, že toho dne potřebuje velikost, že potřebuje vše, co má a ještě víc. A on byl připraven to nabídnout. V této fázi byl docela optimistický, plný důvěry, hladový po zkoušce, pohotovosti a uspokojení.

Razil si cestu podrostem a vůbec se neohlížel. Věděl, že tam výš, kde je řidší vzduch, ustoupí hrbolatý nový les, plný jilmů, dubů a tisíce spletí, prastarým panenským borovicím, podobně jako ve schwarzwaldském lese. Cesta pak bude mnohem snazší přes slavnostní shluky stromů na prachu pokrytém borovicovým jehličím, který se bude zvedat ve velkých mračnech a zachycovat v zapadajícím slunci, až jím bude kráčet. Ale to ho čekalo až za několik hodin. Teď ho nutila každým krokem zpomalit ta tlustá zelená výstroj, lepkavá od mízy a apretace. Bylo mu, jako by šel skrz plenty a opony, z nichž každá ustupovala té druhé. Viditelnost byla omezená a vzduch vlhký a hustý. Všechny listy byly mokré a pára stoupala z mnoha míst. Připomínalo mu to džungli. Avšak věděl, že bude v pořádku, jestliže se bude řídit směru podle kompasu a ignorovat cestičky, které míjel a přeskakoval. Cítil se být čistý pokaždé, když odolal jejich vábení. Hodlal dosáhnout hřbetu hory a odtud podniknout dlouhou cestu a neztrácet hlavu dokud se na její druhé straně nedostane na svah. Bude muset začít se sestupem dlouho předtím než dosáhne ostrý vrcholek, který se tyčil nad hranicí lesa ve výšce přes pět tisíc metrů.

Dral se kupředu, bojoval s příkrostí stoupání, ukračoval do stran tam, kde to bylo možné, kde to možné nebylo, přelézal shluky skal, které začaly vyrážet ze země. Jak se šplhal kolem hory, les začal doznávat změny. Téměř to nezaznamenal, a tudíž si ani neuvědomil, jak odlišný charakter okolní les měl. Dokonce si ani nevšiml, že mrak zakryl slunce vysoko nad ním. Charakter džungle již ustoupil.

Stromy, ačkoli vyhlížely majestátněji, se rozestupovaly a jejich hustota umožňovala delší a temnější výhled. Pocit tropického zeleného světla, matového chlorofylu na slunci, zmizel v temnějším příkrovu. Připadalo mu, že je ve sklepě, vlhce lepkavém a studeném, zapouzdřeném, v katakombách, v chaosu těžko definovatelných stínů, kalužích abstraktní černoty a průsvitných problescích světla na nečekaných místech, kde mezery v příkrovu propouštěly slunce.

Stromy zde rostly obrovské a větrem ošlehané. Podrost zůstával, ale nyní si razil cestu kobercem rozkladu, pokrytého listím, v němž se vegetace navracela k chaosu stvoření. Ta temná vize nepostrádala pompu, ale Reppova mysl nebyla ve stavu, v němž by to všechno vnímala. Soustředil se na pohyb a krok, ačkoli v jedné chvilce dorazil s úlevou na plošší místo, kde se zdálo, že se hora přestává tyčit vzhůru. Na jednom z takových míst si ukradl chvíli na odpočinek.

Byl sám mezi stromy. V přítmí mohl slyšet vlastní dech, nepravidelný a prudký. Byl nepříjemně uhřátý a to ještě nedošel k pasáži s borovicemi. Nic kolem mu nepřipadalo známé. Takový les ještě nezažil, a to už jich něco prošel. Přál si uslyšet ptačí štěbetání nebo zvířecí zvuky, znaky životnosti. Očima propátrával terén před sebou. Byly tam jen shluky kmenů, bílé či šedé strmé skály vyvstávající mezi nimi, některé z nich pokryté mechem a jednotvárné, to vše obklopeno naprostým tichem. Závěsný řemen pušky, našponovaný na jeho rameni, a popruhy vybavení se do něj hluboko zařezávaly. Nevšímal si malých bolestí, škrábanců, vymknutého kotníku, bolavých kloubů a počínajících křečí, ale popruhy pomalu začaly pro něj představovat problém. Samozřejmě věděl, že by udělal chybu, kdyby kvůli té zatracené přítěži začal být nervózní. Sehnul se a pokusil se posunout výzbroj výše, aby spočívala víc na jeho tělu než na ramenech. Bolelo to, ale oporou mu bylo pomyšlení na to, jak málo chybělo výzkumnému týmu k tomu, aby dospěl k výzbroji těžší než padesát kilogramů. Za takových podmínek by teď byl vyřízený. Ten divný malý pouťový kejklíř, Icik Hans, opravdu rozuměl své práci. Ten chlap si zasloužil metál. Právě teď byl Icik Hans pro Reppa větším hrdinou než kdokoli z ostatních.

Bůh Germánů mohl sotva zplodit muže jako byl on.

Unaveně se dal na pochod. Skaliska už se stávala pro přechod obtížnější, takže musel zvolit cestu soutěskami a vzhůru po náhle hladkých svazích. V jednom okamžiku došel k mezeře mezi stromy a mohl spatřit namodralý opar ve velké dálce. Jelikož se díval k severu a viditelnost byla dobrá, pak musel vidět Německo. Ale co na tom vlastně záleželo? Šel dál a před sebou neměl nic jiného než neustále pokračující svah směrem vzhůru, zabalený do stromů a spadlého listí, řídkého kapradinového porostu a bodláčí. V dohledu nebyly žádné borovice a cesta byla nelehká. Obával se, že ztrácí čas. Nechtěl se ani zastavit, aby se napil vody, ačkoli měl vyprahlé hrdlo. Boty mu občas klouzaly ve zrádném podkladu a jednou málem upadl a ošklivě si natloukl koleno o kámen. Neustále v něm cítil pulsující bolest a připadalo mu, že má horečku. Bylo mu nepřirozeně horko a to si původně představoval, že tak vysoko bude mnohem chladněji. Proč bylo takové horko?

Kam šel? Věděl to vůbec? Ano, věděl. Wir fahren nach Polen um Juden zu verschlen. Jel do Polska pobít Židy. Viděl to napsané křídou na postranicích vojenských vlaků v roce 1939, hned vedle groteskních icikovských obličejů se zobákovitými nosy a primitivními čelistmi. Na těch hrozných kresbách se téměř podobaly rybám. Jel do Švýcarska pobít Židy. Bylo to totéž, tentýž proces, tatáž válka. Jel pobít Židy.

Bolest v jeho ramenech narůstala. Měl by zpomalit nebo si odpočinout, ale věděl, že nemůže. Byl posedlý tím slábnoucím světlem. Jestliže se nedostane na místo před setměním, bude ztracen.

Jel pobít nějaké Židy.

Židy.

Pobíjel jsi je. Špinavá, zneklidňující práce. Nikdo ji nedělal rád a v Berlíně měli dost rozumu na to, aby chápali, že těch málo lidí, kteří ji vykonávali, nemají být na palebné čáře. Byla to zodpovědnost, důvěra a závazek do budoucna.

Byl zraněn po bitvě u Děmjanska a ačkoli zranění nebylo vážné, škrábnutí kulkou na stehně, jež se rychle hojilo, jeho krevní tlak byl tak nízký, že ho chtěli přeřadit k méně nebezpečné službě. Ale Repp chtěl být součástí něčeho jiného, jiné války. Byla to jednoduchá služba. Nikdo ho nenutil a on ji neměl rád. Byla jen součástí práce, byla to špatná součást, ale každý si musel také prožít to špatné.

Na mysli mu vytanul jeden říjnový den roku 1942. Letiště v Dubnu v Povolžské provincii v generální správě. Proč ten den, když se příliš nelišil od většiny těch ostatních? Možná to bylo tou cigaretou a dívkou, nebo přesněji řečeno pouhou shodou okolností, za nichž šlo o tu cigaretu a tu dívku.

To byla Sibiř. Chutnala nádherně, naplňovala jeho hlavu tím nejpříjemnějším obluzením. Jen tenkrát se učil poznávat radosti z těch divokých ruských věcí, jež chutnaly jako hořící vesnice a působily mu závratě. Seděl na rohu jámy a byl chladný slunečný den.

Lidé si prokazovali laskavosti navzájem, protože život dokázal být nepříjemně složitý, obtížný a krutý pro každého. Ale ten den bylo všechno docela hezké. Kolem byla spousta lidí, civilisté, odpočívající a usmívající se vojáci, někteří z nich s fotoaparáty, a policisté ochrany.

Puška, která mu spočívala na nohou, byla typu Steyr-Solothurn, označená jako MP-34. Šlo o nádhernou starou zbraň, která byla krásně řemeslně zpracovaná, i když docela těžká. Měla hladkou dřevěnou pažbu a perforovanou hlaveň a horizontální systém nabíjení. Repp ji miloval. Byl to Mercedes-Benz mezi automatickými zbraněmi, příliš elegantní a precizní pro válečnou výrobu. Hlaveň konečně vychladla. Pokynul bezpečnostnímu policistovi v černé uniformě. Muž zmizel za valem zeminy, který byl vyhlouben tak, aby vznikla jáma, a Repp na okamžik osaměl s prací, kterou vykonal ráno. Muselo jich tam být pět set tou dobou.

Vyplňovali výkop do poloviny. Většina z nich nebyla živá, ačkoli se odtud občas ozvalo zasténání. Nevypadali až tak hrozně. Viděl už mnohem horší mrtvoly na východní frontě, s vyrvanými genitáliemi, výkaly a údy a rozdrcenými lebkami, které se všude povalovaly. Ale tihle lidé leželi v úhledné letargii, ačkoli byli potřísněni krví.

Policista nahnal další skupinu do jámy. Starého muže s dítětem, matku a otce a několik mladých dětí. Matka pro ně naříkavě kvílela, ale otec byl jako ochromený. Vypadal k smrti vyděšen a sotva mohl jít. Děti byly zmatené. Mluvily tím svým pekelným jazykem, který zněl jako německý dialekt, ohavně zdeformovaný, stejně jako tolik německého, s čím přišly do styku. Přesto je Repp nemohl nenávidět, nahé ženy a muže a děti, vstupující přehnaně opatrně do bláta, jako by chtěli uchovat své nohy v čistotě. Bylo tam několik jiných žen, z nichž ta poslední asi dvacetiletá, mladá a snědá a docela hezká.

Jak tam tak Repp unaveně stál a zvedl zbraň, uslyšel, jak mladá dívka říká sama pro sebe. „Stará třiadvacet let.“

Jak pozoruhodné bylo, co řekla! Později si na to vzpomněl. Bylo to zvláštní. Co tím myslela? Jsem příliš mladá na to, abych umřela?

Nuže, každý je příliš mladý na to, aby umřel, slečno.

Repp odjistil závěr, opřel zbraň pevně o žebra a střílel. Kulky čistě prošly nahými zády a oni padali a ještě se zachvívali na zemi.

Zůstali ležet a pár jich sebou ještě škubalo. Bylo to zvláštní. Nikdy jste neviděli, jak kulky zasahují nebo stříká krev. A teď, předtím než znehybněli, je krev smáčela, rudá, řídká, vytékající z každého otvoru.

Děti se znovu hýbaly a sténaly. Repp nastavil zbraň na jednotlivé výstřely a dokončil střelbu. Byl rychlý a výkonný. Nedělal chyby ani nebyl zachmuřený, když bylo po všem, na rozdíl od mnoha jiných.

Dokonce došel k názoru, že to bylo to nejlepší i pro Židy. „Radši já,“

řekl toho dne, když popíjel kávu, „než nějaký řezník.“

Repp před sebou spatřil světlo. Ve stejném okamžiku si uvědomil, jak se dostavil nový pocit. Pohyboval se bez potíží čistým lesem po plochém terénu. Dosáhl totiž vysokého panenského lesa. Rychle pokračoval dál za světlem. Zastavil se až na hřebenu mezi borovicemi a jedlemi, na studeném vzduchu. Rozhlížel se kolem a jeho oči zkoumaly hřeben, na kterém stál, a horu, kamennou a vzdálenou.

Mohl vidět i ostatní hory, jejichž tvary zjemňovaly stromy před ním, a za nimi skutečné Alpy, zasněžené a heroické.

Ale Reppův pohled sklouzl dolů. Očima sledoval koberec lesa, klesající dolů po svahu hory v délce tisíců metrů, dokud neustoupil šachovnicově obdělávané půdě, jejíž většina byla zelená. Bylo to Sitterské údolí appenzellského kantonu. Město nemohl vidět, jelikož leželo v jiné části údolí. Byl tam však klášter, středověký kostel s vysokou střechou se dvěma vysokými štíhlými věžemi a chumlem přilehlých budov za zdmi, které je oddělovaly od světa. Ze svého místa mohl také vidět dvůr.

Hbitě poklekl a stáhl pušku z ramene. Umístil ji na dvojnožku a na okamžik tam stál, osvobozen konečně od části svého břemene, přestože objemné zařízení na jeho ramenech jej stále zraňovalo. Poté opět poklekl a odklopil víčko na neprůhledném čele aparátu Vampýra. Spatřil, jak ho zasáhlo světlo. Byl to záblesk, který oživil aparát, nebo se mu to jen zdálo?

Ať tak či tak, obersturmbannführer Repp si povolil úsměv. Měl před sebou ještě slušnou vzdálenost, ale dolů po svahu a přes panenský borovicový les. Věděl, že se mu podaří připravit si dobrou střeleckou pozici ještě před setměním.

29

„Už tam je,“ řekl Tony. „Na hoře nad klášterem. S Vampýrem.“

„Jistě,“ řekl unaveně Leets. Usedl, dal si nohy na stůl a dvěmi prsty se poškrábal na nosní přepážce. „Sakra, bolí mě hlava,“ řekl.

Za nimi se ozvala americká populární hudba, vysílaná sítí ozbrojených sil. Uslyšel smích a ženské hlasy. Ženy? Tady? Pořádně to přeháněly, co?

„Můžeme zavolat švýcarské policii,“ řekl Roger pohotově.

„Mohli by splašit pár svých lidí a varovat…“

„Žádný telefon,“ řekl Tony. „Žádný uprostřed války. Konce války. Cokoli jiného. Nebo snad můžeš prostě jenom tak brnknout operátorovi, co?“

„Dobře, dobře,“ řekl Roger rychle. „Už to mám, mám to.

Spojíme se rádiem s OSS v Bernu nebo Curychu. Můžou navázat kontakt se švýcarskou policií. Je to prostě šance na to, že…“

„Vůbec žádná šance,“ řekl Leets. „Teď jsme uprostřed největší oslavy za poslední tři tisícovky let evropské historie a vůbec.“

„Domnívám se, že můžeme zracionalízovat naše selhání,“ prohlásil Tony. „Můžeme argumentovat tím, že to není nic, co se týká našich záležitostí. Že jde o jednoho jediného německého kriminálníka a nějaké Židy bez státní příslušnosti na neutrálním území. Vynaložili jsme na to spoustu úsilí. Nikdo nemůže říct, že ne.“

„Máte někdo aspirin?“ zeptal se nabručeně Leets. „Kriste, to zní jako nějaká zatracená party tam venku. Slyším ženské. Jsou tam nějaké ženské, Rogere?“

„Nějaký holky z Červenýho kříže,“ řekl Roger. „Poslyšte, další, co můžem zkusit, je vyslanectví. Měl by tam být noční službukonající důstojník. Mohl by…“

„Jsem si jistý, že bych si dal říct,“ oznámil Leets. „Nedal jsem si říct od…“ Umlkl.

„A samozřejmě existuje taky politický rozměr, který se musí zohlednit,“ řekl Tony. „Všechny ty peníze pro sionisty. Zdá se docela možné, že některé z těch fondů mohou být vyvedeny jinam než v zájmu krále a země, co? Zabalme to tady, dejme si někde půllitr a vychutnejme si oslavu.“

„Kapitáne, my…“

„Dobře, Rogere.“

„Kapitáne, my prostě nemůžem…“

„Jistě, Rogere,“ řekl. „Chlapče, mě ti ale bolí hlava. Pořád jsem tušil, že k tomu dojde. Hned od začátku. Cítil jsem to, věděl jsem, že karty už jsou rozdané. Do háje.“

„Myslím, že já taky,“ odvětil Tony a unaveně vstával. „Určitě už se rychle setmělo, co?“

„O čem to, hoši, mluvíte?“ zeptal se Roger a bál se odpovědi.

„Rogere, běž pro džíp,“ řekl Tony. „A laskavě mi řekni, kde se v tomhle mauzoleu nachází ten zatracený telefon.“

„Hej, co…“

„Rogere,“ řekl Leets a konečně mu to vysvětlil. „Padlo to na nás. Na tebe, mě a Tonyho. Je to jediná možnost. Jdi pro ten džíp.“

„Tam se džípem nedostaneme,“ ozval se Roger. „Jsme odtud stovky kilometrů. Je skoro osm. Není to zas tak daleko…“

„Můžem to nejspíš zmáknout do Norimberku za dvě hodiny. A pak, když budeme mít štěstí, opravdové štěstí, můžeme sehnat letadlo. A pak…“

„Kriste, o čem to mluvíte, o zemi snů? Budeme muset získat povolení k přistání, víza a ty věci. Jedem do toho, jak se to jmenovalo, do Applewellu nebo kam, a najdem to místo. Před půlnocí. Je to ta nejšílenější věc, jakou jsem…“

„Ne,“ řekl Leets. „Žádná auta, žádná víza, žádné mapy. My tam seskočíme. Jako v Normandii v operaci Varsity, jako v Anlage Elf.“

„Kde je ten zatracený telefon?“ dožadoval se Tony.

Tony našel ten telefon, celou opuštěnou telefonní centrálu, ve velké monumentální schodišťové šachtě, kolem níž byl vystavěn zámek Pommersfelden. Ale okolní prostor se začal zaplňovat lidmi, přilákanými třeštícími světly z kanceláří a ubytovacích místností nebo kolemjedoucími. Byla to jedna z těch ojedinělých nocí, kdy nikdo nechtěl být sám, nikdo nesmutnil, ani nebyl nešťastný.

Otevřela se před nimi budoucnost.

Začaly se objevovat ženy, ale odkud? Bylo snad toto místo skutečně nějakým vězením? Dívky z Červeného kříže, novinové dopisovatelky, ženské armádní sbory WAC, pár britských ošetřovatelek a dokonce i několik německých žen. Schodišťová šachta byla přeplněná lidskými těly. Všichni se objímali, mačkali, vráželi do sebe a poplácávali se. Alkohol, zabavený kdesi v zámku, se začal objevovat v neuvěřitelném množství. Nebyl čas hledat skleničky. Sto let staré rýnské víno bylo vysáváno z černých zaprášených lahví jako koka kola žíznivými vojáky. O hudbu se staralo rádio. Pěšáci i generálové se objímali na přeplněných oběžných drahách kolem děvčat. Leets myslel, že slyší zpívat německé oficíry v zajateckém křídle, jaksi cukrkandlově a sentimentálně v protikladu k rámusu bigbandu, ozývajícího se z rádia.

Nějaké děvče políbilo Leetse. Cítil, jak se její prsní bradavky zplošťují o jeho hruď. Strčila mu svůj opilý jazyk do ucha, zašeptala cosi vulgárního a začala s ním energicky pohybovat. Někdo ji poté hned odtáhl pryč.

Tony mezitím telefonoval. Leets mu nemohl pomoci, a tak jen poslouchal.

Tony hovořil kultivovaným hlasem anglické filmové hvězdy, Davida Nivena. „Zde je major Outhwaite, příslušník střeleckého pluku jeho Královského veličenstva, haló, haló, je to signální sbor v Norimberku? Mohl byste říci, prosím, ano, už je to lepší. Bylo mi řečeno, že tam u vás je britská letka mosquitos, samozřejmě že na letišti, můžete mě laskavě prozvonit… mám tam starého kamaráda… velícího leteckého důstojníka… ne, ne, ne, je to Angličan, zábavný člověk jako já, správně, jmenuje se Limey, minimálně kapitán, to, čemu vy říkáte plukovník, ano… zní to jako prima večírek, máme tady takový, pro sebe, když už to skončilo… a myslíte si, že byste mohl sehnat kapitána skupiny Manvilla? Já vím, ano, škoda, a je možné, abyste mě přepojil na tu skupinu… ano, RAF, ano, haló, haló… jste tam?… kapitána skupiny Manvilla? Ano, jiný Brit, Outhwaite z MI-6 nebo SOE, jak chcete… nejste náhodou bratranec Sarah Finchleyové, aha, ano, myslel jsem… myslel jsem, že jsem vás viděl v roce 1937 na regatě v Henley… byl jste kormidelníkem člunu číslo dva, ano, něco jako hrdina, jel jste za Oxford?… nebo jste hrál taky fotbal, myslel jsem, aha, tak ne, ne já nejsem z Oxfordu, studoval jsem na Christ Church… ve třicátém roce… jazyky… zatáhli mě do tohoto špionážního řemesla, ovšem, pohodlné, souhlasím… párkrát jsem byl ve Francii… nějaké škrábance… je báječné, že to skončilo… ale slyšel jsem, že labouristé vyhrají příští všeobecné volby, nakopnou ubohého Winstona do prdele… ano, strašlivě chlastá, taky jsem to slyšel… že zůstane? Dobrý bože, teď?… udělal jsem svoje, je čas se vrátit, i když to bude jiné, každá maličkost se změnila k horšímu, ačkoli se domnívám, že za rok nebo tak nebo za deset let nebo za dvacet, se ohlédneme zpátky za tímhletím a budeme si myslet, že to byla velká zábava, svátek našich dnů, ačkoli právě teď to vypadá dost smutně, ano jistým způsobem smutně, protože je to pryč… to byly bohatýrské dny, že?…, a jak se má drahá Sara, vážně, ten sympatickýWelšan Jones, Ives, Ives… obě nohy, vezme si ho i tak?… proč, jak báječné, zní to jako román, Arnhem, slyšel jsem, že to bylo něco jako kostky jsou vrženy, Rudí ďáblové, to byli stateční hoši, určitě byli, vypadáme vedle nich jako teplouši, docela show, docela show… Frostův adjutant?… a jak se vede Johnnymu?… určitě je rád, že je svobodný, vsadím se, teď… a mimochodem, ten skupinový kapitán, Tom, je to Tom? Tony, ano, Anthony, major… ve stojatých vodách našeho oddělení války nebyli tak velkorysí, co se hodností týče… doufám, že mě propustí po demobilizaci bez ohledu na moje záznamy… ano… a mimochodem, Tome, drahý příteli… mám trošku problém, ano, ale zas ne tak vážný, nicméně jde o čas… potřebuju letadlo, stíhačku typu Mosquito, ano, dobré letadlo ten Moskyťáček…“ Tony pohlédl na Leetse, zakryl mluvítko a prohlásil, že „ten rošťák je totálně ožralý…“ a bleskově odkryl mluvítko. –… jo, celodřevěný, já vím, vždycky jsem se divil, jak můžou obstát proti skopčáckým flakům, letět mezi nimi, ho ho ho ho… velmi dobře… Tome a teď, Tome, musíme se dostat do Švýcarska, ale hned, já vím, že je to nejlepší oslava od té doby co Kitchener dobyl Chartúm a bůh ví, že jsme si to všichni užili, je to spíš pořádný kus laskavosti, o kterou žádám, ale vypadá to, že je to urgentní, ta neuzavřená skopčácká záležitost, potřebujeme s tím skončit, tady plýtváme časem a já ho nemám dost na to, abych zavolal těm správným lidem nahoře… a samozřejmě Yankeeové, jako obvykle, se budou spíš poplácávat s Rusáky, než nás poslouchat, ale jak říkám, bylo by strašně krásné, kdybyste to mohl zařídit, dobře, jsem rád, že si uvědomujete důležitost… ano, Tome, ano, ano… kolem dvou hodin, ano, rozumím, ano, zcela, zcela samozřejmě… přeju Sáře všechno nejlepší i tomu jejímu příteli Jonesovi, tomu Ivesovi, pardon, Ivesovi… je to báječné děvče, odvážné, žolík…“ A konečně odložil sluchátko do vidlice.

„Řekl, že ne?“

„Řekl, že ano. Myslím. Byl tak nalitý, že sotva mohl mluvit a hrála tam hlasitá hudba. Ale budeme mít připravené mosquito v deset na letišti Grossreuth. Bože.“

Leets a Outhwaite se prodrali mezi oslavujícími a vyšli do noci, v níž na ně čekal Roger s džípem a automaty Thompson.

Repp měl na vzdálenost čtyř set metrů úhel asi třiceti stupňů vůči cílové zóně. Byl to nejlepší možný kompromis, protože byl dost blízko na to, aby mohl účinně střílet a měl dostatečnou výšku, ze které mohl dobře vidět na zeď. Napůl se krčil za výčnělkem skály.

Puška Vampýr byla před ním na kameni na dvojnožce a její velká optika ji vychylovala k jedné straně. Repp odsunul zařízení vedle pušky tak, aby jeho váha neovlivňovala střelbu.

Dostatek světla mu umožňoval prozkoumat budovy pod a za klášterem. Byly vybudovány před pěti sty lety oddanými jezuity, obehnány zdmi a poněkud modernizovány počátkem století, kdy je řád Matky Terezy převzal jako klášter. Vyhlížely jako vězení. Kaple, nejstarší budova, nebyla ničím pozoruhodná, zcela jistě zaostávala stylem za Frauenkirche v Mnichově, kostelem, který byl skutečným monumentem papežství. Tato kaple byla utilitární kamenná záležitost s příkře zvednutou střechou a dvěmi věžovitými zvonicemi s malými ponurými kříži na vrcholcích. Ale Repp ustálil svůj dalekohled naproti jiné, větší budově, která byla obytnou částí řádu a jejíž přední část přiléhala k nádvoří. Ve slábnoucím světle trpělivě zaměřoval dalekohled, až se mu podařilo uspět. Nedaleko od hlavního vchodu se schodištěm a impozantními oblouky spatřil nenápadné dřevěné dveře s masivní závorou. Tudy by měly vycházet děti.

Bude jich šestadvacet a on je bude muset všechny postřílet.

Čtyřiadvacet ani pětadvacet prostě nestačilo. Zpráva sicherheitsdienstu udávala, že vycházejí ven každou noc o půlnoci a hrají si na nádvoří po dobu přibližně čtyřiceti minut. Repp vypočítal, že se shluknou v palebné zóně, za dveřmi, ale nebudou ještě dost rozptýlené natolik, aby mu to nebránilo odvést čistou práci během asi pěti vteřin. Začne je střílet, až poslední z nich vyjde ze dveří. Bude to muset být fantastická střelba na jistotu, ale i tak stále v možnostech jeho samotného i Vampýra.

A co když vyjde ven sedmadvacet cílů, nebo osmadvacet či devětadvacet, a jeptiška, novic nebo dva přiběhnou na pomoc? Bylo to docela možné, dokonce pravděpodobné. V Berlíně měli nepřesné údaje a omlouvali se za to. Dokonce snad i reichsführer, který poslal miliony na východ, byl nejistý, když mu nařizoval zastřelit švýcarskou jeptišku. Vybrali si Reppa kvůli jeho síle a dovednosti a on byl zvyklý činit obtížná rozhodnutí. Jestliže musela zemřít jeptiška pro očištění světa od Židů, Judenrien, tak to také bude.

Zastřelí každého, koho uvidí.

Repp odložil dalekohled zároveň se zánikem posledního paprsku světla. Propleskal si ruce a přitáhl si bundu úžeji k tělu. Byla mu zima a bál se únavy, která mu mohla ubrat na přesnosti. Cítil se podivně stísněný. Všechno šlo jednoduše a zapadalo do sebe. Věděl dost o tom, proč se obávat takového zdání snadnosti. Pohnul rukou a pohlédl na hodinky. Téměř devět.

Měl k dobru ještě tři hodiny.

Bylo téměř devět. Opilý poručík cosi vysvětloval, ale jeho slova se rozpouštěla v záchvatech smíchu. Domníval se, že Roger je důstojník a zdálo se, že si myslí, že čím více se bude chechtat, tím větší potíže bude mít. Což znamenalo, že se chechtal stále víc a víc.

„Tankový transportér, pane, jo, se odstrojil, když se pokoušel dostat z bláta, jo, nebo si aspoň myslel, že jo, jo, pane, von tam dal zpátečku a vono to spadlo na cestu a…“ Zbytek jeho sdělení se ztratil v bouři smíchu. Poručík se pokoušel vysvětlit, proč plošinový transportér pro přepravu tanků ležel napříč cesty, oslnivě jasný ve světle tuctu purpurových světlic. Kolem něj se shromáždila skupina Američanů, kteří táhli službu v noci na Den vítězství a kdosi z nich měl láhev. Ať už měli cokoli udělat, nešlo jim to.

Bylo to stejné jako po většinu cesty ze zámku Pommersfelden.

Norimberk ještě ležel kdesi v dálce, mýtický jako hrad Camelot. Aby se tam dostali, museli projet skrz tím, co už viděli. Opilými radostnými muži všech národností, nehodami, troubícími klaksony, světlicemi a střelbou z ručních zbraní. A ženami. V malém městě Forchheim, ve vojenském argotu zvaném Fuckhim, kterým si razili cestu, totálně vypukl zákon sbratřování a mladí důstojníci patřili mezi nejnestoudnější útočníky. Většinou šlo o chlapce z univerzit, kteří neměli nalinkovanou žádnou skutečnou vojenskou kariéru před sebou. Proměnili město na místo sbratřovacího večírku či promoční slavnosti. Převrácený džíp ležel na rohu za kolonou znehybnělých vozidel před Leetsem a Leets v návalu hněvu šel kupředu, kde byla do sebe zaklíněna dvě štábní vozidla po menší srážce. Na zadních sedadlech obou aut se vehementně objímaly páry, zatímco kolem nich se hádali a křičeli vojenští policisté. Leets se vrátil a pak se pokusili najít alternativní cestu, ale pokaždé skončili u řeky Regnitz a nemohli se odtud vymotat, dokud jim horlivě snaživý a opilý britský major z hlídkového oddílu neukázal správný směr.

„Kristepane, a jak daleko, poručíku?“ dožadoval se Leets, visící přes Rogera. Něco v jeho hlasu muselo znepokojit toho mladíčka.

Náhle poodstoupil a násilně se nutil do imitace střízlivého projevu.

„Má tam přijet opravářské vozidlo z dílny v Norimberku, jo, pane.“

„Do hajzlu!“ sykl znechuceně Leets.

Vylezl z džípu a protlačil se kolem poručíka k vozidlu. Ta zatracená věc byla beznadějně znehybněna. Její dvounápravová sestava zadních kol sklouzla z cesty do překlenuté stoky a zahákla se tam. Jak se řidič snažil vyprostit vozidlo, převrátil obrovský valník, který trčel do vzduchu. Vypadal jako padací most zastrčený do půlky a blokoval celou cestu. Na jeho vyproštění by musel přijet těžký tahač nebo jeřáb.

Zepředu se ozývaly vzájemně se proplétající hlasy. Leets pohlédl do kruhu ostré růžové záře ze světlice a spatřil dva muže, kteří stáli proti sobě. Vypadalo to, že se začnou rvát.

„Hej, co je to tady?“ zakřičel.

„Ten všivák si tady nasere ten svůj zajebanej náklaďák doprostředka cesty a teď s ním nechce pohnout, takže já pohnu s ním,“ řekl jeden z nich.

„No tak pojď a zkus to, usmrkanče,“ vyjel druhý.

„Nechte toho, kruci,“ nařídil Leets.

„V týhle šoustací díře jsou děvky,“ řekl první muž. „To by bylo, abych dneska večer nějakou nesplašil.“

„Dobře,“ řekl Leets.

Ten mizera a jeho starosti, to ještě chybělo.

„Vykašlete se na to, sakra!“ zařval Leets.

„Kapitáne,“ vmísil se do toho Roger.

„Zmlkněte, Rogere, zatraceně, už toho mám akorát…“

„Kapitáne. Ať si vezmou náš džíp. My si vezmem jejich auto.

Všichni budou šťastný.“

„Jaké máte auto?“ zeptal se Leets.

„Forda, štábní,“ řekl mrzutě muž. „Jsem šofér generála

Taplougha. Hele, ale ne abyste s tím něco udělali.“

„V týhle díře je víc děvek, než jsi v životě viděl pohromadě,“ sdělil mu Roger. „Některý z těch německejch ženskejch se tady ometají s nahýma prsama.“

„Pane jo,“ řekl muž tiše.

„Harry, ty nás všecky dostaneš do maléru.“

„S nahýma prsama?“

„Některý je maj vytažený z šatů ven.“

„Páni. To musím vidět.“

„Harry.“

„Hele, ale dáte mi bacha na ten auťák, jo?“

„Víte, kde je norimberské letiště Grossreuth?“

„Jo, jasně.“

„Tak tam ho necháme. Bude v pořádku.“

„Prima,“ řekl muž, „moc moc prima.“ Pak jeho vzrušení opadlo.

„Jo, nevšim jsem si, že jste důstojník. Jo, pane.“

„Zapomeňte na to. Dneska večer bez předpisů, to je jediný předpis.“

„Ano, pane.“

„Sežeňte majora a naše věci,“ obrátil se Leets Rogerovi, který už startoval.

Dvě skupiny mužů se sešly v uhasínající záři světlic. Jeden z opilých vojáků náhle pohlédl na jiné tři, kteří ho míjeli se zachmuřenými a podrážděnými obličeji a samopaly. „Páni,“ pronesl překvapen tím obrázkem, „vy hoši víte, kde je nějaká válka nebo tak?“ Odpověď nedostal.

Leets se vsoukal do štábního forda a přinutil se podívat na hodinky. Nechtěl, ale existovala spousta věcí, které té noci udělat nechtěl. Věcí, o nichž věděl, že je stejně udělat musí. A to nejsnazší ze všeho bylo podívat se na hodinky.

Bylo už skoro deset.

Bylo už téměř jedenáct. Repp pociťoval netečnost, zaviněnou dlouhým čekáním ve studených skalách. Během té doby přestal uvažovat díky svému mimořádnému sebeovládání. Vymazal nepříjemné myšlenky, pochyby, bodavé výčitky. Jeho mysl spočívala kdesi na velkém, mrtvém a chladném místě. Umožnil jí tak, aby se očišťovala v prázdnotě. Nebyl si přesně jist tím, co se stalo v tomto stavu, který se podobal transu, a nikdy o tom nikomu nic neřekl.

Jednoduše věděl, že takové cvičení vůle mu udělá dobře, že v něm vygeneruje ten ledový, hrůzu nahánějící klid, který je základem dokonalé střelby, skutečně fantastické střelby. Bylo to něco, co se naučil v Rusku.

Ale nyní nastal čas, aby se dal dohromady a vyhnal ze sebe chlad. Započal s cvičením, pedantskou fyzickou přípravou. Převalil se na břicho a lokty vytrčil ven. Pak pomalu zvedl trup nad zemí a bradu položil na vyšší partii stažených žaludečních svalů. Pohnul se, protáhl a ucítil palčivou bolest současně s narůstajícím svalovým napětím. Pak se úlevně uvolnil. Nahoru, vydržet a uvolnit, tři cviky a každý desetkrát. Pak ramena a horní partie hrudi. To bylo obtížné.

Nechtěl udělat klasický vzpor ležmo, protože by mu po něm znecitlivěly prsty, kdyby přenesl váhu těla na dlaně. Proto provedl podpor ležmo na loktech, kterými se opřel o zem, a přitiskl dlaně zaťaté v pěsti k očím. Poté spustil pěsti dolů a přesunul tělo do středu otáčení na svých loktech. Byl to bolestivý cvik, po němž mu brzy na rameni naběhly pletence svalů. Hruď a horní část těla bolely nejvíc.

Byl však na sebe tvrdý a pokračoval ve cvičení. Nakonec ucítil, jak mu na těle vyrazil pot a zpod límce tuniky se vyhrnulo jeho tělesné teplo.

Lehl si na záda a vytrčil ruce vzhůru nad sebe. Otočil je po směru hodinových ručiček a pak zpátky, každou tak daleko, jak jen mohl, a nutil kosti, aby se víc a víc uvolňovaly v pouzdrech z chrupavek a svalů. Mohl cítit, jak jeho předloktí začínají odpovídat pulzováním krve a zvětšením žil. Bojoval s bolestí a věděl, že mu to prospěje. Rychle otevíral a zavíral dlaně, jako by to byly pařáty, až ucítil, jak se třesou a pálí.

V poloze na zádech se konečně zklidnil. Tělo měl teplé a uvolněné. Věděl, že je silnější a poté, co se zklidní i srdce, bude tělo naprosto připravené. Díval se vzhůru skrz jedlový závoj na hvězdy, které se chladně mihotaly v hluboké noci. Upřeně pozoroval temnotu nad sebou. Byla neprostupná, tajemná a obrovská. Repp naslouchal zvuků lesa. Slyšel šumění větru mezi jehličím, které se jeho přičiněním suše přesýpalo. Cítil výjimečnost toho okamžiku. Cítil, že se skutečně stal součástí noci a její síly. Projel jím pocit síly jako záchvěv. Cítil, jak ho zaplavuje sebedůvěra a jak už ho nic nemůže zastavit. Představil si dalších několik minut. V optice budou budovy vypadat studeně a prázdně. A pak, v mlhavém okamžiku, jež se bude podobat záblesku, teplo vytryskne z otevřených dveří do chladného nočního vzduchu a s ním triliony molekul, vířících při svém rozptýlení. A tvar, chvějící se a duhově zbarvený, se pohne přes obrazovku téměř jako jednobuněčné stvoření, zárodek, baktérie, jako biologický jev. A další a další se budou valit ven, hlučet, rojit se a chvět v inkoustové zeleni, kterou jim dodá Vampýr, daleko odtud. A Repp bude počítat… tři, čtyři, pět… a palcem odklopí bezpečnostní kryt STG a začne zaměřovat… třináct, čtrnáct, patnáct… Vampýrův zaměřovač tvoří černý kříž, modifikovaný nitkový kříž. Repp ho namíří na hlavní budovu… čtyřiadvacet, pětadvacet, šestadvacet… A pak bude střílet.

Zvuk letadla vymazal obraz z Reppových očí. Přetočil se na břicho a sjel po skále k pušce. Cítil se klidný a soustředěný silou vůle. Nechtěl si ještě přitáhnout pušku k sobě a pak zůstat příliš dlouho v palebné pozici.

Letadlo odlétlo.

Pohlédl na hodinky.

Byla téměř půlnoc.

Měl spoustu času.

Byla téměř půlnoc. Byli ve vzduchu už téměř hodinu a Roger se cítil hůř než kdykoli předtím v životě, ale nebyl si jist, jestli to tak je. Byl hlavně vyděšen. Ještě nikdy předtím nebyl tak vyděšen, protože nikdy předtím neskákal v boji. Byl tak vyděšen, že ho bolelo i dýchání.

A hned za tím následovala hořkost, která to všechno dělala ještě živější a intenzivnější. Pociťoval zuřivou hořkost. Válka přece skončila! Tento fakt se vázal k dalšímu. Mířil do boje!

Pracoval na výčtu svých neštěstí a cítil se mizerně. Dřepěl v trupu mosquita, který se hnal rychlostí okolo 408 mil v hodině. Jenže mosquito, dvoumotorový stíhací bombardér, vyhlášený svou rychlostí a manévrovací schopností, byl určen pro osádku tří. A

Roger, kromě pilota a Outhwaita, který seděl nahoře v bublinovitém kokpitu, a Leetse, jenž byl vepředu v plexisklovém kuželi, byl tím čtvrtým. Vše, co měl k dispozici, bylo otřískané malé sedadélko, typický britský krám, vklíněné do tunelu mezi nosem a kokpitem a on na něm musel dřepět jako nějaký negerský čistič bot. Jako ostatní byl vybaven spoustou věcí, které znesnadňovaly pobyt v malém prostoru. Padák, navýsost legrační automat M-l Thompson, asi pět kilo těžký přítel gangsterů, a další krámy. Ze všeho nejhorší však byl poklop, jímž oni všichni podniknou ten velký krok. Nezdál se být dostatečně zajištěný a uvolněn rachotil jen kousek od něj a navíc jím dovnitř pronikal studený vzduch. Celkově vzato v té staré škatuli rachotilo naprosto všechno. Letadlo bylo skutečně ze dřevapřekližky, lepidla a plátna, přesně jako za dob Wrightů a jejich letadel Dayton Flyer či Spad. A stejně tak studené. Bylo cítit benzínem a jeho motory, dostatečně silné na to, aby poháněly hlídkový torpédový člun, visely mimo křídla po obou stranách trupu.

Bláznivě pulzující motory typu Rolls-Royce 1680 naplňovaly Rogerovy mladé kosti děsem. Bolela ho hlava a neměl aspirin. Taky mu bylo poněkud nevolno. Krátce předtím nahlédl do tunelu, aby viděl na Leetse, což nebylo tak daleko, jen asi šest stop, a spatřil za Leetsovým ramenem bílo. Bílo? Sníh, ty pitomče. Poté pocítil, jak se letoun naklonil a začal klesat. Žaludek se mu na okamžik zvedl.

Uvědomil si, že jsou nad Alpami. Razili si cestu přes Alpy.

Tony se náhle svěsil dolů a pak se ocitl vedle něj poté, co sestoupil ze svého bidýlka v bublině. Hrubě odstrčil Rogera stranou, jako by nedbal, že se zraní, a proskočil průlezovým poklopem.

Dovnitř vtrhl studený noční vzduch, který se zažíral Rogerovi pod kabát. Na jeho bledé pokožce naskočila husí kůže a on se roztřásl.

Uvažoval, co se vlastně děje.

Jeho místo v letadle nebylo vybaveno zdířkou pro konektor interkomu. Tři silné rány musely vesele odeznít a už byl v tom tmavém tunelu v útrobách letadla. Nebyl schopen vidět, nevěděl, co se děje, a pak přišel ten otevřený poklop a uviděl Outhwaita, jak si kontroluje výstroj. Rogerovi došlo, že našli cíl. Cítil vedle sebe Leetse, který prolezl tunelem a divoce gestikuloval. Zdálo se, že je až nezdravě vzrušený. Roger byl otupělý a dokonce unavený vším tím strachem, znechucením a mrazením.

Leets přitiskl Tonyho sluchátka k Rogerově hlavě a promluvil do svého hrdelního mikrofonu.

„Rogi, myslíme, že jsme to našli. Obletíme to ještě jednou. Pilot nás zkusí upustit nad polem západně od cíle. Tony vyskočí první, pak já a pak ty. Až přistaneš, uvidíš to, je to budova za zdí, hodně zdobená, čtyřpatrová…“

„Kuřátka, kuřátka, tady je máma slepice, máte třicet vteřin do seskoku,“ oznámil pilot nevzrušeným mladým hlasem Leetsovi.

„Bude střílet zpoza hory dolů na nádvoří. Zhruba v protisměru, ze kterého přijdeme my. Naším úkolem je dostat se na to nádvoří dřív, než se tam objeví děti. Jasné?“

Roger chabě přikývl.

„Vyskočíme v šesti stech. A nezapomeň, že máš vytáhnout pojistné lanko padáku a ne otvírací.“

Roger si s hrůzou uvědomil, že i když má seskokovou kvalifikaci, nikdy v životě nevytáhl pojistné lanko padáku. Při výcviku vždycky pracovali kvůli vlastní panice s pohodlným otvíracím lanem, které za ně otevíralo padák. To má jako zmrznout?

„Deset vteřin, kuřátka.“

Tony na ně pohlédl. Tvář měl zašpiněnou barvou. Vlněnou přepadovou tmavozelenou pletenou čepici měl staženou hluboko přes uši. Vztyčil palec v gestu druhé světové války. Ale druhá světová válka skončila.

„Jdeme, kuřátka, jdeme!“

Tony se vrhl dolů vpřed a Leets ho následoval.

Roger kradmo pohlédl na své hodinky. Byla už skoro půlnoc.

Na okamžik ho napadlo, že by mohl zůstat sedět a vrátit se do

Norimberku s pilotem. Ale jak se zaobíral tou delikátní alternativou, zdálo se mu, že jeho nohy získávají svou heroickou vlastní vůli a nesou ho k díře v břiše letadla. Pak vypadl do ticha.

Byl čas ke střelbě.

Repp byl velmi klidný jako vždy, když byl jen sám s puškou.

Její lehký olejový film, tak důvěrně známý na rozdíl od vůně lesa, mu stoupal do nosu a on přijal ten pocit jako ujištění sebe sama. Jeho dech byl vyrovnaný a hladký jako tok příjemné hudby, a naplňoval jeho tělo stabilním přísunem kyslíku. Cítil se zázračně oživlý, soustředěný a jeho nervy se napínaly radostí. Velká touha byla naplněna.

Opřel se o lokty a břicho a bedra přitiskl ke skále. Pak roztáhl nohy, aby měl oporu, a přitáhl pušku k sobě. Přiložil pažbu k rameni.

Objal prsty spoušť z kovu a plastiku, studenou jako kost, která se rychle zahřívala jeho dlaní.

Vyzvedl zbraň na dvounožku a vycítil, jak rychle reaguje na jeho vedení. Zdála se živá a poslušná. Repp měl zvláštní cit pro zbraně. V jeho rukách ožívaly, téměř až s nadšením. Druhou rukou sáhl nahoru a odklopil víčko čočky na Vampýrovi. Kliknul na přídavnou baterii. Nechal ukazováček, aby si našel zakřivení kohoutku. Poté ho oddálil.

Repp natáhl závěr pušky. Ten proklouzl skrz olejovitou hustotou a kladl přitom odpor. Poté zacvakl a Repp ho uvolnil, aby se vrátil do původní polohy. Vzal první z podzvukových nábojů ze zásobníku a vložil ho do palebné komory. Zároveň vyskočil prachový kryt na závěru. Celý systém fungoval podle Reppovy vůle. Plynový píst, operační tyč a páčka, vačka závěru a jednotky zámku. Vše se hýbalo a adjustovalo ve zbrani samo od sebe. Byl velmi potěšen tím, jak součástky kloužou a klapají a zapadají. Zkontroloval přepínač ovladače střelby, který byl poloautomatický. Odjistil palcem zbraň.

Tony chytil příznivý vítr. Leetsovi bylo, jako by padal melasou a viděl Angličana asi třicet stop pod sebou ve vzdálenosti tří set. Jeho bílý vrchlík vlál ve větru, takže nic jiného vidět nemohl. Let mosquitem již byl minulostí. Leets padal do těžkého ticha a do dopadu mu chyběla asi minuta, když spatřil, jak Tonyho padák splaskl, když doskočil na zem.

Leets přistál v záplavě bolesti. Před očima měl mžitky, když dopadl a v levé noze mu začalo škubat. Zkusil se ji uvolnit, což byla chyba. Upadl na zadek a rameno a zůstal ležet na pár vteřin ve zmatku. Jeho smysly byly otřeseny nárazem. Povšiml si Tonyho padáku, který sebou volně plácal po poli, s ničím nespojený.

Vyhrabal se zpátky na nohy. Ta bolela jako čert, ale vypadalo to, že funguje dobře. Vyklouzl z popruhů a ucítil jak odpadly. Otřásl sebou, aby se z nich vymanil.

„Sakra!“ zaklel kdosi poblíž současně s dopadem těla na zem.

Podíval se tam a uviděl Rogera, jak se snaží vymotat a bojuje s nosnými šňůrami padáku.

Leets odvázal svého thompsona. Viděl, že je louce v údolí, po kotníky v trávě, s nízkými pahorky v pozadí. Asi čtvrt míle odtud spatřil cosi, co vypadalo jako budova se zdí, která ji obklopovala.

„Tudy,“ zasykl stále zamotanému mladému seržantovi a dal se do běhu svým pomalým a bolestivým způsobem. Tonyho neviděl.

Tony běžel. Vypadalo to, že rychle zkracuje vzdálenost. Cosi ho bolelo, ale nebylo to nic velkého. Nevěděl, kde má pušku, kterou ztratil při dopadu. Místo, které leželo před ním, se zdálo být pořád daleko.

Běžel dál. Někdo jiný v jeho tělu ztěžka dýchal. Chtělo se mu kašlat nebo zastavit. Závod v běhu. Copak jim nedošlo, že určitý typ gentlemana prostě neběhá vulgárně a naslepo přes pole až k pocitu zvracení a pálení vlastního potu na kůži? Gentleman se nikdy nepotí.

Boty byly nemožně těžké a tráva ho zpomalovala. Cítil se být dokonale průsvitný.

Repp si přisunul optiku a pak, jako poslední pohyb, položil volnou ruku na pažbu hned za přijímačem. Přiložil oko na měkkou gumovou čepičku optiky.

Svět podle Vampýra byl zelený a tichý.

Pociťoval velkou trpělivost a téměř i ochotu. Pociťoval, že je součástí historie, ale historie s velkým H, syrové síly, která tryská z noci, aby přeměnila současnost na budoucnost. Možná divoká, při jejím okamžitém uplatnění, ale v dlouhodobé perspektivě Dobrá, Spravedlivá a Čestná.

Cákanec světla zazářil na obrazovce, když se trilion trilionů vířících molekul vyhrnulo ven z otevírajících se dveří.

Právě včas na jejich schůzku s osudem, pomyslel si Repp.

Rozmazaná skvrna světla se pohybovala trhavě, stěží rozpoznatelná jako lidský tvar. A další.

Repp ji sledoval nitkovým zaměřovačem. Další skvrny se před ním objevovaly v jejím pozadí.

Repp si začal polohlasně broukat. „Tak, tak, moje děťátka, moje krásná děťátka, pojďte k Tatínkovi.“

Leets málem padal vyčerpáním. Nebyl žádný běžec. Chtělo se mu vrhnout se do trávy a nalokat se plnými doušky svěžího vzduchu.

Roger běžel vedle něj. Držel se, všechen ten tenis mu dodával sílu a rychlost, ale Leets ho nenechával předběhnout. Je to Tony tam u té brány? Brána!

Projel jím neblahý pocit, podobný vzlyku. Jak se dostanou přes tu bránu?

Tony udeřil do dveří ve zdi. Ani se nepohnuly.

Repp už jich měl devatenáct a pak dvacet.

Reppův prst byl na spoušti a odtahoval se od ní.

Repp jich měl jednadvacet, dvaadvacet.

Leets se tam pokoušel dostat. Věděl, že to nestihne. Měl strašlivou předtuchu příštích několika vteřin. Někdo zařval. „Tony!“ Byl to on sám.

Starý trik z prvních dnů jeho výcviku ve službách SOE v Inverailor House ve Skotsku. Ten muž byl bývalý hongkongský policejní inspektor a znal všechny možné triky řemesla. Tenhle patřil mezi ně.

„Když je ve dveřích zámek a ty se chceš dostat dovnitř a máš naspěch, zavolej, že už se ti blíží na pomoc Jerry, vezmi revolver jako chlápek v hollywoodský kovbojce a střílej. Ale ne do zámku, protože střely dělají paseku. Akorát přitom nějakou koupíš, když se odrazí, a máš ji rovnou v břiše. Střílej spíš v úhlu, a do dřeva, kolem pitomýho zámku. Taková velká čtyřiapadesát pětka umí pořádně vypáčit dveře.“

Bylo zvláštní, jak se mu to teď připomnělo po pěti letech složité minulosti, právě když to potřeboval.

Tony opatrně namířil hlaveň revolveru Webley v úhlu dvou palců od starověkého mosazného kování zámku a vystřelil. Vyšlehl bílý a oslepující blesk.

Repp jich napočítal pětadvacet. Už málem sundával prst ze spouště.

Ale co se tam stalo?

„Kinder,“ hulákal Tony perfektní němčinou. „Zlý muž může vidět ve tmě, zlý muž může vidět ve tmě.“

Mohl pozorovat jejich bílé tváře svítící do noci a bílá bělma, když prchaly. Vypadaly jako zjevení. Slyšel klapot zpanikařených nohou na dláždění. Slyšel pištění a křik. Musel jim připadat obrovský, jako zjevení z nočních můr. Musely myslet, že on je ten zlý muž, který může vidět ve tmě, jak tam běžel přes nádvoří, těžce dýchal, s černou tváří a gigantickou pistolí v ruce. Další ironie do jeho sbírky.

Jak rychle zmizely… Několik se jich otřelo o jeho nohu, když utíkaly. Zdálo se, že to trvalo jen vteřinu. Cupitaly jako malá zvířátka. Už je neviděl.

Uslyšel ženské volání. Vyděšené. Jeptiška nevěděla, co se to tu děje.

Jsme dobří přátelé, madam, chtělo se mu vysvětlovat.

Zaslechl Leetse, jak ječí. Co chce ten chlap?

Repp vystřelil.

Leets doběhl k bráně. Slyšel je, jak křičí a utíkají. Zaměřil se na prchající postavičky, které pobíhaly temnotou. Někdo plakal. Byl to ženský hlas, vysoký, deformovaný nekontrolovatelným strachem, úzký. „ Bitte, bitte,“‚prosím, prosím.

„Běž pryč, prokrista, běž pryč.“

Kulka ustřelila Tonymu větší část hlavy. Ležel na zemi uprostřed nádvoří v temné kaluži, rozlévající se po dláždění.

Pak ho Repp střelil znovu.

ČÁST TŘETÍ

Konečné řešení

svítání, 8. května 1945

30

Leets se konečně zastavil a byl bez sebe. Blížilo se svítání. Málem se tam skutečně zbláznil, jak chvíli křičel směrem k hoře poté, co Repp zastřelil Tonyho. Leets dokonce vystřílel celý zásobník, kdy jeho zbraň bezmocně chrlila svítící střely, které mizely na temném svahu hory. Roger chytil Leetse za ramena a Leets bez dechu křičel a pak upadl. Roger ho přitiskl k oblouku otevřené brány a s vypětím všech sil ho vtáhl zpátky do bezpečí za zdí.

„Ježíši,“ zaječel vztekle Roger, „chceš se nechat zabít?“

Leets na něj zachmuřeně pohlédl, ale Roger spatřil šílený záblesk jako paprsek tajné nepříčetné usvědčující jiskry v jeho zornicích, podobné vlkodlakům. Když se Leets divoce obrátil a sáhl po zbrani, Roger byl připraven a tvrdě ho udeřil do šíje pravým předloktím, svou tenisovou rukou, velkou jako dubová větev, a uzemnil ho.

„Tam venku číhá smrt,“ zařval, hluboce uražen.

Pak Leets trval na tom, aby odtáhli mrtvé tělo.

„Nemůžeme ho tam nechat. Nemůžeme ho tam nechat.“

„Na to zapomeň,“ řekl Roger. „Už je mu to jedno. Mně je to jedno. Těm dětem je to jedno. Reppovi je to jedno. Poslyš, ty potřebuješ dovolenou nebo něco podobnýho. Nechápeš? Tys vyhrál!“

Ne, Leets nechápal. Díval se na nádvoří na Outhwaita. Z jeho těla vytékaly stovky potoků krve na dlažbu nádvoří a zachycovaly se ve skulinách a mezerách. Jeho hlava a obličej byly rozdrceny, jedno oko měl vystřelené, v jeho vnitřnostech explodovaly plyny a unikaly ven. Repp, v netypickém návalu vzteku, do něj vystřílel celý zásobník. Pak obrátil svou zbraň proti nehybným cílům a v obludné ukázce Vampýrovy síly rozstřílel celé dveře, jimiž některé děti utekly, a pak metodicky vystřílel okna, vyslal dávku výstřelů skrz sádrovou sochu svatého do výklenku v kostele, a nakonec, v okamžiku inspirované symboliky, odstřelil kříže ze dvou věžovitých zvonic. Naprostý cvok, pomyslel si Roger.

Teď, o několik hodin později, v chladu na východě počalo svítat. Leets byl klidný a Roger usoudil, že konečně rezignoval. On sám byl docela potěšen svým klidem ve chvílích střelby. Na jeho přítele Ernesta Hemingwaye by to udělalo dojem. Dokonce zachránil kapitánovi život. Zachránils svého velícího důstojníka a dostal jsi medaili nebo tak? Jaká se dává za kapitána? Stříbrná hvězda?

Přinejmenším bronzová. Určitě bronzová.

Roger uvažoval, jakou medaili by dostal, o jakou by měl fakt požádat, když Leets docela klidně řekl. „Dobře, Rogi. Pojďme na něj.“

Repp by se musel přizpůsobit tomu, aby žil s tím selháním. Byl to další test vůle a odpovědnosti a způsob, jak jim dostát, spočíval v nemilosrdném vyloučení minulosti. Odhodit to všechno za sebe.

Spekulace nad tím, jak a proč selhal, byly naprosto kontraproduktivní.

Vysvětlil to sám sobě za tmy v dlouhých hodinách po střelbě.

Ale přesto v něm byla hořkost. Byl tak blízko.

Repp jednoho zabil, to věděl. Otázka teď zněla, kolik jich zůstalo? A půjdou po něm? A další otázky, stejně tak zneklidňující.

Kdo byli oni? Měl by se dát na útěk?

To poslední již zavrhl. Jeho jedinou momentální výhodou byl nyní Vampýr. Byl již k nepotřebě, ale oni to nevěděli. Věděli jen to, že mohl zasáhnout cíle ve tmě a oni ne.

Bylo by hloupé vzdát se té výhody a rozeběhnout se do tmy, nahoru po příkrém svahu, přes nepřívětivý les, s nímž nebyl dobře obeznámen, kde by jeden chybný krok mohl být nebezpečný a dokonce fatální.

Samozřejmě, že ve tmě nepřijdou. Přijdou za světla, za svítání, až ho budou moci vidět. Přijdou, až budou jejich vyhlídky lepší.

Pokud vůbec přijdou.

A přijdou? To byla skutečně otázka. Po tom všem vyhráli, zastavili ho, zachránili toho svinského židovského kluka a peníze a možná i Židy, pokud ještě nějací zůstali. Inteligentní muži, profesionálové, by zcela jistě nepřišli. Byli by potěšeni svým vítězstvím a nehnali by se do zbytečného rizika. Být na jejich místě, rozhodl by se stejně. Šplhat se vzhůru na neznámou horu za ukrytým snajprem, který má jednu z nejdokonalejších zbraní na světě?

Bláznivé. Směšné. Idiotské. Nepraktické.

A právě proto si uvědomil, že přijdou.

Repp se ve tmě usmíval. Cítil se šťastný. Vykonal finální krok při svém dlouhém potulování se myslí nepřátel. Teď si uvědomoval, jak hodně stojí o to, aby zabil Američana, když bylo po všem a všechno skončilo a kdy jako představitel druhu muže z SS hodlal zmizet z povrchu zemského.

Roger dvakrát zamrkal. Ústa měl vyprahlá.

„Aspoň na moment,“ řekl.

„Získáme lepší možnost. Můžeme to zvládnout, dávám na to záruku.“

„Vrací se peníze?“ To bylo vše, co byl Roger schopen ze sebe dostat.

„Vrací se peníze!“ řekl Leets naprosto vážně.

„O-o-o-o-on je daleko před náma.“ Zatracené koktání.

„Ne. Repp ne. V noci si myslí, že je králem.“

„A já nejsem žádnej hrdina,“ přiznal Roger. Mávala s ním třesavka.

„A kdo je?“ chtěl vědět Leets. „Dobře poslouchej, jasný?“

Roger byl zticha.

„Ve tmě může vidět, že?“

„Jenže pro něj je to jako ve dne.“

„Ne. Chyba. Eichmann říkal, že si mysleli, že se pokoušeli najít způsob, jak odlehčit ten krám, toho Vampýra. Tak, aby ho Repp mohl přenášet.“

Jo.“

„Říkal, že šlo o nějakou solární pomocnou jednotku. Ta věc měla dobíjet svoji energii ze slunce.“

„Jo.“

„Vidíš tady kolem nějaký slunce?“

„Ne.“

„Je mimo provoz. Nemá šťávu. Je prázdný. A on je slepý.“

No pane, pomyslel si Roger. „Ty chceš, abychom tam šli a…“

„Ne.“ Leets byl blízko Rogera, ačkoli ho Roger nemohl vidět. Ale mohl cítit jeho teplo. „Chci, abys tam šel ty.“

Repp teď byl vlastně slepý. Tohle byly těžké hodiny. Málo mužů o samotě v noci a tichu mohlo podlehnout pokušení rychle se rozběhnout.

Přemýšlel a byl zázračně čilý. Oporou mu byly složitosti problému, kterému teď čelil.

Hlavním dilematem byl samotný Vampýr. Teď, když byl mrtvý, to bylo jen čtyřicet kilogramů neužitečné věci. V palbě se věci dějí rychle. Je potřeba být schopen pohybovat se a střílet ve zlomku vteřiny. Má to zařízení zahodit?

Na druhou stranu bylo unikátní. Možná mělo cenu milionů pro patřičné zainteresované. Možná i pro Američany. Možná mohlo učinit jistý druh budoucnosti proveditelnějším než jiné.

Střelba v běhu, pokud k ní mělo dojít v nadcházejících několika hodinách, ho možná zavede až na přední stranu té hory. Kdyby rozmontoval Vampýra a schoval ho, nemusel už by ho najít, anebo mohl být zastřelen a neschopen se pro něj vrátit.

Jeho sebedůvěra pak sama zvolila rozhodnutí.

Rozhodl se pro Vampýra.

„Ne, Rogere,“ opakoval kapitán. „Ty. Ty tam půjdeš.“

„Já, jo…“

„Řeknu ti, jak jsem to vykoumal. On neví, kolik nás je. Ale hlavně neví, že my víme, že Vampýr nemá šťávu. Takže on si myslí, že jestliže přijdeme, tak přijdeme s prvním světlem. To si myslím já.

Dvoustupňová operace. Stupeň jedna: Roger jde rychle a usilovně na horu. Do světla na to máš skoro hodinu. Vylez nahoru, vyhýbej se roklím a buď potichu. Nedělej žádné voloviny. Lez nahoru. Jeho dostřel v Anlage Elf byl čtyři sta metrů. Abys ho měl na dostřel svého thompsona, musíš být přinejmenším dvě stě, dvě stě padesát metrů vysoko na svahu. „Rozuměls?“

Roger se na odpověď nezmohl.

„Stupeň dvě: v sedm třicet přesně vyjdu po schodech.

Nechráněný a co nejrychleji.“

Roger přestal na vteřinu myslet na sebe.

„Seš mrtvej,“ řekl. „Seš co nejrychlejc a totálně mrtvej. Provrtá tě hned po prvním kroku.“

„Tak ho zabiješ ty, Rogere. Budeš dost blízko, takže když ta podzvuková kulka vyletí, budeš se moci zaměřit. On neví, že tam budeš. A klíčovým bodem toho všeho je čekat. Čekat! Dokud budeš zticha, budeš v klidu. Když se začneš motat okolo, dostane tě. Takhle to dělají ti hoši. Trpělivost. Po tom, jak vystřelí, budeš mít nejmíň půl hodiny, možná hodinu. Bude to drsné. Ale vyčíhej si ho. On se pohne, Rogere. Můžeš být překvapený, jak bude blízko tebe. Nejspíš bude mít na sobě ty jejich maskáče, s hnědýma a zelenýma skvrnama. A pozor, miř nízko a nech zbraň, ať se zvedne a nasolí to do něj. Dávky po pěti, šesti nábojích, neriskuj vzpříčení nábojů. I když padne, nepřestávej střílet. Až vystřílíš zásobník, dej tam další.

A znova střílej. Neváhej. Zkus střílet na hlavu A všude do těla.“

Roger ze sebe vydal téměř neslyšitelný zvuk.

Leets vzal chlapcovu zbraň a zkontroloval ji. „Už jsi střílel z thompsona, jo? Fajn, má to zásobník na třicet nábojů. Nastavil jsem to na plně automatické, ale v komoře není náboj. Tohle je armádní model M. Závěr je na straně, ne nahoře, jako u těch, co jsou vidět v gangsterských filmech. Prostě ho stáhneš zpátky a on se sám zamkne. Nemusíš s ním znova hýbat dopředu, automat střílí z otevřeného závěru.“

Vrátil mu zbraň.

„Pamatuj si, že musíš vyčkávat. To je to nejdůležitější. A pokud jde o jeho výstřel, nebude slyšet jako normální rána. Bude to hlasité, jako zadunění nebo temný úder. Ale uslyšíš to. Pak čekej, ksakru, kolikrát ti to mám říkat? Čekat! Čekej celý den, když budeš muset, jasný?“

Roger na něj civěl s otevřenou pusou.

„Teď je to na tobě, Rogi. Nastává mečbol.“

On vážně chce, abych tam šel, pomyslel si s hrůzou Roger.

Vzdálenost od rohu zdi k hoře se zdála nezměrná.

„Pamatuj, Rogi, že to všechno začne v sedm třicet.“

Leets poplácal chlapce po rameni a zašeptal mu do ucha. „Teď běž!“ A vyslal ho na cestu.

Světlo sílilo. Mohl vidět klášter, jak se před ním a pod ním magicky zhmotňuje v šedém oparu. Tam dole vládlo ticho. Na nádvoří leželo mrtvé tělo a jinak zelo prázdnotou.

Repp stiskl uzávěr zásobníku a poloprázdný zásobník vyklouzl ven. Sáhl do vaku, vyňal z něj plný a zasunul ho do zásobníkového pouzdra.

Odjistil pušku, sklonil se nad ní, a hleděl mezi stromy dolů na svah. Svítání postupovalo a ptáci začínali zpívat. Nyní mohl Repp cítit vůni lesa,chladnou a mlhavou.

Noc se chýlila ke konci.

Jestliže tam je nějaký muž, brzy přijde.

Repp vyčkával s velkou a neochvějnou trpělivostí.

Leets věděl, že brzy přijde na řadu on.

Krčil se ve stínu klášterní zdi, ztěžka dýchal a snažil se přivolat nové důvody pro to, aby nešel. Bylo už obstojně vidět a druhá ručička jeho hodinek pokračovala ve svém oběhu a táhla sebou dvě větší. Roger to dokázal, ale Leets na něj nemohl myslet. Myslel na těch dlouhých sto metrů, které měl přeběhnout, aby se dostal do krytu lesa. Rychlý muž by to zvládl tak za dvanáct vteřin. Leets rychlý nebyl. Bude mu to trvat přinejmenším patnáct vteřin. Jedna Mississippi, dvě Mississippi, tři Mississippi…, odtud navěky, patnáct Mississippi, což bylo skoro navěky. Vypočetl si, že to zvládne kolem šesté nebo sedmé Mississippi.

Svlékl si bundu a vyhrnul si rukávy, ale bylo mu pořád horko.

Zkontroloval tkaničky a řemínky na botách a utáhl je. Odhodil čepici a sundal prýmky z límce. To bylo tak zhruba vše, co měl udělat.

Znovu zkontroloval hodinky. Zdálo se, že vteřiny pádí, jako by vypadávaly z hodinek a vytřásaly se do trávy. Pokoušel se myslet v dobrém na to, k čemu mělo nejspíš dojít. Namísto toho cítil nutkání ke zvracení kdesi dole v krku. Přerývaně dýchal, nohy měl studené a ztuhlé a ústa vyprahlá.

Rozhlédl se kolem sebe a spatřil, jak nastává příjemný den.

Bledé slunce se začínalo ukazovat nad horami na jasné obloze. Pár nadýchaných mráčků se rozpouštělo nad jeho hlavou. Věděl, že by mohl zaznamenávat přírodní úkazy až do roku 1957, kdyby nemusel pozorovat sám sebe. Měl zatracenou žízeň. Znovu pohlédl na hodinky a vyčetl z nich špatnou zprávu. Byl téměř čas vyrazit.

Zbývalo jen několik vteřin.

Nahrbil se a potisící zkontroloval zbraň. Zásobník zasunutý, nastavený na plně automatickou střelbu, zbraň odjištěná, závěr dozadu. Les byl daleko před ním.

Nepokaž to, Rogere, ksakru, pomyslel si.

Znovu si vzpomněl na Susan. „Všechno, čeho se dotkneš, se obrací ve smrt,“ řekla. Susan, Susan. Nechtěl jsem ti ublížit. Nechtěl jsem. Necítil k ní nenávist. Přál si, aby tam byla a on s ní mohl hovořit.

A myslel na Reppa, tam za jeho puškou mezi stromy.

Hodinky značky Bulova mu řekly, že je čas a Leets vyrazil.

Repp pozoroval Američana, jak se oddělil od zdi. Zaměřil si ho už před pár minutami, toho blázna, který nejdřív vykukoval a pak vyrazil. Nepromýšlel si to nebo se nechal unést okolím.

Na tom nezáleželo. Repp ho líně sledoval. Takový snadný cíl.

Držel ho na hraně zaměřovače, pohyboval se s ním a uvolňoval stisk na spoušti. Byl to velký, zdravý jedinec s nepoddajnými vlasy a bez uniformy. Byl to ten chlápek, co ho naháněl celé ty měsíce? Když běžel, kulhal, musel mít něco s nohou.

Repp cítil napjatý prst na spoušti.

Nechá toho tlustého Američana naživu.

Neměl to rád. Bylo to příliš snadné. Věděl, že by mohl toho tlustého funícího maníka dostat kdykoli. Byl jeho. Muž měl ještě před sebou 400 metrů výstupu vzhůru drsným lesem a Repp věděl, že se objeví jako bizon, obrovský a zuřivý, razící si cestu křovisky.

Repp ho mohl sejmout v kterémkoli okamžiku.

Ale jak se Američan zoufale plahočil před jeho zaměřovačem, došlo mu, že byl možná několik hodin slepý. Co když se během té doby pohyboval jiný Američan mezi stromy? Mohla to nastartovat jejich povědomí o nedostatku Vampýra. Ale oni zřejmě neustále zjišťovali o té zbrani víc, než od nich očekával. Závěr: další muž.

Teoretický nepřítel jako takový mohl být pod ním kdekoli dole na svahu, na dostřel automatu, na dosah granátu, a čekat, až vystřelí.

Jakmile vystřelí, prozradí se. Takže se přinutil k trpělivosti. Teď měl toho tlustého po své levé straně. Usilovně se dral nahoru. Mohl čekat.

Pokud šlo o toho druhého, kde by mohl být? Vypadalo to, že pokud ten druhý existuje, pak on a tlusťoch se jistě mezi sebou domluvili, aby nevpadli jeden druhému do výstřelu. Takže jestliže byl tlusťoch po jeho levici, pak ten teoretický druhý chlap by měl být po pravé straně? Věděl, že mu zbývá čtyři až pět minut do té doby, než se velký muž dostane nebezpečně blízko.

Začal metodicky prohledávat svou pravou stranu.

Roger uvažoval. Co teď?

Ten chlápek musel utéct, jinak by určitě střílel na kapitána.

Tam odtud, kde byl, měl dobrý výhled na Leetsův pomalý kulhavý postup. Viděl, jak se pohybuje a rychle otáčí, ale nemohl toho mnoho zahlédnout, protože mu v tom bránilo husté stromoví, skalnaté výčnělky a husté křoviny.

Leets si byl tak jist, že Germán bude střílet. Ale ono nic. Roger přejížděl očima neurčitý terén před sebou. Po rukou mu stékal pot a do uší mu zalezl jakýsi brouk. Dívat se do lesa bylo totéž jako počítat hvězdy. Člověk z toho brzy začal blbnout. Tvary ztratily své hrany a splývaly s jinými. Rogerova představivost před ním kouzlila fantastické útvary, které se vynořovaly mezi stromy. Kameny, do nichž narážel, ho ponoukaly k neúnavnosti.

Má se hýbat, nebo stát? To Leets neřekl. Řekl čekat, čekat, ale neřekl nic o tom, jestli se bude střílet. Nejspíš měl ještě čekat. Jenže Leets neřekl nic. Repp už byl nejspíš pryč. Kvůli čemu by se tam měl pořád zatraceně ometat? Nebyl žádný cvok. Byl tvrdý a inteligentní kluk.

Na druhou stranu, proč by se měl pohnout, když držel všechny trumfy v tmě?

Roger neměl ani ponětí o tom, co by měl udělat.

Leetsovi se podařilo bez potíží doběhnout ke stromům do hlubokého šera. Přikrčil se za kmen a na okamžik si odpočinul. Svah byl mírný, ale mohl vidět, že před ním začíná být příkrý a pohyb po něm bude zrádný.

Dřepěl a pokoušel se prohlédnout skrze stromy. Jeho pohled se nedostal dál než pár metrů nahoru. Viděl jen navzájem propletené stromy, stromy a svah a nějaké skály.

Doufal, že Rogera napadne zůstat na místě. Určitě pochopil, že lov se nezměnil, že stále zůstávalo na Leetsovi, aby vystřelil.

Nezvorej to, Rogere.

Jinak tě zabije.

Leets znovu sebral všechny síly. Nebyl si jist, jestli mu ještě nějaké zbývají. Ale něco někde zpozoroval. Začal se pohybovat vzhůru po svahu, strom od stromu, skála od skály, narážel, kulhal, podklouzával a tropil větší hluk, než bylo záhodno.

Roger se rozhlížel kolem. Několik paprsků slunečního světla prosvítalo převislým baldachýnem. Cítil se jako ve starém kostele nebo na jiném podobném místě. Světlo pronikalo štěrbinami v té zelené střeše. Pořád nemohl nic vidět. Představil si Reppa, jak sedí v kavárně v Buenos Aires.

Zatím já sedím tady a potím se.

Kdybych tak něco viděl!

Kdyby mi tak někdo řekl, co mám dělat!

Opatrně se začal šplhat vzhůru.

Ten druhý Američan byl snad 150 metrů pod ním dole na svahu.

Vynořil se zpoza terénní vlny, napůl zakrytý stínem. Ale ten pohyb zachytilo Reppovo zkušené oko.

Necítil žádné vzrušení, jen zvedl pušku a položil ji na dvojnožku a rychle přitáhl k sobě.

Ten Američan byl ještě kluk. Dokonce i na tu vzdálenost mohl Repp rozeznat holobrádkovské, nezformované rysy ve tváři vyhlazené mládím. Objevil se jako nervózní mladý ještěr s těkajícíma očima, trhavými pohyby, pořádně vystrašený.

Repp věděl, že velký muž bude nahoře za pár vteřin. Myslel si, že ho dokonce slyší, jak se prodírá křovím. Bylo pro něj moc zlé, že nelezli nahoru blíže k sobě tak, aby je mohl oddělat ve stejném oblouku pohybu dvojnožky, kdy by s ničím nemusel vůbec hýbat.

Repp srovnal hranu čelního pohledu s hrudí mladého muže.

Chlapec se vrhnul k zemi.

Sakra!

Jen vteřiny zbývaly do objevení se velkého na dostřel. Pojď, chlapče, tak pojď, zatraceně. Měl by uzpůsobit směr střelby tomu velkému? Pojď, chlapče. Pojď!

Znovu se vynořil. Dlaní si stínil oči a v obličeji měl stupidně chmurný a soustředěný výraz. Přišel mu přesně do rány a zdálo se, že jeho hruď mizí za rozmazaným klínem kovu.

Repp vystřelil.

Mezi zvukem výstřelu a jeho identifikací Leetsem uplynul zlomek vteřiny. Napřímil se, pozvedl svého thompsona k rameni a představil si Rogera, zasaženého kulkou. A vystřelil.

Střílej, ty idiote, říkal sám sobě.

Vypálil celý zásobník. Zbraň sebou škubala a on, veden svým sluchem, mířil do té části lesa, odkud vyšel Reppův výstřel. Viděl, jak se v místě zásahu zvířil prach.

Když vyprázdnil zásobník, rychle se vrhl na lesní půdu s roztřesenýma rukama a bušícím srdcem. Pořád slyšel hluk střelby.

Plný nervozity vyměnil zásobník. Prach nebo dým, těžký a vířící, plnil vzduch a válel se v oblacích. Leets věděl, že musí útočit a vyvíjet nátlak pod krytím své vlastní palby. Vyhrabal se vzhůru a zastavil se jen proto, aby vystřelil dávku pěti nábojů nahoru do svahu, podněcován hloupým instinktem. Dvakrát podklouzl na sypkém povrchu. Udržel se však na nohou na suchém borovicovém jehličí, promíseném s větvičkami odumřelého kapradí, a běžel dál.

Dávka výstřelů z automatu zlomila větve nad jeho hlavou a on se přitiskl k zemi, když kulky prosvištěly kolem a zasypaly ho třískami a štěpinami. Znovu pozvedl svůj automat a vystřelil krátkou dávku tím směrem. Pak se elegantně převalil napravo, kupodivu rychle vzhledem k velikosti své postavy, zatímco Němec, jenž střílel po zvuku a záblesku, vyslal ohnivou čáru, protínající zvířený prach.

Leets si myslel, že uviděl záblesk, přitáhl si automat k rameni, ale předtím, než mohl vystřelit, zášleh zmizel.

O několik vteřin později zachytily jeho oči nalevo a nad ním kratičké mihnutí lidského těla za změtí zkřížených borovic. Pozvedl zbraň, ale i ten pohyb ustal a on tam jen civěl přes svou hlaveň do prázdného prostoru, zeleného světla a prachu ve vzduchu.

Ale uviděl ho. Konečně uviděl snajpra.

Repp rychle vyměnil zásobník. Dýchal rychle a při tom upadl. Krev mu stékala po tváři. Jeden z nábojů z automatu se roztříštil o kámen poblíž něj. Malý kousek olova, kamínek a odštěpek skály ho vážně poranily nad okem.

Teď věděl, že se jeho bezpečí vzdaluje. Automatická puška STG 400 měla účinný dostřel sto metrů. Bylo by nesmyslné, kdyby teď začal utíkat jako gangster, když byl na dostřel. Mohlo se přihodit příliš mnoho věcí, příliš mnoho obratů štěstí, vrtochů náhody, kulka se mohla odrazit od skály. Repp si na okamžik vzpomněl na židovskou hračku, s níž si pohrával ještě v Anlage Elf. Když se roztočila a nakonec se zastavila, objevilo se na horní plošce určité písmeno. Nic nemohlo změnit to písmeno, které se ukázalo. Nic. Šlo o nejryzejší štěstí. Netoužil po jeho žádném kousku.

Bude se muset dostat výš a zastřelit muže, který byl dál od něj.

Snajpr se vydal vzhůru.

Leets rovněž znal důležitost vzdálenosti. Klestil si cestu mezi stromy a nutil se k dalšímu postupu. Na menší vzdálenost bude mít šanci.

Věděl, že Vampýrovo vybavení musí být těžké a že Repp to s ním nebude mít snadné, když se bude chtít šplhat rychle nahoru. Dostane se tak blízko snajpra, jak jen bude možné, a bude doufat v perfektní trefu. Věděl, že pokud by selhal, Repp by ho pohodlně oddělal.

Svah dost prudce stoupal. Dral se kupředu a chytal za větve volnou rukou. Cítil, jak po něm v proudech stéká pot. Prach měl nalepený na rtech a noha ho příšerně bolela. Několikrát se sehnul, aby mohl hledět pod příkrov lesa a doufal, že zahlédne snajpra. Před ním se však nic nehýbalo s výjimkou vlnící se zeleně stromoví.

Vampýr byl nemožně těžký. Kdyby měl čas, Repp by sundal tu věc ze zad a zahodil by ji. Jenže demontáž optiky z pušky by zabrala mnoho minut. Minut, které neměl.

Přestal šplhat a ohlédl se.

Nic.

Kde je ten chlap?

Kdo by si pomyslel, že se může takhle přiblížit? Musí to být atlet, když se tak rychle pohybuje.

Repp vzhlédl. Svah byl dost příkrý. Přál si mít trochu vody.

Ztěžka oddychoval a popruhy znecitlivovaly horní část jeho těla.

On a ten druhý muž, sami na hoře ve Švýcarsku.

Poprvé ho napadlo, že možná zemře.

Zatraceně, zatraceně, proč se jen nezbavil Vampýra? Do pekla s Vampýrem. Do pekla s nimi všemi, s reichsführerem, s führerem samotným, malými židovskými dětmi, se všemi Židy jež zabil, se všemi Rusy, Američany, Angličany a Poláky. Do pekla s nimi všemi.

Vrhnul se vpřed a lapal po dechu.

Před ním se tyčil skalnatý výčnělek. Leets se zastavil, když k němu došel. Vypadal nebezpečně. Vykoukl vzhůru přes něj. Nic. Dál, dál.

Už byl téměř za ním, klouzal, napínal pravou nohu, aby získal dalších pár centimetrů.

Tady jsem, já, tlustý muž, přilepený ke skále v neutrální zemi, tak vyděšený, že sotva vidím.

Už se mu to málem povedlo a pak to nešlo, protože noha, namáhaná do krajnosti, nakonec povolila. Leets věděl, že k tomu musí dojít. Jeden z posledních kousků německé oceli, který ani doktoři ani prosakování nemohlo vypudit, se dotkl nervu. Tlustý muž upadl, když jím projela bolest. Představil si ji jako modrou barvu, jako elektřinu, zkroutil se a ztratil rovnováhu. Zadržel výkřik, ale poté zamával rukama, když padal dozadu.

V pádu se otočil a dopadl tak na rameno. V očích se mu zajiskřilo a ústa měl plná prachu. Horečně se převaloval a šmátral po zbrani, jež byla kdesi jinde, kam odlétla při jeho panickém pádu.

Uviděl ji a uviděl i Reppa.

Snajpr byl nad ním ve vzdálenosti dvou set metrů, nehybný jako socha.

Nesáhl po zbrani.

Leets vytáhl nohy zpod sebe, aby mohl dosáhnout na svého thompsona.

Repp ho střelil a pak o něj ztratil zájem. Už se o Američana nestaral.

Věděl, že je mrtvý a už ho přestal zajímat.

Sklonil pušku a stáhl si náklad ze zad.

Rameno ho po čertech bolelo, ale když se zbavil břemene, cítil se uvolněně. Překvapilo ho zjištění, že se třese a chtělo se mu zároveň plakat a smát se. Zdálo se, že mezi prvním a posledním výstřelem uplynulo jen několik vteřin. Ve skutečnosti šlo o minuty.

Nebezpečí ho jen těsně minulo. Ten velký se blížil jako býk. Ty a já, oba jsme roztočili draydel, příteli. Já vyhrál. Tys prohrál. Ale tak těsně, tak těsně. Ta kulka, co se roztříštila o skálu poblíž jeho hlavy, co, snad centimetr od něj? Při tom pomyšlení se roztřásl a dotkl se rány. Krev na ní už zaschla do strupu. Jemně se jí dotkl.

Zachtělo se mu cigarety, ale neměl žádnou.

Ta čokoláda.

Řidič mu přece dal kus čokolády.

Náhle se celé přežití stalo otázkou jejího nalezení. Jeho prsty prohledávaly vaky a kapsy až konečně narazily na něco malého a tvrdého. Vytáhl to a zelená fólie zasvítila na slunci. Bylo zvláštní, že mohl zažít všechno možné, ten běh, šplhání a střílení, a teď tam byl ten malý dokonalý čtvereček v zelené fólii, nicotný a nedotčený.

Rozbalil ho.

Lahodný.

Repp se náhle začal cítit lépe. Zklidnil se a opět se začal ovládat.

Netěšilo ho, že akce Nibelungen selhala, ale bral to tak, že se prostě něco nemělo naplnit. On sám neselhal v kritickém okamžiku a jeho umění také ne.

A potěšení bylo víc. Byl dokonalý v boji s ohledem na to, jaké úsilí vynaložil, aby získal palebnou pozici a pak na tu bezesnou noc, která následovala. Vzhledem ke krátkodobé akci byla mimořádně intenzivní.

Repp si poprvé uvědomil, kde se nachází. Kolem něj se tyčily

Alpy jako by na jeho počest. Zachmuřené a děsivé jako staří muži, s věkovitými úbočími pokrytými sněhem. Ve své mlčenlivosti mu připadaly obzvlášť vážné. Daleko pod nimi vypadala údolí měkce a zeleně.

Náhle mu došlo, že bude muset čelit budoucnosti a on se toho poněkud obával. Ale stále měl švýcarský pas, měl peníze a měl

Vampýra. S tím vším se dala udělat spousta věcí.

Repp se usmál a vstal. Jeho poslední povinností byl teď návrat.

Znovu si připevnil zařízení na záda. Teď už ho tolik nezraňovalo.

Díky bohu za Hanse Icika a jeho posledních deset kil. Přehodil si pušku přes rameno.

Několik minut se prodíral lesem a nebyl netečný vůči kráse a poklidu, které ho obklopovaly. Po čase vyšel mezi stromy na horskou alpskou louku, pokrytou několika akry trávy, která se vlnila beze stínu ve slunci.

Mraky nahoře se překrývaly a kupily proti diamantové modři, tvrdé a čisté. Slunce bylo čisticím plamenem a chladný vítr mu vál do obličeje.

Repp přešel louku a sundal svou zmačkanou čepici v barvě polní šedi a nepřítomně si otřel čelo rukávem čelo v místě, kde ucítil píchnutí žáru.

Šel dál, až dorazil na konec louky. Tam se tráva vzedmula vzhůru do hřebenu a pak opět ustoupila stromům. Hřeben stál před ním jako nízká zeď, nepoddajná, s bodláky a kapradinovým porostem a dokonce s několika žlutými divokými kvítky.

Obrátil se k poli. Bylo prázdné a úpravné, tak úpravné. Bylo uklizené, úpravné a neposkvrněné. Připadalo mu nádherné jako vize ráje, jehož tráva šelestí v bríze.

Tady pro mě válka končí, pomyslel si.

Věděl, že ho ještě čeká pár kilometrů borovicového lesa, pak dojde nahoru a půjde dlouho po rovině. A nakonec přijde poslední úsek, vedoucí skrz melancholické mladší stromy.

Šlo o záležitost několika hodin. Repp se vrátil zpátky do směru, kterým mířil, a plahočil se vzhůru po hřebenu. Před ním se objevovaly desítky či stovky žlutých kvítků. Znovu se zastavil, omámen tou krásou. Zdálo se, že čerpají světlo ze vzduchu a vrhají je zpět k němu ve výbuchu spalující energie. Den se vlekl, chladný a ničím nerušený. Každé zrnko prachu, každá vločka pylu, každá částečka života, to vše vypadalo jako znehybnělé na svěžím vzduchu.

Z oblohy křičela modrá a kupící se mraky na ní byly obrovské a olejovitě bílé. Repp pociťoval závrať nad vší tou nádherou. Zdálo se mu, že slyší hudební akord, třpytivý, bohatý a stále znějící, znějící od věků.

Podivné energie se náhle uvolnily. Vyplouvaly, vyskakovaly a vířily kolem něj, zcela neviditelné. Cítil se proměněn. Cítil se být propojen s řádem vesmíru. Obrátil se ke slunci, které viselo nad hřebenem a v jeho pulzující záři hledal stvrzení. A když se nad ním vyhouply dvě postavy na linii hřebenu, zalité světlem, považoval to za blahořečení, kterého se dožadoval.

Neviděl je zřetelně.

Zastínil si oči před sluncem.

Ten velký se na něj vážně díval a chlapec neměl ve tváři vůbec žádný výraz. Jejich zbraně byly namířeny.

Repp otevřel ústa, aby promluvil, ale ten velký ho přerušil.

„Pane Reppe,“ řekl tichým hlasem. „ Tys netrefil cíl.“Použil přitom formu tykání, jako by oslovil starého a drahého přítele. „ Tys netrefil.“

Repp seznal, že na něj došlo.

Zastřelili ho.

Roger scházel dolů po hřebeni a měnil zásobník. Němec ležel obličejem vzhůru a měl černé oči. Křížová palba ho rozstřílela napadrť.

Všude byla krev. Vypadal jako lekce z anatomie. Přesto se Roger skrčil a jemně přitiskl hlaveň na jeho lebku jako polibek. Pak do ní vypálil dávku pěti nábojů, až z ní nic nezbylo.

„To stačí, prokrista,“ zvolal Leets z hřebenu.

Roger se vztyčil, potřísněn krví a vlákny.

Leets unaveně sešel dolů z hřebenu k tělu.

„Gratuluju,“ řekl Roger. „Trefil jste obě uši a zadek.“

Leets se sklonil a převrátil tělo na břicho. Odtáhl pušku od ramene a stáhl smyčku dolů přes ruku. Dával pozor, aby nepřetrhl lanko vedoucí k energetickému zdroji.

„Tady to máme,“ řekl.

„Bravo,“ řekl Roger.

Leets vytáhl západku přijímače a západku spouště. Odmontoval pažbu a namířil hlaveň na slunce. Díval se skrz ni.

„Jsou tam vidět nějaký nahý holky?“ dotázal se Roger.

„Všechno, co vidím, je akorát prach. Je to zasviněný. Prohnal tím všechny kulky. Všechno to čisté, mastné olovo. Každý náboj zanechal po sobě stopu. Drážky se spekly. Je to hladké jako vnitřek sklíčka na optice.“

„No, málem mi navlík jehlu.“

„To si jenom myslíš,“ řekl Leets. „Ke konci ty kulky šíleně rotovaly po opuštění hlavně. Takže puška Vampýr nakonec nebyla k ničemu. Chlap s pazourkem by měl lepší šanci dneska ráno.“

Roger byl zticha.

Ale Leetse pořád něco trápilo. „Jednu věc nemůžu pochopit.

Proč mu to Vollmerhausen neřek? Co se týče malých zbraní, byli dobří. V detailech. Proč mu to Vollmerhausen neřek?“

Rogerův výraz vyjadřoval stejný údiv jako Leetsův Ale ani za mák se nezaobíral tím, co bylo řečeno.

„Hej!“ zvolal pak s neskrývanou radostí. „Kapitáne. Pane?“

„Co?“

„Že jsem si ved dobře, co?“

„Fajnově. Byls hrdina.“ Avšak v té vteřině měl na mysli jiné hrdiny, ty padlé. Žida Shmuela a Tonyho Outhwaita, absolventa Oxfordské univerzity. Tohle byl okamžik, z něhož mohli mít radost.

Ne, vážně ne.

Shmuel nenáviděl násilí. Z toho by radost neměl. A Tony. Kdo kdy něco věděl o Tonym? Susan? Ne, ani Susan ne. Susan by viděla jenom dvě bestie s krví toho třetího.

„Tak co,“ řekl Roger a usmál se. „Myslíte, že dostanu metál?“

Byl naprosto sebejistý. „To, co jsem udělal, bylo odvážný, že? To bude něco pro mý kamarády.“

Leets prohlásil, že si to nechá projít hlavou.

Z anglického originálu

THE MASTER SNIPER

vydaného v roce 1989 nakladatelstvím Grafton Books přeložil Vladimír Čort.

Jazyková korektura: Vratislav Konečný

Obálka a grafická úprava: Q point

Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO Praha v roce 2006 jako svou 6736 publikaci.

ISBN: 80-206-0817-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai