GRÁZLOVÉ

Stephen Hunter

Tři trestanci uniknou z přísně střeženého vězení. Se sveřepou zuřivostí postupují Oklahomou a severnímTexasem. Chovají se jako posedlí vražedným šílenstvím a úžasně si při tom užívají. To trvá jen do

okamžiku, než narazí na policistu Buda Pewtieho, kterého ze sledování jejich horké stopy dokáže svést

jediná osoba, manželka jeho parťáka. I Bud si úžasně užívá, ale na rozdíl od svých protivníků se nemůže

ubránit pocitu viny. A když grázlové napadnou Budovu lásku, propukne nemilosrdná, lstivá a bezohledná štvanice.

V samém jádru penologie tkví paradox, od kterého se odvíjejí tisíce nedostatků vězeňského systému.Nejde jen o to, že do vězení jsou posíláni ti nejhorší z mladých, ale i ti nejlepší, to znamená ti nejhrdější,

nejodvážnější, nejtroufalejší a nejpodnikavější z chudých. V tom spočívá příčina celé katastrofy.

Norman Mailer v úvodu ke knize Jacka Henryho Abbota

V břiše obludy

Nikdo si nedokáže představit, jaké to je, být špatný.

Peter Townsend, Za modrýma očima

KAPITOLA 1

Tři muži ve Státním vězení v McAlesteru měli větší penisy než Lamar Pye, ale všichni byli černí, a proto topodle Lamarova názoru vlastně ani nebyli lidé. Jeho penis byl největší ze všech bílých penisů v tomhlevězení a ve všech ostatních kriminálech, ve kterých Lamar strávil většinu svého dospělého života. Bylo tomonstrum, had škrtič, žilnaté lano, které spíš než jako penis vypadalo jako kus gumového potrubí.

Byl proto naprostou jedničkou v hitparádě tamních teploušů, kteří ale dobře věděli, že si o něm mohounechat jen zdát. Lamar nebyl teplouš, ale když měl náladu, nebylo mu proti mysli strčit ho někomu dozadku. Nebyl ani ničí děvka, stejně jako nebyl práskač a ladná úspornost jeho pohybů mluvila naprostojasně: píchat mě je jako píchat samotnou smrt.

Samozřejmě nebylo od věci, že se mohl spolehnout na ochranu Kliďáka, krále motorkářů, který šéfovalbílým grázlům v McAlesteru. Díky jeho vlivu a Lamarově vlastní pověsti zabijáka si na něj nikdo ztrestanců ani z dozorců netroufl. A nebylo také od věci, že jeho obrovský bratranec Odell se drželnablízku, aby ho podpořil, kdyby šlo opravdu do tuhého. Ale hlavně to bylo v Lamarovi samotném a jehopovaze. To on byl princem bílých grázlů.

Byly čtyři odpoledne, jeden z mnoha dní, které se v truchlivé historii nejpřísněji střeženého vězení vOklahomě podobaly jako vejce vejci. V umývárně koridoru D pustil Lamar sprchu a nechal se bičovat

proudy vody. Stékala po jeho uzlovitých svalech a smývala pot. Tohle byl jeho oblíbený okamžik dne a

jako mazák měl výsadu několika vteřin soukromí před otevřením umývárny. Znamenalo to pro něj totéžco milion dolarů v bance, o kterých dobře věděl, že je nikdy mít nebude. Co ale měl zcela jistě, byla úplně

nová kostka mýdla, kterou právě rozbalil, nic takového jako zelené tekuté dezinfekční mýdlo, kterépoužívali obyčejní vězni.

Lamaru Pyeovi bylo třicet osm. Na hlavě mu bujela kštice hustých vlasů, které obvykle nosil svázané doohonu. I když měl otevřený, přátelský obličej a vřelé oči, které už toho hodně viděly, měl na kloubechpravé a levé pěsti také vytetované FUCK a YOU a ROZKOPU TI PRDEL na levém předloktí, obojí vyvedené

ve vybledlém modrém inkoustu vězeňského specialisty na tetování. Na pravém předloktí se skvěla dýkanapůl zabodnutá do masa, ze které kapaly rudé kapky krve. Na jeho levém zápěstí stálo STÍN SMRTI podhrubým, ale dostatečně výmluvným náčrtkem lebky. Na hřbetu pravé ruky měl napsáno BÍLÝ BLESK smodrým klikyhákem, který měl vypadat jako blesk. Lamar si ani nepamatoval, jak k tomuhle přišel. Muselbýt ožralý nebo zfetovaný. Prostě se s tím probudil jednoho rána během dvouletého flastru za ublížení na těle v Heleně v Montaně. Zatracená záhada.

Bylo to skvělé, cítit, jak mu voda stéká po uzlech svalů a přináší chladivou úlevu. Dvěstěkrát zvednouttřicetikilovou činku, dvě stě dřepů se stejnou činkou na ramenou a zatraceně dlouhý čas na posilovacíchpřístrojích, dokud nebyl natlakovaný jako pneumatika, na kterou pálí slunce. Když se voda opřela do jehosvalů a vypustila z nich ten přetlak, páni, to byla úleva!

Lamar si prohlížel hrudník pod syčícím přívalem vody. Byl široký, bílý a nijak zvlášť zarostlý. Doširokaotevřený. Čistý, nepopsaný list.

Byl to Richard, kdo ho přiměl obrátit pozornost tím směrem. Nováček Richard z nich byl tak vyděšený, žecelý týden ani nepromluvil, a Lamar ho nejdřív chtěl chvíli mučit, než ho přefikne a prodá negrům

Rodeyho Smalla za cigarety, ale ten pacholek Richard byl tak slabý, že to ani nestálo za to. Jediné, co

celou dobu dělal, bylo, že seděl nad nějakou tabulkou, ruka s tužkou mu poletovala nad papírem, jako bymohl úporným soustředěním odehnat všechno to, co bylo kolem něj. Nebo četl srandovní knížečky bezobrázků, ve kterých si něco divoce podtrhával. Jakmile ale Lamar vešel na dvůr, ukryl se v jeho stínu jako

pes.

Nakonec Lamar řekl: „Kruci, kluku, co to tam patláš za sračky?”

Takhle přímo osloven vypadal Richard, jako by se měl rozpustit. Jeho opuchlý obličej se roztřásl a rty muzbělely. Klepal se jako list ve větru. Pak zašeptal: „Umění.”

„Jaký umění?” naléhal Lamar.

„Prostě umění,” řekl Richard. „Však víte. Umění. Obrázky. To, co mi ukazuje imaginace.”

„Di s tím do prdele,” utrousil Lamar. Měl chuť Richarda pořádně praštit. Nesnášel, když na něj někdovytahoval cizí slova. Ma-gi-na-ce. Do prdele s tím. Zvědavost ho ale přemohla a naklonil se, aby se

podíval, co to tam Richard patlá.

Sakra, byl to Lamar! Lamar jako živý, strašlivý jak lev, neohrožený jako starobylý král Vikingů. Lamar sobrovským mečem, připravený rozsekat nepřátele na kusy. Celá ta věc v sobě měla něco strašidelného,cosi jako kouzlo. Lamar cítil, jak se v něm něco pohnulo.

„Tak hele,” řekl, „takle to ale vůbec neni. Sem jenom kriminálník, co píchá chlapy do prdele. Nejsem

žádnej zasranej hrdina.”

„Já, já jenom nakreslil, co jsem si představoval,” zakňoural Richard. „Prosím, neubližujte mi.”

„Ech,” mávl Lamar rukou a vrátil se ke svému Penthousu.

Ten obraz mu ale nešel z hlavy. Zjevil se mu ve snech, kde odsunul stranou prsaté blondýny, které mu

dosud nastavovaly své růžové pičky každou noc. Následující den chtěl, aby mu ho Richard ukázal znovu, apak zas a zas. Myslel na něj skoro týden a měl ho stále před očima.

„Pamatuješ na tamten vobrázek?”

„Ano,” odpověděl Richard.

„Uměl bys udělat další? Tak, jak ti řeknu. Nepotřebuješ ho vidět nebo něco. Prostě ti to řeknu. Uměl bysto udělat?”

„Ano, myslím, že uměl. Chci říct, samozřejmě.”

„Hmm,” zavrčel Lamar zamyšleně. „Víš, mě se fakt líběj lvi. Ale ne lev v ňáký džungli, ale na hradě. Akurva, blonďatá s velkejma kozama. A ta má toho lva ráda, ale jako chlapa, ne jako domácího mazlíčka. A

teď, já nechci vobrázek, jak ji ten lev píchá, ale že by ji moh píchat, kdyby chtěl.”

„Ach, asi vím, co. Ten lev je něco jako archetyp agresivní mužské síly.”

„Co?”

„Já myslím –“

„Hele, je to lev a má kurvu. A ta má velký kozy. A je to někde ve středověku. Jasný?”

„Ano, pane.”

Richard začal mít napilno. Celé dny se krčil v koutě, odhazoval náčrty, nadával. Zašel dokonce dovězeňské knihovny a půjčil si tam knihu o lvech. A pak konečně,

„Lamare? Je tohle, co jste si představoval?”

Podával mu náčrt. Lev byl jako bůh, žena byla děvka s velkými prsy a špičatými bradavkami. On byl pán aona otrokyně.

„Do prdele,” ulevil si Lamar. „To snad není možný! Jako kdybys mi to vytáh z hlavy! To je ale zasranědobrá práce! Nebylo by jenom lepší, kdyby ten lev byl větší? a ty kozy možná vo něco menší? Jsou velkýaž moc. Nevypadaj skutečně. Chci, aby to bylo skutečný. Ale ten hrad se mi líbí.”

Richard nesl kritiku statečně a strávil další týden úpravami. Když předložil konečnou verzi, Lamar byl

spokojený.

„Teda, Richarde, ty máš fakt talent. A teď bych chtěl, abys zkusil něco jinýho. Víš, další věci, co mám v

hlavě. Zmákneš to?”

„Určitě,” odpověděl Richard.

„Kruci, to je něco. Chci, abys kreslil, co ti řeknu. Když to uděláš, budu tě chránit. Jasný?”

„Ano, pane,” odpověděl Richard a dohoda byla uzavřena.

Proč mu to přinášelo takové potěšení? To nevěděl. Ale bylo to tak, našel v tom novou zábavu. Stačilo mu

nechat si o něčem zdát a Richard zařídil, aby se to objevilo na papíře. Lamar z toho měl opravdu radost,

ze které jako by ještě povyrostl. Každý se ho bál. Mohl opíchat skoro každého bělocha a dobře půlku

černochů, kdyby chtěl. Bral procenta ze tří akcí na propašování drog včetně laboratoře na perník, která

vařila padesát gramů krystalů týdně. Richard mu nakreslil, na co si vzpomněl. Byl z něj boháč.

Ale pak se v páře před ním něco pohnulo a vytrhlo ho to z myšlenek.

Lamar sebou trhl a zvedl hlavu. Nikdo tam neměl být. Platil Harrymu Funtovi čtyři kartony cigaret týdně,

aby mu zaručil, že ho v jeho soukromém čase nikdo nevyruší.

„Kdo to je, sakra?” vyštěkl Lamar.

Z páry se vynořila obrovská temná figura, stejně lesklá a nahá jako Lamar.

„Kruci, Juniore, teď tady mám bejt sám. Zaplatil jsem za to.”

Junior Jefferson měl skoro půl druhého metráku a nahý vypadal jako příšera z hororu. Ocelový pohled

jeho očí jen zdůrazňoval celkový dojem. Lamarovi se to ani za mák nelíbilo. Jeho instinkty divokéhozvířete bily na poplach. Junior seděl za znásilňování dětí a byl nejspíš jediný na bloku D, kdo se nebál

Lamara nebo jeho bratrance Odella.

„Znáš přece pravidla. Juniore,” couvl trochu Lamar. „Todle je můj čas. Zaplatil jsem za něj Harrymu

Funtovi. Všechno podle pravidel.”

„Seru na pravidla,” ušklíbl se Junior, vzal do ruky svůj penis a ukázal ho Lamarovi. Byl tvrdý a celý modrý. „Nastav tu svoji bílou prdel,” řekl Junior. „Nastav tu svoji díru, bílej fešáku.”

„Tak bacha, ty zasranej negře. Naše gangy maj příměří a ty to kapku přeháníš.”

„Ten tvůj debilní bratranec Odell nasral Kliďáka a ten prodal tvoji prdel Rodneymu Smallsovi, kterej ji dalmně. Teď budeš měsíc držet negrům.”

Lamarovi okamžitě došlo, že je to možné. Ten Odell! Ten zatracenej kluk se narodil bez mozku v hlavě. Ajestli něco provedl Kliďákovi, nemělo žádný smysl trestat jeho, protože byl moc pitomý na to, aby poznalbolest od potěšení; a co horší, nedokázal si strach ani představit. Trestat Odella bylo tedy zbytečné;Kliďák se proto musel rozhodnout potrestat místo něj Lamara a Lamar chápal tu strašnou spravedlnost –byl za Odella zodpovědný. Odell byl člen jeho rodiny.

„Špatněs to pochopil, negře. Nenechávám si to strkat do prdele. Strkám to tam, ale nikdy navopak.”

Junior se usmál: „Řek jsem si vo tebe schválně, Lamare, protože seš tak pěknej.”

Lamar jednou viděl, jak Junior zabil na dvoře děvku tím, že ho prostě rozmáčkl o zeď. Byl to práskač azasloužil si to a Junior jenom přimáčkl svým velkým břichem a hrudníkem jeho obličej ke zdi. Děvkasebou mrskal a kňučel, ale za dvě minuty bylo po všem. Takhle rychle se to může na dvoře semlít.

Junior se k němu blížil jako skála na pochodu. Lamar nebyl ozbrojený; nůž měl schovaný v záchodovémíse na cele. Neměl boty, kterými by kopal. Jeho protivník měl skoro dvojnásobnou váhu, a i když bylLamar silný, nebyl ani zdaleka silný dost. Ale nebál se. Bylo to zvláštní, nikdy neměl strach. Zasmál se.Byl rád, že má za zády zeď a všechno je na rovinu. Bylo to vzrušující.

Nadechl se a sbíral sílu, zatímco se k němu obr kolíbal. Jakmile byl Junior dost blízko, Lamarova pěstvypálila jako píst parního stroje a zasáhla ho silným úderem přímo pod srdce. Zvuk úderu do masapřehlušil šumění sprchy. Pokračoval ranou na solar plexus, ale Juniora to ani o trochu nezpomalilo. Přitiskl

Lamara břichem ke zdi a sklonil se k němu.

„Vymáčknu z tebe vzduch, a až budeš napůl mrtvej, pudeš se mnou jako pejsek ke mně do cely. Čeká tě

vášnivá noc.”

Juniorův hlasitý smích naplnil vzduch, jeho paže těsně obemkly Lamara a málem mu rozdrtily hrudník.Lamar cítil, jak mu hlava padá ke straně jako rybě vyhozené na molo pro potěšení malých kluků. Obřírukou ho Junior popadl za vlasy a s blaženým úsměvem ve tváři se sklonil, aby svou oběť políbil.

Lamar lapal po dechu a bezmocně sledoval, jak negr něžně špulí rty. Pak se mu z plic vydral výkřikbezmoci, který Juniora trochu překvapil a přinutil ho uvolnit své sevření. Lamar natáhl krk jako želva a vevteřině se zakousl do Juniorova nosu. Kousal, div se nezadusil krví, a neslyšel ani Juniorův řev. Ale Juniorřval, snažil se odtrhnout a ruce mu instinktivně vylétly k ohrožené části těla. Lamar vyplivl kus chrupavkya vyrazil pěstí. Píst zasáhl Juniorova varlata a jedno rozdrtil. Junior se zapotácel a zdálo se, že prohrál,když náhle ho zuřivost vymrštila kupředu, právě když mu Lamar namířil tvrdými kotníky pěsti na krk. Pěstse srazila s tukem, chránícím ohryzek, ale dostala se k němu a rozdrtila ho. Junior padl na kolena a lapalpo dechu. Očima prosil o milost, ale marně. Lamar rychle přistoupil k obrovi z boku a otevřenou rukou hosekl zezadu do krku. Junior sebou trhl kupředu, jako by dostal zásah elektrickým proudem, a zvedlzesláblou paži, aby se kryl před dalšími údery, ale Lamar nepřestával bušit do jeho krku. Používal hranuruky, aby si nezlomil nějakou kost, a bil znovu, znovu a znovu, dokud obr neležel bez hnutí.

Lamar se udýchaně postavil nad svým dílem. Ruce ho bolely. Třásl se po celém těle. V mozku mu bušila

krev.

„Tak pojď, vopíchej mě, uvidíme, jak ti to pude,” vyzval černocha.

Junior se převalil na bok jako velryba na souši. Z úst a nosu mu prýštila krev. Z očí mu čišela hrůza. Velká

paže se zvedla, jakoby na obranu před dalšími údery menšího, houževnatějšího muže. Horká vodazvedala oblaka páry a mísila se s krví na Juniorově černém těle.

„Už mi neubližuj,” zasípěl. „Prosím.”

Lamar ho pozoroval. Do někoho jako Junior mohl mlátit celou věčnost a mohl ho zlomit, ale ne opravdu

zabít. Nebyl zdaleka první, kdo se o to pokusil.

„Bože,” zasténal Junior. „Dostals mě. Je to se mnou špatný. Sežeň pomoc. Skoro nemůžu dejchat.”

Lamar nic necítil. Měl jediný problém, jak zavřít tomu tlustému negrovi hubu? Pak našel řešení. Sáhl po

své nové kostce mýdla a rychle si klekl vedle Juniora.

„Máš asi něco v puse,” řekl. „Votevři ji, ať se ti tam kouknu.”

Junior poslušně otevřel ústa. Rychle jako had mu tam Lamar nacpal mýdlo a silnými palci ho tlačilhlouběji.

Junior vypoulil oči a zvedl slabou ruku k ústům, ale Lamar mu ji odstrčil a rval mu mýdlo do krku. Juniormrskal jazykem a podivně chroptěl. Pak začal zvracet na mokrou podlahu sprch. Bojoval ze všech sil, očivytřeštěné a povolené svěrače plnily sprchu špínou a zápachem. Jeho černá pleť skoro zmodrala.

Nakonec jeho silné paže zmalátněly a těžká hlava padla na stranu. Oči zíraly do prázdna. Ležel nehnutě

ve vlastních hovnech.

Lamar poodstoupil.

„Vstávej, tlustej negře,” řekl. „Chci ti ještě pár přidat.” Ale Juniorovy oči zalila voda.

A jak se teď mám kurva umejt? napadlo Lamara.

Pak se zhluboka nadechl a uvědomil si, že se musí dostat ven, nebo ho Rodney Smalls a negři neboKliďák zabijí před soumrakem.

Richard Peed nejvíc nenáviděl poslední hodinu před zamknutím cel. Na dvoře se mohl potloukat poblížLamara nebo Odella, a být tak chráněný před dravci. Po zamčení cely si mohl udržet oba Pyeovy hochy od

těla tím, že se stavěl tak slabý a beztvarý, jako by tam ani nebyl. Tato pasivita z něj dělala nezajímavýterč útoků. A teď, když uzavřel jakousi provizorní smlouvu s Lamarem díky kresbám, cítil, že udělaldůležitý krok k přežití těch tří měsíců, které měl strávit v Macu, než bude přesunut do věznice s minimálníostrahou zvané Federální nápravný ústav El Reno třicet kilometrů od Oklahoma City.

Ale ve čtyři zamířil Lamar do sprch poté, co dvě hodiny pracoval venku, a Odell se vypravil za kuchyněnakrmit své kočky. Richard musel přežít nejméně hodinu bezmocné samoty. Zvykl si odejít do cely, kdeseděl nehybně ve stínu a myslel na nějakého malíře, aby se odreagoval.

Pokaždé byl vyděšený. Věděl, že je jen potrava. Ano, přesně to byl. Potrava. Slabý běloch s nulovýmizločineckými zkušenostmi, bez vrozené prohnanosti, zoufale se bojící násilí. Byl nejnižším článkem vpotravním řetězci MacAlesteru. Byl plankton. Jestli bůh nechtěl, aby byl sežrán, proč ho stvořil tak slabého

a pak zosnoval, aby se Richard bez vlastní viny dostal do vězení?

Richard se považoval za mimořádně nadaného jedince. To ostatní se proti němu spikli a zabránili mudosáhnout velikosti. Nějak ale dokázal vidět věci, které ostatní neviděli, a cítit, co oni necítili. Lidé ho taknenáviděli možná proto, že byl ke své škodě tak zatraceně citlivý a tolik toho dokázal prohlédnout.

Takové je ale břímě umělcovo. Ve společnosti ignorantů mu nezbývá než nést tento kříž. A on to dokáže.

Jednatřicetiletý Richard měl na hlavě kštici vlnitých blond vlasů a tvář na svůj věk překvapivě hladkou.Jeho tělo bylo dlouhé a měkké a chodil nečekaně potichu, jako by jeho nohy byly mnohem choulostivějšínež nohy ostatních. Profesí byl učitelem výtvarné výchovy s titulem z Uměleckého institutu v Baltimore,ale srdcem byl umělcem, který strávil větší část posledních dvou desetiletí snahou vystihnout jemnénuance lidské figury. Byl to problém, který se mu zatím nepodařilo zcela zvládnout, ale teď, s osmi stysedmdesáti sedmi dny vězení před sebou, věřil, že když se soustředí, najde způsob, jak,

„Richarde, sakra, pohni prdelí!”

Richard, vytržený ze svých úvah, vzhlédl a uviděl Lamara, který s mokrou hlavou vtrhl k němu do cely.

„Co se –“

„Poslouchej, musíš sebou mrsknout. Švihej za kuchyň a vem tam s sebou Odella. Je ti to jasný?”

Richardův obličej zbělel hrůzou. Ohryzek mu poskočil, jako by polykal kulečníkovou kouli. Dvůr byl zemíhrůzy pro králíka jako on, který se tam odvážil bez ochrany. Černoši ho roztrhají na kusy. Arijské bratrstvo

z něj udělá sekanou. Teplouši ho ošukají do všech otvorů. Indiáni ho zapálí jak fakuli.

„Richarde!” vyštěkl Laamar. „Teď se z tebe musí stát chlap. Musel jsem ve sprchách rohnout velkýho

negra a –“

„Cože! Vy jste zabil –“

Lamar k němu přiskočil zezadu, přitiskl ho k sobě a rukou mu rychle zacpal ústa.

„Poslouchej, Richarde. Do večera jsem tuhej, jestli se vocaď nedostanu, a chudák Odell taky. A až se my

dva zdejchnem, brácho, co myslíš, že ti udělaj? Budou tě jebat horem dolem. Někdo ti na prdel vytetuje k

PRONAJMUTÍ, kámo. Mě teď nesmí nikdo venku vidět, protože bych zrovna měl mít v zadku péro Juniora

Jeffersona. Musíme vocaď ven.”

„Ven?”

Pro Richarda to bylo naprosto nepředstavitelně.

„Je to tak, člověče. Vypadnem na malou dovču, než se tady votevře peklo.”

Richard věděl, že záleží na držení těla. Vyžadovalo to mužnou pózu, vykračovat si tak, aby to páchlonásilím, a varovat tím všechny kolem, že jde drsňák.

Nadmul se a vykročil chodbou k východu na dvůr. Vstoupil do oslnivého světla s vystrčeným hrudníkem a

rovnými rameny. Byl chlap. Nikdo ho šukat nebude.

„Na či či či,” zazpíval na něj jeden černoch.

Někdo jiný na něj zamlaskal.

Obrovský jazyk mlsně olízl rty v očekávání sexuálního povyražení.

Richard tál jako sněhulák v červenci. Roztřásla se mu kolena. Nemohl dýchat, jako by se mu vzduchzasekl v hrudníku. Začal vidět rozmazaně. Šel dál a snažil se předstírat, že neslyší výkřiky, které ho vítaly,i když se mu chtělo plakat. V tomhle vesmíru neexistovala útěcha, nikde a pro nikoho. Byla to Darwinovateorie dovedená do krajnosti. Silní nejedli jen slabě, jedli i jiné silně. Byl to prvotní hřích, svátek žravosti.

„Hej, ty Lamarova čubko, klekni si a vystrč prdel,” zavolal někdo a přidal štěkání a kňučení.

Když přišel do vězení, nejvíc ho překvapilo, že je uvnitř tolik svobody. Kriminál? Představoval si, že toznamená být zavřený celý den v malých celách, kde se dá načíst pár užitečných knížek. Tak to ale nebylo.

Cely se otevíraly v sedm ráno po kontrole počtu a pak se toho dělo spousta. Jenom několik vězňů mělopráci; ostatní se potloukali po dvoře, v jednom kuse posilovali nebo hráli o zeď nějakou divnou odrůduházené. Násilí propukalo náhodně. Bylo to jak plátno od Bosche, obraz ponížení. Bílé zdi se tyčily do výšea zadržovaly sedm set vězňů v prostoru navrženém pro tři sta a lhostejné stráže věnovaly jensymbolickou pozornost tomu, co se dělo mezi nimi.

„Hej, gringo, Romeo má pro tebe něco na cucání, zlatíčko!”

To byli Mexičani. Cholos, jak si sami říkali. Byli stejně špatní jako černoši. Sexy, elegantní, rozesmátí mužis očima plnýma vášně, s podivnou módou svých šátků a sítěk na vlasy. Zářivá, vybělená trička. I černošibyli něčím typičtí, přinesli s sebou svou žhavou hudbu a čtyřiadvacet hodin denně bylo odněkud slyšet soul. Byli jako skvělí ebenoví válečníci s tvrdými svaly, které se rýsovaly pod antracitovou kůží lesknoucíse potem, úžasně ztepilí a hrdí. Děsiví, tak děsiví. A pak rudý gang, který si říkal N-D-N-Z a tato písmenaměli jeho členové vytetovaná kolem bicepsů nápaditou kaligrafií, která byla zjevně dílem génia. Dívali sena něj netečnýma očima, jako by se jeho životní forma vůbec neobjevila na obrazovkách jejich radarů.Nikdy na něj nepokřikovali, jen na něj vrhali divoké, lhostejné pohledy, a on si představoval, jak ho mučíjen z čiré nudy.

Ale žádný z těch gangů nebyl tak krutý jako běloši, kteří v Macu vládli, kmen tetovaných mutantů s vlasynamaštěnými jako Vikingové při válečném tažení. Dokázali svou oběť opíchat nebo zabít v několikavteřinách a neviděli v tom žádný rozdíl. Tlustí, s vyvalenými pupky a rudým tetováním hrdě vystavenýmna jejich křídové kůži byli elitou mimo zákon. Kozí bradky, plnovousy, vlasy do ohonu. Jejichnáboženstvím byla úchylnost, lhostejnost k bolesti vlastní i cizí. Některým z nich dokonce zbývalo jen párzubů.

Ve své hrůze toužil Richard po Lamarově ochraně, toužil dokonce vidět toho idiota Odella. Věděl, že sinemůže dovolit zklamat Lamara, který by ho tvrdě potrestal. Proto se mu nějak dařilo udržet se na nohou

a prodírat se davem.

Mac bez Lamara? Bože, to by bylo hrozné. To by,

„Nazdar.”

Zvedl oči. Byl to jeho druhý zachránce. Byl to Odell.

Lamar rychle došel o dvě cely dál k Zubaři Freddymu, kde Freddy natíral motor modelu nějakédvoumotorové stíhačky z druhé světové války. Poslal Freddyho pryč, aby našel bachaře Harryho Funta.Harry Funt byl životně důležitý pro jeho plán. Jeho úžasně rychlý mozek, který žádný test IQ nedokázalzměřit, byl ohromným archivem dat o Macu.

Lamar se podíval na hodinky. Dvacet minut do zavření cel. Chlapi se začnou brzy vracet. Zatracený Harryby se měl rychle ukázat.

Šel do své cely. Zpod záchodové mísy vytáhl svůj nejlepší nůž s dvoupalcovou čepelí, vybroušený z nožena máslo. Stál ho dva kartony. Jedním bodnutím s ním dokázal zabít člověka a dvakrát to i udělal. Hnedse cítil o něco lépe. Aspoň nepůjde k zemi bez boje.

Bojoval celý život. Hvězdy byly vždycky proti němu. Na tom ale nezáleželo, byl chlap a dokázal se o sebepostarat. Jednou, když mu bylo devatenáct, na něm dva čerokézští zástupci šerifa v Andarku pracovalicelé tři dlouhé dny, zlomili mu nos, lícní kost, čtyři žebra a prsty na levé ruce. Mysleli si, že znásilnil jednujejich squaw. Udělal to, a několik dalších se bálo ceknout, ale on jim nedopřál to potěšení dostat z nějpřiznání. Nebylo to tenkrát poprvé, kdy plival zuby a krev.

Uchýlil se ke své sbírce pornočasopisů, prolistoval Kozy, Mezi nohy a Zepředu, zezadu, až přišel kPenthousu z listopadu 92. Opatrně ho rozevřel na prostřední straně a tam objevil Obraz.

Byl to Lev Lamar a jeho kurva. Díval se na něj, studoval své vlastní rysy v králi džungle a ponížený výraz v

krásné tváři ženy, která byla tou nejvyšší formou lásky. Richardovi se její kozy konečně povedly. Nebylyto prostě velké cecky. Cecky nenáviděl. Měl rád kozy, které byly pevné, svalnaté, které se hýbaly přiběhu, ale neplácaly o sebe. Jejich obrysy byly zdůrazněné, jak je sám obtáhl tužkou, když se pokoušelzjistit, jak je Richard nakreslil. Po jeho zásahu ale jen nějak ztěžkly.

Něco na tom obrázku se mu hrozně líbilo. Ještě nic mu neudělalo takovou radost. Přeložil ho a zastrčil do kapsy, právě když vešel Harry Funt. Harry, nejstarší z bachařů, měl na sobě svou modrou uniformu svysílačkou a obuškem, ale bez pistole.

„Lamare –“ řekl Freddy.

„Padáme vocaď. Hned. My tři, Richard, Odell a já –a ty.”

Harry na něho jen zíral. Ztěžka polkl. Staré bledé oči mu nějak zvlhly. „Lamare –“

„Musel jsem rohnout toho negra Juniora Jeffersona ve sprchách. Chtěl mě voprcat. Vím, že máš ve svýmkanclu plány a můžeš nás dostat ven z bloku cel a přes stráže aspoň do chodby a a do administrativydvě.”

Starý muž nedal nic najevo, žádný odpor, náznak protestu, jako květina, která čeká na smrt v mrazivénoci. Se sklopenýma očima žebral o slitování.

„Nemůžu, Lamare. Nenuť mě, prosím. Moje žena potřebuje operaci. Moje vnučka má nějaké problémy s

dýcháním, musíme –“

Ale Lamar slitování nikdy nepoznal.

„Ale můžeš, Harry. Protože až najdou Juniora, negři mě zabijou. To nemůžu dopustit. Radši ze mě budepráskač, a tys pomáhal ve kšeftech s fetem Kliďákovi a Rodneymu a nikdo neví, žes makal pro voběstrany, jenom já. Dokonce i vobčas uvaříš dávku perníku, že jo? a teď ti řeknu, jak rychle tě těm dvěmaprodám, starouši. Děsně rychle. Nezbyde toho z tebe ani tolik, aby se tím nakrmily Odellovy kočky.”

Harry nervózně pohlédl na hodinky. Do zamčení cel zbývalo asi dvanáct minut. Pak to vzdal, přesně jakmazaný Lamar předpokládal.

„Tak jo,” svolil. „Ale bude lepší, když mi jednu vrazíš a omráčíš mě. Bude to vypadat lip. Možná dokonce

dostanu metál.”

Nebylo to v tom, že by Odell byl velký. Nebylo to v tom, že měl rozštěp a pod jeho nosem se černala dírajako propast Mariánského příkopu. Nebylo to v tom, že jeho ruce a nohy byly abnormálně dlouhé, ani vtom, že měl černé zuby, nebo v tom, že díky své deformaci mohl dýchat jen ústy a kudy chodil, vydával

chraplavé zvuky.

Více než cokoliv jiného to byla jeho podivná, skoro kosočtvercová hlava, která od špičaté brady takřkaexplodovala k širokému bledému čelu, absurdně korunovanému plamenem rudých vlasů. Byl pihovatýjako Huck Finn, ale jeho oči postrádaly jakékoliv emoce.

Držel před sebou mrtvou kočku. Právě se přestala hýbat. Ještě před několika minutami ji pevně svíral.Zatřásl jí, aby ji přivedl k životu, ale zůstala nehybná a bezvládná.

Čiči, říkal si. Ne, ne, čiči. Čiči ne mňau? Čiči spinká. Čiči. Čiči hop! Čiči hop hop hop! Ne, ne, spalá čiči!

Nervózní Richard si vedle něj pomyslel: Bože, kdo mohl stvořit takovou asymetrii? Tohohle chlapa by si

nedokázal vymyslet ani sám William Blake.

Každý se Odellovi vyhýbal na sto honů, dokonce i černoši a bojovníci N-D-N-Z, protože se vědělo, že Odell

nezná strach. I v tomto pekle dokázal vzbudit strach, protože doslova žádný neměl. Jen Lamar hodokázal ovládat a Lamar ho pronajal Kliďákovi na vykonávání trestů. Odell dokázal vstoupit do davučernochů, aniž by si jich všiml, a zmrzačit mezi nimi toho, který se Kliďákovi znelíbil. Pak s bezvýraznýmobličejem odkráčel.

„Odelle, Lamar nás potřebuje. Poslal mě pro tebe. Pojď, rychle.”

„Čiči mrá,” pronesl Odell netečně, jako by neslyšel, co Richard právě řekl. Richard začínal Odellovirozumět a dělalo mu to starosti: Kočka je mrtvá.

Odell držel bezvládné kotě ve své obrovské ruce. Srst kotěte byla podivné mokrá, jako by ji olizoval.

Richardovi se chtělo zvracet. Odell byl odporná hora s rybím mozkem a oddanou poslušností staréhobígla, pokud mu Lamar neřekl, aby se choval jinak.

„To je moc špatný, Odelle, ale Lamar nás chce. Je to naléhavé.”

„Lehavé?” zeptal se Odell.

„Honem, honem, Odelle,” napodobil Richard zvláštní jazyk, kterým se Lamar s Odellem domlouval.

V Odellových tupých očích blesklo poznání.

„Hoem, hoem,” řekl a křivě se usmál, čímž na okamžik ještě zvětšil ohavnou štěrbinu ve své hlavě.Nacpal si kočku pod košili, Richardovi se zvedl žaludek, a rozběhl se. Davy se rozestupovaly, aby honechaly projít. Nikdo by se Odellovi nepostavil do cesty. Richard spěchal za ním v požehnaném bezpečí

jeho stínu a cítil se skoro jako hrdina.

Lamar na ně čekal hned za dveřmi bloku D. „Fajn, pánové, je čas jít,” řekl Lamar.

„Lamare, já –“ soukal ze sebe nervózní Richard.

„Teď drž hubu, Richarde, a buď hodnej kluk. Odelle, jestli Richard cekne, udělej ho nemluvit.” „Nemluvit, Vichavt,” řekl.

„Nemluvit,” souhlasil Richard.

Zamířili do kanceláře zástupce ředitele, která byla prázdná: zástupce byl v místnosti stráží na šálku čaje.Uvnitř na ně čekal nervózní Harry Funt.

„Lamare, mám ty formuláře, ale nevím, jestli to zabere. Musíte si nasadit želízka a řetězy.”

„Tak si je kurva nasadíme, Harry.”

„Praštíš mě pořádně?”

„Pudeš hned k zemi.”

„Nechcete tady udělat binec? Vypadalo by to, že jste mě přepadli.”

„Můžeš jim říct, že jsme to uďáli čistě. Nemáme na to čas.”

„Fajn, Lamare, jak myslíš. A neřekneš, že jsem v tom měl prsty, když to nezabere?”

„Zabere to, Harry. Jako že se Lamar menuju. Věř tomu, Harry. A teď si vem todle.”

Podal mu kudlu, krátkou, špičatou čepel, zasazenou do umělohmotné rukojeti.

„Nepotřebuješ zbraň, Lamare,” řekl Harry. „Nechceš přece nikomu nic udělat, že ne?”

„Ne, to teda nechci,” odpověděl Lamar. „Ale možná budu potřebovat někoho přinutit, aby si lehnul

ksichtem na zem, a kudla přinutí chlapa myslet na to, jaký by to bylo, bejt pořezanej. A teď si to vem, po

tobě nikdo detektorem kovů nepude, Harry. Mrskni sebou. Musíme se hejbnout.”

Harry si roztřeseně vzal kudlu a zastrčil ji do kapsy na boku, jako by ani nevěděl, na co je.

Tři vězni si rychle nasadili řetězy na nohy, řetěz kolem pasu a želízka. Bez pout nesměli vyjít z bloku cel –

tak znělo nejstarší a nejpřísnější nařízení McAlesteru.

„A co až se mě, Lamare, zeptej, jak to, že vás vedu všechny tři najednou. Podle předpisů můžeme

přesouvat přes kontrolu do nezajištěné zóny vězně jenom po jednom.”

„Prostě jenom mrkneš, jako kdybys chytnul tři zasraný ryby na jeden háček. Jako že my tři máme něco,

co by si ředitel sám rád poslech. Bude z tebe hrdina, Harry.”

„Hudina,” zahuhlal Odell.

A teď už byl Richard opravdu vyděšený.

Harry zasmušile vystrkal spoutané trio na chodbu.

„Vytáhni svůj vobušek, Harry,” poradil mu Lamar. „Bude to vypadat líp.”

Harry polkl a udělal, co mu Lamar řekl. Vzápětí narazili na dva dozorce, kteří šli dohlédnout na uzamčení

cel.

„Harry, co je sakra tohle?”

„Ale, Lamar má na někoho pifku a chce zazpívat řediteli. S nikým menším mluvit nebude.”

„A nechceš zazpívat mně, Lamare?”

„Bubbo, ty nejseš takový kápo, abych s tebou moh uzavřít dohodu. Chci dát řediteli nějaký ména a

potřebuju vochranu. To může jenom von.”

„Dávej na něj bacha, Harry. Lamar je moc chytrej na to, aby začal bonzovat. To bude nějaká bouda, vsaď

se, že jo.”

„Lamar je hodnej kluk, co, Lamare,” vypravil ze sebe Harry přes okoralé rty.

„Lamar je grázl, a když mu uvěříš, budeš toho litovat, věř mi.”

Dozorci pak pokračovali za svými povinnostmi do bloku cel.

Skupinka došla ke schodům, které vedly k východu z bloku, a Harry vzal do ruky vysílačku.

„Kontrolo, tady Mike pét, hlásím průchod se dvěma vězni, bratranci Pyeovými, a jejich spoluvězněm, tím

–“

„Peed,” řekl Richard.

„Jo, Peedem,” ohlásil Harry do mikrofonu.

„O co jde, Harry?” zapraskalo ve vysílačce. „Ředitel souhlasí?”

„Řekni že jo a ať si to ověřej,” pošeptal mu Lamar.

Harry znovu polkl, zbledl ještě víc a pak zalhal do vysílačky: „Ano, souhlasí, kontrolo. Prověřte si to. Mám

tady kanárka, kterej chce zazpívat.”

„Potřebuješ eskortu?”

„Ne, mám tady jednoho teplýho nováčka a dva starý chcípáky, to je všechno. O nic nejde.”

„Dej si pozor na toho hajzla Odella,” řekl hlas. „Je to magor až na půdu.”

„Můžeme projít?”

„Můžete, ale musíš ukázat papíry.”

Harry je vedl po lávce. Na jejím vrcholu se mohli otočit a přehlédnout celý blok cel za sebou, s celami

umístěnými po vnitřních stěnách velké kostky, s lávkami zvanými posedy vedenými paralelně s každým

patrem, aby mohli dozorci sledovat cely nebo po nich podle potřeby mohli střílet z vodních děl, hrubými

broky nebo náboji ráže .223.

Lamar se rozhlédl kolem. Jeho domov. Znal každou celu, každý kout a skulinu, každý úkryt. Jediné místo,

kde byl kdy šťastný. Místo, kam opravdu patřil.

„Mar,” ozval se Odell. „Dom za mámou?”

„Přesně tak, Odelle. Odell dom za mámou. Jenom dělej, co ti řeknu, a všechno bude v pohodě.”

Lamar si uvědomil, že je Odell vyděšený. Opouštěl něco, co dobře znal. Nejspíš si ani nepamatoval, jak tovenku vypadá, tak malý a přecpaný byl jeho ubohý mozek. Přátelsky na Odella mrkl. „Lamar se o Odella

postará, všechno dobrý,” ujistil ho.

Hlavní bezpečnostní brána v nejvyšším patře se otevřela.

Tři trestanci vstoupili přímo do středu profesionální pozornosti. Přiskočili k nim dozorci a srazili je na zem.Jeden po nich přejel detektorem na kov Garett Super Scanner a čekal na bzučení, které by odhaliloukrytou jehlici nebo žiletku: nic se neozvalo. Další muž mezitím přelétl očima Harryho papíry.

„Harry, tohle nevypadá jako ta zástupcova čmáranice, i když je fakt, že se ten chlap sotva umí podepsat.”

„Když se trochu nalízne, neudrží ruku,” řekl Harry. „Proč mu nezavoláš, aby to potvrdil?”

Slova zůstala výhružně viset ve vzduchu. Richard skoro nemohl dýchat, ale Lamar byl stejně klidný, jakokdyž tam přišli.

„Vy s tím, chlapi, děláte takový ciráty, že bych si to moh všecko rozmyslet. Nerad bych moc přemejšlel votom, co chci udělat. Moh bych přijít na to, že to je blbost.”

„Lamare, v tobě je víc sraček než v latríně,” ušklíbl se dozorce. „Běž dál, Harry, vodveď si je. Nemůžuuvěřit, že chce Lamar práskat. Myslel jsem, že je tvrdej.”

„Stárnu,” odpověděl Lamar. „Už mi to nejde. Ředitel mi najde nějaký teplý místečko. Možná bych z tohovytřískal i ňákou babu.”

„Vem je pryč,” řekl velitel. „Doufám, že ten zatracenej ředitel ví, co dělá.”

Harry je vedl chodbou za kontrolním stanovištěm. Náhle to tam vypadalo jako v jiném světě; chodba bylajasná a vzdušná, a i když okna byla zakrytá pletivem, byl z nich výhled na zelené oklahomské pláně, které

směřovaly k Oklahoma City skoro dvě stě kilometrů daleko. A horizont! Richard ho zahlédl mezi dvěmačervenými věžičkami zadní brány, přístupné od administrativní budovy dvě, kde se právě nacházeli.

Venkovní svět: Richard už zapomněl, že něco takového vůbec existuje. Tíže vězení tkvěla v jehovšudypřítomnosti, nezměrnosti: v tom, jak eliminovalo všechno kolem sebe. Před očima se mu promítljeho dřívější život; svoboda, kterou měl, každodenní radosti, idiotská malá práva. Přelétl přes něj stín

sebelítosti a marnosti.

„Tudy,” řekl Lamar, přitiskl rameno k zamčeným dveřím a rozrazil je bez nejmenšího hluku.

Čtyři muži se náhle ocitli v sešeřelé místnosti vězeňského zdravotního správce doktora Benteena.Benteen, který byl švagrem nějakého vlivného senátora, se tam v poslední době skoro neukazoval kvůlisvým problémům s pitím. Všichni ve vězení ho nenáviděli, ale díky svým stykům byl nedotknutelný.

Lamar rychle vzal nešťastnému Harrymu klíče a odemkl si pouta; hodil je Odellovi, který udělal totéž, anakonec přišel na řadu Richard. Lamar zaujal postavení u okna. Byli dvě patra vysoko. Proboha, pomyslelsi Richard, co chce dělat? Skočit na padáku?

„Bezva, je tam furt,” řekl Lamar. „Parkuje, kde vždycky. To máme vo tři metry kratší skok. Nebojíš semalýho skoku, co, Richarde? Takovejch šest metrů. Na měkoučkou střechu náklaďáku.”

Richard se podíval ven: sedm metrů pod sebou uviděl střechu bílého náklaďáku. Jak mohl Lamar vědět,

že tam bude?

„Ten chlápek sem jezdí každý úterý toudle dobou, aby doplnil do automatů dozorců nějaký zatracenýpišingry. Ted na to seskočíme, nastartuju to šlusnutejma drátama a jsme v čudu. Eště klika, že jsoubachaři tak na sladký!”

Lamar znal vězení skrz naskrz. Měl ho v malíčku.

„Vysoko,” řekl Odell. „Moc moc vysoko. Odella bolet.”

„Hele, Odelle, vím, že to zmákneš. Odell dom za mámou, ven, oukej?” Obrátil se k Richardovi. „Tenhle

kluk svoji mámu miloval. Byl to jedinej člověk, kterej se k němu choval slušně, než jsem přišel já. Musímeho dostat k jejímu hrobu. Teď chci, Odelle, abys vytrhnul tohle zkurvený pletivo, ať můžem vocaď.Musíme sebou mrsknout, brzo po nás půdou.”

„Lamare, asi bych se měl svázat,” ozval se Harry, „ale nejsem si jistej, jestli se mi podaří pořádněutáhnout uzly. Nejspíš bys to měl udělat ty.”

„Jasně, Harry. Pokračuj. Vem na to svůj pásek a šňůru vod toho závěsu, nebo možná najdeš ňákoupásku. Já a Odell se postaráme vo tu síť. Ty, Richarde, buď po ruce, můžem tě potřebovat.”

Ale nepotřebovali. Odell si obalil ruku záclonou a vymáčkl sklo z okna. Pak obrátil doktorovu židli vzhůrunohama a vytrhl z ní kovovou vzpěru. Zasunul ji do otvoru v pletivu a zapáčil, až se udělala mezera. Pakdokončil práci rukama a ohnul pletivo tak, aby jím snadno prolezli.

Harry Funt se zatím motal po místnosti, dokud nenašel kus lepicí pásky.

„Tahle páska bude stačit,” řekl. „Mám si taky dát roubík, Lamare?”

„Jasně, Harry, to bude skvělý. To jsou ty detaily, co tomu dodaj na věrohodnosti. De nám to perfektně,

co, Richarde?”

„Skvěle,” odpověděl Richard. „Fakt paráda.” „Připravenej, Odelle?” „Pravenej,” potvrdil Odell.

„Lamare,” ozval se Harry. „Svázal jsem si kotníky a nohy. Teď si nasadím roubík. Svážeš mi zápěstí? Nemoc pevně, jo? a až mě praštíš, tak jenom aby se ukázalo trochu krve. Nic dramatickýho. Na něco

takovýho už jsem moc starej.”

„Jo, jasně, Harry,” ujistil ho Lamar. Počkal, až si dozorce nacpe do úst kus vaty, a pak mu kolem hlavyomotal lepicí pásku. Pak se Lamar sklonil za Harrym, který mu poslušně nastavil zápěstí za zády, a svázal

mu je dalším kusem pásky. Pak mu omotal další pásku kolem hlavy.

„To je docela natěsno, ne?” podotkl Richard.

„To možná je,” připustil Lamar. „Ale chceme, aby to vypadalo vopravdově. Harrymu to nevadí, že ne,

Harry?”

Harry něco zahuhlal a zavrtěl hlavou.

„Fajn. Takže, pánové, všechno je připravený. Jo, moment, ještě maličkost.”

Sklonil se nad Harrym.

„Chceme, aby to bylo jako dovopravdy, co, Harry. Se všema detailama.” Harry přikývl.

V Lamarově ruce se zázračně objevila kudla, která ve zlomku vteřiny prořízla bachařovu krční tepnu.

KAPITOLA 2

Telefon vytrhl Buda Pewtieho z hlubokého a bezesného spánku. Probudil se v temné ložnici, s hlasitědýchající manželkou vedle sebe. V celém domě bylo ticho, až na zvuky, které vydávali jeho dva synové,když se převalovali pod pokrývkami.

Zvedl sluchátko.

„Tady Pewtie, haló.”

„Bude?”

Bud okamžitě poznal hlas kapitána Tima Jamese, velitele oblasti Zóna 5 a jeho šéfa. V hlase kapitánaJamese bylo patrné napětí. Něco ošklivěho na dálnici 1-44, dětská těla rozhozená po asfaltu, hořící plyn,kaluže benzinu, hořící školní autobus? To všechno už Bud viděl.

„Bude, máme poplach, velká věc. Jde o ten zatracený McAlester, tři přísně střežení trestanci. Zabilidozorce, dalšího trestance a nejspíš i chlápka, kterému ukradli náklaďák.”

„Ano, pane,” řekl.

Budovi se ve skrytu duše ulevilo. Už viděl až příliš nehod na dálnici, co dokáže kov ve velké rychlostizpůsobit nevinným nebo hloupým. Za těch pětadvacet let se jeho city opotřebovaly: bez mrknutí oka sedokázal dívat na mladé životy ukončené zmačkaným plechem.

Russell „Bud” Pewtie měl čtyřicet osm let a byl to silný a velký muž s krátkými prošedivělými vlasy astrohými způsoby. Nebyl nijak zvlášť přecitlivělý a jeho profese zatlačila těch pár emocí hluboko pod ostré

rysy jeho hranatého obličeje. Bylo těžké poznat, co si myslí. Bud byl seržant a zástupce velitele Oddílu GOklahomské dálniční hlídky pro Zónu 5, to znamená pro okresy Comanche, Caddo, Grady, Cotton,Stephens a Jefferson, stejně jako pro dlouhý severojižní úsek 1-44 z Oklahoma City na Wichita Falls vTexasu.

„Potvrzuji, kapitáne,” řekl. „Už jsem na cestě.”

„Bude, v téhle záležitosti nebude nikdo jednat na vlastní pěst. Rozkaz z Oklahoma City. Tihle chlapi jsouproklatě tvrdí a vsadil bych se, že jejich první zastávka bude obchod se zbraněmi nebo komora nějakého

lovce. Pracujeme ve dvojicích a s maximální opatrností.”

„Kdo bude můj partner?”

„Zaučoval jste toho kluka Teda Peppera. Bydlí kousek od vás, je to tak?”

Bud se na okamžik zamyslel a snažil se pročistit si hlavu. Ale ano, bude to Ted. Vlastně to tak nějak musí

být Ted.

„Jo, Ted bydlí deset minut ode mě, na druhém konci Lawtonu.”

„Dobře, spojíte se s Tedem. Čistě pro jistotu stavíme zátarasy na všech hlavních tazích mezi Lawtonem aMcAlesterem. Sejdeme se v Chickashe v budově dálniční údržby. Můžete se tam domluvit v sedm hodin,

abyste se informoval, který zátaras budete mít na starost? Chci, abyste s Tedem zastupovali náš oddíl, a

budu vás pravidelně střídat, jak to jen půjde.”

„Ano, pane,” řekl Bud. „Zavolám Tedovi.”

„Bude, já vím, že jste dobrej, ale dávejte si pozor. Tihle chlapi jsou pěkný zmetci.”

Bud se na okamžik posadil na posteli, aby si srovnal myšlenky. Otřásl se zimou, jako by ho ofoukl mrazivývítr, ale hned to přešlo.

„Bude?”

Byl to hlas Jen z temnoty.

„Ano?”

„Co se děje?”

„Ale, to byl Tim. Poplach. Uprchlí trestanci. Budu sedět u nějakého pitomého zátarasu nebo jezdit sem a

tam po dálnici, to je všechno.”

„Buď opatrný, Bude.”

„To jsem vždycky,” odvětil.

Bud sešel do kuchyně a vytočil číslo Teda Peppera. Znal ho zpaměti.

Telefon třikrát zazvonil.

„Haló?”

Sluchátko zvedla Tedova žena Holly. Její hlas by poznal mezi tisícem. Ztěžka polkl. Vytékal ze sluchátkajako sirup a byly v něm hluboké vibrace, ze kterých se mu stále točila hlava. Bylo jí dvacet šest. Jak sičlověk dokáže zkomplikovat život!

„Holly?”

„Bude! Sem bys mi neměl volat. Ted –“

„Holly, je Ted u tebe?”

„Jistě že tady není. Vždyť to víš. Je ve druhé ložnici. Skočím pro něj.”

„Udělej to, prosím.”

Za třicet vteřin se ze sluchátka ozval Ted.

„To je Bud?”

„To si piš,” odpověděl Bud přátelsky a předal Tedovi zprávu. „Za čtvrt hodinky jsem u tebe a chci tě najíts nažehlenými puky a nabitou AR-15. Rozuměls?”

„Proboha,” zasténal Ted. „Sotva jsem stačil usnout.”

„Neboj, to zvládneš.”

„Ale Bude, tak moc zas nehoří. Dej mi aspoň dvacet minut.”

„Za patnáct jsem tam,” neslevil Bud ani vteřinu.

S Tedem mu bylo dobře. Starý seržant, který i přes své vtípky a škádlení trval na přesném plnění rozkazů.

Než byl povýšen, pracoval pod mnoha starými seržanty, a najednou se role obrátily.

Bud skočil pod sprchu a rychle se opláchl. Pak si v šatně našel čistou košili na příští den. Připjal si zlatýodznak, indiánský štít se dvěma křídly nad sebou a nápisem CHRÁNIT a SLOUŽIT. Pro spoustu mladšíchmužů ten odznak vůbec nic neznamenal. On ho ale stále chápal jako znak své příslušnosti k elitníspolečnosti: my prosazujeme zákon, říkal odznak světu. Chráníme své spoluobčany.

Natáhl si ponožky a připjal ke kotníku pouzdro na pistoli. Hnědá košile s šedými nárameníky mu padlajako ulitá. Tři žluté prýmky na ní zářily jako pampelišky hned pod nášivkou s nápisem Oklahomská dálniční hlídka. Trvalo mu devatenáct let, než té hodnosti dosáhl, i když složil vstupní test napoprvé s

nejlepšími výsledky. Zapnul si košili a uvázal kravatu.

„Bude, vezmi si vestu!” zavolala Jen z ložnice, kde měla už dávno zase spát.

Podráždilo ho to stejně jako většina dalších věcí, které Jen v poslední době řekla.

„Ten mizernej krám váží jako pračka.”

„Stejně si ji vezmi.”

„Jasně že jo,” zalhal. Neprůstřelnou vestu nenáviděl. Připadal si v ní jako ve šněrovačce.

Nakonec Bud vstoupil do černých polobotek a pevně si je zavázal.

Vyšel ze šatny.

„Bude, ty sis tu vestu nevzal, já to poznám. Necháš se zabít a necháš mě tady samotnou s hromadou

účtů,” ozvala se znovu Jen.

„Nikdo mě nezabije,” odsekl. „Už spi.”

„Poslední dobou musíš mít vždycky konečné slovo,” zavrčela. Pak přes sebe přetáhla pokrývku a obrátila

se na bok.

Vešel do krátké chodby. Nebyl to žádný zvláštní dům, ale nikdo si zatím nestěžoval. Byla tam tma,

inkoustově modrá tma, ale Bud se tam vyznal po paměti. Nahlédl do dveří Russova pokoje, který neklidněchrápal, neměl stání ani spící, ani bdící. Russovy zpocené vlasy rámovaly pohlednou tvář. Nad ním se naplakátu jako duch rýsoval obličej nějaké rockové hvězdy, bledý a ďábelský. Vypadal jako jeden feťák,

kterého chlapci z protidrogového kdysi odstřelili v Oklahoma City. Bud si ale o Russa nedělal starosti. Vesvých sedmnácti, černých šatech, které neustále nosil, a s tou stříbrnou věcí v uchu vypadal jako pěknýsígr, ale Bud věděl, že v sobě má až příliš ze své matky na to, aby udělal nějakou hloupost. Ze školy nosilvětšinou jedničky. Měl šanci dostat se na nějakou dobrou univerzitu na východním pobřeží.

Na druhé straně haly pootevřel dveře do pokoje mladšího chlapce Jeffa. V patnácti byl menší než Russ,ale byl statnější. Měl silné čelisti a svalnaté, šlachovité tělo. Jeho pokoj byl pořád slabě cítit ponožkami,propocenými tričky a deseti páry tenisek. Nebyl to žádný génius ani velký čtenář, ale dokázal sezakousnout do práce a za svoje úsilí by zasluhoval poznat úspěch, který se nikdy nedostavil. V Jeffověneustálém snažení a následném utvrzování ve vlastní nedostatečnosti bylo něco tragického. Bud pocítiltak silnou vlnu lásky a lítosti, že se nad chlapcem málem sklonil a políbil ho na tvář.

Opravdu chci toho chlapce opustit? zeptal se sám sebe s plným vědomím tíhy takového rozhodnutí.Taková možnost se před ním ale opravdu rýsovala a děsila ho. Opravdu se chystám odejít?

No, možná ano. Možná to tak bude lepší.

„Tati?” zamumlal Jeff, když otevřel oči a spatřil svého otce.

„Ano, Jeffe, copak je?”

„Děje se něco?”

„Nic moc. Potřebují mě.”

„Nemáš na sobě vestu. Poznám to.”

„O nic nejde,” uklidňoval ho. „Ničeho se neboj. Jseš jako tvoje máma. Zavři oči a hezky spi.”

Bud nechal svou rodinu za sebou a došel na konec chodby, kde otevřel skříň a nacvakal kombinaci na

trezoru na zbraně.

Jeho těžký opasek visel na háčku na vnitřní straně dveří; sundal ho, obtočil kolem pasu a zapnul na třetídírku. Opasek byl pro policistu důležitý; musel toho unést spoustu; pouta, sprej se slzným plynem,obušek, pokud měl za úkol hlídat nějaký dav, vysílačku, sumku s rychlonabíječi a samozřejmě pistoli.

Samozřejmě pistoli. Čtyřpalcový Smith & Wesson M66 .357 Magnum. Vzal ho z poličky a rychle vytřel.Nerezová ocel se ohavně zableskla ve slabém světle, ale když ten zatracený krám seděl tak dobře v ruce.Vystřeloval šest vražedných kulek Federal 125 s dutou špičkou. Bud chodil dvakrát týdně na střelnici aměl výbornou mušku.

Vyklopil bubínek a rychle dovnitř vhodil šest nábojů z otevřené krabičky; měl dva rychlonabíječe, každý se

šesti náboji. Narozdíl od mnoha policistů Bud často s rychlonabíječi cvičil a dokázal vyprázdnit a znovunabít bubínek za méně než dvě vteřiny. Dosud to nemusel udělat v akci, protože nikdy na nikohonevystřelil, ale bylo lepší umět to udělat rychle a nikdy to nepotřebovat, než to v kritické situacinedokázat. Zapnul pistoli do pouzdra. Pak znovu sáhl do trezoru a vyjmul odtamtud malý dvoupalcovýSmith & Wesson 640, přesvědčil se, že bubínek obsahuje pět nábojů +P.38-Special s dutou špičkou,zajistil ho a zasunul do pouzdra na vnitřní straně levého kotníku, kde ho opět zajistil řemínkem.

Zamkl trezor a sejmul z něj tmavě zelený klobouk s plochou krempou, který mu seděl na hlavě tak, abymu nijak nebránil ve výhledu. Možná právě tímhle kloboukem to před těmi lety začal. Ještě teď si myslel,že je to ten nejhezčí klobouk, jaký kdy viděl; byl to jediný klobouk, který kdy nosil. Přál si, aby ho v němpohřbili –nebo aspoň s ním.

Vykročil z domu a došel ke svému služebnímu vozu, nablýskanému Chevy Caprice, v černobílých státníchbarvách. Nastartoval, vzal do ruky mikrofon a stiskl tlačítko.

„Tady šest-nula-pět, jsem na cestě k důstojníkovi dva-jedenáct.”

„Slyším, šest-nula-pět,” ozval se hlas noční dispečerky. „Doporučuji přepnout na meziměstskou policejnísíť pro další instrukce.”

„Potvrzuji. Něco nového?”

„Zatím velké nic.”

„Dobře, konec.”

Přepnul na meziměstskou síť 155,670 MHz, sjel s velkým autem z příjezdové cesty a zamířil k Tedovi a

Holly Pepperovým.

Mobilní dům Pepperových osaměle zářil ve své ponuré uličce jako benzinka na hlavním tahu. Před ním stál

Teddy v uniformě s pouzdrem na pušku v ruce. Byl to pohledný mladík, možná až příliš pohledný; jestlise na jeho povaze něco negativně podepsalo, byla to skutečnost, že se mu všechno v životě dařilo samood sebe, a nenaučil se tak pokoře a každodenní dřině. Když jste modrooký hoch s nosem jako knoflík,dostanete všechno na talíři až pod nos. Ale Ted byl dobrý chlapec, jediné, co mu chybělo, byl instinkt prolidskou prohnanost, schopnost odhalit pravdu pod závojem lži a vůle pracovat až do roztrhání těla, znakskvělého policajta. Ale skvělých policajtů už moc nezbývalo. Bud měl proti Tedovi jen jedno, málo sesnažil.

Když Bud zastavil před domem, dveře se otevřely a vyšla z nich Holly se dvěma plastovými kelímky svíčkem, ve kterých byla nejspíš horká káva. Bez make-upu byly její pihy dobře vidět; rudé vlasy jí zářilykolem hlavy jako nabité elektřinou.

Ted byl v mrzuté náladě, to bylo vidět, a Holly se od něj raději držela dál.

„Ahoj, Bude,” usmála se Holly. „Takže vzhůru na další skvělé dobrodružství?”

„Proboha, Holly,” řekl Ted. „Nazdar, Bude.”

„Tak co, Tede, připraven vyrazit?”

„Ano, pane, a mám tři plné zásobníky, každý po osmnácti nábojích, jako obvykle.”

„Výborně. Nalož to do kufru a vyrazíme. Dobré ráno, Holly.”

„Ach, mě si nevšímejte, seržante Bude Pewtie.”

Zasmál se. Holly uměla flirtovat.

„Udělala jsem vám trochu kafe, pánové. Doufám, že vám bodne.”

„Bodne cokoliv,” řekl Bud a otevřel kufr. Ted uložil pouzdro na pušku vedle Budova, ve kterém se skrývala

opakovačka Mossberg s přídavným zásobníkem.

„Vypadáte, jako byste se chystali do války,” řekla Holly.

„Žádné střílení nebude,” řekl Bud. „Ti hajzlíci si chtějí trochu protáhnout nohy, než je strčíme zpátky. Jsou

to pro ně jenom krátké prázdniny.”

„Co jsem slyšela, tak už zabili tři lidi,” poznamenala Holly.

„No, jsou trochu nedůtkliví,” připustil Bud. Pak se obrátil na Teda.

„Tede, chci, aby ses vrátil a vzal si vestu. Tohle je ta nejlepší příležitost ji trochu provětrat.”

„Bude, víš dobře, že tu zatracenou vestu nenávidím. A ty ji taky nemáš.”

„Ne, nemám. To proto, že je mi jasné, že když dojde na střílení, ty tam budeš za hrdinu, zatímco já se

schovám na zadním sedadle a budu se modlit. Takže žádnou vestu nepotřebuju. Ale ty jo, mladíku.Nechceš snad udělat z téhle krásné mladé dámy vdovu, že ne?”

„Ale Bude –“

„Hele, Tede, nechtěj, abych se před tvojí ženou vytahoval svojí šarží. Prostě jdi a udělej, co ti říkám. A

nenamáhej se obviňovat mě z pokrytectví, protože o něm vím a jsem na něj patřičně pyšný!”

Jako spráskaný pes se Tedy vrátil do domu, odkud se začalo ozývat přerovnávání věcí a třískání dveřmi.

„Má dneska svůj den,” utrousil Bud.

„Bude v pořádku, jen co do sebe naleje kafe. A jak se máš ty, Bude?”

„Však víš, Holly.”

On a Holly se scházeli nejméně dvakrát, a když jim okolnosti přály, i pětkrát nebo šestkrát týdně na

různých místech v okolí Lawtonu, bohatého na motely, a milovali se se zoufalstvím a vášní, jaké Bud

nikdy dříve nepoznal. S Jen se nemiloval už přes dva roky. Už si ani nevzpomínal, jaké to bývalo.

A co bude dál? To kdyby tak věděl. Bylo to jako lavina; řítilo se to rychleji a rychleji a směřovalo ke

špatným koncům.

„Říkals, že to nějak vyřešíš, a já věřím, že to uděláš. Aspoň někdo se tady musí chovat jako chlap.”

„Něco ho žere, ne? Mohl by něco tušit?”

„Bude, ten chlap si mě už rok ani nevšiml. Nezpozoroval by, kdybych zezelenala a narostly mi anténky.

Ten neví vůbec nic.”

„Tak dobře. Nechci mu ublížit. Je potřeba mu říct, až to povíme Jen. Aby to nikoho nebolelo víc, než bude

muset. Vyřešíme to. Slibuji. Přísahám.” „Nikdy nechceš, aby se někomu něco stalo, že. Bude? To na tobě miluju nejvíc. Ale měl bys nosit svou

vestu.”

„Když já už jsem moc starý, abych ji tahal celý den, i když jseš za posledních dvacet minut už třetí člověk,který mi říká, abych si ji vzal.” „Bude, měl bys. Opravdu.”

„Na starce nikdo nestřílí, věř mi.”

„Miluju tě. Bude,” vyhrkla náhle. Na to vyšel ze dveří Ted, tlustší o tříkilovou neprůstřelnou vestu

vyztuženou kevlarem, kterou měl oblečenou pod sakem uniformy.

„Fajn,” řekl Bud. „Je načase vyrazit.”

Kradmo mrkl na Holly, když Ted nastupoval do auta. Pak nasedl také, vycouval z příjezdové cesty a vyjel

ze sídliště mobilních domů, aby cestou k dálnici 44 vyzvedl Gora.

Ted mlčel.

„Dobře,” ozval se nakonec Bud. „Vypadá to, že nás čeká pořádná zabíračka. Nikdo se nedostane domů,

dokud to neskončí. Vzpomínám si na rok devatenácet sedmdesát osm, kdy jeden trestanec –“

Bud se ohlédl na Teda a uviděl, že má zavřené oči a zhluboka oddychuje.

Uprostřed noci! pomyslel si Bud a sešlápl plyn až k podlaze. Třiapůllitrový motor zaburácel a auto

vystřelilo prázdným městem, zatímco slunce začalo rozsvěcovat východní oblohu.

Bylo už světlo, když Bud zastavil u budov dálniční údržby pětašedesát kilometrů od Lawtonu směrem na

Oklahoma City. Ted celou cestu prospal. O nic nešlo; Bud mohl mluvit jen tak, aby slyšel svůj hlas. Jestli

bude Ted svěžejší, když si zdřímne, až si spí.

Vůbec ho nepřekvapilo, když při vjezdu na parkoviště uviděl nejen auta své skupiny, ale i několik dalších:

z okresní kanceláře šerifa, městské policie Lawtonu a Chickashy, vojenské policie z rezervace Fort Sill,

jejíž území sousedilo s Lawtonem, a také dva černé sedany s označením OSBI, Oklahomského úřadu pro

vyšetřování, státní pobočky FBI.

Proboha, pomyslel si Bud. OSBI. Ti si vždycky myslí, že vědí víc než ostatní. A vždycky nechávají ubohou

dálniční hlídku, aby za ně nasazovala krky.

„Hej, hochu!” zavolal Bud. „Pojďme si poslechnout podrobnosti.”

„Jé, promiň. Bude! Včera v noci jsem toho moc nenaspal. To bys nevěřil, jak na mě moje žena dorážela.

Je těžké uvěřit, že to taková holčina může chtít dvakrát za noc.”

„Jo, být tak ještě jednou mladý,” povzdechl si Bud, aby uzavřel kruh lži. Ted přestal spát se svou ženou

před třinácti měsíci z neznámého důvodu, prostě přestal. Bud začal s Tedovou ženou spát přede dvěma

měsíci a moc dobře věděl proč.

Vystoupili a vešli dovnitř, kde našli podle očekávání všechno vzhůru nohama. Poručík Oddílu M v Altusu

mluvil se dvěma muži ve špatně padnoucích oblecích, kteří museli být z OSBI. Oba měli na ramenou

pušky Remington 700s se zaměřovači. Když se Bud rozhlédl po mužích zákona, kteří se pohybovali po

budově, uviděl, že jsou všichni ozbrojení po zuby.

„Nalejte si kafe,” řekl mu poručík. „Čekáme s brífingem na toho zatraceného C. D.”

„Myslel jsem, že ten starej plešoun už umřel,” utrousil Bud na adresu starého zastánce zákona.

„C. D. nikdy neumře,” opáčil poručík. „Na to je moc nacucanej bourbonem.”

Našli si s Tedem kávu a velkou krabici koblih Dunkin’ Donuts a pustili se do snídaně. Náhle si Bud všiml,že kolem nich proudí muži do služebny, jako by náhle všichni zjistili, že nastal čas na kus řeči. Bud se knim připojil a místnost, po které se do tě chvíle potloukalo jen pár mužů, se náhle zaplnila policisty.

Státní důstojník pronesl několik slov na úvod, ale Bud a ostatní si ho nevšímali; poulili oči na legendárního

poručíka C. D. Hendersona, který tam seděl v tenké kravatě a kanadách a s jednoznačně nepředpisovýmcoltem automat v jakémsi starobylém podpažním pouzdře s třásněmi pod sakem obleku.

C. D. byl nejslavnější detektiv v Oklahomě a tvrdý policejní bojovník z těch slavných dnů, kdy policejní

tým z Oklahoma City poslal své nejlepší muže do FBI, aby jí pomohl zvládnout nápor násilných trestných

činů. Říkalo se, že se učil střílet od legendárního D. A. „Jellyho” Bryce.

Vypadal ale tak staře. Šly fámy, že má problémy s pitím, a byl by už dávno ve výslužbě, kdyby nevlastnilfotografie známých politiků s prostitutkami, nebo něco podobného.

„Tak vás všechny zdravím a rád bych řekl, jakej dojem na mě udělalo, jak rychle jste se tady sešli a kolikvás je,” ujal se slova C. D. Jeho obličej byl jako křížala nechaná dlouho na slunci a jeho oblek, khaki skovbojskými kalhotami, který vypadal jako koupený na mnohem většího člověka, zmačkaně visel na jehovychrtlé figuře.

„Vypadá to, že na nás Vězeňský odbor hodil pěknou špínu. Právě jsem byl na telefonu s Oklahoma City atady mám poslední informace. Rozdejte ten oběžník, prosím.”

Několik menších šarží prošlo mezi muži a rozdalo třístránkový dokument.

„Včera asi v šest večer, to je před třinácti hodinami, vyvedl recidivista Lamar Pye svého bratrance Odellaa nováčka Richarda Peeda ze státního vězení v McAlesteru. První špatná zpráva je, že se na to přišlo až vdeset večer při počítání vězňů a teprve pak začalo pátrání. Našli pořádnou hromadu mrtvol, starýdozorce byl nalezen s podříznutým krkem. Černý vězeň Willie Raplh Jeferson Jr. byl nacpaný v komoře skostkou mýdla v krku. Nejspíš Odellova práce. Rychle se zjistilo, že člověk, který doplňoval prodejníautomaty a vězení byla jeho poslední zastávka, se už nevrátil. To je špatné, protože tím pádem zmizeličtyři hodiny před tím, než se po nich začal někdo shánět, a všechny blokády na silnicích a psi v okolíMcAlesteru byli k ničemu.”

Pak popsal několik barvitých detailů útěku včetně popisu náklaďáku, ve kterém pravděpodobně uprchli,Fordu Econoline z roku osmdesát devět s nápisem HOSTESS PRODUCTS na boku. Zmínil i poznávacíznačku a popis pohřešovaného řidiče Willarda Jonese.

„To, co vidíte před sebou, je kriminální historie všech tří trestanců. Lamar je ta nejhorší špatná zpráva.Profesionální zločinec a trestanec. Porušuje zákon od svých deseti let. Jeho otce zastřelil v přestřelcepolicista v Arkansasu, když byl Lamar ještě v mámině břiše. Vyrůstal v polepšovně. Napadení, napadeníse zbraní, ozbrojená loupež, prodej narkotik, zkusil si skoro všechno. Působil v Tulse a Oklahoma City. Vroce 1974 zastřelil prodavače ve večerce. Jen tak, bezdůvodně. Takový je Lamar. V roce 1980 ho alepustili na podmínku. Pak on a jeho bratranec Odell začali vykrádat banky, občerstvení, dokonce vybrali imléčný bar v nákupním středisku v Tulse. Oba střílejí. Předpokládá se, že Lamar také vyřídil dva práskače,

kteří čmuchali kolem klubu motorkářského gangu Vznešených pohanů. Najali ho Pohani. Něco v tomoběžníku nenajdete: ten chlap má péro jak vůl. Takže když budete mít podezřelého, můžete ho prověřitpo téhle stránce. Pokud budete na měření potřebovat dvě pravítka, je to váš člověk.”

Místností se rozlehl smích.

„Teď je Odell něco jako Lamarův lokaj. Je debilní a skoro neumí mluvit. Nejspíš retardovaný. V roce 1985se Lamar a Odell rozhodli odrovnat kapitána Pohanů, který prodával drogy, a vzali ho kousek zaAnadarko, kde ho střelili do hlavy. Neumřel ale tak hned, jak si mysleli, ale nejdřív řekl jejich jména. A tak

oba pánové skončili v McAlesteru.”

Bud se podíval na fotografie obou mužů a spatřil to, co už viděl tolikrát předtím, oči předměstskýchgrázlů, ve kterých doutnala zášť proti celému světu. Mozky, které fungují jinak než mozky normálních lidí, jako by byly jinak zapojené. Suroví a bezohlední vrazi a manipulátoři, a k tomu, k čertu s nimi, i

odvážní. Tolik hrubé agrese. Násilí jako životní názor.

Odellovy oči byly jako kusy uhlí; nebylo v nich vůbec nic, jen zíraly z podivně tvarované hlavy s černou

šmouhou místo horního rtu, která jako by pocházela z jiné planety.

Lamar byl jiný: jeho obličej byl širší a otevřenější a měl i jisté kouzlo. Svým drsným způsobem to bylpohledný muž, až na ty oči, ze kterých bylo jasné, že je lepší si s ním nic nezačínat. Bylo v nich ale i něcojiného, jakýsi náznak, že býval mohl být něčím lepším.

„Řekl bych, že vím, jak je dostaneme,” řekl Henderson. „Dříve nebo později se poohlédnou po soběrovných, motorkářích mimo zákon, pankáčích, bývalých trestancích. Lamar měl hodně co do činění spůlkou gangů v Oklahomě; zná se se všemi kriminálníky ve státě. Objeví se u nich a někdo ho práskne,stačí, když budeme dávat pozor.”

„Co ten zelenáč?” zavolal někdo.

„Peeda není snadné popsat,” řekl C. D. Henderson. „Není to typický trestanec, i když na něj vypadá.Žádné předchozí konflikty se zákonem. Svého druhu geniální umělec; chodil na střední školu pro nadanévýtvarníky v Tulse, jeho táta byl velké zvíře u naftařů, a pak odešel na východ do nějakého střediskaumění. Je to prý malíř. Vrátil se, když jeho matka onemocněla, a deset let se o ni staral. Učil v té doběumění na vysoké škole v Oklahoma City, ale hlavně maloval.”

Bud se podíval na Richarda Peeda. Jeho tvář pod vlnitými vlasy byla pozoruhodná svou beztvarostí. Žádné

ostré rysy, jen nezformovaná surovina, velké dítě. Jeho těstovitý obličej čekal na zkušenost, která by muvtiskla nějaké rysy. Z očí nad tabulkou s číslem trestance vyzařoval strach; byly jako králičí. Kriminál byho zabil.

„A co udělal tenhle chlapák?” zeptal se jeden zástupce šerifa. „Vybral stánek s limonádou?”

Bud ale viděl, že jediný trestný čin zmíněný v oběžníku je napadení s úmyslem zabít. Takové případy seskoro nikdy nedostávaly do zařízení jako Mac. Každý student prvního ročníku práv by dostal z vězeníčlověka s čistým rejstříkem za dva měsíce.

„Protože byl bílý a bohatý, museli předvést, jak umějí být tvrdí. Dohoda ale zněla, že si odkroutí tři měsíce

v Macu a pak ho přemístí na to federální hřiště v Renu. Kromě toho taky udělal pořádně hnusnoušílenost,” řekl Henderson. „Uspořádal výstavu svých obrazů a čekal, že všichni kritikové budou básnit otom, jak je skvělý. Nikdo ale nepřišel. Jeho matka ho kvůli tomu pořádně stírala. Pobodal ji.”

Jestli si C. D. Henderson myslel, že svoje publikum šokuje, zmýlil se. Všichni ti muži už viděli mnohemgrotesknější věci v černošských čtvrtích Oklahomy. Henderson však ještě nedomluvil.

„Bodl ji do očí. Prostě své matce vypíchal oči. Oslepil ji.”

KAPITOLA 3

Další králík se učil, co to obnáší potkat se s vlky.

Bylo před osmou a začínalo se stmívat. Telefon neměl Buda Pewtieho vzbudit ještě dobrých šest hodin.Ale v dodávce, která jela deset kilometrů pod rychlostním limitem na západ po dálnici 1 směr Ada,pokračovala výuka.

Králík se jmenoval Willard. Měl to napsané na oválné jmenovce na kapse. Tiskacím, WILLARD.

Lamar si pomyslel: Až se stane cokoliv, nikdy nebudu nosit košili se svým jménem na zasraný jmenovce,

aby moh kdejakej zmrd říkat Nazdar, Lamare, zkontroluj mi volej, Lamare, přenes todle támdle, Lamare,

nemám cukr do kafe.

Willard měl už mokro v kalhotách. Nemohl přestat kňučet, ale to králíci dělávají. Proto jsou to taky králíci.

„A teď mi, Willarde, řekni o tý fabrice, co v ní děláš.”

„Pane, prosím, neubližujte mi, proboha! Je to prostě normální fabrika.”

„Kolik máte náklaďáků?”

„Ježišmarjá, nikdy jsem je nepočítal!”

„Teď dobře poslouchej, Willarde. Nerad bych ti musel ublížit. Prostě mi to povíš. Kolik náklaďáků?

Odpověz na otázku, nebo ti Odell ublíží jako předtím.”

Odell už Willardovi zlomil čtyři prsty. Teď seděl se svou velkou paží omotanou kolem Willardova hubeného

roztřeseného krku a jedl Twix. Už jich spořádal nejmíň padesát.

„Tyk-si,” pronesl občas.

„Richarde,” zavolal Lamar, „pokračuj prostě dál na Adu. Neudělej ňákou pitomost. Rychlost máš akorát,

hochu, cejtím to.”

Richard se za volantem dodávky snažil vypadat nonšalantně, ale ve vzduchu visel králičí strach jako pachhnijícího masa a jemu se z něj dělalo špatně.

„Jasně, Lamare,” zavolal zpátky. Projížděli zapadlými městečky, kde Richardovi nebylo nikdy jasné, jak sitam lidé vydělávají na živobytí, přes zeleně louky poseté velikými balíky sena, krajinou, která bylatypickým obrázkem zemědělské části USA. Snažil se neposlouchat, co se děje za ním, a soustředil se nato, aby držel ručičku tachometru na stovce.

„Asi pětadvacet náklaďáků,” řekl Willard roztřeseným hlasem, který mu strachy přeskakoval do fistule.„Máme zákazníky po celé jižní Oklahomě. Zajišťujeme dodávky potravin a máme automaty ve všechměstech nad pět tisíc, děláme taky policejní stanice, poldové snědí spoustu čokolád, všude si člověkmůže dát Twix nebo Mars, to je, co děláme.”

„Tyk-si,” konstatoval Odell.

„Prosím, prosím, mám ženu a dvě děti. Pane, nikdy jsem nikomu neublížil a neudělal nic špatnýho.” „Na to kašli, Willarde. Spolupracuj a možná se za tebe přimluvím u Odella, co ty na to?”

„Ano, pane,” vzlykl Willard.

„Pětadvacet náklaďáků? a to když máš po šichtě, tak všechny parkujou na jednom fleku? Jsou za plotem?Musíš ukázat nějakej průkaz, když tam jedeš? Všímá si tě někdo? Musíš na nějakou centrálu nebo něco?”

„Parkujem pohromadě, pane,” odpovídal poslušně Willard. „Plot tam není. Řidiči jdou do kanceláře hlásit,

co jim zbylo za zboží, a pak ho vyloží. Pak se odepíšem.”

„Kdyby ses nevodepsal, všimnul by si toho někdo? Byl by to malér? Kdo by se to dověděl?”

„Proboha, vy mi chcete něco udělat!”

„Nic ti neudělám, když mě k tomu sám nedonutíš. Chci po tobě úplný hovno. Pomoz mi, Willarde. Spolu to

dáme dohromady, ne?”

„Řekl bych, že tak kolem osmý by se po mně začali shánět. Kdybych se nevrátil do desíti, možná byzavolali policajty. Ale mezi řidičema a údržbářema je spousta flákačů.”

„Ale ty mezi ně nepatříš, Willarde. Ty jseš dobrej pracant.”

„Ano, pane.”

„Tak dál, Willarde. Máš nějaký prachy?”

„Pane, mám u sebe jenom deset dolarů. A taky spousty čtvrťáků. Asi pět stovek ve čtvrťákách a dalších

drobnejch.”

„Aha,” počítal v duchu Lamar. „A co kreditku? Máš kreditku, Willarde?”

„Ne, pane. Vydělám si jenom čtrnáct tisíc za rok. Na kreditku to není dost.”

„Máš nějaký prachy doma?”

„Prosím, pane, nechoďte ke mně domů. Mám dvě malý holčičky. Bože, proč se tohle děje?”

Bylo to, jako by chtěl Willard zjistit, jak rozzuřit Lamara na nejvyšší míru. Lamar nikdy nesnášel, když mu

někdo kladl tak základní otázky.

„Chceš vědět proč, Willarde? Vidíš, co je tady napsaný?”

Podržel mu před očima svou velikou pravou pěst, tu, na které měl vytetované FUCK.

Willard přikývl. „Ano, vidím.”

Pak se objevila druhá pěst. YOU! stálo na ní.

Strach zářil z Willardových očí jako žár. Na tohle se Lamar díval moc rád.

„Chápeš to, Willarde? Dává ti to smysl?” Willard zoufale přikývl.

„Fajn. Ale pro sichr, Odelle, zlom mu ten zasranej palec.”

Odell čoko, dobrý. Sladký. Čoko jak máma.

Čoko, všicko na svět. Moc čoko, moc! Auto plný čoko. Čoko bílý, čoko hnědý, čoko mlíko.

Mar hlas: „Odelle, zlom mu ten zasranej palec.” Odell bolet pán. Moc bolet pán. Palec nejít. Palec nejít.Palec nejít!

Palec křup!

Palec křup křup.

Teď čoko, Mar. Mar dát teď Odell čoko.

Když mu Odell zlomil palec, Willard zaječel. Zaječel tak hlasitě, že to popudilo Lamara, který přelez

dopředu, aby si promluvil s Richardem.

„Jak se držíš, Richarde?”

„Musíte mu tak ubližovat?” zeptal se Richard.

„Ubližovat? Kruci, tos v tom svým krátkým životě ještě nic neviděl, když říkáš tomudle ubližování,” zasmálse Lamar naivitě Richardovy poznámky.

„No,” pokračoval po krátké pauze, „řek bych, že budeš chtít na další vodbočce sjet z dálnice do Ady,aspoň doufám. Pak budem hledat Davisovu ulici, a až vodbočíme, zavolej mě.”

„Lamare… kam jedeme?”

„Neboj, hochu, mám to všecko promyšlený. A teď, co to bylo s těma zápěstíma? Pamatuješ, jaks mi

tenkrát večer povídal vo těch zápěstích?”

Willard nepřestával kňučet; vzlykal, dávil se a škemral, ale Odell ho pořád lhostejně přidržoval jednou

paží, zatímco přežvykoval jeden Twix za druhým.

Zápěstí? Proč sakra zápěstí?

Pak mu to došlo: umění. Umění!

„Aha! No, myslím si, že to, co dodává malbě nebo kresbě takovou lehkost a živost, je pružnost zápěstí a

skvělé propojení svalů zápěstí a ruky s viděním a představivostí. Proto se volně načrtnuté linii říká živá

linie.”

„Kurva,” ulevil si nadšeně Lamar. „Jo, fakt umíš mluvit. Umíš mluvit a umíš malovat. Je to fakt zajímavej

chlápek, co, Odelle?”

„Juooo,” zkroutil Odell Pye svá znetvořená ústa do úsměvu potřísněného čokoládou.

„A teď, Richarde, začneš přemejšlet vo svým dalším vobraze. Myslím, že bych se chtěl vrátit ke lvům.Líbili se mi vorli a líbili se mi tygři, ale na tom starým králi džungle je něco, co mě šimrá tam, kde se drbu

nejvíc.”

Richard sledoval černobílé auto dálniční hlídky na kraji dálnice, kolem kterého projeli. Podíval se nahodinky. Bylo jasné, že na jejich útěk ještě nepřišli.

Lamar měl na práci ještě něco. Vrátil se dozadu do dodávky. Zvedl králíkovu hlavu, až se dívali jedendruhému do očí. To, co viděl, ho vůbec nepřekvapilo. Strach. Jeho oči byly jak oči feťáka, ale droga, zekteré tak šílel, byl strach. Teď mohl dělat s Králíkem Willardem cokoliv. Přefiknout ho, přefiknout jehodcery, zabít jeho ženu, podpálit mu barák a on by jenom takhle zíral s roztřesenou bradou. Nebyl to aničlověk. Byl to jenom králík. I negr by se pral. Ale králík ne. Králík jenom třeští oči, když se do něj někdorozhodne zakousnout. Dokonce i nastaví svůj nejlepší kus masa. A prodá všechno, i to, co nemá.

„Teď poslouchej, Willarde, potřebuju, abys mi píchnul.”

„S č-čím?” špitl Willard.

„Zbraně. Potřebuju nějaký zbraně. Chlap jako já, co má spoustu nepřátel, musí mít zbraň. Ne aby zabíjel,na obranu. Máš nějaký zbraně, Willarde?”

„Nenávidím zbraně,” řekl Willard.

„Pistle,” ozval se Odell. „Bum pistle bum.”

„Tak to mě, hochu, vůbec nepřekvapuje.”

„Vím, kde je krám se zbraněma,” pokusil se mu pomoci Willard.

„Hele, Willarde, je mi jasný, že se mi snažíš pomoct. Ale krám se zbraněma je mi na nic. Jak mám udělatkrám se zbraněma, když nemám kvér? a kdybych ho měl, nepotřeboval bych udělat krám se zbraněma.Kromě toho dneska maj tydle krámy samý hajzlové. Ty chlapi jsou celý nadržený na první záminku, abymohli někoho vodprásknout. Píšou vo tom v časopisech vo zbraních. Stejně jako bílý vidláci a tenměstskej póvl. Já potřebuju poctivýho občana se zbraněma, lovce nebo někoho takovýho. Willarde, jávím, že když se pořádně zamyslíš, tak na něco přijdeš.”

Willard svraštil obličej v zoufalé snaze vyhovět. Pak mu v očích zableskla naděje.

„Pan Stepford říkal, že jeho otec loví,” vychrlil ze sebe. „Říkal, že mu každý podzim posílá srnčí kýtu.”

„Hmm,” řekl Lamar. „A kdopak to je, ten pan Stepford?”

„Pan Bill Stepford, regionální viceprezident divize Hostess Baking pro Oklahomu. Šéf mého šéfa. On mi dal

tu práci. Říkal, že jeho otec byl v Kanadě na losech, v Mexiku na holubech, a než umře, chce si zajet doMaine na medvěda.”

„Kde žije jeho otec?”

„Je to velkej lovec. Vlastní pozemky u Ratliff City.”

„Má ten chlap nějaký křestní jméno?”

„Pane, já, neublížíte mu, že ne? Je už starý. Bojoval ve druhé světové jako pilot bombardéru. Byl hrdina.

Byl –“

„Má nějaký křestní jméno?”

„Já ho neznám,” řekl Willard. „Ale když o tom přemýšlím, řekl bych, že pan Bill Stepford je pan Bill

Stepford junior. Neublížíte tomu starému pánovi, že ne?”

„Hele, Willarde,” odpověděl Lamar. „Já hraju na rovinu. Tys pomoh mně a já ti neublížím. Proč bychubližoval tomu starochovi? Vypadám snad na to? Odelle, buď na něj hodnej. Zklidni ho.”

„Jóvajó,” řekl Odell.

A Odell Willardovi neublížil. Uškrtil mladíka tak klidně, jak jen mohl, i když se svíjel a kopal.

Dodávka zrychlila na sto padesát. Lamar se otočil a zařval: „Kurva, Richarde, zpomal, nebo se na násnalepěj poldové a já sežeru tvoji prdel k snídani.”

Richard se snažil ovládnout. Chlapec konečně přestal bojovat. Zpomalil zas na stovku a podíval se dozrcátka, ale žádné majáky za sebou neviděl. Byl opět v pořádku. Snažil se klidně dýchat.

„Tyk-si,” poznamenal Odell.

KAPITOLA 4

Svět přestával dávat smysl už v sedmdesátých letech a od té doby se to už jen zhoršuje: šílené děti sautomatickými zbraněmi, zločiny proti ženám a dětem, bílí magoři, kteří si myslí, že jsou vyvolení bohem,černoši plní deziluze a hýčkané zuřivosti. Někdy věřil, že za tím jsou komunisti nebo nějaká organizace –CIA, FBI, Ku-klux-klan. Poručík C. D. Henderson však přesto lpěl na některých jistotách protinarůstajícímu chaosu. Na prvním místě věřil v logiku. Byl detektiv, příslušník té nejspecializovanější anejproslulejší profese sloužící k ochraně zákona, nejslavnější detektiv v Oklahomě, policejní celebrita,konzultant na významných případech. Celým srdcem věřil, že pokud se podaří shromáždit dostatek dat,chytrý člověk v nich najde systém a dojde k logickému závěru.

V šedesáti osmi byl stále pouhý poručík. Bude jím stále, stejně nevyhnutelně, jako ho budou pořádpověřovat vedením případů. Vystavěl kariéru na své inteligenci a instinktu, a přesto nevydělával aničtyřicet tisíc dolarů ročně. Muži, se kterými začínal, už byli většinou mrtví, a muži, které zaučoval, byli užv důchodu nebo odešli za lepším a on teď většinou pracoval pro neurvalé mladé kariéristy. Stále však měl

svůj dar: dokázal najít spojení tam, kde ho ostatní nespatřili, byl ochotný dělat mravenčí práci, tokaždodenní prověřování detailů.

„Tyhle děti,” stěžoval si často své paní, „tyhle zatracený děti prostě nechtějí dělat svoji práci. Napíchnout telefon, udělat šťáru, zavolat techniky, najít a vyslechnout svědky. Nemají dost trpělivosti poskládatodpovědi ze zlomků.”

„Carle,” říkávala na to, „žádný z nich nestojí ani za fajfku tabáku.”

Byla to hlavně hořkost, co ho dovedlo do milující náruče bourbonu I. W. Harper. Se svou dennípůllitrovkou s láskou chovanou v pravé vnitřní kapse dokázal potlačit svůj vztek, který ho hryzal jako malý

vzteklý pes a nedovolil jeho mozku volně myslet. Možná občas udělal pár drobných chyb, možná občaspřehlédl nějakou stopu, možná mladší kolegové cítili z jeho dechu whisky a věděli, že ho mají po čtvrtéodpoledne nechat na pokoji, ale na tom nezáleželo. Dobře věděl, že je to buď, anebo, pít, neboochutnat hlaveň pistole.

Druhý den honu na bratrance Pyeovy se kolem něj na stanici dálniční údržby v Chikashe shromáždil davcynických pomocníků, kteří hledali odpočinek a snad i radu. Říkalo se, že to není první podobný lov, který

C. D. vede.

„Takže, poručíku,” řekl jeden, „mám holku, ke který bych se rád vrátil. Jakou myslíte, že máme šanci, že

tohle brzo zmákneme?”

„Ti, co utečou, se často jenom tak potloukají a nevědí, kam by se vrtli,” začal s pohledem upřeným dotěch mladých tváří, „a v prvních pár minutách nebo hodinách vlítnou do silničního zátarasu. S těmi je to vpohodě, to jsou ti, kvůli kterým se zátarasy staví. Pak jsou tady ti, kteří mají za sebou nějakou organizaci,

s jejíž podporou můžou počítat, doprava, zbraně, nová identita a tak. Ale dříve nebo později se najdenějaká krysa, která je práskne, aby se dostala z maléru.”

„Ale jednou za čas,” pokračoval, „jednou za čas padnete na někoho, komu to myslí. Někoho, kdo má protyhle věci cit. A kromě toho, takový člověk celou věc promýšlel ze všech úhlů, probíral se všemi chybami,které udělal, je dost chytrý na to, aby sbíral informace od starších vězňů. A takový vás, pánové, pořádně

prožene.”

„C. D., myslíte, že nás Lamar prožene?”

„To je ještě brzo soudit. Ale je venku už osmačtyřicet hodin a vypadá to, že se mu podařilo zmizet. Udělal

na mě dojem, to vám povím. Takže možná ano, možná je Lamar ten typ, drsňák na svém velkém flámu.A řeknu vám, jestli je to tak, bude pekelně těžké ho chytit.”

„C. D., když vás guvernér požádá o radu, co uděláte?”

„Vyřeším to jako každý jiný zločin. Řeknu: ,Hledejte třetí důkaz.’ Někdy se to dá zvládnout se dvěma,nikdy ale s jedním, jak jsem zjistil po hořkých letech pokusů. Někdy možná stačí jenom dva, aby vámukázaly správnou cestu. Jednou už jsem to zažil. Ale tohle tady je jenom vyšetřování. Každý zatracenýpřípad, ať je to nějaká taškařice pro zvláštní jednotku SWAT, domácí hádka nebo automobilová honičkapo dálnici, je ve své podstatě jen vyšetřování, které má svá pevná pravidla. A je to ten třetí důkaz, covám pokaždé ukáže cestu. Tak jsem dostal Zubaře Freddyho.”

Byl to Hendersonův nejslavnější případ; psalo se o něm dokonce v nějakém časopise a byla řeč i o filmu, i

když z toho nakonec nic nebylo.

Ale nikdo nevykřikl: Vyprávějte nám o Zubaři Freddym, C. D. Kromě jediného.

„Nebyl to –“

„To je on,” přikývl C. D. A to bylo všechno. Stará sláva mu vybledla před očima. Bože, jak toužil poskleničce, aby se mu lépe mluvilo! Přesto se do toho ale pustil, aby těm zelenáčům ukázal, jak na to.

Bylo to v roce 1975, na letu American Airlines číslo 354 z Oklahoma City do Chicaga, dvacet minut postartu: Bum prásk! Sto dvacet jedna duší zmizelo v jediném zahřmění. Části těl byly rozptýlené po čtyřech

okresech. Případu se okamžitě ujala FBI. Netrvalo jim dlouho zjistit druh nálože, kterou bylo obtížnévystopovat: čtyři dynamitové patrony napojené na budík ze samoobsluhy roztrhaly vnitřnosti letadla dřív,než se mu vůbec podařilo nabrat výšku. Došli k závěru, že něco takového mohl někdo udělat jen propeníze, a rychle prověřili data všech nově uzavřených pojistek obětí s cílovou částkou převyšující sto tisíc dolarů. To byl jejich první důkaz. Vyneslo jim to dvaatřicet podezřelých; ty pak prověřili stran zkušenostíse stavebními nebo demoličními pracemi. Vycházeli při tom z předpokladu, že sestrojit takové zařízenívyžadovalo jistou zručnost a praxi. To byl druhý důkaz a na jeho základě během jednoho dne zatkličtyřiačtyřicetiletého vedoucího pracovníka naftařské společnosti, který pracoval na výzkumech v ChoctawFields, kde se dynamit pravidelně používal při sonarovém testování.

Ale C. D. to nevzal. Ten člověk vždycky pojišťoval svou ženu před každým letem od roku 1958, kdy sevzali. Neexistovala žádná svědectví o problémech v manželství a ten chlapík byl jáhnem jejich kostela.Ano, spal se svou sekretářkou, což byl asi jeho jediný zločin, ale bylo tak snadné na to přijít, že nikdynemohl doufat, že by to vyšetřovatelům uniklo. Ale nejdůležitější bylo, že nebyl domácí kutil. C. D.navštívil jeho dům poté, co byl zatčen, a nenašel tam jediný kus doma vyrobeného nábytku, ani poličkuna knihy. V suterénu nebylo vůbec žádné nářadí, jen krabice. Věděl, že je obrovský rozdíl mezi muži, kteří

tvoří věci vlastníma rukama, a těmi, kteří to nedělají; nevěřil, že by tohle mohl být člověk, který by

sestrojil bombu.

„Noviny byly plné triumfu FBI,” řekl C. D. „Ale podle mě to pěkně smrdělo. Nedokázali najít nejmenšístopu zbytku výbušniny v jeho domě nebo kanceláři. Moc toho o bombách nevím, ale jestli mám uvěřit,že to udělal, musím vědět, že důvěřoval svým manuálním schopnostem natolik, aby si mohl být jistý, žepo něm nezůstane kráter přes půlku clevelandského okresu.”

Tak se C. D. dal do práce: první důkaz, pojistky přes pětatřicet tisíc dolarů, ne sto tisíc.

„Tihle kluci z města, co jsou u FBI, jsou zvyklí mít co do činění s organizovaným zločinem, úplatnýmipolitiky, drogami a podobně, s lidmi, kteří by pro míň než sto táců nehnuli prstem. Ale pro někoho zvenkova, majitele malého obchodu nebo někoho, kdo se sotva drží nad vodou a je až po uši v dluzích, jepětatřicet tisíc pořádná hromada peněz.”

Tím nezískal třiadvacet jmen, ale čtyřicet sedm.

Pak je prověřoval vzhledem ke zkušenostem s výbušninami a podobně, nic. Žádný z těch lidí nikdynepřišel s ničím podobným do styku.

Pak ho napadlo, že ten člověk musel zajít do knihovny, aby si tam zjistil, co potřebuje. Zavolal doOklahomské městské knihovny a dozvěděl se, že z těch čtyřiceti sedmi je u nich zaregistrováno třicetjedna; právě se začínaly používat počítače, díky kterým si mohl projít jejich záznamy. Zjistil, že jeden znich si před dvěma měsíci vypůjčil knihu zvanou Principy průzkumů pomoct výbušnin: Příručka pronaftařskou geologii.

Byl to osmatřicetiletý Freddy Dupont z Midwest City v Oklahomě… zubař.

„Zubař, pomyslel jsem si,” promlouval C. D. ke svým posluchačům. „Proč by si sakra zubař půjčoval knihu

o výbušninách? a nemusí být zubař náhodou vzhledem ke své práci šikovný na ruce, a tak mít zručnostnezbytnou k vyrobení něčeho, jako je bomba?”

To ale nestačilo. Potřeboval ještě třetí důkaz.

Vzal onu knihu k naftařskému geologovi a řekl mu: „Vím, co mi ta kniha říká. Co mi neříká?”

Geolog knihou několik minut listoval, prohlédl si obsah a rejstřík a pak vyřkl jedno slovo, ze kteréhopřeběhl C. D. mráz po zádech.

„Rozbušky.” To bylo to slovo, co z něj vypadlo. V té knize se neříkalo nic o rozbuškách, o tom, jak tu věc

odpálit.

„A kde by se můj člověk dověděl něco o rozbuškách?” zeptal se ho C. D.

„Vím o jediném místě. V armádě,” zněla odpověď.

„On ale v armádě nebyl.” Pak ale C. D. něco napadlo. Armáda vecpe každou maličkost, kterou ví, do…polních manuálů.

Pak už šlo všechno jako na drátkách. Zavolal do tiskárny americké vlády a zjistil, že si zubní laborantkaRose Fluerryová, která nepracovala v ordinaci doktora Duponta ani rok, objednala polní manuál nazvaný

Improvizované detonační techniky speciálních jednotek. Prolistování příručky odhalilo náčrt naJednoduché časovací zařízení, které se zatraceně podobalo tomu, které podle FBI vyhodilo do vzduchu toletadlo. Jednodenní vyšetřování odhalilo, že se ten zubař vlastně k Rose Fleurryové nastěhoval; druhý den

ukázal, že se tak stalo čtyřiadvacet hodin po výbuchu, který stál mezi jinými i život jeho ženu a tři děti.

C. D. zatkl Rose a ta se po hodinovém výslechu položila. Vyšlo najevo, že o něj po tom všem vlastně ani

moc nestála. Nedával po sobě dolů prkýnko na záchodě. A těch padesát tisíc od pojišťovny za jeho ženu adětí? To byl jen nápad navíc, pár dolarů na výlet do Mexika, na který se nikdy neodhodlal vypravit.

„Jsem hrdý na to, že ho za to odsoudili k smrti, i když mu to ti parchanti pak změnili na doživotí.Nejlegračnější na tom bylo, že když ho zatkli, našli u něj spoustu modelů letadel. Miloval letadla. Byl toale ten třetí důkaz, kterým jsem ho dostal.”

Závěrečné poučení dopadlo na hluché uši mužů, které ten staroch už začal nudit. C. D. cítil, že tak je topokaždé. Předstírali, že se chtějí něco dozvědět, ale neměli na to tu trpělivost, to správné soustředění.

Když se rozešli, aby se vyspali na druhý den, předstíral C. D., že se vrací k faktům, ke složce, kterou měla

OSBI o Lamarovi.

Místo toho ale sáhl do kapsy kabátu a vytáhl láhev I. W. Harpera. Hbitě ukroutil uzávěr. Sklonil se, jakoby jen měnil polohu na židli, a podařilo se mu dát si z láhve pořádný lok. Chutnalo to po dřevěném uhlí,střelném prachu a starých švestkách. Pomohlo mu to tam, kam si přál, ke stavu zamlženého vědomí.

Bud se převaloval z boku na bok a snažil se usnout. Tahle práce znamenala šest hodin zírání do aut natom zatraceném zátarasu, pak dvanáct hodin hlídkování na silnici a nakonec šest hodin volna. Z těch šesti

hodin ale bylo už šest pryč a ten zatracený C. D. nepřestával něco vykládat partě chlapů z FBI o párkavalců dál. Aby toho nebylo málo, vyli venku policejní psi a každou chvíli nad nimi přeletěl OSBI. Z rohukomunikačního centra se ozývaly hlasy mužů čistících zbraně, ze kterých ještě nebylo vystřeleno. Spát vněčem takovém bylo takřka nemožné.

Bud si to ale tak nebral. On a Ted se střídali v řízení a po skoro pětadvaceti letech, kdy řídil sám, Budnesnášel, když ho někdo vezl. Kromě toho měl pocit, že Tedova životní rozpolcenost se nějak promítá dojeho řízení. Bud byl jako na jehlách, když seděl vedle toho člověka na sedadle pro spolujezdce. Kdyžchcete být dopravní policista, musíte řízení milovat, protože tvoří devadesát osm procent vaší každodennípráce: vidíte všechny podoby smrti, která si přichází pro řidiče, při jejichž pronásledování můžete samizemřít. Proto musíte tu děvku na čtyřech kolech milovat, nebo si můžete hledat jinou práci.

Za tři hodiny však bude řada s řízením na něm. Miloval své hodiny za volantem a tajně doufal, že se tigrázlové nenechají chytit dřív, než přijde jeho osmnáctihodinovka.

Tohle potěšení však byla jen zástěrka hlubšího pocitu, který Bud nedokázal pojmenovat. Dočasnévybočení z normálu, který s sebou toto stíhání uprchlých zločinců přineslo, ho vzrušovalo. Byla to

svoboda, nebo iluze osvobození od Toho.

Tak to v duchu nazýval: To. To bylo To, jen to a nic jiného.

To v sobě zahrnovalo celý ten zmatek, který si sám přivodil. To znamenalo Jen a chlapce a tiché potěšení

z jeho práce v kontrastu se sladkým pocitem znovuzrození, který zažíval s mladou Holly, a tušenímbudoucích rozkoší.

Bud nebyl žádný romantik. Jeho představa dobré četby byl nový výtisk časopisu Zbraně & munice neboAuto a řidič, jeho oblíbenou zábavou byla návštěva baseballového utkání, kde mohl sledovat, jak hrajeJeff. Do kina zašel jednou za rok, což bylo o jednu návštěvu víc, než by si přál. Na televizi se nedíval anechápal, co na ní ostatní vidí. Dělal prostě jen svou práci, jak nejlépe uměl, a čekal, že ho okolí nechá na

pokoji.

A pak všechno to šílenství vypuklo. Před třemi měsíci zastavil těsně před koncem směny před svým oblíbeným místem na dálnici 44, motorestem Mary’s, kde byla káva tak černá a horká a lívance takhnědé, jak to měl rád.

Seděl u pultu a vychutnával jídlo, když zaslechl své jméno.

„Bud? Seržant Bud Pewtie?”

Ohlédl se a tam stála ona. Pamatoval si na ni. Když dělal partnera Tedovi během jeho šestiměsíčnízkušební lhůty, občas se s Holly setkal, a když Ted dostal prýmek první třídy. Bud a Jen to s mladýmpárem oslavili společným grilováním. Pak se ale Ted změnil a jen zřídkakdy s Budem promluvil.

„Holly, jak se máte? Co vás sem přivádí?”

Ta Budova část, o které už skoro ani nevěděl, reagovala jako první. Nebylo to jen proto, že Holly bylahezká; skrývala v sobě tajemství, která ho podivně dráždila. Její mladé chlapecké tělo, pihy, srdečnýúsměv, v tom všem bylo něco spikleneckého.

„No, Bude, abych pravdu řekla, hledala jsem vás.”

„Tak se posaďte a já vám koupím kafe. Už jste někdy slyšela o tom vynálezu, co se mu říká telefon?Docela snadno se s ním zachází. Jenom do něj hodíte čtvrťák, zmáčknete pár tlačítek a můžete mluvit, s

kým chcete.”

„Díky za radu. Bude, ale tak jednoduché to není. Chtěla jsem s vámi mluvit mezi čtyřma očima.” „Máte příležitost. Není to ale ta obehraná písnička, kterou jsem slyšel už tisíckrát, něco jako že ten

zatracený blázen Ted má milenku? Vím, že vypadám jako mudrc, ale to je jen zdání. Mohl bych poradit

jenom: půjčím vám svoji pistoli a jděte ho zastřelit. A to mi moc moudré nepřipadá.”

Zasmála se.

„Ale Bude, že vy rád flirtujete a rozesmáváte děvčata? Vsadím se, že jste byl na střední škole pěknéčíslo!”

Nebylo to tak. Byl velký, nemotorný a o něco chytřejší, než bylo na první pohled patrné. Dívky se o nějnezajímaly. Vzal si tu první hezkou, která na něj byla milá.

„To si pište.”

„Ale k věci,” řekla. „Nejste zas tak daleko od pravdy. Jako by byl v myšlenkách někde jinde. Ale nemyslím,že je v tom žena. Napadlo mě, jestli se u něj v práci nestalo něco, o čem bych měla vědět.”

Bylo to tak. Ted byl mimo. Pokaždé přišel, odsloužil si své hodiny a zmizel. Už nebyl součástí pečlivěpropracovaného tréninkového programu, návštěv tělocvičny a střelnice, volitelných cvičení SWAT, kurzurychlého pronásledování, a když s tímhle skoncujete, můžete se spolehnout, že zůstanete v první tříděpěkně dlouho.

„No, asi si potřebuje pár věcí promyslet.”

„Přesně tohle říká, když vůbec promluví.”

„Nemáme to lehké.”

„Ale Bud Pewtie z toho nezahořkl.”

„Staroch Bud Pewtie si tím prošel také. Holly, dejte mu trochu času. Možná není stvořený na to býtpolicistou. To nic není. Žádná hanba. Je spousta dalších věcí, které může, abyste na něj byla pyšná. Je totěžký život a už mockrát jsem litoval, že jsem si vybral právě tuhle cestu.”

„Vy jste takový John Wayn, že se mně tomu ani nechce věřit, ale udělal jste na mě dojem tím, jak jste semě pokusil utěšit.”

Zasmála se a Budovi náhle došlo, jak snadno by ji uměl mít rád. Někdy si přál, aby ten moment dokázalnavždy zmrazit ve svém srdci, její smích, její oslepující krásu, její dar udělat vždy tu správnou věc.

Ale o několik týdnů později, během kterých na ni nemohl přestat myslet, jí jednoho dne zavolal. Jakozáminku využil Tedův problém a na jednu prokletou věc navázaly další; stalo se z toho To.

„Bude?”

Byl to Ted z vedlejšího kavalce.

„Ano, Tede?”

„Bude, nemůžu spát. Půjdu si sednout do auta.”

„Tede, musíš se trochu vyspat.”

„Ale já nemůžu.”

„Tede, musíš být ve formě. Máš něco na srdci?”

„Povím ti o tom někdy jindy. Bude. Ty budeš vědět, co mám dělat.”

Bud se díval za Tedem, jak jde ke dveřím. Snažil se k němu něco cítit. Neměl by se cítit hrozně, když spí s

manželkou svého parťáka? Ale necítil nic. Ted si to vlastně způsobil sám tím, jak se choval. Bud sinedokázal o Holly myslet nic špatného a z některých věcí, které mu řekla, se mu dělalo špatně. Ted si vnoci sám pouštěl na videu porno. Zdálo se, že Ted vůbec neuvažuje o tom, že by se jeden druhého ještěněkdy dotkli. Ted na to všechno kašlal.

Tede, parťáku, udělal jsi hroznou chybu. Kéž bych byl dost chlap na to, abych ti z toho dokázal pomoct,ale už jsem se do toho příliš zapletl.

Pohybovali se po 1-44 mezi Chikashou a Anadarkem, odkud pocházeli bratranci Pyeovi a kam mohli

zamířit (i když si to Bud nemyslel; ať byl Lamar jakýkoliv, rozhodně nebyl hloupý), když Ted konečněprolomil mlčení.

„Bude, leží mi v hlavě jedna nebo dvě věci.”

„Tak to nemá cenu je tam držet. Vyplivni je.”

Obličej mladého policisty zrůznilo úsilí, se kterým hledal správná slova. Pak se trochu uvolnil a spustil.

„No, Bude… už pár měsíců mě něco žere. Už jsem si dokonce zašel k psychiatrovi. Ty jsi ale první

normální člověk, kterému to říkám.”

„Tak ven s tím. Řekni, o co jde, a pak zkusíme vymyslet, co s tím.”

„Jde o tohle: myslím, že na tuhle práci nemám žaludek.”

Slova zůstala viset ve vzduchu. Za okny auta ubíhala krajina jako zelená řeka, pšeničná pole a pastviny,táhnoucí se až k obzoru. Brzy se objeví Anadarko, ošklivé, špinavé maloměsto s obvyklým pruhempotravinářských továren několik kilometrů před mrtvým centrem města.

„Je to hrozná práce, Tede. Každý z nás to cítí, když si připíná pistoli. Můžeme narazit na motorkáře zTulsy, grázla v mizerné náladě, a chytit kulku. Taky na to často myslím, hlavně v těchhle šílených dobách,

kdy má každý zbraň.”

„Ne, Bude, ty mluvíš o riziku naší práce jako ten psychiatr. Ale je v tom něco jiného.”

„Tak dobře, Tede, když to říkáš. Ale myslím, že každý v naší profesi cítí to, co my.”

„Asi před rokem jsem měl mizernou službu. Třicet kilometrů pod Oklaboma City mi radar ukázal auto, copřekročilo rychlost. Zastavil jsem ho. Byly asi tři ráno. Nikde ani duše. Neviděl jsem dokonce ani světla naobzoru. Zavolal jsem na dispečink a zjistil, že tam na řidiče nic nemají. Přesto jsem měl strach, ani nevímproč. Právě takhle chytil pár let před tím kulku do hlavy jeden polda z Marylandu.”

„Pamatuju se na to, Tede. Šel jsem mu na pohřeb.”

„Takže jsem došel k tomu autu… Byli tam čtyři černoši. Na hlavách kšiltovky, sportovní soupravy a,člověče, to auto šíleně smrdělo trávou. Byli pořádně zhulení. Požádal jsem o řidičák a chlápek za volantem

mi ho podal. Cítil jsem, jak se na mě upírají ty čtyři páry očí. Zírali na mě, z auta se valily mraky kouře ztrávy, já tam byl sám a říkal jsem si Jsem mrtvej. Jsem si jistý, že převáželi drogy. Nepřestávali na mězírat, čekali na můj pohyb, vyzývali mě, abych se pohnul. A pak jsem uviděl první pistoli. AR-15 jakomoje, jen s krátkou hlavní. Vytáhnul ji ten na místě vedle řidiče. Jeden z nich vystoupil. Měl tu zatracenou

Uzi! Viděl jsem, jak si chlápek na zadním sedadle hraje s něčím, co jsem ani nepoznal! Nějaká podivnávěc s otvory na chlazení na hlavni, laserovým zaměřovačem a zásobníkem jako banán. A já tam stál smizerným smithem a šesti náboji. Sakra, Bude, můj táta bojoval ve Vietnamu a jeho táta v Koreji a druhýsvětový. A najednou to na mě všechno padlo a já myslel, že se složím. Nezvládnul jsem to.”

„Tede –“

„A tak jsem mu vrátil řidičák. Omluvil se, že jsem je zastavil, a díval se, jak odjíždějí. Smáli se. Slyšel jsemje smát, když odjížděli. Došel jsem ke svému autu a rozplakal se.”

Ted tam seděl se strnulým obličejem a zíral do prázdna. Vyhořelý, vyždímaný jako citron. Dopustil, aby hota věc žrala za živa.

„Tede, jseš dobrý polda,” ozval se po chvíli Bud. „Myslím, že není správné dělat si s něčím takovým hlavu.

Někdy nemá cenu jít hlavou proti zdi. Ti chlapi by tě sežrali za živa. Jaký by mělo smysl nechat se zabítpro nic za nic? Nejspíš se od té doby už dávno postříleli navzájem. Proč nad tím nemávnout rukou a dáldělat svoji práci?”

„Bude, tys nikdy neudělal chybu? Nikdys neměl pocit viny? Ne, myslím, že ne. Jsi jasně ten typ člověka,který za celý život nic nezkazí. Bože, tak bych si přál, abych byl jako ty. Někdy se mi zdá, že by Hollychtěla, abych byl jako ty. To je pořád Bud tohle. Bud tamto. Ta holka se v tobě vidí. Bude. A nějaký časjsem tě kvůli tomu nenáviděl.”

„Tede, já –“

„Ne, Bude, tohle vůbec není tvoje vina. I když možná je. Ty to zvládáš. Já ne.”

„Víš, Tede, pravda je, že jsem za celý svůj život neudělal nic odvážného. Nemám tušení, co bych dělal,kdyby kolem mě hvízdaly kulky, a doufám, že to nikdy nezjistím. A je spousta věcí, které o mně nevíš,”řekl Bud.

„Všem vozům, všem vozům,” zapraskala vysílačka.

Oba muži zmlkli a poslouchali.

„OSBI právě potvrdila místo, kde byla nalezena dodávka ukradená uprchlými trestanci. Stála zřejměšestatřicet hodin na parkovišti firmy Hostess v Adě, kde si jí celou dobu nikdo ani nevšiml.”

„Kruci,” ulevil si Bud.

„Tělo v její zadní části bylo identifikováno jako Willard Jones, dvacet čtyři let, z Ady. Myslíme si, žehledáme auto oběti, modrý Dodge Dart z osmasedmdesátého, značka el, iks, pé pět, devět, sedm,”ohlásil dispečink.

„Sakra,” řekl Bud. „Lamar je fakt hlava. Jediné místo, kde si nikdo nevšimne dodávky Hostess, jeparkoviště firmy Hostess. Teď je mimo náš kruh a čert ví, kam vlastně jede.” Otřásl se.

Lamar byl chytrý a bezohledný. To byla ta nejhorší kombinace.

„Krucinál,” ozval se Ted. Jsem rád, žes mě donutil vzít si tu mizernou vestu.”

KAPITOLA 5

Richard věděl, že je chytrý. Uměl číst ve třech letech. Celou školní docházku navštěvoval třídy pro nadané

děti s výsledky, pro které nestačily tabulky, a měl IQ, nad kterým všichni kroutili hlavou. A jeho talent:tajemný, zářivý, skoro nadpřirozený. Výjimečný, vzácný chlapec, který udělal dojem na každého, kdo sním přišel do styku. Ale Lamar byl mazaný.

Nechte Richarda žít na ulici, a je mrtvý. Dejte Richarda do vězení, a je mrtvý. Dejte ho do Ruska, dostarého Říma, na Mars, k námořnictvu, a je mrtvý. Lamar ne. Lamar by jim nakonec všem šéfoval.Lamar prostě ví, jak na to. Vždycky, vždycky si ví rady. Ukažte mu problém, a poradí si s ním rychle aúčinně, i když ne tak, jak by to udělal normální člověk. Udělá to tak, aby z něj měl prospěch. To je jedenz jeho morálních zákonů, a když se jím řídí, nezná pochybnosti a nejistotu. Prosazuje tento zákon s vášnía nezlomným přesvědčením. Jak to napsal Yeats? „Ti nejhorší jsou plní vášnivé síly.” Je to tak. Takový jeLamar. Prohnaný génius zločinu, pán chaosu.

Tyto myšlenky se hnaly Richardovým rozpáleným mozkem, když vezl jejich trio čtyři roky starým dodgemWillarda Johnsona na západ od Ady směrem na Ratliff City, směrem k sídlu pana Billa Stepforda seniora,místu, kde pan Stepford senior uchovává nějaké zbraně, které si vezmou jakýmkoliv možným způsobem.Richard se snažil na tuhle část nemyslet. Ti ubožáci byli odsouzení k smrti: hurikán Lamar je zasáhne,následován cyklonem Odellem, a smete je z povrchu zemského. Už teď byli mrtví, když seděli na svémalé farmě, dívali se na televizi, dojídali večeři a přemýšleli o blížícím se farmářském veletrhu,nadcházející lovecké sezoně a možnosti, že by v Oklahomě konečně vznikl nějaký pořádný sportovní klub.

Členové jejich rodu bojovali ve válkách, platili daně, modlili se, milovali jeden druhého a svou půdu.

Majestátnost takové existence Richarda fascinovala.

Lamar a Odell spali vzadu. Slyšel je dýchat, tu rapsodii jejich chrápání, občas přerušenou Odellovýmpáchnoucím prdnutím (Odell prděl v jednom kuse a pak se usmál a řekl: „Odell dělá smvad.”). V jejichpřítomnosti nebyla jen hrůza, ale také špína a banalita. Nebyli nic jiného než krutá, syrová, odhalená id.Richard se rozhlédl po tichých polích Oklahomy. Aspoň že to dlouhé a hrozné čekání v dodávce už bylo za

nimi. Potlačil vzlyk a vzhlédl k proužku nebe, posetému hvězdami.

Mohl bych to udělat, pomyslel si Richard. Mohl bych sjet s autem ze silnice, rozrazit dveře a utíkat pryč,prchat. Policie by mě nakonec našla. Dokázal bych to vysvětlit. Stejně jako tu druhou věc: nebyla to mávina. Opravdu. Donutili mě to udělat, neměl jsem na vybranou.

Věděl ale, že je to jen iluze. Nemohl Lamarovi uniknout, stejně jako ho nemohl srazit k zemi a zabít.Lamar byl všechno. Lamar by ho dohnal a srazil by mu vaz svýma silnýma rukama. Přitom by se na nějdíval těma svýma nadpřirozeně okouzlujícíma, ale naprosto bezcitnýma očima. A až by Richard umíral naudušení s páteří zapíchnutou do plic, Lamar by ho jebal do zadku a smál by se; takhle by Richard opustiltento svět.

Samozřejmě že by se o to nepokusil. Znervózněl, jak na to jen pomyslel. Kdyby Lamar mohl vidět, na comyslí, zabil by ho za jeho myšlenky, Lamar byl všemohoucí bůh: vyžadoval poslušnost se stejnou přísností

jako postavy ze Starého zákona.

Znovu se podíval z bočního okénka.

„Klídek, jo, Richarde,” ozval se Lamar potichu ze zadního sedadla. Vyděsil Richarda tak, že nadskočil.

„Ty se hned lekáš, Richarde,” zasmál se Lamar potichu. „Ale bylo by to tak lehký, co?” „Co by bylo lehký, Lamare?”

„Však víš. Dát nám kopačky. Zdrhnout. No tak, přiznej to. Přemejšlels vo tom.”

„Na to bych nenašel odvahu.”

„To bys nenašel. Je mi to jasný vod začátku. Ale já to změním. Richarde, přísahám, že když se mě budešdržet, tak možná nezbohatneš ani nebudeš svobodnej, ale bude z tebe chlap. Posloucháš mě?”

„Ano, pane,” odpověděl Richard.

„Nech si toho pána, kluku. A tykej mi. Nejsem žádnej zasranej důstojník. Jsem tvůj kámoš, Richarde,copak mi nevěříš? Tvůj jedinej kámoš.”

„Ano, Lamare.”

„Tobě se nelíbí zabíjení, co?”

„Ne, nelíbí.”

„Hochu, to je tím, žes vyrost jinde než Lamar a Odell. Tam, vodkuď pochází Lamar, se musíš rvát každejzasranej den, nebo ti někdo všecko veme. Taky se mi to nelíbí. Nejsem žádnej primitiv. Ale chlap musídělat to, co musí, aby se postaral vo svý lidi. Je ti to jasný?”

„Jo, je.”

„Tak to je dobře. To je moc dobře.” Ne, všechno bylo špatně, protože jejich reflektory ozářily poštovníschránku, vedle které z hlavní silnice odbočovala cesta vedoucí do pole, které bylo teď v létě už holé. Na

schránce bylo jediné slovo: STEPFORD. „Bude mejdan,” poznamenal Lamar.

Padlo to na Richarda. Lamar mu to trpělivě vysvětlil.

„Kdyby ta stará dáma uviděla mě, hned by zavolala okresního šerifa. Je na mně něco, z čeho maj lidistrach. Ty, Richarde, nemáš žádný tetování a tělo jako holka, vypadáš, že bys neublížil ani mouše. Takžezaklepeš na dveře a dostaneš nás dovnitř, a až tam budu já, můžeš si bejt jistej, že se ten chlápeknestihne k žádný flintě ani přiblížit.”

Zaparkovali v půlce cesty k farmě. Richard se díval na dům s rozzářenými okny stojící uprostřed dvora.Kousek od něj se tyčila stodola. Byl to obrázek jak z vánoční pohlednice. Richard toužil po známkáchmorální chudoby a venkovské dekadence, aby získal pocit, že si ti lidé alespoň trochu zaslouží to, co snimi Lamar zamýšlel, ale nenašel nic. Viděl jen banální malebnost, možná trochu strojenou. Farma zpotěmkinovské vesnice. Bylo kolem desáté. Proč jsou ti staří lidé ještě vzhůru takhle pozdě?

„Neublížíš jim, když nebudeš muset, že ne?” zeptal se Richard.

„Jasně že ne,” řekl Lamar. „Nejsem primitiv. Jenom potřebujem ty kvéry. Kdyby na nás padli poldové.Chceš zpátky do basy? Aby si na nás smlsli negři? To ne, pane. To se nesmí stát.”

„Tak jo. Jenom jsem se zeptal.”

„Můžeš se na mě spolehnout,” ujistil ho Lamar.

Richard se za ním díval, než se rozplynul ve tmě. Zůstal tam stát sám. Zrychleně dýchal svěží nočnívzduch, slyšel, jak vítr naráží do stromů a občas skřek nějakého zvířete, které ve tmě bojovalo o život.Měsíc nesvítil a na nebi zářily miliony hvězd. Richardovi se chtělo plakat, ale musel poslechnout: počítal v duchu do tří set a pak vyrazil.

Když se přiblížil k domu, uviděl v pracovně sedět starého muže pod parožím nějakého lovného zvířete. Uzdi stála prosklená skříň na pušky. Žádná stará dáma nebyla v dohledu, ale z okna pokoje v prvním patřevycházela modrá záře televizní obrazovky.

Modlil se, aby v domě nebyla vnoučata nebo příbuzní na návštěvě.

Zaklepal na dveře. Možná budou mít dost rozumu. Nikdo dneska jen tak neotevře v noci cizímu člověku.Možná budou mít dost rozumu a zavolají šerifa, nebo i vezmou zbraň a zaženou vetřelce na útěk. Zaklepal

znovu a doufal, že se nic nestane.

Dveře se doširoka otevřely.

„Dobrý večer,” pozdravila ho žena.

„Dobrý večer. Já, já jsem učitel umění z Oklahoma City. Rozbilo se mi tady blízko auto. Napadlo mě, jestlibyste mi mohla zavolat odtahovku. Nemusím ani chodit dovnitř.”

„A čekat venku v té zimě? Tak to jsem přeslechla. To je ta nejhloupější věc, kterou jsem kdy slyšela.Pojďte do tepla a zavolejte si, kam potřebujete. Dáte si kávu?”

Lamar vklouzl dovnitř jako kočičí stín a rukou zadusil její výkřik. Přitiskl jí ke krku kudlu a Richard nemohlspustit oči z ostří na bílé kůži jejího hrdla. Přidušeně vzlykala a její zoufalé oči se upíraly na Richarda; byly

vytřeštěné hrůzou a žebraly, prosily o slitování. Richard se otřásl a podíval se jinam.

Domem zazněly dvě rány a zezadu se objevil Odell se sekerou v ruce, z nějakého podivného důvodusvlečený do půli těla a s mokrými vlasy ulíznutými dozadu. Zastavil se, aby zavyl na strop nebo na nebenad střechou, a Richard fascinovaně sledoval, jak mu křik vychází z úst a tělo se otřásá v extázi. VšichniOdellovi démoni byli na svobodě a tančili po místnosti. Doběhl do pracovny, kde starý muž zmateně zvedlhlavu a pak se přikrčil v očekávání rány od obrovského polonahého monstra se sekerou.

„Kvéry, Richarde,” poručil Lamar.

Richard doběhl ke skříni s puškami. Její sklo ho zastavilo. Uvnitř klidně spočívaly nablýskané poklady. Vrohu viděl pečlivě srovnané zelené a žluté krabice s náboji. Vzal za kličku, ale skříň byla zamčená. Vyvedlo

ho to z míry, když tu náhle se sklo roztříštilo. Odell ho prostě rozbil sekerou.

„Pozol,” zahuhlal Odell a znovu zvedl sekeru. Richard uskočil před svištícím nástrojem, který vyrazil dveřez rámu. Odell chamtivě vytáhl jednu pušku ze stojanu a krabici z police a začal zbraň nabíjet. S olejovýmcvak ji natáhl a otočil se.

„Dovů!” přikázal, ale starý muž neposlechl. Strnule tam seděl, šokovaný spiknutím vesmíru, které právě

rozbilo jeho život na kusy.

Lamar odstrčil starou ženu a šel si prohlédnout kořist.

„Kurva!” zařval skoro okamžitě. „Samý brokovnice! To nemáš žádný pistole? Co to s tebou do prdele je, tystará sračko!”

Rozzuřeně nakopl skříň. Pak potlačil svůj vztek, vzal ze stojanu brokovnici a zasunul do ní náboje. Natáhlji, zamířil na strop a vystřelil.

Domem zaduněla ohlušující rána.

Richard se ještě nikdy v životě neocitl poblíž střílející pušky. Hluk výstřelu ho zabolel v uších. Na Lamara,který se smál nad svým malým vítězstvím nad světem, se snesl uspokojivý déšť omítky. Odell tančilnadšeně po pokoji. Občas do něčeho praštil a řval radostí. Muž a žena se krčili na gauči.

Pak Lamar přešel k nim.

„Myslel jsem, že lovíš, ty starej sráči. Ty! s tebou mluvím! Chceš, abych týhle starý čubce vyrval z těla

srdce? Mluv, ty čuráku!”

Muž k němu zvedl oči.

„Vysokou jsem přestal lovit vloni. Prodal jsem všechny svoje kulovnice. Já –“

„Ty co?”

„Zabil jsem přes stovku jelenů, dva losy, tři medvědy a soba. Už toho bylo dost.”

„Ty zasranej hajzle, já chci KULOVNICI! Já chci AUTOMAT! Chci blbou BERETTU! Chci COLT! ChciMAGNUM! Ty hnusnej zmrde, nemoh bych ani píchat tvoji scvrklou prdel, nechal bych ji Richardovi!

Richarde, když nám neřekne, kde má pistole, vraž mu ho do prdele. Jak říkám: Pořádně mu vymrdej prdela vymrdej prdel i tý jeho starý krávě.” „Řekni mu to, Bille,” hlesla žena. „Nemůžu,” odpověděl muž.

„Prosím, Bille.”

„Vezme si je a bude zabíjet lidi na potkání. Nás zabije tak jako tak. Už jsme mrtví. Na ničem už nezáleží.”Obrátil se k Lamarovi. „Abys věděl, ve čtyřiačtyřicátém se mě snažila zabít spousta mladých blonďáků vmeeserschmittech. Ale já jim bombardoval továrny, zabíjel ženy a děti. Vy jste jako oni, kriminálnickejpóvle! Jen do toho, vražte mi ho do zadku a mé ženě taky. Můžete mi ublížit, ale nevyděsíte mě.”

Poprvé v životě vypadal Lamar trochu nejistě.

„Richarde, slyšels to? Zasranej hrdina. Odelle?”

„To jsou ti Pyeové,” řekl starý muž své ženě. „Ti ze zpráv, uprchlí trestanci. Ta nejhorší špína. Před letyby je normální společnost popravila. K čertu s tebou, Lamare, s tvým primitivem a homosexuálním

kámošem.”

„Já nejsem homosexuál,” ohradil se Richard.

Muž po Richardovi plivl.

Richard pohlédl na slinu na své košili. Pak se podíval na muže. Byl to ten vyschlý typ, samá kůže a šlacha,

s modrýma očima rozpálenýma vztekem. Vypadal jako chlap, který vstává celý život ve čtyři ráno adokáže udělat ze života peklo každému, kdo se mu znelíbí. V bance měl nejspíš milion dolarů, které sichtěl vzít s sebou do nebe. Jeho děti ho zřejmě tajně nenáviděly, stejně jako Richard tajně nenávidělsvého otce. Ale stejně jako Richard se ani děti tohohle člověka nikdy neodváží dát svou nenávist najevo.

„Ty to necháš jen tak?” obrátil se Lamar na Richarda.

Proč musel tohle udělat? pomyslel si Richard.

„Nesmíš nikomu dovolit, aby ti udělal něco takovýho. Ani starýho dědka, na kterýho mířej dvě brokovnice

a myslí si, že je hrdina. Musíš ho zlomit, kámo.”

„Bojí se,” řekl muž. „Je to z něj cítit. Nadělal si do trenek. Tohle se dělo u letectva pořád. Muži jako onnikdy neudělali svých pětadvacet misí. Máš v kalhotech, co?”

Richard polkl. Starý muž měl vlastně pravdu. Nebyl si jistý, kdy se to stalo, ale byla to hotová věc.Pomyslel si, jak tohle asi vysvětlí. Pak kopl muže do nohy.

„Jdi do toho, Richarde. Ukaž mu, co jseš zač. Buď kurva chlap, Richarde,” zařval Lamar.

Každý jednou promluví, to Lamar dobře věděl. Ale ten stařec měl větší výdrž, než byla většinou k viděnína vězeňském dvoře, a Richard neměl na to, aby ji z něj dostal, přestože už pěkně dlouho kopal do jehotěla stočeného na podlaze.

„To je dobrý, Richarde,” řekl nakonec Lamar, ne proto, že by cítil byť jen náznak soucitu s tím člověkemna zemi, ale protože se mu dělalo zle z Richardova nasupeného holčičího obličeje, jak tam tak afektovaněposkakoval a okopával svoji oběť.

Richard k němu obrátil tvář zrůzněnou emocemi. Nebyl to vlastně vztek, jen nějaké podivné vzrušení.Kruci, pomyslel si Lamar, ten vypadá, jako by mu někdo vrazil okurku do prdele.

„Odelle,” zavelel Laamar.

Odell obrátil muže na záda a kroutil mu pažemi dozadu, dokud nezačal křičet. Lamar se zatím vypravilnajít něco k pití. Je možné, aby ti lidé byli zapřisáhlí abstinenti? Už o něčem podobném slyšel, alenedokázal si to představit. Jekot, který nechal za sebou, ho popuzoval.

Vypravil se najít spíž. Nenechávají snad lepší lidi chlast ve spíži? Lamar se rozhlédl kolem. V podobném

domě ještě nikdy nebyl. Napadlo ho, jaké to asi je v něčem takovém bydlet. Na stěnách visely spoustyobrázků dětí. Podíval se zblízka: všechny ty děti, hezké ženy a pohlední muži, kteří museli být dcery asynové toho starocha, vypadali jako z Marsu. Přemýšlel, jaké to je píchat ženu, která vypadá takhle.Nepřipomínaly kurvy z Penthousu s jejich dokonale kulatými bradavkami a smetanovou pokožkou, kterévypadaly jako z umělé hmoty, i když na trochu radosti před spaním na vězeňské matraci byly dobré.Tyhle ženy vyhlížely skutečně, byly sladké a něžné. Představil si strach v jejich očích, kdyby jim řekl, že je

přeřízne. Lamar neměl ženskou už skoro deset let. Skoro už zapomněl, jaké to je. Dokonce přemýšlel,jestli to vůbec zkusí, než ho konečně dostanou.

Bylo to tam: řada hnědých láhví v zamčené skříňce. Trhl dvířky a malý zámek odpadl. Jack Daniels OldNo.7 Tennessee whiskey. Lepší už to být nemohlo. Ukroutil uzávěr a lokl si. Kruci. Bylo to jako tekutýkouř. Whisky si propalovala cestu dolů hrdlem a do očí mu vhrkly slzy. Jediný způsob, jak přinutit LamaraPye slzet. Ještě jednou se rychle napil a postavil láhev zpátky. Lepší bude, když se o ní Odell nedozví. Istřízlivý byl těžko zvladatelný. Nalitý by byl úplně k ničemu. A kdyby padli na poldy, bylo by špatné, kdyby

byl Odell ožralý, protože bůh ví, že ten zatracený Richard není žádný bojovník.

Vstoupil do pokoje s televizí. Zrovna běžely zprávy. Nějaká ženština fňukala nad náručí plnou mimin,zatímco kolem ní stály tři hezké reportérky a dívaly se, jak se rozplývá. Brečela nad svým ubohým mužem

Willardem, který byl tak dobrý manžel. Lamarovi došlo, že to byl jejich Willard z dodávky.

Teda Willarde, pomyslel si. To už sis fakt nemoh vzít vošklivější ženskou. Přesto měl ale pocit, že by jipíchal, ošklivá, nebo ne. Něco by píchal, to bylo na tuty. Možná pak přefikne toho dědka.

Náhle se na obrazovce objevila jeho fotografie a někdo o něm mluvil a zmínil se i o tom, že policiepovažuje uprchlíky za ozbrojené a mimořádně nebezpečné.

Fotografie pocházela z doby před devíti lety, kdy ho zatklo oklahomské oddělení vražd, poté, co s Odellem

sejmuli Nicka Pusateriho pro Pohany. Zatracená smůla. Kdo by to byl řekl? Střelili toho hajzla zezadu dohlavy. Viděli, jak jde k zemi a krev z něj stříká jak rajská. Střelili ho ještě jednou do zad, zabalili doplachtoviny, vezli dvacet kilometrů a pohodili. A tohle všechno přežil!

Přežil, ano, a poslal na Lamara poldy, kteří ho našli zfetovaného amfetaminem u indiánské prostitutkySally Dvě Boty, která jako dítě utopila svého otce v záchodové míse, když byl opilý, a nikdy se na tonepřišlo. Od deseti ji nutil, aby ho kouřila, až ho ve čtrnácti zabila. Odvlekli tedy Lamara do nějakébudovy v centru OK City a vyfotili ho; pamatoval si, že jeden z těch parchantů smrděl česnekem. Lamarse znovu podíval na fotografii, která ve vteřině zmizela; měl na ní na sobě golfovou košili, jedinou, kteroukdy vlastnil, s malým krokodýlem na kapsičce. Vypadal v ní jako buzna. Proč si sakra kupoval takovoukošili? Měl rozbitý nos, zíral strnule do prázdna a visela mu spodní čelist, protože byl narvaný drogami.Bylo vidět, že má dlouhé vlasy, i když je měl stažené do ohonu. Vypadal jako blbec. To byl jeho poslední

svobodný okamžik.

Pak se objevila moderátorka. Byla hezká jako farmářova dcera a reportérky u Willardovy ženy, možná ještě hezčí. Napadlo ho, jaké by bylo šoustat ji. Mluvila tichým, naléhavým hlasem o tom, jak nebezpečníti muži jsou a že by se jim všichni měli vyhýbat, dokud je policie nedopadne. Mluvila o tom strašněobscénním tetování na kloubech Lamarových pěstí a o tom, že už zemřeli tři lidé. Tvářila se při tomsmrtelně vážně.

Nádech strachu v jejím hlase Lamara potěšil. Moc se mu to líbilo. Věděl, že z něj mají obyčejní lidé strach.Když se mu podívali do očí, viděli v nich hrůzu a utrpení. Ne že by to dělali často. Když si vytetujete naklouby FUCK a YOU!, většinou to k vyděšení stačí.

„Lamare?”

Byl to Richard.

„Co je?”

„Máme je. Bylo to v sejfu. Ta ženská nám dala kombinaci.”

„Co se stalo s tím chlápkem?”

„Moc dobře se mu nedýchá.”

„Měl to vybalit sám. Ušetřil by si problémy. Na co mu to všechno bylo? Do prdele s ním, když nedokáže

pochopit fór.”

Sešli do přízemí a odtud do suterénu. Police se sklenicemi marmelád byly připevněné na pantech askrývaly půldruhého metru vysoký trezor na zbraně, na jehož policích se nacházely snad všechny pistole,které kdy člověk vyrobil.

„Padesát šest, třicet tři, nula osm,” řekl Richard hrdě. „Sám jsem ho otevřel.”

Z úcty k Lamarovi dovnitř nesáhl ani Odell. Lamar natáhl ruku a dotýkal se toho pokladu.

„Rozsviť sakra to světlo,” přikázal.

Stalo se.

Lamar si prohlížel zbraně a nakonec objevil, co hledal. Ano, ten chlap byl pistolník. Lamar vzal do rukyautomat ráže .45 s neobvykle dlouhou hlavní, možná dvacet centimetrů, se speciálními mířidly. Byl to colt,ale někdo na něj přidal nápis CLARK, ZBRANĚ NA ZAKÁZKU, NEW IBERIA, LA. „Pistole na terč, co?” zeptal se Lamar. „Táhni k čertu,” zavrčel muž zkroucený na podlaze oteklými rty. „To určitě udělám, pane,” řekl Lamar. „Tak je to pistole na terč, nebo ne?” „Bill byl v sedmdesátých letech tři roky mistrem státu ve střelbě,” ozvala se žena. „Bylo by žrádlo vidět ho střílet,” poznamenal Lamar, „ale to se nestane.” Pak sáhl do sejfu a vyndal něco jiného: velký Colt .357 Magnum s deseticentimetrovou hlavní, zvaný

Krajta. Podal ho Richardovi.

„Tu máš,” řekl. „Teď je z tebe chlap.” Pak se otočil k ženě. „Vsadím se, že umíte parádně vařit. Co takhle nám udělat opravdovou venkovskou snídani? Vajíčka, špek,džus a tak. Mám hlad jak vlk a mí kámoši taky, babčo.” „Nepomáhej jim,” řekl muž.

„Vy nás zabijete,” konstatovala žena.

„Jo, paní, to budem asi muset, ne proto, že bysme proti vám něco měli, ale proto, že tak to prostě je. Ale

mužem se nejdřív najíst?”

„Řekla bych, že ano,” odpověděla žena.

„Jsi blázen, Mary,” vyštěkl její manžel.

„No tak, Bille,” napomenul ho Lamar. „Mary se jenom snaží chovat jako správná hostitelka.”

KAPITOLA 6

Musím být pěkný hajzl, pomyslel si Bud, překvapený rychlostí, s jakou spěchal se svou zradou. Bylo to tak

snadné. Stal se z toho zvyk. Mohl zavolat Jenny a namluvit jí, že ho čeká cesta odlehlými silničkami,odkud jí nějakou dobu nebude moci zavolat, protože čím méně mluvil, tím méně toho mohl zkazit. Pakzavolal Holly a byl k ní tak milý, tak něžný. Jako by nic. Dělalo se mu z toho špatně, ale nemohl s tímpřestat.

Byl v telefonní budce před motorestem u Jima v Ratliff City na dálnici 76, asi v půli cesty mezi Duncanema 1-35 na jih do Dallasu. Moc tam toho nebylo: ta restaurace, čerpací stanice Sunoco, čistírna a večerka.Motorest byl proslulý svým čili, ale na čili bylo ještě příliš brzy, bylo asi deset ráno a na cestě byli odšesti, z čehož většinu času pročesávali silnice a snažili se dopadnout… dopadnout koho? Uprchlétrestance? Po těch nebylo ani stopy od objevení dodávky s tělem před šestatřiceti hodinami.

Telefon dvakrát zazvonil a pak ho Jen zvedla. „Ahoj, jak se máš? Dík za ty uniformy.”

Jen, otrok domácích prací, dojela do Chickashy s pěti čistými uniformami v igelitovém obalu, spodnímprádlem a ponožkami, když Budovi došly jeho původní zásoby.

„Nemáš za co,” řekla. „Tady jsme všichni v pořádku. Jak se máš ty?“ i po hlase to byla celá Jen:

rezervovaná, s lehkým podtónem obav.

„Jde to. To víš, začíná to být docela otrava a nikdo nemá ani tušení, kde ti chlapi vlastně jsou. Chystají se

odvolat zátarasy a silniční hlídky. Už brzy, možná zítra. Tohle nemá smysl.”

„Je hrozné, co udělali tomu chudákovi z dodávky,” řekla Jen.

„To máš pravdu. Jsou to parchanti. Jak se mají děti?”

„Russ přinesl ze školy skvělé známky. Měli bychom na něj být pyšní.”

„To má po tobě. Jak si vede Jeff?”

„Má se prima. Včera večer měli zápas. Pak šel s kamarády na pizzu.”

„Měl jsem tam být. Tahle zatracená práce. Příště se mi to podaří.”

„A Bude?”

„Copak je?” zeptal se a mrkl na hodinky.

„Byl jsi v pátek někde poblíž Fortu?”

Slabý signál úzkosti. Pátek, ano. Byl s Holly. Strávili pár hodin v pokoji jednoho motelu. Jmenoval se

Wigwam a stál kousek od silnice na Fort Sill. Většinou ho navštěvovaly rodiny vojáků z tamní posádky.Vedl ho policista v důchodu, který přes poledne nechal Budovi pokoj zadarmo.

Buda překvapilo, jak tvrdě ho to zasáhlo. Nikdy předtím neměl žádné problémy. Zvedl oči a uvidělchudáka Teda, jak sedí u pultu nad nedotčeným talířem vajíček a napůl vypitou kolou a baví se se

servírkou.

„Ne, ne, myslím, že nebyl,” zalhal a snažil se dodat svému hlasu nádech nevinnosti. Cítil se při tom dostmizerně.

„Marge Sawyerová přísahala, jak tě viděla vyjíždět z nějakého parkoviště. Troubila na tebe, ale tys jineviděl. Zmiňuji se o tom jen proto, že se mě ptala, jestli bys jí mohl doporučit nějaký dobrý motel blízkozákladny, něco levnějšího než Holiday Inn, když tuhle část města znáš. Její sestra –“

„Ne, Jen, to jsem nebyl já,” vyštěkl. „Vůbec nic o téhle části města nevím,” lhal s pocitem, že ta slovanedokáže dostat z úst. „Podívej, musím se vrátit na silnici. Zavolám ti večer, jestli to půjde.”

„Jistě.”

Bud zavěsil. Cítil, že nebyl moc přesvědčivý, a měl za to na sebe vztek. Překvapilo ho, jak špatně se mudýchá. Kdo je sakra Marge Sawyerová? Co všechno viděla? Měl na sobě tenkrát uniformu, takže si ho

nemohla splést. Kruci! Nejlepší by bylo dát si na chvíli pauzu nebo tak…

Hodil do automatu další čtvrťák a vytočil číslo. Zvedla to okamžitě.

„Ach, Bude, už je to tak dlouho, co jsi volal naposled. Říkal jsi, že zavoláš včera večer.”

Tohle Budovi vždycky lezlo na nervy a v jeho momentální náladě to přišlo vysloveně nevhod. Někdy bylo

tak složité To zvládnout, že si potřeboval jeden večer oddechnout. Musel pokaždé pamatovat na tolikvěcí: proč jde pozdě, co se stalo, jakou cestou jel domů, všechno to, co patří k úspěšnému podvodu. Aněkdy z toho byl docela utahaný.

„Nemohl jsem se utrhnout od Teda. Honí nás pořád sem a tam. Mám jenom chvilku.”

„A jak se máš?” chtěla vědět Holly.

„Je to mnohem otravnější než obyčejné hlídkování. Ale myslím, že to brzy odvolají. Tohle ježdění od čerta

k ďáblu je na nic.”

„Bude, mluvíš tak naštvaně.”

„Jsem jenom unavený, Holly.” „Chybíš mi.”

„Zlatíčko, ty mi taky chybíš.”

„Ten den, jak to skončí, uvidím tě?”

„Určitě se pokusím,” slíbil s pocitem zvířete chyceného do pasti. „Nevím, jestli to půjde. Už jsem propásl

jeden synův zápas a chci se dostat na další.”

„To nevadí,” odpověděla tónem, který naznačoval opak.

„Opravdu mi chybíš.” „Já vím, lásko.” „Brzo se ti ozvu.”

Rozmrzele zavěsil. Neslíbil náhodou, že se s ní sejde hned toho dne, jak odvolají akci? Skvělé. Budeutahaný a jak to bude s Tedem? Nedostane volno ten samý den? Někdy Bud nevěděl, co si má vlastněpočít.

Po několika vteřinách úvah o své nezáviděníhodné situaci se vrátil do restaurace a sedl si vedle Teda.

„Jak se má?” zeptal se Ted.

„Prima. Má se dobře. Zavoláš Holly?”

„Ale, Holly je v pořádku,” opáčil Ted. „No, řekl bych, že bychom měli vyrazit, co?”

Bud pohlédl na hodinky. Čtvrt na jedenáct, ano, už měli být zpátky na silnici. Neměl rád být tak dlouhomimo rádiové spojení. Neuvědomil si, že protelefonoval skoro deset minut. Naposledy si srkl vlažné kávya vstal, aby zaplatil za jídlo. Nebylo to vlastně nutné, ale Bud věděl, že když začnete jíst zadarmo, a bylo

to tak snadné –, lidé vás brzy přestanou respektovat. Drobné nechal servírce a podráždilo ho, že se Tedneobtěžoval přispět na útratu.

„Jo, Bude,” ozval se Ted. „Ještě něco. Tady mladá paní tě chtěla o něco požádat.”

Bud se obrátil k servírce, ženě ve středních letech, na jejíž jmenovce stálo jméno Ruth; byla mu trochupovědomá z předchozích návštěv, ale ještě nikdy se s ní nedal do řeči.

„Ano, Ruth?”

„Víte, seržante, jde o Billa Stepforda. Už deset let se tady každé ráno přesně v devět zastavuje na kafe,

ale dneska ráno se neukázal. Trochu mi to dělá starosti.”

„Řekl jsem jí, že je to něco pro šerifovu kancelář okresu Murray,” řekl Ted.

„Když oni si teď všichni hrají na hrdiny,” namítla Ruth. „Sam Nicks se tady neukázal od té doby, co uprchli

ti trestanci z McAlesteru.”

„Napadlo vás tomu farmáři zavolat?” zeptal se Bud.

„Ano, pane, napadlo. Pokaždé bylo obsazeno a zkoušela jsem to čtyřikrát.”

„Možná s někým mluví.”

„No, možná. Ale jak znám pana Stepforda, tak toho tolik nenapovídá.”

„A co jeho žena?” zeptal se Ted.

„Je to moc milá dáma, ale taky to není ten typ, co vydrží viset půl hodiny na telefonu.”

„To vypadá, že špatně zavěsili.”

„Bill Stepford nevynechal kafe deset let. Přijel dokonce i ve sněhové kalamitě, kdy musel svým

wagoneerem prorážet závěje. Má naše kafe rád.”

Bud uvažoval. „Kde bydlí?”

„Je to asi deset kilometrů, pak se uhne doleva na okresku šest-sedm-devět. Asi po dvou kilometrech jeschránka. Bojím se, že možná upadl nebo něco a nemůže se dostat k telefonu. Lidé by neměli žít takhlena samotě.”

„Dobře,” řekl Bud. „Zavolám dispečink a zjistím, jestli nás k něčemu nepotřebují. Pokud ne, mohli bychomse tam otočit.”

Lamar nechal Richarda, aby se osprchoval a vyspal jako první, protože Richard řídil, zatímco s Odellemspali. Richard se tedy ponořil do bezesného, spásného bezvědomí. Když s ním ale Lamar v devět zatřásl aprobudil ho, byl stále v ložnici Stepfordových, stále uprchlý zločinec, stále ve společnosti vrahů.

Richard si natáhl Stepfordovy džíny a modrou pracovní košili a usadil se, aby dělal dvě věci podleLamarových instrukcí. Měl sedět u okna ložnice v prvním patře a dávat pozor. A měl kreslit lvy.

„Teď, Lamare? s tím vším, co se děje kolem?”

„Jasně že teď. Chci, aby to bylo hotový a perfektní, abysme mohli přejít k tomu dalšímu, až přijde čas.”

K čemu dalšímu?

Tak či tak tam teď seděl a bezmyšlenkovitě jezdil tužkou po papíře. Začínala se z toho stávat čmáranice,jen náhodný shluk čar. Přemýšlel, co na tom prvním obrázku Lamar viděl. Věděl, že je nekonečně banální:lev, žena, nějaká bláznivá árijská fantazie. Přesně to odpovídalo stupni rozvoje Lamarovy osobnosti, ale suměním to nemělo nic společného; bylo v tom něco z představivosti buranů, kteří se zhlížejí v komiksech

a nudných filmových krvácích.

Ale ten obrázek mu zachránil život, nějak zkrotil Lamarův vztek a ukázal mu, že v životě jsou i jiné věcinež boj o kořist. V té kresbě bylo cosi divokého a svobodného, co Lamarovi tak imponovalo a co se od tédoby Richardovi nepodařilo zachytit, ať už zůstal u lvů, nebo se přesunul k tygrům a orlům. Nemohl se na

to pořádně soustředit, ale Lamar očekával výsledky.

Naštěstí měl ten farmář spoustu papírů a tužek. Richard seděl u okna, zasněně se díval ven a snažil sepřestavit si divokou savanu, kde by si člověk a kočka byli rovni, ale žena by zůstala ženou. Místo, kde byvyhrával ten nejsilnější, zuby a drápy, bez slitování. A nejsilnější z těchto stvoření by byl Lamar, Lev

Lamar, který by nebyl jen zabiják, ale i lstivý a obávaný král.

Richardova tužka létala po papíře; ponořil se do konceptu lva hlouběji než kdy dříve, jako by se mupodařilo proniknout do srdce džungle, kde se díval na ostatní živé tvory, a v hlavě se mu honila jediná

myšlenka: jak asi tohle chutná?

Zarazil se, aby si prohlédl výsledek. Hmm, není to špatné.

Zamyšleně pohlédl z okna. Snažil se představit si pláň posetou zebrami, žirafami, vodními buvoly,

antilopami a všudypřítomnými hyenami.

A už se mu to skoro podařilo, i když bylo obtížné si tu vizi uchovat, když si náhle všiml černobílého auta

Oklahomské dálniční hlídky, které se blížilo k domu.

Přestože Bud řídil, byl pořád ve své mrzuté náladě.

„Tede, opravdu bys měl Holly zavolat.”

„Ne,” bylo všechno, co na to Ted řekl.

„Bude si dělat starosti,” naléhal Bud.

„Popravdě řečeno. Bude,” řekl Ted, „si v poslední době nemáme moc co říct. Taky jsem ji zklamal. Vidím

jí na očích, že už pro ni nic neznamenám. Sakra, tak ji miluju a přitom je tak daleko.”

Bud nervózně polkl. Zdálo se mu, že má něco v krku. Ted na tom byl opravdu mizerně.

„To ty a Jen jste perfektní pár. Jste tým. Ona je součástí tvé kariéry. Je šťastná s tím, co máte. Nikdy na

tebe netlačila.”

„Víš dobře, Tede, že zdání klame.”

„V tomhle případě ne, Bude.”

„Tede… vidím, že si budeme muset promluvit.” „Promluvit?”

„O tom, co si myslíš, že jsem, i když to tak není. A o pár dalších věcech.”

„O čem?”

Dojeli už ale na dvůr farmy Stepfordových. Dům byl bílý, pobitý prkny, doplněný přístavky jako důkazy

prosperity farmy. Trávník byl zastřižený a někdo vysadil u cesty záhon květin. Nad domem se tyčil vysoký

dub.

Bud a Ted vystoupili z auta. Bud si nasadil sluneční brýle ray-ban a klobouk. Rozhlédl se kolem. Uvidělpole, ze kterého už bylo obilí sklizeno a zem byla zorána. Na druhé straně se rozkládala pastvina, na kterése mezi balíky sena páslo několik kusů dobytka.

„Vypadá to v pořádku,” řekl Ted. „Nejspíš špatně zavěsili ten mizerný telefon.”

„Haló!” zavolal Bud. Pak ještě jednou.

Nic se neozvalo.

„Zaklepeme a uvidíme, co se stane.”

Richard běžel ze schodů. Věděl, že by neměl křičet, ale skoro se nedokázal ovládnout. Panika muzachvátila celé tělo. Bolel ho žaludek a znovu se mu chtělo na záchod.

„Lamare,” sténal, „Lamare, Lamare, ach Lamare!”

V temném sklepě stál Odell u ponku a řezal něco pilkou na železo. Richard viděl na podlaze tři dlouhékovové tyče a tři dřevěné špalky.

Lamar se k němu otočil.

„Lamare,” zalapal po dechu, „poldové. Státní policie.”

Lamar se na něj jen lhostejně podíval. Pak řekl: „Kolik? Celá jednotka? Zásahovka? Nebo jenom jedno

auto?”

„Viděl jsem jenom jedno,” řekl Richard. „V půlce příjezdové cesty. Za minutu jsou tady.”

Lamar přikývl. Otočil se a pohlédl na Stepfordovy, kteří zhrouceně seděli na starém gauči.

„Jenom ceknete a jste mrtví. Myslím to vážně a srát se s váma nebudu.” Jeho hlas byl pevný, ale napjatý.

Odell mezitím nechal své práce a rychle nabíjel brokovnice, které měly teď uříznuté hlavně, aby se s nimi

lépe zacházelo.

Lamar se zazvoněním odhodil nějakou páku a jednu brokovnici si vzal.

„Jdeme nahoru. Svaž ty lidi, a pevně. Pak přijď za náma. Když uslyšíš střelbu, pohni zadkem. A vem si

svůj kvér.”

„Stvívet,” zahuhlal Odell šťastně.

„Ano, Lamare,” řekl Richard.

„Fajn, Odelle,” řekl Lamar. „Jdem si kapku bouchnout.”

Lamar si nacpal kapsy červenomodrými nábojnicemi a Odell udělal totéž. Vyběhli do schodů.

Lamar je pozoroval. Chlápek, který už má něco najeto, a dítě. Stáli na slunci a rozhlíželi se kolem. Tenstarší zavolal „haló” a narovnal si opasek. Pak si pečlivě nasadil klobouk. Chtěl, aby mu dokonale seděl na

hlavě. Domýšlivý parchant. Ten kluk se tvářil nevrle, možná byl unavený. Chtěl to mít za sebou.

Lamar věděl, že jsou to troubové. Bylo to z nich cítit. Vůbec netušili, do čeho jdou; kdyby to věděli, drželiby pistole v rukou a kryli by se. Sledoval, jak si vyměnili pár slov a pak se rozhodli jít k domu.

Podle toho, jak tomu mladšímu přiléhala bavlna jeho košile ke kevlaru, Lamar poznal, že má na soběvestu. Ten starší, i když měl hrudník jako sud a byl velký, na sobě zjevně nic podobného neměl.

„Odelle, půjdeš zadním vchodem a vobejdeš barák zleva. Nebudeš střílet, dokud nevystřelím já. Chcešnejdřív dostat toho starýho, stejně jako já. Už se možná dostal do pár malérů a někdo na něj střílel.Nezpanikaří tak jako ten druhej. Ale hlavní je, aby se nedostali k auťáku, protože by zavolali posilu.Musíme je sundat čistě, jasný, kámo?”

„Šistě,” potvrdil Odell.

„Střílej na hlavu toho kluka. Miř vysoko a zkus ho trefit do ksichtu. Toho starýho můžeš do břicha. Nemá

vestu.”

Odell vystřelil k zadnímu vchodu s brokovnicí v ruce.

Lamar se přesunul k levé straně okna. Na brokovnici byli moc daleko. Kdyby měl ten zatracený farmářkulovnici, sundal by je ve vteřině oba. Ve svém upilovaném browningu měl čtyři nábojnice a plnou kapsunáhradních a také tu sportovní pětačtyřicítku, ale nerad střílel takhle na dálku z pistole. Pistole přinášípříliš mnoho jestli a možná.

Byl vzrušením bez sebe, točila se mu hlava. Tak úžasný pocit už dlouho nezažil. Snažil se uklidnit, ale

sakra, tohle bude taková zábava!

Kdy vystřelit? v okamžiku, kdy zaklepou na dveře? Střelit skrz dřevo a odrovnat je? Možná by ale brokyneměly dost síly, aby prorazily dveře a ještě mohly zabíjet. Ne, nejlepší bude nechat je dojít na tři metry a

pak stisknout spoušť. Sejmout je brokovnicí, pak se přiblížit a dorazit je pětačtyřicítkou.

Blížili se k domu. Velká vážka se zableskla ve slunci. Bud se rozhlížel po květinách, na kterých byla patrnáláska, se kterou byly opatrovány. Jen je měla také ráda. Bylo divné, že je nikdo nešel přivítat, protože lidé

na farmách jsou jedni z posledních, kteří ještě ctí policejní odznak.

Obrátil se k Tedovi, aby ten klid nějak komentoval, když Ted náhle vybuchl.

Ted ve skutečnosti neexplodoval; strnule stál v oblaku rudé mlhy, z hrdla mu stříkala krev a oči mělvytřeštěné hrůzou.

Pro Buda to bylo, jako by prošel skleněnými dveřmi do jiného světa, kde byl lapen do melasy nebo oleje,něčeho hustého, co tlumilo a zpomalovalo všechny zvuky. Nic se neozývalo, nebo aspoň Bud nic neslyšel.Cítil pálení, jako by na něj zaútočil roj včel, a měl pocit, že mu odumřela noha.

A pak svět naplnily oranžové blesky a on jako by byl vytržen z času a vznesl se někam vysoko, aby se ovteřinu později vrátil na zem. Překvapilo ho, že leží. Vůbec si nepamatoval, že spadl. Všude kolem bylakrev. Díval se na ubohého Teda, který silně krvácel z krku a tiše sténal. Levá čočka Tedových slunečníchbrýlí byla rozbitá a od oslepeného oka mu stékala stružka krve. Připadalo mu, že všechno probíhá hroznépomalu a vůbec nic mu nedávalo smysl. Pak mu konečně došlo, že na ně někdo střílí z brokovnice zlevého okna domu a že byl ošklivě zasažen.

Bum! Bác! Bum! Bác!

Puska dělám bum-prásk, patlon ven hop, puska dělám bum-prásk zas.

Cha! Cha!

Dělám čmoud, tleskat.

Zlícajti dolu, kvefna nich. Hele, kvef! Bum puska bum.

Mar nabít-bum, nabít-bum. Dell dělám bum zas. Dát patlon. Puska cvak! Pak puska bum! Odell řval smíchy.

Slanda, tak slanda.

„Bože, střelili mě!” zařval Ted, když první výstřely prořízly ticho. Teď už byl hluk všude kolem, Budovizvonilo v bolavých uších. Měl měděnou pachuť v ústech a bolelo ho na plicích. Chrapot Tedova dechu bylhlasitější než cirkulárka.

Bud si nepamatoval, že tasil pistoli, prostě ji měl nějakým zázrakem v ruce a pálil jednu kulku za druhoudo rozbitého okna. Pak mu znovu hrudníkem projela palčivá bolest, Vesta! Vesta! zamumlal si a padl nazem. Pistole byla pryč. Pak ji zase měl, zvedl ji a pokračoval ve střelbě, dokud neslyšel jen zvuk úderníku.Otevřel bubínek a vypadlo z něj šest nábojnic. Tupě na ně zíral.

Nabíječ. Nabíječ!

Neohrabaně vytáhl nabíječ ze sumky, ale prsty měl ztuhlé a kluzké krví. Nabíječ mu z nich vypadl akutálel se pryč. Tam, kde byl potřísněný od krve, se na něj lepil prach.

„Bože, střelili mě, střelili mě!” kvílel Ted.

Krýt se, říkal si Bud, krýt se. Auto bylo příliš daleko.

Zvedl se a táhl Teda ke stromu tři metry daleko. Rozběhl se k nim vysoký muž. Bud zvedl pistoli, abyvystřelil, a muž se skrčil. Bud nedokázal pochopit, proč pistole nevystřelila. Podíval se na ni. Ach ano.Nenabil. Nabíječ ležel v prachu. Napadlo ho, že má v sumce ještě jeden.

Nabij, nabij, opakoval si a snažil se vytáhnout druhý nabíječ. I ten upustil. Pak si vzpomněl na Tedovuzbraň a pokusil se ji vytáhnout, ale bezpečnostní pouzdro mu v tom zabránilo. Ted se mu zoufale třásl unohou. Z rány pod uchem mu stříkala krev a celý obličej měl potřísněný krví. Krvácel i z nohou.

„Nevidím,” zasténal. „Proboha, Bude, já nevidím.”

„Klid, klid,” snažil se ho ukonejšit Bud. Zvedl nabíječ a nějak se mu podařilo trefit se hroty šesti nábojů do

komor. Otočil knoflíkem a náboje zapadly dovnitř. Zaklapl bubínek a rozhlédl se po terči, ale nic neviděl. Auto, napadlo ho. Rychle k vysílačce, zavolat posily, teď, okamžitě! „Tede, musím doběhnout k autu.” „Nenechávej mě tady, prosím, nenechávej mě tady!”

Richard utáhl poslední uzel příliš pevně a cítil, jak sebou starý muž trhá bolestí. Nechal to být. Měl nastarost důležitější věci. Podíval se na ty dva, svázané jako prasata. Za jiných okolností by to byla tragickáscéna. Teď však ne.

Vyběhl po schodech do kuchyně. V hlavě mu znělo: Vypadni odsud!

Poběží ke stodole a do polí za ní. Prostě zmizí, než ta střelba skončí. Později ho stejně najdou, alepřesvědčí je, že s tím neměl nic společného.

Byl ale teprve uprostřed kuchyně, když zazněl první výstřel, ještě hlasitější než ten, který vypálil Lamar vnoci. Bylo to jako být uvnitř tympánu.

Padl na podlahu, tváří k zemi.

Bum! Bum! Bum!

Střelba neustávala. Hluk sílil, sílil a sílil. Neměl ani tušení, že pušky nadělají takový rámus! Ležel na

podlaze a plakal.

Prosím, ať se mi nic nestane.

Snažil se setřást Teda a hledal, po čem by střílel. Ve vzduchu ale visel prach a kouř, ozářený sluncem.Zamrkal. Nic mu nedávalo smysl. Brokovnice, dvě brokovnice, to bylo všechno, co věděl.

Zdálo se mu, že zahlédl nějaký pohyb na rohu domu, a poslal tam dva výstřely. Když se zvedl, aby serozběhl k autu, výstřel mu podrazil nohy. Spadl na zem. Pistole mu vypadla z ruky. Nikde ji neviděl.

Pokusil se plazit.

„Nenechávej mě tady, prosím,” sténal Ted a popadl ho za kotník.

Odplazil se o kus dál, když se podíval nahoru a uviděl, jak nad ním stojí Lamar Pye.

„Čau, kámo, jak je?” řekl Lamar.

„Proboha,” zalapal Bud po dechu.

„Ano, pane, jsem to já. A todle je moje práce, poldo.”

„Hajzle!” řekl Bud.

„Ale, pán je drsňák, co? Odelle, pojď se podívat, co tady máme. Párek poldů.” Obrátil se zpátky k Budovi.„Líbilo se mi, jak se ti pod palbou podařilo pěkně naládovat. Fakt dost dobrý. Jseš profík, to ti musímpřiznat. Já tě ale přechcal. Odelle, seber tomu druhýmu bouchačku.”

Odell Pye, neuvěřitelně obrovský, s rozcuchanými rezatými vlasy a obličejem posetým pihami a uhry,

došel k místu, kde krvácel Ted. Vší silou ho kopl do zad. Ted se zkroutil bolestí. Odell sáhl po jeho

pouzdru a vytrhl z něj zbraň.

„Pistol,” řekl Odell hrdě a zvedl Tedův Smith & Wesson.

„Správně, Odelle, správně.” Lamar se otočil k Budovi.

„Takže, kámo, kdybys to náhodou nevěděl, máte to spočítaný. Nic bych proti poldům neměl, děláte jenom

svoji práci. Ale takový jako vy zastřelili mýho tátu. Ještě jsem ani nebyl na světě.”

„Jdi se vycpat, Pyei, ty i ta debilní gorila. Dostaneme vás, dávej si pozor.”

„Ty si dávej pozor, poldo. Udělám tady takovou paseku, že na to nikdo v tomhle státě nezapomene. Ještě

za sto let budou mámy děsit povídáním o strašlivým Lamaru Fyeovi, lvu z Oklahomy. Odelle, prásknijednu do vysílačky v autě a koukni se tam po flintách.” Odell odešel k autu. Bud slyšel výstřel, který zničil vysílačku. Pak klapl zámek kufru auta. „Puska, puska,” jásal vítězně Odell a mával pouzdrem Tedovy AR-15.

Sakra, zaklel v duchu.

Pak si pomyslel: Dostanu se ke druhé pistoli? u kotníku měl stále Smith .38.

Když se Lamar otočil, hrábl Bud po pistoli. Popadl ji, ale nedařilo se mu natáhnout kohoutek, protože mělna ruce spoustu krve a palec mu klouzal. Když se mu to konečně podařilo, Lamar mu šlápl svou velkoubotou na kotník, sklonil se a zbraň mu sebral.

„Tak velkej kluk s takovou holčičí hračkou? Měl by ses stydět.”

Odhodil pistoli pryč.

„Nezabíjejte mě! Nezabíjejte mě, prosím!” vykřikl Ted.

„Drž hubu, Tede,” okřikl ho Bud.

„Řek bych, že tě neslyší,” upozornil ho Lamar. „Myslím, že je mimo.”

„Je to ještě dítě. Nechte ho být. Ještě není ani ve službě dost dlouho na to, aby z něj byl desátník. Má

manželku. Jednou budou mít děti. Neubližujte mu. Zabijte mě. Jsem starý, už děti mám.”

Lamar vykulil oči v předstíraném údivu.

„Já ti něco povím,” řekl. „Co kdybych vás zabil voba, a pak se můžete v nebi pohádat, kdo z vás měl

umřít.” Zasmál se vlastnímu vtipu. Pak se obrátil k Odellovi.

„Odelle, běž pro toho pitomýho Richarda a ty dva starouše. Vypadnem vocaď, kdyby ten randál někdo

slyšel. Šoupni je do auta.”

„Jo, Mare,” odpověděl Odell.

Lamar si klekl vedl Buda.

„Bolí tě to? Můžu tě vyřídit hned a pomoct ti vod bolesti.”

„Naser si, Pyei.”

„Tvrďák. Tak pan polda je tvrďák. To se mi na chlapovi líbí. Ale řek bych, že tvůj parťák je kapku slabejna koule. Brečí jak mimino. Mimina se mi eklujou.”

„Je to kluk, ty hajzle.”

„Stejně by se měl naučit chovat. Nikdo nemá rád sraby. Jak jste nás vlastně našli?”

„Dostali jsme hlášku vysílačkou. Za minutu tady bude šedesát aut.”

„Tak ty chceš odejít k Pánu se lží na rtech? Bible říká, že je to vstupenka do pekla, kámo. Radši bys sebou

měl mrsknout a smířit se s bohem.”

„Pyei. Neubližuj už tomu klukovi. Ani těm starým lidem. Nech je jít. Máš mě, seržanta dálniční hlídky, to

by mohlo na jeden den stačit.”

„Teda ty seš ale drsňák,” řekl Lamar, „ale stejně tě vodprásknu.”

Bud se snažil přestat třást, ale nešlo to. Snažil se zapomenout na bolest, ale nedařilo se mu to. Podíval sena sebe. Tolik krve. Musí mít aspoň sto zásahů. Nikdy by neřekl, že je v něm tolik krve. Bolelo ho dýchat,

bolelo ho myslet.

Lamar někam odešel. Byl sám. Myslel na Jen. Bože, byl tak špatný manžel. Bylo tolik věcí, které nikdyneřekl nebo neudělal. A pak na konci to s Holly. Proč? Proč jsem byl špatný člověk? Snažil jsem se chovatsprávně a takhle to skončilo. Myslel na svého mladšího syna Jeffa. Ach, Jeffe, tak jsem ti chtěl býtnablízku. Chtěl jsem ti pomáhat, poučit tě o životě. Nikdy bych tě neopustil. Stýskalo se mu po jehodětech.

„Bude,” ozvalo se zasténání.

Otočil se na bok oceánem bolesti. Nevěděl, že to bude tak bolet.

„Tede, buď klidný.”

„Bude, oni nás zastřelí.”

„Chtějí nás jenom vyděsit. Dobře vědí, že odtud musejí rychle vypadnout. Jestli nás zabijí, naši lidé je

dostanou a odstřelí. Jenom blafují.”

„Ne, neblafují. Bude, ty to zvládneš. Já ne. Já umírám tak jako tak. Bude, prosím. Stýská se mi po Holly.

Miluju ji, proboha, tak ji miluju. Mrzí mě, že jsem se nechoval –“

„Přestaň, Tede.”

„Bude, postarej se o ni. Slib mi to, prosím. Postarej se o ni. Pomoz jí. Jak ses snažil pomoct mně.”

„Já –“

„Prosím! Proboha, mám takový strach.”

„Tede, já –“

Ale Lamar už byl zpět. Zastavilo u nich auto, Jeep Wagoneer. Bud viděl vzadu sedět dva vyděšené starélidi. Ti přijdou na řadu po nich. Za volantem seděl přihlouple se tvářící kluk, ten zatracený Richard Peed.

Lamar a Odell došli k nim.

„Už ses smířil s bohem, poldo?” zeptal se Lamar.

„Polib si,” zavrčel Bud.

Lamar přešel k Tedovi, který ležel stočený do klubíčka a tiše sténal. Lamar se nad ním sklonil s

pětačtyřicítkou v ruce a střelil ho zezadu do hlavy. Vlasy mu zavlály, když si jimi kulka dělala cestu. Pak se

obrátil k Budovi. Jeho pistole ale byla prázdná. Podal ji Odellovi a vzal do ruky brokovnici.

„Měl sis vzít vestu, seržo,” řekl Lamar vesele.

Bud sebou trhl, ale neslyšel žádný hluk. Byl v centru exploze. Všechno bylo červené, v nose měl pachprachu a kouře. Cítil horko a měl pocit, jako by ho tisíce nožů řezaly na kusy. Cítil, jak jeho duše opouštítělo.

KAPITOLA 7

Dlouho jeli beze slova. Odell, který zářil blažeností, seděl za volantem, ostražitý Lamar vedle něj a Richard

spolu se strnulými Stepfordovými na zadním sedadle. V jednom okamžiku pošeptala paní Stepfordová

něco svému manželovi.

„Promiňte,” řekl, „moje paní potřebuje zastavit.”

„Je mi líto, madam,” obrátil se k ní Lamar, „ale budete to muset ještě chvíli vydržet. Potřebujem se fofrem

ztratit.”

„Jaký je v tom sakra rozdíl?” rozčílil se pan Stepford. „Stejně nás zabijete jako ty dva policisty.”

„Prostě spolupracujte, jo? Musím se soustředit na to, kam pojedem.”

Pokračovali v cestě po odlehlých okreskách, těsně pod rychlostním limitem, ale ani jednou neporušili

žádný předpis. Neslyšeli žádné sirény a v rádiu nezazněla ani zmínka o nalezení těl policistů. Neviděli ani

žádné vrtulníky.

„Fajn,” řekl Lamar, když se podíval na mapu, „pojedem furt rovně. Žádný zahejbání. Budem mít vočiotevřený, abysme nepropásli Cox City, kde zahnem doleva na jedenadvacítku do Bray. Odell neumí čístznačky, ale pojede rovně, dokud mu neřeknu, aby zahnul.”

„Kam jedeme, Lamare?” zeptal se Richard.

„Richarde, ještě nejsem připravenej, abych se s tebou bavil. Musím to vymyslet a taky přijít na to, co

udělám s tebou. Teď buď zticha.”

„Udělal jsem něco špatně?”

Ale Lamar se jen díval dopředu. Nakonec si poblíž Empire City sundal klobouk. Byl to široký bílý stetson,

dříve nejlepší nedělní klobouk pana Stepforda. Chvíli studoval ptačí pírko za páskou, ale bylo jasné, že

dospěl k rozhodnutí. Otočil se na předním sedadle k těm třem vzadu.

„Tak, Richarde,” řekl konečně znechuceným hlasem, „rád bych věděl, kdes sakra byl při tý střílečce?” „No, já,” zakoktal se Richard, „já, šel jsem přes kuchyň za Odellem. Chtěl jsem obejít dům z druhé

strany, víš. Ale než jsem se tam dostal, už bylo po všem.”

„Tak to nebylo,” ozval se Stepford. „Slyšel jsem ho. Ležel na podlaze v kuchyni a brečel.” „Řek bych, že by z tebe byl lepší psanec než tady z toho mizernýho Richarda, co?”

„To bych asi byl, Lamare, jenomže já se nezahazuju s takovým póvlem, jako jste vy.”

„No jo, Richarde,” pokračoval Lamar, „co s tebou mám kruci dělat? Měl bys dělat víc než jenom umění.”

„Lamare, víš dobře, že na tohle nejsem.”

„To teda nejseš. Ale když se nebudu moct spolehnout, že mě budeš krejt, k čemu mi budeš dobrej?”

„Lamare, já ale ani neumím střílet z pi –“

Lamarova pěst prolétla vzduchem a zasáhla Richarda do tváře. Rána Richardovi moc neublížila, spíš ho

šokovala. Třeštil na Lamara oči plné strachu. To ho popudilo ještě víc a začal tlouct Richarda kloboukem.

Richard se nezmohl na nic jiného, než že si kryl obličej pažemi.

„Tohle býval pěkný klobouk,” poznamenal Stepford.

Konečně se Lamar uklidnil. Obrátil se zpátky dopředu a zrychleně dýchal. Obličej mu zrudl vzteky; na

plicích mu pískalo a bolel ho hrudník. „Zastav,” poručil Odellovi. „Třeba na tom poli.”

Odell zpomalil, projel příkopem a vjel na pole, kde zastavil. Chvilku ještě protáčel motor a pak spokojeně

vypnul zapalování.

Silnice se jako rovná černá stuha táhla mezi rozlehlými poli s bavlnou a buráky. Žádné auto nebylo v

dohledu. Po obloze pluly mraky jako veliké hrady. Asi půl kilometru daleko rostlo jakési křoví a stromy.

„Tak fajn, mládeži,” řekl Lamar. „Vystupovat.”

„Nedělej to, Lamare,” řekl Stepford. „Jseš sice hajzl, ale tohle nám udělat nemůžeš. Už jenom kvůli

výborné snídani, co vám uvařila moje paní, a mé krásné sbírce zbraní, která vám už tak dobře posloužila.”

„Udělám, co budu muset, kámo. A pro tebe to platilo taky, Richarde. Vystupovat.”

„Dobře, Lamare,” zahuhlal Richard.

„Přestaň fňukat, Richarde,” ozvala se paní Stepfordová. „Lamare, dělejte, co musíte, ale řekněte tomu

klukovi, až je zticha. Bolí mě z něj hlava. Mohla bych se ale nejdřív vyčůrat? Už to držím dost dlouho.”

„Jistě, madam. Odell vás pohlídá, protože pro něj to nic neznamená. Vy ostatní se otočte, ať má dáma

nějaký soukromí.”

Udělali, jak přikázal. Richard se díval směrem ke stromům. Nebyly daleko. Přece se snažil. Tolik chtěl

dělat, co se od něj čekalo.

„Lamare, prosím.”

„Drž hubu, Richarde. Hotovo, paní Stepfordová? Díky, madam. Tudy, prosím.”

Vedl je do pole. Nastával soumrak. Slunce zapadalo v oranžovém oparu. Na krajinu dolehl klid a mír.

Příroda bývá přes svou krásu ironická. Kráčeli polem. Richard si připadal jako mravenec na kulečníkovémstole. Obzor kolem nich byl nemilosrdně plochý. Po chvíli přišli ke křoví a několika nízkým dubům,rostoucím u kalného potůčku.

„Fajn,” řekl Lamar. „Tady to pude. Smířili jste se všichni s bohem?”

„Ty sráči,” procedil Stepford.

„Nedělej si to horší,” varoval ho Lamar. „Nemusí to vůbec bolet. Neutíkej nebo něco; jenom by to bolelo.”

„Drž mě, Bille,” zašeptala žena.

„Jsi tak krásná ženská, Mary,” řekl Bill Stepford své ženě. Po tvářích mu tekly slzy. „Vydrželas se mnoupadesát let a nikdy sis nepostěžovala. Mary, nebyl jsem dobrý manžel. Měl jsem milenku. Měl jsemspoustu milenek. Tu farmářovu dceru, Maggie. Minnie Purvisovou ve městě. Neteř Ala Jeffersona, tusekretářku. Mary, je mi to tak líto.”

„To je v pořádku. Věděla jsem o nich.”

Obrátila se k Lamarovi. „Tenhle muž nalétal za války padesát misí nad Německem. Dvakrát byl zraněn avyznamenán leteckým křížem za odvahu, i když to vám nic neříká. Vrátil se a postavil farmu na neúrodnépůdě a dvanáct let byl prezidentem firmy. Vychoval čtyři syny a dvě dcery a dal práci dvěma stovkámdělníků. Platil jim doktory a jejich dětem školy a nikdy nechtěl nic zpět. Je to dobrý člověk. Nemáte žádné

právo ukončit jeho život v tomhle poli.”

„Je to dobrej chlap,” řekl Lamar, „a já nemám žádný právo a tak, akorát že mám kvér a ten mi to právo

dává.”

Otočil se k Richardovi.

„Na,” podal mu policistův stříbrný revolver. „Todle patřilo tomu mrtvýmu poldovi. Ten starej chlap se

mrskal jak kočka až do svý smrti. Možná z toho přejde nějaká kuráž na tebe. Zastřel je. Voba. Do hlavy.

Nebo zabiju já tebe.” Pak zvedl dlouhý automat, odjistil ho a namířil na Richarda.

Richard těžce polkl.

„Na to nemá žaludek,” řekl Stepford.

„No, zkusím mu dát šanci,” řekl Lamar. „Pohni, Richarde. Ukaž, že jseš chlap. Udělej trochu chlapský

práce.”

Richard se otočil. Staří manželé klečeli na zemi. Pan Stepford objímal paní Stepfordovou, která serozplakala. Richardovi se dělalo zle. Tak takové to je v celé nahotě. Přitisknout hlaveň k hlavě a stisknoutkohoutek. Za vteřinu bude po všem. On na to ale opravdu neměl. Bylo to příliš hrozné. Rozprsknou sejejich hlavy jak melouny? Vystříkne na něj mozek? Ohlédl se a díval se do hlavně Lamarovy pistole. V jeho

očích spatřil smrt.

„Kruci,” zaklel. Bylo mu jasné, že jeho život visí na vlásku.

Přitiskl hlaveň pistole ke Stepfordovu krku, zavřel oči a stiskl spoušť.

Ozvalo se jen cvaknutí. Stiskl spoušť znovu.

„Je rozbitá,” řekl.

„Richarde,” ušklíbl se Lamar, „ty jseš takovej pitomec. Pohni prdelí zpátky do auta.” Richard se odpotácel

pryč.

„Tak vidíte, že na to má žaludek. Jenom je moc blbej na to, aby poznal, že ta pistole nebyla nabitá.

Promiňte, lidi, že jsem vás sem táhnul. Musel jsem toho kluka vyzkoušet. Za moc nestojí, ale řek bych, že

to zmákne, když bude muset.”

„Lamare, vyděsils Mary k smrti.”

„Jinak to nešlo. Udělal jsem, co jsem musel. Připleteš se mi do cesty a vodprásknu tě. Ale máš koule, to

musím přiznat. Celou dobu ses držel a toho si vážím. Věř tomu nebo ne, ty bys v kriminále vydržel a ten

chudák kluk by tam zdechnul, kdybych ho nezachránil. Teď tady zůstanete přes noc. Nebude velká zima.

Ráno můžete dojít k cestě. To už budem dávno pryč. Zejtra budete doma.”

„Lamare,” promluvila Mary Stepfordová, „jste zlý člověk a zabijí vás mnohem dřív, než čekáte. Ale snad

umřete rychle, za to, že jste se nad námi slitoval.”

„Děkuju,” řekl Lamar. „To je asi to nejhezčí, co mi kdy kdo řek. Dělal jsem ale, co jsem musel.”

„Sbohem, Lamare,” řekla Mary.

Lamar se k nim obrátil zády a vykročil zpátky k autu.

Bill se za ním díval.

„Mary, ty jsi takový blázen. Ten chlap není nic než sprostej hajzl. Nedožije se zítřejšího večera a spoustalidí půjde za ním. Nechápu, jak můžeš být tak měkká k takovému lumpovi.”

„Víš, Bille Stepforde,” řekla, „je takový, jak říkáš, a ještě horší, ale umí něco, co ty jsi nedokázal za celá ta

léta, co té znám. Na nic si nehraje.”

Jeli na jih, pak na západ do zapadajícího slunce přes pole a malá, nudná městečka. Konečně Richard řekl:

„Díky, Lamare.”

„Tobě děkuju, Richarde. Odelle, Richard dokázal, že je chlap. Umí zmáčknout kohoutek.”

„Dell rád-rád,” usmál se Odell.

„To znamená, že je Odell šťastnej, Richarde. Udělals tomu chudákovi radost. Patříš do rodiny.”

„Děkuju, Lamare.”

„A teď musíme najít místo, kde se schováme a promyslíme, co dál.”

„Lamare?”

„Doufám, že rád táboříš, Richarde. Já a Odell už máme za sebou pěknejch pár nocí pod studenejmahvězdárna. To není problém. Nemůžem jít do hotelu a nechci se potloukat s motorkářkým gangem,protože jsou tak prolezlý práskačema, že si tam nemůžeš ani uprdnout, aby se vo tom nedovědělipoldové. Nechce se mi vykopávat někde dveře, je to moc riskantní. Zapakujem se na chvíli někde

stranou.”

Richard mohl nabídnout jen jednu věc. Nebylo to mnoho, ale šetřil si ji na tuhle chvíli, kdy cítil, že prošel

zkouškou. „Lamare?” „Co?”

„Myslím, že bych věděl o místě, kde bychom mohli zůstat.”

KAPITOLA 8

Nejprve ucítil své rty. Měl pocit, jako by mu na nich zaschlo bláto nebo krev. Pokusil se jimi pohnout acítil, jak praskají a odlupují se z nich šupinky suché kůže. V jeho ústech nebyla ani kapka slin.

Slyšel, jak někde něco kape. Nemohl se pohnout, jako by ani neměl tělo. Nepamatoval si nic jiného nežoranžové záblesky, květiny, bzučení hmyzu. Pak se mu vybavil Lamar, jak se naklání nad Tedem, aTedovy vlasy, které se rozlétly při výstřelu. Vzpomněl si, jak ho broky trhaly na kusy. Vzpomněl si na

bolest. Jen! Jeff! Russ!

Ztraceni, všichni byli ztraceni. Připadal si jako svůj otec, ten pohledný, přísný muž, když odpočíval v rakvi,s pudrem na obličeji ještě růžovější, než byl za živa.

Ale tady bylo světlo, a když se víc soustředil, i zvuk. Bylo to, jako by plaval z velké hloubky k hladině.Sotva se vynořil, jeho nos zachytil nějaký pach, bourbon.

Dívaly se na něj obrýlené oči poručíka OSBI C. D. Hendersona. Poručíkova tvář se neustále rozostřovala.

V jednom okamžiku to byl starý muž a hned zase barevná šmouha.

„Přichází k sobě,” křikl poručík jako do megafonu. Jeho slova rezonovala v Budově lebce.

Objevila se Jen. Pokusil se vymanit smrti a natáhnout k ní ruku, ale byl jak zapletený v nějaké pavučině.

Vypadala zdrceně, obličej měla vážný a oteklý. Už dlouho na té nezúčastněné tváři neviděl takovou reakci.

Do jeho zorného pole vplul nešťastný Jeffův obličej. Objevil se dokonce i Russ, který už s nimi dávnonikam nechodil, Russ s tváří plnou hněvu, ale stále ještě dětskýma očima.

„Ach, Bude, neopovažuj se mi umřít,” vzlykla Jen.

Nemohl promluvit.

„Tati,” řekl Jeff. Plakal. „Ach, tati, dokázals to, já mám takovou radost.”

Nad svou obvázanou paží viděl zavěšený vak s plazmou a další vak s čirou tekutinou nad ním. Celý byl

omotaný obvazy. Cítil, jak ho něco pálí v penisu, a otřásl se při myšlence na krysy. Pak se mu vybavily

zkušenosti z předchozích návštěv pohotovosti: byla to cévka. Měl hroznou žízeň.

„Jeffe,” vypravil ze sebe konečně.

Jeff ho políbil na čelo. Toužil, aby mohl natáhnout ruku a pohladit syna po rameni, ale nemohl se

pohnout. Občas jím projela vlna bolesti.

Russ přišel blíž a dotkl se jeho paže.

Bud na svého staršího syna pokývl hlavou a zamrkal.

„Probírá se,” řekl mladý muž v bílém plášti a Bud si všiml jeho jmenovky, na které stálo MUDr. A nějakéjméno. Odkdy jsou mezi doktory takoví zelenáči?

Podíval se zpátky na Jen. Cítil, jak mu vlhnou oči. Viděl mladého Jeffa a Russe s jeho rozcuchanými vlasya zároveň se mu vybavila kulka pronikající do hlavy ubohého Teda.

Proč jsem to tak zvoral? Přistihli mé naprosto nepřipraveného. Dostali nás. Lamar Pye nás odpráskl jakona střelnici.

„Budete v pořádku, seržante Pewtie,” řekl doktor. „Největší problém byla velká ztráta krve. Ještě hodinu avykrvácel byste. Máte tuhý kořínek, to vám povím.”

Bud se musel zatvářit zmateně, proto si Jen pospíšila s vysvětlením.

„To starý Bill Stepford. Ušel po tmě pětadvacet kilometrů na farmu a zavolal policii. Dostali se k vámkolem půlnoci. Všude vás hledali, ale neměli tušení, co se stalo. Málem jsi vykrvácel. A už jsou to tři dny.”

„T-T-T-Ted?” zamumlal.

„O Teda si nedělejte starosti,” řekl C. D. Henderson. „Tam, kde je teď, už ho nic nebolí.”

Musel zjistit ještě jednu věc, i když se zdálo, že z něj úsilí promluvit vyčerpá poslední energii.

„Proč?”

„Proč,” pokrčil rameny C. D. „Protože Lamar je všivý grázl, proto.”

„Proč… jsem… naživu?”

„Protože nejste holub, proto,” řekl C. D. „Pan Stepford lovil na podzim holuby. Jediné náboje, které Lamar

našel, byly s ptačími broky. Číslo osm a devět. Byl jste na operačním sále přes čtyři hodiny. Bude.Vyšťourali z vás tisícovku ocelových broků. Ale žádný z nich nebyl životu nebezpečný a nehrozí ani otravaolovem. Lamar do vás z té upilované brokovnice nasypal takových pět, šest dávek. Podle té krve si muselmyslet, že vám rozsekal srdce a vnitřnosti na kusy. Ještě dobře, že jste si nevzal tu pitomou vestu! Uřízlté hlavně moc, broky se rozptýlily a žádný vám nepronikl do hrudníku, páteře, nervového systému nebomozku. Ale jedno vám povím, člověče. Už nikdy neprojdete detektorem kovů.”

Bud usnul, a když opět procitl, díval se do tváře plukovníka W. D. Supenského, superintendanta dálniční hlídky. Plukovník byl další exemplář Buda: statný, rezervovaný muž, s obličejem jak z vydělané hověziny,který býval letecké eso námořnictva za války ve Vietnamu a který ve společnosti těch, jimž důvěřoval –dalším bělochům se zbraněmi, kteří věřili v autoritu –, býval docela zábavný společník.

„K čertu. Bude,” řekl, „ani ten parchant Lamar vás nedokázal postavit mimo službu!” Plukovník měl malé,tmavé oči, které se zmohly na tři výrazy: bezvýraznou prázdnotu, sžíravý vztek a ryzí radost. Právě toposlední z nich toho dne zářilo. „Ale musím říct, že jsem viděl viset ve stodole bažanty, kteří na tom byli

líp.”

Bud odpověděl unaveným úsměvem. Nikdo z jeho rodiny nebyl v dohledu.

„Mluvil jsem s Jen, Bude. Je to prima ženská. Máte opravdu kliku.”

Bud přikývl.

„Bude, mám tu čest vám oznámit, že se velitelství Oklahomské dálniční hlídky rozhodlo udělit vám to

nejvyšší možné vyznamenání, které je v její pravomoci. Medaili za chrabrost.”

Bud polkl.

„Našli jsme šest prázdných nábojnic z vaší .357, Bude, a váš prázdný nabíječ. Vážně zraněný a podpalbou dvou zabijáků se vám podařilo zdržet útočníky, a dokonce znovu nabít. A možná to byl strach,který jste Pyeovým nasadil do hlavy vy, co je přinutilo propustit o tři hodiny později Stepfordovy. Třebajste jim zachránil život. A kdyby se ten váš zatracenej parťák nechoval jako mimino, možná byste tyhajzly vyřídili.”

„Pane,” ohradil se Bud, „Ted dělal, co mohl.”

„To určitě dělal. Bude. Ale fakt je, že vy jste opětoval palbu a on ne. Našli jsme ho na břiše a rukama sikryl hlavu. Jen tam tak ležel a čekal, až přijdou a odstřelí ho. Nevypálil jedinou kulku! Bude, platí nás zato, abychom se postavili lidem, jako jsou ti vrazi. Kromě toho, Ted bude posmrtně vyznamenán Hvězdouza statečnost Oklahomské dálniční hlídky. A ten pohřeb! Bude, sjedou se tam naši muži ze všech koutůAmeriky, protože naše komunita drží v podobných chvílích pohromadě.”

„Měl by dostat nejvyšší vyznamenání,” trval na svém Bud, „i když medaile nic neznamenají.”

„Ano, Bude, moc to neznamená a já vím, co cítíte. Ztratil jsem v životě víc než několik parťáků. Ale za párlet budou medaile znamenat víc než teď, hlavně pro vás. Znám to. Zažil jsem to sám.”

„Ano, pane,” řekl Bud. „A co ti Pyeovi? Už jste je dostali?”

„Abych pravdu řekl, ti grázlové jako by se do země propadli. Nikdo netuší, kde by mohli být. Jde po nich

OSBI, FBI, policie, šerifové a vojenská policie. Spolupracují dokonce i ta zatracená média. Dostaneme je.”

Bud přikývl, ale nesouhlasil. Lamar byl možná brutální a šílený, ale nebyl hloupý. Jako zkušený kriminálníksi vždycky bude vědět rady.

„Teď si odpočiňte, Bude. Uzdravte se. Už jsem mluvil s vaší ženou. Nikdy se už nebudete muset vrátit dohlídkového auta. Jestli budete chtít post plukovníka, který jste už tolikrát odmítl, je váš. Můžete dostávatplat za to, co už vlastně děláte, což je vedení oddílu, jestli mluví kapitán James pravdu. Bude, nakonec z

vás bude kapitán a dostanete vlastní oddíl. Nebo bychom vás mohli vzít na velitelství, kde byste vedl sekci

cvičných střeleb. To by se vám líbilo, ne? Pěkné završení vaší kariéry!”

Bud se pousmál. Věděl, že nemusí nic říkat.

Když se příště probudil, bylo to bolestí. Drogy přestaly účinkovat. Jak to bodalo! Měl pocit, jako by honapadl roj včel. Při sebemenším pohybu se jejich žihadla dala znovu do práce. Bylo jasné, že uzdravování

nebude žádný med.

Měl šílenou žízeň. Jen mu nalila sklenici vody a on ji do sebe nalil.

„Jak je Holly?” zeptal se konečně.

„Drží se. Zřejmě jí to ještě nedošlo. Ještě ji čekají perné dny. Včera večer jsem byla u ní. DonnaJamesová, Selly McGinleyová a několik dalších přinesly něco teplého k večeři. Zdála se být v pořádku.Byla velmi vděčná za všechnu tu podporu a všechny jsme se shodly, jaké je štěstí, že ještě neměli děti.Vdá se znovu, má na to spoustu času. Tedovi mají dát jedno z nejvyšších vyznamenání. Jeho pohřeb

bude velká událost.”

„Jak se… chovala k tobě?”

„Ke mně? Proč, jak to myslíš. Bude?”

„Zavinil jsem smrt jejího manžela, proto. Byl bych radši, kdybych toho kluka zastřelil sám, než abych to

všechno tak zvoral.”

„Přestaň s tím. Bude. Nikdo nic takového ani nenaznačil, ani na to nepomyslel, to bych věděla. Máš jenom

hrozný vztek, proto se takhle cítíš.”

Bud si to ale nemyslel. Jaké procento opatrnosti ztratil díky svým úvahám o tom, jak se málem nechal

nachytat při nevěře? o tom totiž přemýšlel cestou na farmu. Přehlédl něco? Stopy auta, náznak, že něconení v pořádku, nějakou z těch drobností, na které se musí policista soustředit, aby přežil? Zašel sepodívat za dům, kde museli schovat auto ukradené Willardu Jonesovi? Ne, Bud to neudělal. Ten zatracený

Bud se zabýval takovou pitomostí, jako že se málem nechal nachytat s kalhotami dole. Nechal Lamara,až si dělá, co chce. A Lamar udělal, co se od něj dalo čekat, stačilo se jenom podívat do jeho očí nebo sipřečíst dlouhý seznam těžkých zločinů a vražd, aby bylo jasné, co je Lamar Pye zač.

Na mozku se mu usadil černý mrak.

„Chci jít na ten pohřeb,” prohlásil nakonec. „Musím to pro Teda udělat.”

„Ale Bude, oni říkají –“

„Chci tam jít!” zařval hlasem zuřivého manžela, který nepřipouštěl žádnou debatu. „Je to už zítra,” namítla

jen.

„Běž pro doktora, sakra!”

„Bude!”

„Prostě tam musím jít. Je to to poslední, co pro něj můžu udělat.”

Byl nádherný slunečný dubnový den a duby se majestátně tyčily nad plochým a prašným hřbitovemveteránů v Lawtonu. Vítr kolíbal větvemi a zelené listí vrhalo stíny na šedé náhrobky mužů, kteří zemřeli,protože si to vyžadovala jejich vlast. Daleko na severozápadě stál Mount Scott, spíš jen nejvyšší pahorek

Wichity než hora; prastarý, vysušený kopec, pustý a kamenitý.

Bud byl tak zabraný do sebe, že se skoro nemohl soustředit. Pochmurná krása toho místa na něj velicesilně zapůsobila. Možná to taky bylo utišujícími prostředky. Musel jich být plný, neboť bolest zase začalarůst. Ale Bud byl ten druh člověka, který když se k něčemu rozhodl, dovedl to až do konce. Proto teďseděl v kolečkovém křesle a Jen ho tlačila před sebou. Na sobě měl svůj klobouk, uniformu a slunečníbrýle, protože oči měl vpadlé a pod nimi černé kruhy. Na jeho obličeji a krku bylo vidět sedm malýchnáplastí; pod košilí měl krunýř z obvazů, který zakrýval stovky ran, a na nohou měl spoustu dalšíchnáplastí. Mohl chodit, když musel, pomalu a opatrně, ale pro tuhle chvíli vozík stačil.

Co v té chvíli pociťoval nejsilněji, byla únava. Ne bolest, zloba nebo lítost, ležela na něm tuna otupělosti.Okolní vzduch tlačil příliš silně na jeho tělo. Chtělo se mu spát, ale nemohl. Nemohl s nikým promluvit ani

slovo.

Brýle, které ho oddělovaly od okolního světa, trochu pomáhaly, ale přesto cítil nesmírnou touhu lehnout sia spát. Celý svět pro něj nestál za zlámanou grešli. Ale věděl, že tam musí být.

Jen a Jeff ho tlačili přes hřbitov. Před sebou viděl dav, který se shromáždil kolem hrobu. Sjeli se tampříslušníci dálniční hlídky ze všech padesáti států a policejní představitelé skoro ze všech měst země. Byloúžasné, kolik policistů chtělo být při podobných událostech, aby přišli a řekli: sbohem, kamaráde, klidně

jsem to mohl být já.

„Jsi v pořádku. Bude?” zeptala se Jen.

Když ho oblékala, dvakrát se na ni utrhl. Věděl, že se před svým synem chová špatně.

„Ano, jsem v pořádku,” odsekl. „Můžu jít rovnou tancovat.”

„Tati,” řekl Jeff.

„Promiň, Jen,” omluvil se. „Nejsem dneska zrovna ve formě.”

Ten parchant Lamar Pye si někde poletuje volný jako pták a chudák Ted míří pod zem. To nebylo

správné. Ani trochu to nebylo správné.

Najednou v něm vzkypěl hněv. Dokázal žít s bolestí, ale vztek byl něco jiného. Dokáže žít s ním? Na toneznal odpověď.

Vpředu viděl zaparkované televizní dodávky. V umělé záři reflektorů stranou od davu mužů a žen právapostávali pohlední lidé od médií. I to mu šlo na nervy. Už viděl zprávy. Vypadalo to, jako by se Lamar aOdell Pyeovi stali slavnými a Ted byl odsunut někam na druhou kolej. Byly tam dlouhé rozhovory se„zázračně přeživšími” Stepfordovými a stovky záběrů nejslavnějšího dubu v Oklahomě, toho, pod kterýmse s Tedem kryli před palbou Lamara a Odella. Prostoru se dostalo i nábojnicím z brokovnic a pistolíroztroušeným po zemi, červenomodrým policejním vrtulníkům, které naplnily temné nebe svým řevem, avrtulníku záchranky, který odnášel Buda Pewtieho na intenzívní péči. Nechyběl ani záběr na Buda, když ho

vezli na operační sál. Vypadal jako mrtvola; obličej měl bílý a místy pokrytý krví a chyběla mu jedna bota.

Jen ho tlačila davem, který se před nimi rozestupoval. Občas se ozvalo tiché: „Ahoj, Bude” a Bud přikývl v

odpověď. Pak se dav rozestoupil naposled a Jen ho dovezla do první řady, kde seděla velká zvířata –plukovník Supenski v modré uniformě, muž zastupující guvernéra, který to nestihl, dva staří lidé, kteřímuseli být Tedovi truchlící rodiče, kapitán James a na konci řady Holly.

Kdyby ji teď viděl poprvé, znovu by se do ní zamiloval. Byla strnulá, vážná a skoro netečná, ale její pleťzářila jako pokrytá rosou, byla bledá jako bílá růže a oči upírala do prázdna.

Řekl jsem ti, že se setkáme, až to všechno skončí, pomyslel si. Další z mých prokletých lží. Vycítila, že sena ni dívá, a usmála se. Ten úsměv ho uchvátil.

Miloval její úsměv. Nejkrásnější z jejich důvěrností bylo, jak se smáli svým podivným žertům. Byli nějaknaladěni na stejnou vlnovou délku.

Holly vstala, přešla k nim. Klekla si vedle nich, usmála se na Jen a pohladila Bena po ruce.

„Jak je, starý poldo?” řekla.

„Holly, tolik jsem se snažil. Nedokázal jsem ho zachránit. Přistihli nás nepřipravené.”

„To je v pořádku. Bude.”

Vstala, objala Jen a Jeffa a vrátila se na své místo.

Bud tohle zažil už tolikrát. Všechny podrobnosti mu byly povědomé a jen ty nejmenší detaily odlišovalyjeden pohřeb od druhého. Čestná stáž, která obsahovala po jednom policistovi ze států Oklahoma,Arkansas, Texas, Nové Mexiko, Colorado a Missouri, nesla rakev od pohřebního vozu k márám, kde ji položila, a jen jeden muž ke konci cesty ztratil krok místo obvyklých dvou. Rakev byla těžká, ale tak tobylo pokaždé; byla to přece jen mrtvá váha. Složitá operace skládání vlajky se moc nepovedla, protožepolicisté nebyli sehraní, nakonec se jim ale podařilo dosáhnout trojúhelníkového tvaru, na kterém bylyvidět jen hvězdy, a velitel týmu se zasalutováním předal vlajku Holly.

O dvacet metrů dál vypálilo sedm střelců tři salvy, aby byl celkový počet výstřelů dvacet jedna; salvy bylyšpatně zkoordinované jako obvykle a zvuk výstřelů na velké pláni zanikl.

Nejhorší okamžik byly vždycky fanfáry. Nezáleželo na tom, jestli hrál trumpetista dobře, nebo špatně; bylo

to cosi v tragičnosti hudby a v tom, jak promlouvala o mužích, kteří zemřeli předčasně pro něco, čemurozuměli tak málo, jak málo byla jejich smrt oceněna lidmi, jejichž jménem padli. Bud se bránil slzám acítil, jak černý mrak v něm roste. Viděl, jak kulka vniká do Tedovy hlavy a Lamara s modrýma očimatesaře nebo kameníka, jak se nad ním sklání.

Kromě modlitby duchovního nebyla pronesena žádná řeč. A pak to bylo náhle všechno u konce. Policistése začali rozcházet ke svým autům.

„Můžeme jít. Bude?” chtěla vědět Jen. „Nebo tady chceš ještě chvíli zůstat?”

„Ne, vypadneme odsud.”

O čtyři dny později propustili Buda z nemocnice. Když ležel doma, cítil se trochu svobodněji. Černý mrakna něj ale dolehl znovu jako těžká deka. Kdosi ho varoval: poststresový syndrom a s ním spojené pocityzbytečnosti a smrtelné únavy není vůbec snadné překonat.

Nechával Jen v noci samotnou a spal v obývacím pokoji. Nikdy ho neviděla plakat; nikdo ho nikdy nevidělplakat, a ať se propadne, jestli s tím začne teď. Ale přišla noc, kterou proplakal, a další, kdy se zamkl nazáchodě a urputně zvracel. Doktor se u něj stavoval dvakrát denně a měl také dlouhé sezení splukovníkem Supenskim, vyšetřovacím týmem dálniční hlídky, lidmi z oddělení vražd šerifovy kanceláře vokresu Murray a kanceláře okresního prokurátora. Bud jim řekl všechno, kromě svých úvah nad tím, že ho

Jen málem přistihla při nevěře; houževnatě se pídili po všech detailech, jako kdy byl kde, když začalastřelba. Svědčil by Bud před velkou porotou, aby Lamar dostal, co si zaslouží? To si pište, že by svědčil!

Snažil se nemyslet na Holly, ale v noci se mu vybavovalo všechno najednou: záblesk výstřelu, jejísametová pleť, pach spálených Tedových vlasů, dráždivost jejích bradavek, úšklebek na Lamarově tváři,když se k němu obrátil s brokovnicí, jemná kůže jejích stehen. Toužil jí zavolat, ale nemohl.

Čtvrtého dne přišel konečně čas vylézt z postele. Vstal, natáhl si modré džínsy, naškrobenou bílou košilise špičatým límcem, hnědé kožené boty. Na krk si uvázal tenkou kravatu s koňskou hlavou na sponě. Dopouzdra na opasku zasunul Colt Commander nabitý osmi náboji s dutou špičkou a pak si natáhl sportovní

bundu.

Cestou ze schodů se mu nejdřív podlamovala kolena, ale pak se vzchopil.

„Jen, jdu na chvíli ven. Pak se zastavím v nemocnici. Do večera budu zpátky.”

Vyšla z kuchyně a zastihla ho u domovních dveří. Její obličej byl šedý a nepřístupný a kromě záře jejíchočí jaksi lhostejný.

„Sotva můžeš chodit. Co si vlastně myslíš, že děláš?”

„Musím si o něčem promluvit s tím farmářem.”

„Napiš mu nebo mu zavolej. Od toho vynalezli telefon.”

„Nebýt toho starého chlapíka, byl bych teď pod drnem a tobě by chodili kondolovat sousedky.”

„Pošli mu dopis. Bude, ještě máš v sobě broky. Něco může prasknout a začneš zase krvácet. Můžeš na toumřít.”

„Jestli jsem měl vykrvácet, už by se to stalo na té farmě a ne teď v autě cestou na venkov.”

„Máš zbraň?”

„Commander.”

„To je dobře. Nepustila bych tě ven neozbrojeného.”

„Posledně mi to moc nepomohlo,” namítl, „ale jistota je jistota.”

Bud došel ke svému autu, modrému Fordu F250, nasoukal se dovnitř, zasunul klíček do zapalování a pakse zarazil. Bože, bude mu pořád někdo mluvit do toho, co má dělat? Cožpak to nikdy neskončí?

Otočil klíčkem, pozorně se rozhlédl doleva a doprava, pustil spojku a vycouval na silnici. Při rozjedu zvířiltrochu prachu. Za několik vteřin se zařadil za velký kamion s dobytkem na hlavní silnici.

Bud zkušeně manipuloval řadicí pákou na čtyřstupňové převodovce a střídal nohy na plynu a spojce.Miloval svůj pikap celým srdcem.

Ale Bud nejel rovnou ke Stepfordovým. Bezmyšlenkovitě zastavil u motorestu a šel k telefonnímuautomatu. Hodil do něj čtvrťák a vytočil číslo. Bylo to jako naposledy, další automat před restaurací.

Za okamžik zvedla telefon.

„Ahoj,” řekl.

„Díky bohu, že voláš,” zašeptala Holly. „Ach, Bude, teď nemůžu mluvit. Je tady kněz. Myslí si, že mi musípomoct. Mě by ale pomohlo, kdybych viděla tebe.”

„Byl jsem doma a nemohl zavolat, však víš. A stejně teď mám něco důležitého na práci. Můžeme se sejít

v Elginu v tom motorestu, myslím, že se jmenuje u Ralpha, kolem druhé odpoledne?”

„Budu tam.”

Bud zavěsil a vrátil se do auta. Cesta na farmu Stepfordových proběhla bez nehody. Projel kolemmotorestu, kde se mu servírka zmínila o absenci Billa Stepforda: proč na tom tedy neviděl nicpodezřelého?

Bylo to tím, že policista za svou kariéru zaklepe na tisíce, možná statisíce dveří. Možná z tisíce policistů, zkterých každý zaklepe na sto tisíc dveří za dobu dvaceti let, jen jeden padne na nějakého Lamara Pye,který čeká u okna s poloautomatickou brokovnicí, připravený střílet po všem, co se pohne.Pravděpodobnost říká: běž, zaklepej na ty dveře.

Bud dojel k poštovní schránce u příjezdové cesty k farmě. Zabočil na ni a pokračoval v jízdě. Tatáž liniedubů, tatáž čerstvě zoraná pole, tentýž příjezd k samotnému domu, bílé stavbě s přistavěnými pokoji averandou, stodola, ohrady pro dobytek, bláto, seno. Všechno vypadalo úplně stejně, jen dvůr byl teď

rozrytý stopami aut pohotovosti a policie.

A ty stromy. Bud se díval na dub, za kterým se s Tedem snažili krýt a který byl po dva nebo tři dnynejslavnějším stromem v Oklahomě a Severním Texasu.

Bud zaparkoval tam, kde tehdy, na místě, které se samo nabízelo. Bylo to jako tehdy, tichá, zelenáfarma. V jednom ošklivém okamžiku se mu nechtělo vystoupit z auta. To jsem tak vyřízený? napadlo ho.Za dvacet pět let služby nepoznal opravdový strach, ale také ho dvacet pět let nikdo nestřelil. Opravdumě ta přestřelka zničila? Bojím se jít a zaklepat na dveře? Dýchal zrychleně a přerývaně.

Otevřel dveře auta a uslyšel bzukot cikád jako toho dne. Ucítil seno a zvířecí výkaly jako na každé jinéfarmě. Na okamžik zůstal stát a rozhlížel se kolem. Pak ho ale začalo bolet koleno, protože měl podčéškou brok, který doktoři nestihli vyndat. Možná ho vyndají jindy, možná se s ním Bud naučí žít. Jakmyslel na tuhle bolest, začala se ozývat další místa po celém těle. Percodan proti bolesti přestával působit. Podíval se na hodinky, byl čas na další dávku.

Sakra, pomyslel si. Nebyl to jen zlý sen. Opravdu se to stalo.

Zaklapl dveře a zamířil k domu, ale v půli cesty ho stejně jako předtím zastavil muž s brokovnicí.

„Stůjte, pane, tohle není turistická atrakce. Jestli něco chcete, promluvte si s mým právníkem, ale teď sekliďte odsud.”

Bill Stepford byl ve formě, i když měl polovinu tváře oteklou jako modrozelený grapefruit. Nemířil puškoupřímo na Buda, ale držel ji pohotově. Jeho modré oči se vpalovaly do Buda a na čele mu pulzovala žíla ve

tvaru ypsilon.

„Pane Stepforde, nepřišel jsem vám nic prodat, přišel jsem vám poděkovat.”

„Proboha živého! Mary, pojď sem! Podívej, kdo nás přišel navštívit! To je Bud Pewtie, muž, kterého jen

tak něco nezabije. Slabých šest dnů a už je na nohou –hochu, vy musíte být tuhý jako houžev!”

„Ne, pane, jsem z masa a kostí stejně jako vy a moji krev jste asi viděl na zemi.”

„To jsem tedy viděl. Myslel jsem, že je po vás.”

„To bych byl, kdybyste nepřešel půlku Oklahomy a nezachránil mi krk. Proto jsem taky tady.”

„Ale Bude, to přece nic nebylo. Jsem zvyklý ujít patnáct kilometrů za den. Kdybych si na začátku nezašel

tři kilometry špatným směrem, dostal bych se sem dřív.”

„Nemyslím, že by v tom byl nějaký rozdíl, pane. Mně ještě pár hodin života zbývalo a chudák Ted už byl

dávno v nebi.”

„Bude, pojďte teď dál. Dáte si kafe a povíte nám o svých dobrodružstvích.”

„Není co povídat,” řekl Bud. „Mám v sobě tisícovku děr a stovka těch malých kuliček možná ani nepůjde

ven. Žádná ale nešla moc hluboko. Mám hroznou kliku, že jste lovil holuby a ne vysokou.”

„Bude, mám krabici nábojů s broky na vysokou pod ponkem. Ten opičák Lamar na ně nepřišel!”

Zašli do domu jako staří kamarádi.

Mary Stepfordová, vyhublá a bledá, vstala z pohovky, aby ho přivítala. „Pane Pewtie, přísahám, že mě ani

nenapadlo, že se jednou zastavíte na kávu.”

„Ani mě ne, madam. Myslel jsem, že už to mám s pitím kafe spočítané.”

„Je to krásný pohled pro mé staré oči,” řekla stará žena, přitáhla ho k sobě a objala.

„Zastavil jsem se, abych vám oběma poděkoval. Dopis nebo telefonát by se na to nehodil. To vy jste ti

hrdinové.”

„Ten zmetek Lamar nám nedal na vybranou, Bude. Museli jsme dělat, co jsme mohli, abychom přežili.”

„Vy ho dostanete, Bude.”

„Madam, musím se přiznat, že to poslední, co se mi chce, je vyrazit zase za Pyeovými. Vyděsili mě tenkráta děsí mě i teď. Možná kdybych měl vteřinu, abych si uvědomil, co se děje. Ale semlelo se to tak rychle.”

„Z toho si nic nedělejte. Ti parchanti znají cenu překvapení,” řekl Bill. „Pokaždé jim pomůže, mě dostalistejně.”

Bylo to příjemné posezení, ale Bud ho moc nenatahoval, protože paní Stepfordová vypadala dost unaveněna rozdíl od pana Stepforda, který hřímal jako polnice. Kromě toho jim Bud nechtěl celou událost zbytečně připomínat. K čemu by to bylo?

Když přišel čas, aby Bud odešel, doprovodil ho starý farmář k autu. Až tam se konverzace znovu vrátila ketřem trestancům. Stepford Budovi stručně vyložil, jak se který z nich celou dobu choval.

Když Bud uslyšel, jak byl Richard k ničemu, podivil se, že se ho Lamar nezbavil.

„Možná kvůli těm lvům,” nadhodil Stepford.

Bud četl všechny policejní zprávy a ještě toho dne ráno mluvil s kolegy, aby zjistil, co je nového. Ale o

tomhle nenašel nikde ani zmínku.

„Lvi?” zeptal se překvapeně.

„Ano. Kreslil pro Lamara obrázky lvů. Neptejte se mě proč. Hloupé čmáranice.”

„A vy byste ty obrázky náhodou neměl?”

„Jistěže měl, Bude. Chcete se podívat?”

„To tedy chci,” řekl Bud. Proč lvi? znělo mu v hlavě.

KAPITOLA 9

Nikdo nemohl o Lamarovi říct, že se bojí práce. První den na farmě vstal brzy a zajel wagoneerem

Stepfordových do prázdného stání ve stodole. Vyndal baterii. Pak vylezl s vidlemi na seník a sházel

hromadu sena na podlahu stodoly. Pak seno naházel na auto, že nebylo vůbec vidět. Nebylo možné, abyna něj někdo náhodou narazil, nikoho by ani nenapadlo, že sláma v prázdném stání ukrývá ukradenývůz.

Další ráno začal štípat dřevo. Kolem desáté se k němu přidal Odell a v heroické čtrnáctihodinové směněrozštípali všechny špalky na polínka. Další den se rozhodli vyčistit kus země za stodolou, kde by podlejejích slov mohli později založit zahradu. I když to byla jen mimoděk pronesená poznámka, skoro týdenLamar s Odellem vyrývali ostřici z prérie a snažili se probojovat k červené hlíně, ze které vykopali dobroustovku velkých kamenů a tisícovku menších a kterou pak zarovnali a uhrabali. Poté vysekali tucetkeřovitých dubů a udělali z nich dříví na podpal a vykopali pařezy, což byla možná jejich nejtěžší práce,protože stromy byly se zemí spjaté pevně jako manželé ve středověku a stálo je spoustu potu dostat je ze

země. Slunce pálilo a vítr svištěl po vyschlé prérii. Na vzdáleném obzoru se tyčily pahorky Wichitas.

„Podívej se na ně,” řekla Ruta Beth. „Panečku, ty pracujou! Dřou, jako dřel můj táta.”

„Jsou to vlastně prostí, zemití lidé,” pronesl Richard nabubřele, i když Ruta Beth takový postřeh zjevně

nemohla docenit.

Jen se na něj podívala škvírami svých očí v nehybném obličeji a řekla: „Richarde, někdy říkáš pěkný

pitomosti.”

Největší zklamání: neudělal na Rutu Beth vůbec žádný dojem. Jedinkrát na politováníhodného Richardapohlédla a odvrátila se od něj. Byl to Lamar, překypující testosteronem a potem, který ji přitahoval jako

maják.

Rutě Beth Tullové bylo dvacet osm a byla šlachovitá jako divoký pes. Obvykle nosila džínsy, tlustý vlněnýsvetr přes sepranou blůzu, těžké farmářské boty a černou pásku ve vlasech, která stahovala záplavujejích černých vlasů do ohonu. Měla křídově bílou pleť a zlá očka, kterýma nepřetržitě sledovala svět v

očekávání útoku. Nehty na rukou měla okousané do krve a neustále se objímala pažemi. Její pochmurnostale zakrývala romantický zájem, který kdysi patřil Richardovi a pak se ve vteřině přesunul na Lamara.

Když viděla Richardovu fotografii v novinách během jeho procesu, vystřihla si ji. Napsala mu dopis, kterýodeslala spolu s dalším balíkem korespondence pro řadu známých lidí, prezidenta Clintona, guvernéra,

Meryl Streepovou, Hillary Clintonovou, Robina Quiverse z Show Howarda Sterna, Nancy Reaganovou,

Ronalda Reagana, Barbaru Bushovou, dvě následovnice Charlese Mansona, které viděla v televizníchrozhovorech, a Rebu McEntireovou, s množstvím závažných postřehů. Nikdy předtím nedostala odpověďkromě rutinního „Velmi Vám děkujeme”, což za odpověď nepovažovala. Ale v případě Richarda se jejíodpověď objevila za tři měsíce potřísněná krví ve společnosti Lamara Pye a jeho retardovaného

bratrance.

List, který spustil tenhle nepravděpodobný běh událostí, byl ten nejpodivnější a nejšílenější dopis, kterýRichard kdy četl; dokonce ho i trochu šokoval.

„Drahí pane Peede,” začínal.

I když mě nemůžete znát, tvoříme vlastně Celek. Věřím v další životy, v mnoho dalších životů, a my jsmev některém z nich museli být milenci. Museli jsme rozzlobit bohy čistotou naší vášně, a proto nás proklelia nechali putovat časem, pokaždé tak blízko jednoho druhému, abysme věděli o přítomnosti toho

druhého, o jeho stesku, ale nikdy dost blízko, abysme se mohli dotknout, políbit, mylovat se.

Stejně jako by jsem tragycky ztratila své rodiče. Nebylo to snadné, ale už jsem se smířila s odchodem svématky a otce. Často mi vyprávěli o Nebi, které je moc hezké místo. Je to jak hotel, kde někdo každý denmění povlečení. Je tam moc hezký salátový pult.

Pane Peede, chybíte mi, i když jsem vás nikdy neviděla na vlastní oči. Dívala jsem se na vaši fotografii vDaily Oklahoman tak dlouho, že jsem ji málem vysála z papíru. Pane Peede, věřím, že kdybysme sesetkali, mohli bysme žít krásný společný život. Děkuji Vám za pozornost.

S láskou Vaše slečna Ruta B. Tullová Routě 54 Odette, Oklahoma

Když ukázal dopis Lamarovi, Lamar si pročetl první stranu a nad každým slovem potichu pohyboval rty.Pak zvedl oči od papíru a řekl: „Richarde, já z toho nevím hlavu ani patu. Je ta ženská magor?”

„Řekl bych, že je, Lamare. Magor až na půdu. Ale… líbím se jí. Bydlí na venkově. Její rodiče jsou po smrti.

Možná by to pro nás byl dobrý úkryt.”

„Hmmm,” zamyslel se Lamar, „proč kurva ne? Lepší než hnít někde v poli, kde akorát nastydnem apotečou nám z nosu soply?”

Farmu našli ukrytou za osamělou poštovní schránkou, na které bylo načmárané jméno TULL. Bylo to v

neobydlené části okresu Kiowa, padesát kilometrů od Lawtonu směrem na Altus. Vypadalo to tam jako naopravdovém západě, většinou pastviny, občas pole zorané s hrdinským úsilím pro pěstování pšenice, alehlavně pocit nekonečného prostoru, který jen na východě ohraničovaly hory. Dálnice protínaly prérii jako

přímky v rysu a sem tam se od jejich černých stuh odpojovaly červené prašné cesty, které pak mizely v

terénních vlnách. Farma ležela na konci jedné takové, asi dva kilometry dlouhé cesty, a kdo se postavil

zády k polorozpadlému domu a podíval se zpět, odkud přijel, musel si připadat jako poslední člověk na

zemi. Všude jen tráva a neustávající vítr, v dálce hory.

Ruta Beth se na nic neptala. Jednou se na trio podívala a věděla, kdo jsou a proč přijeli. Byla to zpráva odboha, na kterou čekala celé roky. Vůbec ji nenapadlo, že by se měla bát. Usmála se na Richarda, kývlana překvapeného Lamara, ale nejdříve šla k Odellovi.

„Ty chudáčku,” řekla, „vypadáš hladově. Pojďte dál. Moc toho nemám, ale o všechno se s váma ráda

podělím.”

„Odell má rád kukuřičný lupínky, madam,” ozval se Lamar. „To je jeho oblíbený jídlo.”

„A který má nejradši?”

„No, nejradši baští Honey Nut Cheerios. Má rád ty s cukrem, ne ty zdravý, s voříškama a tak.”

„Mám Corn Flakes.”

„Hm, ty sní. Ale moc je nemusí.”

„Taky mám ráda lupínky. Mám i jiný.”

„Cap’n Crunch?”

„Ne, pane Pyei. Cap’n Crunch nemám. Co takle Speciál K?”

„A nejsou jako Wheaties? Ty Odell nerad. Měl je rád, když na nich ještě byl cukr, než dali na krabiciMichaela Jordana. Od tý doby nenávidíme negry. Vím, že dneska bysme měli negry milovat, ale zkuste jemilovat v McAlesteru a jenom se vám vysmějou a podříznou vám krk. Já zabil velkýho negra a tím tovšechno začalo.”

„Mám nějaký mražený Mini Wheats.”

„Mražený Mini Wheats! Odelle, slyšíš to? Mražený Mini Wheats! Tadle slečna má mražený Mini Wheats!”

„Míny-íts! Míny-íts!” začal Odell jásat a nadšeně poskakovat.

„Tak už pojď dál, Odelle,” řekla a vzala toho obra dovnitř.

Lamar se obrátil k Richardovi.

„Ta holka je fakt super, abys věděl. Dej si bacha, aby s tebou byla šťastná, nebo ti rozkřápnu palici.”

V ten okamžik Richard poznal, že přišel jeho konec.

Lamar uvažoval o tom, že by natřel dům, který byl šedý, oprýskaný a smutný. Chtěl, aby byl veselý,zářivě bílý, takový, jaké mají na svých farmách šťastní běloši se spoustou dětí. Ve svých představách viděl

v tom domě Rutu Beth, Richarda, Odella a sebe jako jednu šťastnou rodinu. Jakmile se tou představouzačal hlouběji zaobírat, bylo mu jasné, že se to nestane, poldové se o to postarají. Kdyby ti parchantipřed lety nezastřelili jeho otce, nikdy by nebyl v tomhle maléru a neměl tolik starostí.

Ale přesto by mohl dům natřít. To bude jeho další akce. Mohl by oškrábat starý nátěr, to by mu trvalo taktýden, pak obrousit prkna na zdravé dřevo, další týden.

Dát budově nový kabát by zabralo také asi čtrnáct dní. Kus práce by mohl udělat Odell, i když jeho zakrslý

mozek na podobnou práci nikdy moc nebyl. Odell mohl kopat, rýt nebo orat celý den sedm dní v týdnu,

ale nemohl dělat nic, co vyžadovalo myšlení.

„Odelle, řek bych, že si dáme den voraz,” řekl Lamar. Bylo půl sedmé večer, třetí den druhého týdne.Právě dodělali novou střechu na stodole a znovu natáhli asi dva kilometry drátěného plotu mezi pozemkyRuty Beth a McGillaveryho, protože McGillaveryho dobytek pořád chodil na Rutina pole, což znamenalo, že

lidé McGillaveryho by pro ně mohli přijít a dělat problémy.

Došli s Odellem zpátky k domu.

„Odelle, běž se umejt,” přikázal. „Mejt-mejt, na voběd.” „Běd,” zajásal Odell a vesele odkvačil.

Věděl, že najde Rutu Beth za domem, jak pracuje s kolečkem. Překvapovalo ho, co všechno dokáže.Hrozně rád se díval na její šlachovité tělo, jak pracuje na hrnčířském kruhu s kusem jílu.

A také tam byla, shrbená nad kruhem s rukama ponořenýma do jílu a zamračenou, soustředěnou tváří.Zdálo se, že se hlína přeměnila na něco ušlechtilejšího, co vypadalo jako starý svícen, který měla jehomatka, než umřela.

„Koukám, co všecko umíte,” poznamenal.

Skoro nikdy nemrkala; měla svůj vlastní způsob, jak se na něco podívat, dokud to nevysušila na troud.Překvapovalo ho, že se ho nebojí, zabijáka s nápisem FUCK YOU! vytetovaným na kloubech pěstí, předkterým se už třáslo strachy pěkných pár chlapů.

„Pane Pyei,” odpověděla, „to nic není, fakt. Taky byste to uměl.”

„Ani náhodou. Já bych to zmrvil. Ale pokračujte, rád se na vás dívám.”

Pár minut soustředěně pracovala. Pak řekla: „Co budete dělat? Policajti vás nepřestanou hledat. Musíte jít

dál.”

„Já vím. Ale nechce se mi. Nikdy jsem neviděl Odella takhle šťastnýho. Sem patří. Nemůže nikomu ublížit,nemůže se dostat do maléru, žádnej chlast, žádný negři. Tady by moh bejt šťastnej.”

„Vy ho milujete. Každej říká, že jste ten nejhorší člověk na světě, a vy ho milujete.”

„Je všechno, co mám. Už dlouho.”

„To je tak krásný. Ale dostanou vás. Příběhy lidí jako vy nemaj nikdy šťastnej konec.”

„Tohle místo je můj špatnej konec.”

„Přísahám, že ve vás nevidím nic zlýho.”

„Ale já jsem zlej. Řek bych, že jsem se tak už narodil, kvůli tomu, co se stalo mýmu tátovi. Nikdy seneohlížím, to je jediný, v čem jsem dobrej.”

„Mohl jste být farmář.”

„Pak někdo přijde a něco si na vás dovolí. Nemůžete to nechat jen tak. Tak ho zastavíte a najednou jstena útěku. Ten hajzl strejda Jack držel Odella zavřenýho ve stodole. V řetězech. Mlátil ho. Svýho vlastníhosyna. Dostával od státu třicet dolarů měsíčně, protože byl ten kluk tak špatnej na hlavu, a nikdy z tohoneutratil na Odella ani cent. Mě vzal k sobě jenom proto, že mu za mě stát platil dvacet dva dolarůměsíčně, abych nemusel bejt v polepšovně. Byl to brácha mýho táty Jima, kterýho v Arkansasu zabilipoldové, a když umřela máma Edna Sue a strčili mě do tý polepšovny, kde jsem jim dával pořádně zabrat,

protože si na mě pořád někdo dovoloval a já to nemoh snýst, no a tak mě poslali ke strejdovi a tetě

Camille, pro který jsem byl jenom póvl, na kterej dostávali šek vod sociálky.”

„Jednou zmlátil Odella tolik, že jsem myslel, že ten chudák umře. To proto, že si Odell nakadil do kalhot.Dalo jim děsný práce naučit Odella, aby chodil na záchod. A tak jsem se rozhod to zarazit. Chytil jsemstrejdu Jacka u cesty na Perkinsville, vožralýho za Odellovy prachy. Nic v celým životě mi neuďálo

takovou radost, jako když jsem do toho starýho parchanta zapích kudlu. A od tý doby je to takle, já

dávám bacha na Odella, von na mě, a na celým světě máme jenom jeden druhýho. A nebylo to tak

špatný, docela se nám dařilo, dokud na mě Junior Jefferson nevytáh tu svoji nádheru.”

Byl to ten nejpodrobnější přehled jeho života, který kdy komu odrecitoval.

„Měl jste těžkej život.”

„Krim je plnej chlapů, co měli těžkej život. My jsme jako voni, to je všecko.”

„Je to smutnej příběh. Pane Pyei, věřím, že kdyby se vaše smůla někde zlomila, byl by z vás skvělej

člověk.”

„Nevím, proč něco takovýho říkáte. Nejsem než kus hnoje.”

„Ale co byste dělal, kdybyste si mohl vybrat?”

Lamar se zamyslel. Na to se ho ještě nikdo nezeptal.

„Chtěl bych vynaleznout takovej speciální paprsek. Víte, takový světlo, kterým kdyby se na něco posvítilo,bylo by to hned… dobrý. Posvítilo by se a byla spousta peněz a nikdo by nebyl nemocnej nebo naštvanejnebo tak, všichni by prostě byli šťastný. To bych udělal. Paprsek štěstí. Posvítil bych do všech kriminálů avšech špinavejch děr na předměstích. Posvítil bych na Odella a moh by mluvit a spravila by se mu ta jehopusa. Posvítil bych dokonce i na ty zatracený negry, jo, to bych uďál, aby přestali bejt takový parchanti.”

Vážně se na něj zadívala.

„To je ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy slyšela.”

„Ale to se nikdy nestane,” pokrčil rameny Lamar.

„Vy sám jste jako ten paprsek. Dáváte lidem naději. Věří ve vás jako v Ježíše nebo pana Elvise

Presleyho.” Dotkla se jeho kolena.

„Myslel jsem, že milujete Richarda. Ukázal mi ten dopis.”

„Myslela jsem si to. Nevím, proč jsem se do toho chudáka tak zakoukala. Je to jenom trouba. Pochybuju,že má vůbec chlupy mezi nohama. Co byste ode mě chtěl? Dám vám všechno, co budete chtít.”

„Todle mi nikdy žádná ženská neřekla. Tak jsem si to někdy vzal sám.”

„Hrozně moc vás chci. Hrozně moc vám chci všechno dát. Budu vaše skutečná první,” řekla stydlivě, „a vybude taky můj první.”

Richard si myslel, že se ti dva spolu vyspí. Byla to jen otázka času. Tak bláznivá ženská jako Ruta Bethmusela najisto skončit v posteli s magorem jako Lamar.

Když vyšli ze stodoly a culili se na celé kolo, byli oba cítit sexem. Pro Richarda to byl odporný puch. Jeho

matka tak někdy páchla, když je navštívil jeden z jejích „přátel” a jeho vyhnali, aby si hrál na zahradě.

Ale teď byl Lamar šťastný jako hlava domácnosti, která právě splatila hypotéku. Dokonce i Odell topoznal. Zvedl hlavu od své misky s kukuřičnými lupínky a široce se usmál. Na rtech a zažloutlých zubechměl přilepené drobky jídla. Byl šťastný.

Proboha, to je jako rodina, napadlo Richarda. Byla to jakási strašná parodie na štěstí, táta Lamar, mámaRuta Beth a synové Odell s Richardem. Byl to normální život, který nikdy neměl.

Byly to hezké okamžiky rozesmáté rodinky v kuchyni farmy. Nějaký dementní Norman Rockwell by tomohl nakreslit a dát na obálku časopisu Saturday Evening Post, Lamara s vlasy do ohonu a tetovanýmiklouby na rukou, Rutu Beth se svou křídovou pletí rodiny Adamsových a věčné dítě Odella s černou díroumísto úst, chuchvalcem rudých vlasů a prasečíma očkama. A samozřejmě jeho, Richarda, který oslepilsvou matku v návalu zuřivosti, protože pravicově fašistický plátek Daily Oklahoman odmítl uveřejnitrecenzi na jeho výstavu „Richard Peed: Umělec v přechodu” v Mertonově galerii na Dwight Street.

Dokonce si udělali i seznam pochůzek jako každá jiná rodina. Ukázalo se, že Ruta Beth nemá doma žádný

papír ani psací potřeby, časopisy, noviny nebo knihy, takže musela jet koupit čtvrtky a tužky, aby mohlRichard pokračovat v práci na svých lvech. Také musela zajet do obchodu Murfovy lovecké potřeby, abytam koupila dvě krabice hrubých broků, když se dozvěděli z televize, že ten zatracený starý polda přežil,protože na něj Lamar střílel ptačími broky.

Lamar se ale nerozzuřil, ve svém novém životě byl mírný jako beránek.

„Kruci, ten má ale kořínek!” zařval smíchy. „Ten starej kohout má tak tvrdý maso, že ho ptačí broky

nedostaly. Bude mít sakra co vypravovat vnoučatům!”

Hrubé broky byly důležité ještě z jednoho důvodu.

„Musíme promyslet ještě jednu věc,” řekl Lamar. A to je místo, kde uděláme svoji další fušku.”

Richard se usmál, i když si nebyl jistý, co Lamar myslí slovem fuška.

„Však víš. Loupež. Jsme lupiči, Richarde. Je ti to jasný? Je to naše práce. A při mejch pracovníchmetodách se náboje do brokovnice můžou zatraceně hodit!”

KAPITOLA 10

Zastavil před motorestem v Elginu. Seděla strnule v boxu u okna s černými brýlemi na očích. I přesokenní sklo, které odráželo obraz dálnice, vypadala bledá. Nebyla v černém, měla na sobě puntíkovanéšaty s krátkými rukávy. Pihy na jejích pažích se hodily ke vzorku na šatech. Když ho uviděla, její tvář serozzářila. Váhavě mu zamávala. Zamával jí zpět.

Ach bože, pomyslel si. Už je to tady.

Vystoupil z auta a narovnal si pistoli, která mu sklouzla na ledviny. Když před půlhodinou odjel odStepfordových, vzal si percodan, který trochu potlačil bolest. Přesto se pohyboval jako stařec, pomalu avratce, jako by prorážel vzduch s vypětím všech sil. Táhlo mu na padesátku a cítil se na sto padesát.Starý chlap, plný smutku a černých myšlenek. Bolely ho nohy a tělo měl jako z kamene.

Vstoupil a její úsměv ozářil místnost. Sakra, jak krásně se ta mladá žena umí smát! Platí to pro všechny,

nebo jen pro tuhle? Pocítil nával slabosti. Když k ní došel blíž, vstala, vzala ho za ruku a rychle ho políbila.

„Ty můj chudáčku Bude, kdo tě natřel tou barvou mrtvých růží?”

„Že ale víš, jak člověka přivítat! Ještě před chvilkou jsem se cítil o hodně líp.”

„Bolí tě to moc?”

„Ne tak, aby se to nedalo vydržet s pár miligramy heroinu každých pár minut.”

„Ty si budeš dělat legraci i hrobníkovi na lopatě, Bude.”

„Vemte si moji ženu, vemte si mé peníze, ale neberte mi můj smysl pro humor, pane.”

„Když mi ten plukovník přišel říct o Tedovi, trvalo mu hodinu, než se dostal k tobě. To bylo to nejhorší,můj Bude. Musela jsem sedět a hrát truchlící vdovu a přitom jsem šíleně toužila dozvědět se, co je stebou, miláčku. Ach, Bude, když mi řekli, že přežiješ, byl to nejšťastnější den v mém životě. Musela jsemplakat, i když se mi chtělo smát, protože mi řekli, že to zvládneš.”

„Holly, tobě to tak sluší.”

„Ach, Bude, Bude.”

„Holly, je mi moc líto, co se stalo Tedovi. Nikdo si nezaslouží takhle zemřít. Nebyl špatný, jenom tovšechno zkazil. Hrozně si přeju, abych mohl vrátit čas a udělat všechno správně.”

„Ale to nikdy nejde, že?” „Jak se držíš?”

„Bude, jsem v pořádku, teď, když je po pohřbu a chudáci Tedovi rodiče odjeli domů. Už nemusím hrátufňukanou vdovu.”

„Víš, policie by ti mohla zařídit doktora nebo někoho, kdo by ti pomohl. Někoho, s kým by sis mohla

promluvit.”

„Bude, jediný člověk, se kterým chci mluvit, jsi ty.”

„A někdo z pojišťovny. Není to sice žádné bohatství, ale není to špatné. Nečekají tě žádné problémy s

penězi.”

„To je v pořádku, Bude. Pomůže mi to na pěkných pár let a slíbili mi, že mi zkusí sehnat práci.”

„To je skvělé.”

„Bude, ty ses s tím ještě nevyrovnal, viď?”

„Sám nevím.”

„Ale já nechci mluvit o sobě. Pojďme mluvit o nás.”

Bud pohlédl z okna na zelenou oklahomskou pláň. O sto metrů dál viděl dálnici, po které se míhala auta.Dálnici, na které si tak dlouho vydělával na živobytí.

„Bude, teď už můžeme mít všechno. Je mi líto, že Teda zabili, ale nebyla to tvoje ani moje vina, byla toLamarova vina. Teď můžeme být spolu. Všechno je snazší. Přišel náš čas, Bude. Víš to stejně dobře jako

já.”

„Holly, já –“ Pak mu došla slova.

„Ty se mnou nechceš být?”

„Bože, to víš, že chci.”

„Tak proč ne. Bude? Proč to prostě neuděláš?”

„Holly, měla bys vědět, jak moc tě miloval. Jediné, co se mu stalo, bylo, že ztratil nervy a užíral se tím.

Nenáviděl sebe, ne tebe. Zaslouží si nějaký čas, než se k tobě nastěhuju a začneme spolu spát před

očima celého světa.”

„Nikdy ti moc nezáleželo na tom, co si svět myslí.”

„No, možná. Ale je tady ještě něco jiného.”

„A co?”

„Lamar.”

„Lamar?” podivila se Holly. „Ach ano, Lamar. A co tím sakra myslíš?”

„Mám špatný pocit z toho, že je stále na svobodě.”

„Ale Bude.”

„Holly, slíbil jsem svému parťákovi, že se o tebe postarám. To bylo poslední, co mi řekl, než přišel Lamars pistolí. A já to udělám. Přísahám, že to udělám. Ale nejdřív se musím postarat o svého parťáka.”

„Ted je mrtvý. Bude, o něj už se starat nemusíš. A nic, co uděláš s Lamarem Pyem, ho zpátky nepřivede.”

„Hmm,” zamumlal Bud.

„Tak takhle je to, Bude? Jdeš po Lamarovi? Celý stát Oklahoma ho nemůže najít a tobě se to povede?”

Jako obvykle nevěděl, co vlastně chce.

„Já nevím. Co ale vím přesně, je, že s Lamarem na svobodě nebude nic, jak má být. Nemusím to být

zrovna já, kdo ho dostane. Upřímně řečeno, narazit na Lamara je ta poslední věc, kterou bych si přál.

Není v tom nic osobního.”

„S tím jdi k čertu.”

„Holly, já jenom…”

„To se mě nemůžeš ani dotknout?” „Říkám to snad?”

„Vypadá to tak.”

„Přísahám, že v tom okamžiku, kdy se Lamar rozhodl to se mnou skoncovat, myslel jsem na to, že jsemse s tebou nikdy neukázal na veřejnosti, v restauraci, v kině, jako pár. Poslední věc, která mě napadla,

byla, že jsem všechno zkazil.”

Byla to pravda? Právě teď to tak cítil. Ale nebyl si jistý. Nepamatoval si to přesně. „Bože, Bude, tohle mě zabíjí.”

„To je mi líto.”

„Znáš to místo dvě odbočky zpátky, motel Do Si Do?”

„Ano.”

„Objednala jsem nám tam pokoj. Bude. Chtěla jsem oslavit, že jsi naživu.”

Bud se podíval na hodinky. Kolem třetí měl být v nemocnici a už byly skoro dvě. Ale k čertu s tím. Je to

jenom nemocnice.

Jedna věc, ve které se lišili, byl jejich vztah k nahotě. Jí nevadila. Vlastně se jí docela líbila a nahá sedokázala chovat tak přirozeně. Bud ji nenáviděl; ten pocit zranitelnosti, pocit tlusťocha, jenž na sebenahotou prozrazuje vše. Proto si hned po milování musel přetáhnout pokrývku přes bedra. Pokaždé tajnětoužil, aby se okamžitě oblékli; věděl ale také, že okamžiky po milování jsou pro ni posvátné, že jsousvým způsobem cílem celé té rozcvičky, a nikdy jí je nedokázal odepřít.

„Tedy, Bude,” řekla, „Lamar do tebe sice dokázal nasypat olovo, ale nedokázal tě připravit o mužnost.Zbyla ti jí pro mě spousta.”

Proč ho považovala za tak skvělého milence? Na začátku byl jak parní stroj, schopný vyšplhat na samývrchol dvakrát nebo třikrát za odpoledne. Bylo v tom to úžasné potěšení ze svobody, z nového života,který dříve neznal. Uvědomoval si ale, že v něm vidí jen to, co chce vidět: samce z jejich prvních týdnů.Věděl, že už to takové nikdy nebude, ne s ní. Dělalo mu to těžkou hlavu, ale neměl žaludek na to, převést

své pocity do slov.

„Jseš si jistý, že po tobě místo olova nestřelil šípem lásky?”

Zasmál se. Někdy se chovala jak malá holčička. Naznačovala to i její prsa: malá, ale krásná; miloval jejichváhu, pevnost, dokonalou oblost, růžové bradavky a to, jak se třásla, když se smála.

„Byla to ocel, čím po mně střelil,” opravil ji. „Ocelové broky. Další šťastná náhoda. Ocel není tak jedovatájako olovo. Ale není to žádné štěstí ve srovnání s tím, že mám tebe.”

„Nezačal jsi krvácet.”

„Ne.”

Obvazy držely; neobjevily se zrádné krvavé skvrny, které by naznačovaly, že se některá z ranek otevřela.

„Musí to být pocit, jako by tě objímala sbírka známek,” poznamenal.

„Bude, s tebou je taková legrace! Když jsem tě uviděla poprvé, pomyslela jsem si, že jsi John Wayne

osobně, ale pak jsi mě rozesmál a já poznala, o co jsi lepší než deset Waynů.”

Jaké o něm měla absurdně vysoké mínění! Jak mohl říct ne ženě, která ho tak obdivuje?

„Přál bych si tady zůstat napořád,” řekl náhle.

„Ne, Bude,” opáčila. „To by nestačilo. Zasloužíme si dům a možná i vlastní děti. Nebo cestovat. Skutečný

život. Byli jsme stvořeni jeden pro druhého.”

„Věřím, že máš pravdu,” řekl přesně to, co říct nechtěl. Překvapovalo ho to; nějak pokaždé udělal pravý

opak toho, co udělat chtěl. Byl obrácený naruby. Nebyla to ale její vina. Byla to stejná Holly jako vždy.

Bylo to To, co ho obrátilo naruby, ta věc, která byla mezi nimi.

„Zlatíčko, musím vyrazit zpátky. Mám zpoždění.”

„Tak si běž. Bude, slib mi jedno. Ta záležitost s Lamarem, nenecháš to přerůst v posedlost, nějaké

poslání nebo odplatu? Nestojí ti za to. Jenom by tě to zabilo.”

„Nic takového to není. Chci jenom být součástí týmu, který ho dostane, to je všechno. Součást jeho

konce, stejně jako jsem byl součástí jeho začátku.”

Doktor se zlobil, protože Bud přišel pozdě, a zdálo se, že by na něm nejraději našel něco, kvůli čemu byho mohl poslat zpátky do nemocniční postele, a tak se mu pomstil. Ale Budovy rány rezolutně odmítalyzačít znovu krvácet.

„Volal váš plukovník. Říkal, že vás sháněl doma. Myslím, že neměl velkou radost.”

„Dneska jsem se nedostal do žádného maléru, tak se nemá co rozčilovat.”

„Malér to nebyl, seržante, ale zasouložil jste si.”

Bud se na něj překvapeně podíval.

„Pane, já –“

„Nechte toho, poznám to. Fyziologické známky. Nevím, o co se jedná, ale neměl byste na to tlačit.”

„Doufám, že nechcete –“

„Ne, to je vaše věc. Jenom se nesnažte zajít moc daleko moc rychle. Mohl byste si ublížit. A tentokrát strvalými následky. Teď si vezměte percodan.”

Když se vrátil domů, čekaly ho tam další problémy. Ten večer měl Jeff hrát a Bud mu slíbil, že se přijdepodívat. Měl zpoždění a Jen odjela bez něj. Zhltl sendvič a málem zavolal Holly, protože byl doma sám a ona také. Místo toho se ale rozjel přes město na hřiště Lawtonských kuguárů, kde Jeffův tým hrál svoučtvrteční hru na osvětleném domácím hřišti.

Našel Jen, jak sedí vysoko za bariérou. „Ahoj,” zamumlal.

„Kde jsi byl? Volal plukovník a pak tě sháněli i z nemocnice.”

„Ale, znáš to. Zapovídal jsem se s tím farmářem a najednou jsem zjistil, že už je pozdě.”

Její neproniknutelné mlčení mu bylo dostatečnou výtkou; strnulé držení těla mu prozradilo, že je rozčilená

a ublížená.

„Nedělej z toho takovou vědu. Opozdil jsem se a teď jsem tady. Jak je na tom Jeff? Hraje?”

„Ne, je na lavičce. Takhle se k tomu nedostane. Bude, to bys měl vědět. Ne letos.”

Bud se rozhlédl a uviděl svého mladšího syna, který vypadal malý a vyčerpaný, jak sedí v divadelně jasnézáři reflektorů na konci lavičky. Jeff byl hráč v poli, který dokázal dohonit jakýkoliv míč, a dokonce inarazit v plné rychlosti do zdi, aby ho chytil, ale jeho odpal byl něco jako rodinná tragédie. Jeho uměníjako by se rozplynulo. V prvním ročníku byl hvězda; a teď, jako druhák, přešel do univerzitního mužstva.Náhle však došlo k velkému propadu a z chlapce to vysávalo život. Čím víc se snažil, tím hůř mu to šlo.Byl ve slepé uličce a nemohl se dostat na pálku.

Bud zkontroloval výsledkovou tabuli. Bylo to sedm dva. Kardinálové z Altusu vedli nad nešťastnýmiKuguáry. Vypadalo to, jako by se Jeff vůbec nehýbal; jako by byl očarovaný. Hra probíhala před jehoočima, hráči běhali kolem, pokřikovali na sebe, ale Jeff jen soustředěně zíral před sebe.

„Jak ti je?” zeptala se ho.

„Jde to,” odpověděl. „To víš, když přestávají působit prášky, je to bída, a když pak zase zaberou, je to vpořádku. Jako na houpačce.”

„Promiň, že jsem na tebe tak vyjela. Bude. Tak mě to vyděsilo, když mi řekli, žes dostal zásah. Po tolikaletech. A vím, že máš právo na špatnou náladu. Po tom, čím jsi prošel, je div, že se vůbec dokážešpostavit světu tváří v tvář.”

Jeden Kuguár se dostal na druhou metu. Těch pár fanoušků, většinou tátové a mámy, začali tleskat. Alechlapec na druhé metě byl odstrčen při pokusu ji ukrást.

„Jeff by toho kluka odpálil,” zavrčel Bud. „Vím, že by to dokázal.”

„Moc se rozčiluješ, Bude,” napomenula ho Jen. „Nemám ti to za zlé, po tom, co jsi zažil. Je to tak hrozné.Ale nemůžu se dívat, jak se užíráš. Nemohla by ti policie sehnat někoho, s kým by sis mohl promluvit?”

„Přestaň,” zarazil ji stroze. „Nepotřebuju si s někým promluvit. Potřebuju se jenom vrátit do práce.Všechno bude jiné, až budou ti parchanti zase za mřížemi. To je všechno.”

Teď jeden Kuguár netrefil míč a další hodil na špatnou metu. Ve vteřině skóre vyskočilo na devět dva. AleBuda to potěšilo. Znamenalo to, že se zvýšila Jeffova šance dostat se na pálku.

A také ano, v osmém kole byl Jeff poslán na odpal. Bud se díval, jak se mladík zvedá z lavičky a strnule sesnaží setřást křeč z ramen. Pak si nasadil přilbu a přešel na místo pálkaře.

Bud ho sledoval, jak jde, s obličejem sevřeným v masce válečníka, s očima přimhouřenýma, jak se zevšech sil soustředí na svou bezprostřední akci. Došel na místo, třikrát se takřka rituálně protočil v pase a s

pálkou v ruce si našel správnou polohu pro útok na míč.

V jasném umělém světle vypadal silný a sebejistý, dokonalý. Budovi bylo jasné, jak mu musí bušit srdce atřást se kolena, ale na dálku mohl Jeff být Cal Ripken, George Brett nebo jiný slavný pálkař.

Prosím, ať se trefí, prosil Bud vesmír. Trochu slitování s mým chlapcem. Ať to zvládne co nejlépe, neboaspoň ne úplně špatně. Zklamal jsem dost za nás oba.

Nadhazovač, vysoký a pružný černoch, nadhodil míč a Jeff ho nechal prolétnout kolem. Míč ostře udeřildo chytačovy rukavice, kde zvířil prach a vydal zvuk podobný výstřelu. Budovi se znovu vybavila Tedovahlava, do které vniká kulka. Potřásl hlavou, aby ji vyčistil od nepříjemných myšlenek, a vrátil se zpátky doreality, kde Jeff právě neodpálil druhý míč.

„Tenhle nadhoz by měl být jeho,” řekl Jen.

Nadhazovač hodil a netrpělivý Jeff odpálil špatně. Nešťastně se díval, jak se míč kutálí do autu u třetí

mety.

„Sakra,” ulevil si Bud „Měl ho odpálit mimo hřiště.”

Pomyslel si: Bože, dal bych život, aby se to Jeffovi podařilo.

Při pátém nadhozu, kdy nadhazovač hodil míč mimořádnou silou, se Jeff opřel do úderu celým tělem, odpasu, přes ramena, paže až do pálky. Celý pohyb završila rána, jakou Bud ještě neslyšel, mnohemhlasitější a ráznější než výstřely, které na něj Lamar vypálil. Míč stoupal do výšky spolu s jásotemobecenstva. Bud vstal a křičel:

„Jo, jo, JO!” a míč plachtil do dálky.

Leť, ty parchante, leť, modlil se Bud, prosím.

Viděl, jak se hráč z levého pole natahuje nad plot, a když míč klesal, chlapec vyskočil. Zdálo se, že hochytil, a Bud ucítil v srdci vlnu zoufalství, ale výskok nebyl dost vysoký a míč zmizel ve tmě.

„Proboha,” vykřikl Bud a popadl Jen za paži, „on odpálil home run! Jeffe, BĚŽ!” Doslova plakal, když sejeho syn ploužil kolem met, aby se pak dočkal blahopřání od svých spoluhráčů.

„Bože,” řekl Jen. „Já jsem tak šťastný.”

„Bude,” vyděsila se, „ty krvácíš!”

KAPITOLA 11

Odell seděl s AR-15 v klíně a červenou parukou na hlavě. Měl vycpaná prsa. Pusu měl namalovanourtěnkou a oblečený byl do modrého kožichu z roku 1958, kdy ho otec Ruty Beth koupil její matce vobchodním domě Dillon’s v Oklahoma City. Nevypadal moc jako žena. Zblízka vypadal spíš jako obrovský

travestit s puškou. Ale kdo by se díval zblízka?

Seděl spokojeně na zadním sedadle malé toyoty Ruty Beth třicet kilometrů za Red River na předměstíměsta Wichita Falls v Texasu, nedaleko od dálnice 44. Vedle něj seděl Richard také s prsy (tenisákypřilepenými zevnitř k šatům), také s parukou (černou) a červeným kloboukem, které kdysi patřily BeulahTull. Ruta Beth se postarala o make-up, i když Richard si myslel, že to trochu přehnala s rtěnkou. Vzrcadle si připadal jako nějaká mrtvola. Jestli se zdálo, že to Odellovi nevadí, Richardovi to rozhodněvadilo, ale samozřejmě nic neříkal.

Lamar seděl v džínách a slunečních brýlích, s vlasy do ohonu zakrytými krempou stetsonu Billa Stepforda,

a žvýkal stéblo trávy. U pravé nohy držel upilovanou brokovnici Browning A-5, která už nebyla nabitá

ptačími broky, ale střelivem na vysokou. Vzadu za opaskem měl pětačtyřicítku s dlouhou hlavní. Vedle něj

seděla za volantem Ruta Beth s Budovým mossbergem a kovbojským kloboukem na hlavě. „Tady to je,” řekl Lamar. „Kvůli tomuhle jsme sem přijeli. To je vono, náš lístek na zejtra.”

Ale Richard to nepochopil.

„Já nic nevidím,” namítl.

„Vem na to tu svoji ma-gi-na-ci,” poradil mu Lamar.

Parkovali před restaurací Denny’s, hned za odbočkou z dálnice. Na ceduli bylo napsáno Maurine Street.Parkoviště bylo přecpané auty, restaurace stála na malé vyvýšenině jako na královském trůnu a měladobrý výhled z prosklených dveří a oken, která ji obepínala jako zářivý náhrdelník. U vjezdu na parkoviště

se hrdě tyčil moderní, tyrkysově červený znak, který v noci zářil nad dálnicí jako maják.

„Vidím jenom… Denny’s,” pokrčil rameny Richard. „Enys,” zahihňal se Odell.

„Máš nějaký problém, teto Lucy,” zeptal se Lamar. „Teto Lucy, chceš snad převzít velení? Máš nějakej

lepší nápad?”

„Ale… nebyla by banka lepší? Rozhodně by to bylo důstojnější.”

„Úsojejší,” zopakoval Odell a zhoupl se na sedadle.

„Tak hele, vysvětlím ti to,” řekl Lamar. „Musíš jít s dobou. Vyloupení banky už není, co bejvalo. Za á,většinu prachů maj zašitou v trezoru, kterej má časovej zámek, takže dostaneš jenom prachy z přepážek,a to někdy není ani sto babek. Za bé, všude tam jsou ty mizerný kamery. Posloucháš mě, teto Lucy?”

„Máš určitě pravdu, Lamare.”

„Pak máš tichý alarmy, balíčky peněz dostaneš s narafičenou výbušninou, která tě nahodí červenoubarvou, co tejden nedostaneš dolů, dál soukromý bezpečnostní služby, co tam maj strážce. Banka můžebejt pěknej průser.”

„Je mi to jasný.”

„A Denny’s v týhle texaský díře v neděli večer? Řeknu ti, co tam je. Je tam balík peněz za snídaně odbaptistů. Tydle baptisti choděj do kostela a celý ráno se modlej a pak jdou do Denny’s na snídani. Narvou

se těma mizernejma lívancema, vajíčkama, slaninou, sirupem, máslem a kafem jako prasata u koryta.Pak začnou krkat a šťourat se v zubech. Celý ty všivý rodiny. Cejtěj se po tom blíž k bohu, neptej se měproč. Takže kolem čtvrtý máš v šéfově sejfu prachy za takovejch deset, dvacet tisíc malejch účtenek.

Nejsou tam žádný kamery. Nejsou tam žádný stráže. Nejsou tam žádný hrdinové. Je tam jenom personál

ze samejch pitomců, který nenáviděj svoji práci a rozhodně nechtěj pro Denny’s chcípnout.”

„Eny,” zahalekal Odell.

„Tati, ty víš fakt všecko” pochválila Ruta Beth Lamara. „Jseš tak chytrej.”

„A teď jestli chceš, teto Lucy, tě můžem vysadit a můžeš si udělat banku. My jdem na Denny’s.”

„Nechci, Lamare,” řekl Richard.

„Díky, teto Lucy. A teď se, miláčku, trochu projedem po okolí, pak zaparkujem a my dva to půjdem

vomrknout. Ty dvě dámy vzadu necháme tady.”

„Ano, tati,” odpověděla.

Ruta Beth vyjela s autem z parkoviště a zahnula doprava do obytné čtvrti. Projížděla kolem malých, dobře

udržovaných bílých domků se zelenými trávníky. Občas se u některého z nich objevil nějaký pitomec,který myl malé auto, tlačil před sebou sekačku nebo jen plkal s jiným pitomcem.

Richard se díval, jak se ten ztracený svět míhá kolem. Jak jím kdysi pohrdal! Měl ty lidi za blázny,bezcenný póvl bez mozků v hlavách, žijící klamy jako… baseball… rodina… práce. Teď mu ale tabezútěšnost lámala srdce; působilo to tak uklidňujícím dojmem.

„Zažeň vrásky ze svý krásný tvářičky, teto Lucy,” obrátil se k němu Lamar. „Vypadáš tak smutně, že mě

napadá, jestli nám nechceš zahnout kramle.”

„Na nic takového jsem nemyslel, Lamare.”

„Jo, to už jsem slyšel. Hraje to na nás, Odelle, dobře ho hlídej.”

Nakonec Ruta Beth ještě jednou zahnula a zajela na parkoviště před restaurací Denny’s.

„Tak jo, vy holky tady chvíli počkáte. Odelle, zastrč někam tu flintu, kdyby někdo nakouk dovnitř. Jdeme

si to tam vobhlídnout.”

Richard se díval, jak Lamar vystupuje z auta a protahuje se, aby nenápadně přetáhl džínovou bundu přespistoli za pasem. Pak položil ruku Rutě Beth kolem ramen a stejně přirozeně, jako párek školáků narande, zamířili ti dva k Denny’s.

Richard se opřel a snažil se uvolnit. Takhle nastrojený si připadal jako blázen. A nudil se. Nemohl alevystoupit z auta, protože na volném prostranství by jeho převlek nikoho neoklamal. Pohlédl na Odella,který na něj mrkl svýma prázdnýma, šťastnýma očima. Z pohledu do Odellových očí by se člověk mohlzbláznit: byly bezelstné a tak vzdálené realitě, bez jakéhokoliv tušení o tom, co je dobré a co špatné. Bylo

to jen obrovské mimino, které potřebovalo dostávat najíst a občas přebalit. Lamar mu každý večer čistilzuby, promlouval k němu zpěvavým hlasem, jakým se mluví k malým dětem. V Odellovi ale opravdu bylajistá nevinnost. Nebyl zlý. Neměl na vybranou; nejspíš by mu bylo lépe ve vězení, kde se ho alespoňvšichni báli a nechávali ho na pokoji, nebo v nějakém domově, kde by někdo studoval mezery v jehomysli, kvůli kterým byl skoro němý a neschopný samostatného života, ale přesto dokázal vykonávatčinnosti vyžadující jemnou motoriku, jako řízení nebo střelba. Kdyby se mohl chovat po svém a nebylvystaven špatnému vlivu, neublížil by nejspíš ani mouše.

Richard se odvrátil od Odella a zjistil, že se dívá do zrcadlových brýlí zástupce šerifa.

Lamar seděl u pultu a srkal kávu. Vypadal jako texaský honák ve středních letech. Oči za tmavými brýlemi

pozorně zkoumaly okolí. Restaurace byla vymalována tlumenými zelenými a hnědými barvami, kterépůsobily uklidňujícím dojmem. Obhlédl vchody: hlavní v pravém rohu budovy a nouzový východ naprotilehlé straně. Z oken byl dobrý výhled na parkoviště. Jeho oči se vrátily k pultu, došly k pokladně,která byla něco na způsob počítače. Když šel na záchod, pořádně si ji prohlédl, jestli od ní nevede nějakýdrát k poplašnému zařízení, což bylo sice nepravděpodobné, ale ne tolik, aby to nezkontroloval. Kromětoho v zatraceném Texasu nikdy nevíte, jestli pod kasou neleží nabitý revolver. V tomhle zatracenémTexasu má zbraň kdekdo! Na zdi viselo zrcadlo, které bylo nejspíš v pořádku, ale v duchu si poznamenal,že ho musí zkontrolovat. Když k zrcadlu přiložíte špičku tužky a mezi ní a jejím odrazem zůstane mezera,je to v pořádku, ale jestli se dotknou, máte co dělat s polopropustným sklem, což by znamenalo kameruna druhé straně.

Kuchyně byla za pultem jako obvykle, s dlouhým oknem, kterým se podávaly talíře. Teď v ní byli dvakuchaři; v neděli nejméně čtyři, možná šest. Byli to černoši. Dělali by problémy, aby zachránili svémušéfovi pojištěné peníze? Asi ne, rozhodně ne ti starší. Ale co ten mlaďas, nebude chtít předvést, jaký jedrsňák? Hmm. Bude lepší dát si na něj pozor.

Pootočil se, aby prostudoval rozmístění stolů. Jen jedna jídelna, to bylo fajn, co ale byl problém, bylo šestboxů, které ti lakomí parchanti umístili do chodby vedoucí k toaletám a kanceláři ředitele jako nekuřáckou

zónu.

Pro jednoho člověka bude těžké kontrolovat jak hlavní místnost s asi padesáti stoly, tak chodbu, kterázahýbá do pravého úhlu. Muž u pokladny měl nejspíš přehled o obojím. Kam má ale umístit druhéhostřelce? Nejlepší by byl ten box u okna v polovině místnosti. Odtamtud by střelec viděl na hrdiny z davu amohl by je vyřídit, pokud by to bylo třeba, a zároveň by mohl občas vyhlédnout ven, jestli se neblíží poldové. A pak tady byl ten nouzový východ, který se mohl hodit, kdyby došlo na střílení.

A ještě tady byl problém s řidičem. Se čtyřmi lidmi, z nichž jeden se klepe jako sulc a další je ženská, si vtakhle velké místnosti nemohl dovolit nechat jednoho člověka za volantem nastartovaného auta.Potřeboval všechny uvnitř, dokonce i toho pitomce Richarda. Vůbec se mu to nelíbilo. Bude musetzaparkovat přímo před vchodem; ale policista, který by jel kolem, si mohl všimnout prázdného auta,kterému běží motor a má otevřené dveře. To byla jedna z věcí, které je přitahovaly. Bude třeba otestovat,

jak často se tady objevují policejní hlídky. A do neděle chybějí jen tři dny. Nejlepší by bylo počkat až nadalší neděli. Ale Richard by se složil, Odell by se začal nebezpečně nudit a kdo ví, co by se mohlo stát,když je s nimi Ruta Beth?

Podíval se na Rutu Beth, která se otočila.

„Kruci,” sykla. „Polda.”

Zástupce šerifa zaklepal na okénko. Byl to ještě chlapec kolem dvacítky, s vlasy jak kukuřice a očimaukrytýma za velkými tmavými brýlemi. Zamračil se na Richarda a udělal nějaké gesto.

Richard na něj přiblble zíral dočista ochromený panikou. Počural se do kalhot; teplá moč mu začala stékat

po nohách. Zamrkal, aby potlačil slzy. Cítil, jak se Odell vedle něj napjal, a viděl, že jedna jeho rukazmizela pod dekou, kde měl ukrytou AR-15. Pažba pušky byla zřetelně vidět; kdyby si jí policista všiml anějak se vyrovnal s absurdní přítomností kulovnice na zadním sedadle toyoty mezi dvěma starýmidámami, dostal by je ve vteřině.

Richard začal něco blábolit. Z úst mu vycházely podivné zvuky. „Aj, aj, aj,” začal opakovat vyprahlými rty.Měl pocit, jako by měl v ústech písek. Policista netrpělivě zopakoval podivné gesto a zaklepal na okénko.

„Stáhi vokvo,” zahuhlal Odell.

V Richardově hlavě se náhle zázračně vyjasnilo; stáhni okénko!

Roztřesenými prsty uchopil kličku a stočil sklo dolů. Cítil, jak se mu při tom po tváří rozlil idiotský úsměv.Cítil už víc než jen paniku, byl na místě, kde poletovali a tančili motýlci čirého děsu.

„Dobrý den, madam,” pozdravil mladý policista.

Richard debilně přikývl s doširoka otevřenou pusou.

„Je takové horko, že jsem o vás měl strach, když jsem vás tady viděl takhle zavřené. Pes umře vzavřeném autě do hodiny, sám jsem to viděl. Potřebujete trochu čerstvého vzduchu.”

Pro Richarda to byl naprostý nesmysl. Proč si ten policista nevšiml jeho vousů, širokých ramenou nebo tézatracené pažby, která trčela zpod přikrývky?

„Vy nejste zdejší, viďte. Z Oklahomy? Přijely jste sem na návštěvu?”

Richard dostal křeč do jazyka; nebyl si jistý, jestli by dokázal aspoň plivnout.

„Teto Lucy! Haló, teto Lucy, nebojte se!”

Ohlédl se a uviděl Rutu Beth sbíhat ze schodů restaurace s Lamarem v těsném závěsu.

Doběhla k Richardovi a začala ho něžně hladit po ruce. Zároveň vysvětlovala policistovi: „Víte, tetičkaLucy byla až do tý mrtvice čilá jako rybička. Teď jenom sedí v houpacím křesle tady se slečnouJohnsonovou a houpou se, houpou a houpou. Každý čtvrtek je bereme na dlouhou projížďku. Je to jediná

možnost, jak je dostat pryč z farmy.”

Mladý policista ustoupil a přebíhal očima od Ruty Beth k Richardovi. Lamara si nevšiml.

„Čtvrtek je Billův volný den,” pokračovala Ruta Beth. „Dělá ve fabrice Chalmers v Oklahoma City. Je totakovej dobrák.” Rychle se otočila. „Bille, miláčku, všechno je v pořádku. Můžeš se vrátit pro tu zmrzlinu.”

Lamar přikývl a zamířil zpět do restaurace.

„Zmrzlinu milujou” vysvětlovala Ruta Beth mladému policistovi. „Ale vzít dovnitř je nemůžeme. Prostě byto nezvládly, všechen ten zmatek. Tak je vždycky necháme v autě s láhví Dr. Peppera a skočíme prozmrzlinu. Čtvrtek je jejich nejmilejší den v tejdnu.”

„V pořádku, paní,” řekl policista. „Jenom jsem je chtěl zkontrolovat. Ta stará dáma si určitě zavřela

okénko –“

„Tetičko Lucy, vy jste ale ošklivá holčička!”

„A já se jim snažil vysvětlit, jak rychle jim v takovém vedru může dojít čerstvý vzduch. Psům se to stává vjednom kuse. Máma s dvěma dětmi se vrátí z nákupu a najdou Fida mrtvého na zadním sedadle. Pro děti

je to hrozný šok.”

„Já si s tetičkou Lucy promluvím, to mi můžete věřit. Tohle nemůže dělat.” „Tak na shledanou. Doufám, že se do Wichita Falls ještě někdy podíváte.” „Taky doufáme. Na shledanou, důstojníku!”

Policista prošel kolem Lamara, který se mezitím vrátil s kelímkem zmrzliny v každé ruce, a zvedl ruku keklobouku. Lamar se usmál a nastoupil do auta.

„Tady to je, teto Lucy,” zahalekal a natáhl ruku se zmrzlinou k Richardovi, ale na poslední chvíli ucukl.

„Aj,” řekl Richard.

„Ty kreténe,” sykl na něj, když zavřel dveře. „To nedokážeš nic jinýho, než tady sedět a čumět, jako

kdybys spolknul rybu?” „Já nejsem herec, Lamare.”

„To teda nejseš,” řekl a otočil se k němu zády. „Miláčku, právěs nám zachránila naše špinavý zadky. Bylas

skvělá.”

„Lamare,” ozval se Richard, „můžu dostat svoji zmrzlinu?”

„Ne, to teda nemůžeš,” opáčil Lamar. „Odell jednu dostane, protože seděl klidně a usmíval se, jak jsem

mu řek, a druhou dostane Ruta Beth za to, jak to skoulela s tím smrkáčem. Ty nedostaneš nic, Richarde.

Ještě vteřinu a musel bych toho kluka vodprásknout. Byli bysme zase na útěku, a pro nic za nic. Do

prdele.” Políbil Rutu Beth a vyjeli z parkoviště.

„Díky, tati,” řekla.

„Vichavt lůlů,” řekl Odell.

„Co se děje, Odelle?” obrátil se k němu Lamar. „Tys mu rozuměla, miláčku?”

„Říká, že se Richard počural,” vysvětlila Ruta Beth.

„Ale teto Lucy,” zakroutil hlavou Lamar. „Ty jseš jako mimino.”

KAPITOLA 12

Nic vás nevyděsí tak jako vlastní krev, ale než se Bud dostal do nemocnice, došlo mu, že ten večer nejspíšneumře. A taky neumřel, povolili mu stehy v podpaždí, když zvedl ruce, aby oslavil Jeffův home run.

Napáchaná škoda byla minimální, ale mladý doktor na pohotovosti si ho tam nechal do druhého dne i

přes jeho protesty a nářky.

„Takhle si stěžuje pořád,” vysvětlila jim Jen. „Myslí si, že je vtipný.”

Ale následujícího rána se tam objevil plukovník Supenski, na kterém bylo vidět, že nemá náladu na vtipy.

„Bude, vy přepínáte moji trpělivost.”

„Ano, pane,” zahuhlal Bud.

„Odteď chci, abyste považoval doktorovy příkazy za moje příkazy. Nemůžete pobíhat po světě a dělat bůhví co. Nejste na dovolené. Jste stále ve službě a vaší povinností je uzdravit se a vrátit se do aktivní

služby.”

„Ano, pane,” neodporoval Bud.

„Bude, vidím vám na očích, že vás něco žere. Vím, jak může zranění jako vaše změnit mužův pohled navěci, které jsou mu drahé. Chci, abyste –“

Bud vytřeštil na plukovníka oči.

„O čem to mluvíte, plukovníku?”

„Slyšel jsem nějaké řeči. Bude.”

„Řeči? a o čem?”

„Bude, jestli jsem tomu správně rozuměl, něčí manželka viděla vás a vdovu po Tedovi v motelu v Elginu.Nevypadalo to moc nevinně.”

„Komu je co po tom?”

„Nikomu by po tom nemělo nic být, Bude. O to ale nejde. Co by mělo být a co je, to se od sebe liší jakonoc a den. Pravdou je, že když nosíte odznak, měl byste žít životem, který nejen je bez poskvrny, ale i tak

vypadá. Není to fér, ale tak to prostě je a vy to víte stejně dobře jako já. Jediné, co po vás zatím chci, je,

abyste se uzdravil. Je vám to jasné?”

Bud se zhluboka nadechl. Ve své dlouhé kariéře se nikdy nepohádal s nadřízeným. Neměl to ve zvyku.Když prosazujete nějaká pravidla, musíte podle nich žít, tak to prostě je. Ale tentokrát mu to nedalo, abyse neozval: „Co je mezi mnou a slečnou Pepperovou, je jenom moje a její věc a možná i mé ženy, nikoho

jiného.”

Plukovník se na něj zamračil.

„Bude, rozvod a skandál by vás mohly přijít zatraceně draho. Něčím podobným jsem prošel před čtrnáctilety u maríny a trvalo mi věčnost, než jsem se zase postavil na nohy. Nikdy už se mi nepodařilo získatzpět lásku své prostřední dcery a do smrti toho budu litovat. Všechno to bylo pro mladší ženu, o kteréjsem si myslel, že mě miluje, a která je teď provdaná za generála. Takže vím, jak na tom jste. Bude.Kromě toho musím vzít v patrnost i vaše kolegy. Jestli půjdete a oženíte se s vdovou po vašem parťákovi,

kterého zabili, když jste byli spolu… pár lidí by mohlo začít dělat drby. A znáte ty lidi od novin, kdyžhledají nějakou špínu. To není žádná legrace.”

„Ano, pane,” řekl Bud. „Rozumím vám. Ale neslyšel jste Tedova poslední slova. Požádal mě, abych se o

Holly postaral.”

„Dobře, Bude, věřím vám. Teď se prostě uzdravte a všechno bude v pořádku.”

Odpoledne Buda propustili, ale než odjel domů, zavolal Holly.

„Ahoj.”

„Ach, Bude, řekni mi, že to nebylo nic vážného.”

„Ne, jenom mi popraskalo pár stehů a trochu to krvácelo, to je všechno.”

„To jsem ráda. Pustí tě z nemocnice?”

„Už mě pustili.”

„Uvidíme se. Bude?”

„Holly, proto právě volám. Lidi začínají mluvit. Plukovníkovi se doneslo něco o nás.”

Na druhém konci linky bylo dlouhé ticho.

„Holly, poslední věc, kterou potřebujeme, je nějaký skandál.”

„Co navrhuješ. Bude?”

„To právě nevím.”

Bud myslel na to, jak snadné by to bylo nebýt Holly. Náhle jako by všechna tíha, která se mu v posledních

několika měsících usadila na ramenou, zvedla a zmizela. Viděl před sebou budoucnost jako na staré,sentimentální fotografii, zlatou a čistou. Ale stejně jako nedokázal ublížit Jen, nesnesl ani pomyšlení, že byměl ublížit Holly. „Bude, ty chceš, aby to skončilo?” „Ne, Holly, jistěže ne. Nemohl bych bez tebe žít,” odpověděl. „Bude, já bych nemohla žít bez tvých špatných vtipů.” „Jenom musíme být teď nějaký čas opatrní. Všechno se usadí a pak se rozhodneme, jak dál.”

„Kdy se uvidíme?”

„Naplánoval jsem pro nás na zítra báječný den. Chci se jít podívat na Lamarovy věci z vězení. Každý už jeviděl, tak proč ne já? a do McAlesteru je to pořádný kus cesty. Mohli bychom se sejít řekněme v jedenáctv Duncanu, jet spolu dál, dát si oběd, já bych pak zaskočil na hodinku na dvě dovnitř a na zpáteční cestěbychom se stavili na večeři.”

„Ach, Bude, to zní jako státní svátek!”

Bud pak vyrazil domů a přijel tam těsně po Jeffovi, který se vrátil z tréninku. Jen byla v kuchyni a snažilase rozhodnout, co uvařit k večeři. Vybírala si mezi kuřetem a rybou. Ani jedna možnost Buda moc

nenadchla.

„Sakra,” řekl, „musíme to přece oslavit. Tenhle kluk trefil home run, mě právě pustili z nemocnice a typracuješ moc dlouho na to, abys ještě ztrácela čas v kuchyni. Vyrazíme někam na večeři. Potřebujučervené maso, čerstvě zabité. Navrhuju Meers Store. Nějaké námitky?”

„Tati, na hamburgry je to tam moc drahý.”

„Na tom nesejde. Jdeme. Můžu to zaplatit kartou.”

„Bude, ještě tam nepřišly peníze.”

„Ale přečerpáno nemáme, tak se to zaplatí. No tak. Jen, musíme tomu klukovi udělat radost, jakou udělal

včera večer on nám.”

„Tati,” ozval se Jeff s předstíraným zoufalstvím nad otcovou rozjařeností.

„Tak jdeme, lidi, čas letí. Možná s námi půjde i Russ, jestli mu zrovna dneska nepřeletělo něco přes nos.”

„Mám do zítřka napsat esej,” zavolal Russ shora.

Vzhled může klamat. Russ vypadal jako nějaký bítník, ale učil se na samé jedničky a byl to hodný chlapec,

i když jen zřídka promluvil jazykem, kterému by jeho otec rozuměl.

„Russe nemůžeme nechat doma,” namítla Jen.

Bud se rozběhl do schodů a v explozi nadšení úplně zmizela jeho bolest v nohou. Náhle bylo životně

důležité, aby šel Russ s nimi, aby byli všichni pohromadě. V pokoji svého staršího syna si připadal jako v neznámé džungli; plakáty feťáckých rockových hvězd nastěnách, všechny ty malé knihy bez obrázků na deskách od autorů, o kterých Bud nikdy neslyšel –Camuse, Sartra, Nietzcheho, Mailera, Dostojevského, časopisy, na jejichž obálkách byla spíš slova nežfotografie. Buda, kterého vyhodili z Oklahomské státní univerzity v prvním ročníku, v roce, kdy umřel jehootec na cirhózu v nemocnici letectva, a který se pak hned příští týden sám dal k letectvu na čtyři roky,

tohle všechno mátlo.

„Tak co je s tím esejem? To nemůže počkat?”

„Tati, jestli tohle zvořu, Foster mi nedá doporučení na Princeton.”

„Tvému bratrovi se podařila velká věc.”

„Já vím. Je to úžasný, mám z něj fakt radost. Ale je tady ten esej.”

„Jasně, já to chápu,” odpověděl Bud, který nechápal vůbec nic. Russ byl vyhublý chlapec, samá kost ašlacha, a vlasy měl nesnesitelně dlouhé. Bud se pokaždé snažil nezavadit pohledem o jeho levý ušnílalůček, kde se něco třpytilo, a neschvaloval také, že se jeho syn oblékal skoro výhradně do černéhokromě ošoupané kožené bundy, podobné těm, které nosili piloti, když byl Bud před lety u letecké policie.

Russ už si nalinkoval svou vlastní cestu životem. Měl rád členy své rodiny a nikdy jim nedělal žádnéproblémy, ale chtěl pro sebe širší, vášnivější svět. Bez ustání četl, jako by se chtěl prokousat všemiknihami na světě.

„To je v pořádku, tati,” ozval se Jeff, který vyšel do schodů za Budem.

„Je chytrej, musí se učit.”

Neřekl to rozzlobeně; on a Russ spolu nikdy přímo nesoupeřili a na střední škole se pohybovali v naprostorozdílných kruzích. Bylo to tak v pořádku, bylo to v pohodě.

Bud ale pocítil záblesk vzteku: měl rád, když byli chlapci spolu a on se nad nimi mohl tyčit, jako když byliděti, zřejmě víc unesený pocitem svého otcovství než vědomím, že jim něco dává. Bylo to sobecké a Jenho na to už upozornila: chlapci musí zůstat, jací jsou, a nestat se sluhy, kteří odrážejí jeho slávu. Moc stím nesouhlasil, ale všude kolem sebe viděl stejné známky: autorita se hroutila jak na silnici, tak doma.Byla to prohraná bitva, kterou nemělo ani smysl bojovat až do konce. Jeho dny otce-velitele se chýlily kekonci. Věděl to a říkal si, že to zvládne.

„Fajn, není problém, něco ti přineseme.”

„Díky, tati,” řekl Russ.

Vypravili se za okamžik a vyjeli do tmy. Cestou toho nikdo moc neřekl. Nepotkali moc aut, když projíždělipo Cache Road kolem Fort Sill a pak najeli na dálnici na západ od Lawtonu. Třicet kilometrů za městemzahnuli k národnímu parku Wichita National Wildlife, kde bylo možné spatřit bizony. Hory se kolem nichtyčily jako kamenné hrby. Meers Store byl starý obchod pro horníky, jehož starobylost uhájil nějaký chytrý

člověk. Teď se tam servírovaly obří hamburgery, vyrobené z masa původního dlouhorohého dobytka, okterém se tvrdilo, že je chudé na cholesterol, ale za to bylo chutné a šťavnaté. Byl to jeden z těchdomáckých podniků, známých pro dobré maso, studené pivo a koketující servírky. Po stěnách viselaspousta zažloutlých plakátů a paroží jelenů, které neulovil nikdo ze žijících lidí. Netrvalo jim dlouho najítvolný stůl a za malou chvíli už měl Bud před sebou budweiser a čekal na svůj oblíbený hamburger.

„Můžeš na sebe být hrdý, Jeffe. Myslel jsem, že prasknu pýchou, když jsi odpálil ten balon. Vlastně jsem

prasknul.”

Jeff pokrčil sebejistě rameny.

„Vedl sis opravdu dobře, Jeffe,” řekla Jen. „Jsme na tebe pyšní.”

„No, jeden podařenej odpal sezonu nedělá.”

„Ne, ale mohl by to být začátek tvé úspěšné série. Cítím, že máš talent na první ligu, když budeš dost

chtít.”

„To asi ne, tati.”

„Měl by se chystat na vysokou. Bude,” namítla Jen.

„Jasně, jasně, neříkám, že by neměl. Měl by ale taky být zatraceně pyšný. Jaký byl ten nadhoz, cos

trefil?”

„Tati, já si ani nevzpomínám. Prostě jsem se rozhodnul odpálit. Vlastně už jsem to skoro vzdal. Ani jsemsi nemyslel, že to trefím. Ten kluk byl fakt dobrej. Je teprv ve druháku, ale říká se o něm, že z něj poškole bude profík. Ale hodil to tak, že jsem to mohl trefit. Páni, to byl ale skvělej pocit.”

„Taky to skvěle vypadalo.”

Bud se pohodlně opřel. Když servírka přinesla jídlo, objednal si další pivo. Bylo to skvělé, jakpředpokládal.

V restauraci bylo šero, a když jedli, neviděl do tváří lidem kolem sebe. Mohl tam být kdokoliv, napadlo ho,a myslel na ty stovky případů, které viděl na silnici, kde se odkudsi zjevil grázl, který přepadl nevinné lidia vzal jim jejich peníze a někdy i životy. Ti lidé proti tomu nemohli dělat vůbec nic, jen doufat ve slitování.

Jeho rodina seděla ve světle; kdo se skrýval v temnotě? Kdo tam čekal?

Byl to Lamar Pye, číhající smrt? a kdo by je ochránil? On, Bud? Ten odpřísáhl, že odejde se svou mladoumilenkou za dobrodružstvím, které neprožil v mládí a které se mu poštěstilo teď na stará kolena.

Kdo je ale ochrání před takovými Lamary?

Pohlédl na ně. Jen vyprávěla Jeffovi o novém saku, které by měl mít na přijímací zkoušky na vysokou. Jeff

říkal, že Russ žádné sako nedostane, protože ho nepotřebuje; má to všechno v hlavě. Byli zabraní dorozhovoru a Budovi se chtělo je obejmout, aby je ubránil před temnotou.

Vyzvedl ji v jedenáct a vyrazili do McAlesteru. Proč? Každý, FBI, OSBI, maršálové, okresní šerifův úřad vPittsburgu, oddělení vražd z Oklahoma City, si už prošel nechutnou sbírkou trestancových osobních věcí.Byli to ti nejlepší profesionálové ve státě, co tam mohl najít Bud?

Bud odpověď znal: nic. Nebyl vlastně ani vyšetřovatel, strávil většinu své kariéry na silnici, kde sevšechno dělo rychle a člověk si musel poradit se stovkami různých situací za den, ale nikdy nepřišel dostyku s žádnou záhadou, skládat fakta z útržků stop nebo si budovat síť informátorů. Přesto ale Bud chtělpoznat Lamara tak, jak to ze čtení zpráv nebylo možné. Chtěl se dotknout předmětů, kterých se dotýkal

Lamar, a zjistit, jaký žil Lamar život.

„Nechápu, jak se vůbec můžeš těch věcí dotknout. Co čekáš, že tím získáš?” zeptala se Holly stejně jakotoho rána Jen. Jen tvrdila, že to je chorobná posedlost; Holly to, byť zdráhavě, akceptovala.

„To sám nevím,” odpověděl. „Nevěří snad Indiáni, že když je člověku nějaká věc drahá, něco z jeho dušese do ní obtiskne? Ale Lamar nemá duši. Možná se do těch věcí otiskl ďábel, který je v něm. Chci vidět, co

tam zbylo.”

„Bude, to je šílené.”

„No, možná je. Ale já sám bych se zbláznil, kdybych jen tak seděl na zadku a cpal do sebe percodany.

Bude to hezký výlet.”

Vyrazili z Duncanu po dálnici sedm na východ směrem k dvě stě kilometrů vzdálenému vězeňskémuměstečku. Byl jasný letní den a po obou stranách dálnice ubíhala pole, občas přerušená skupinou stromůnebo nízkými kopci, které byly všechny ozdobeny pumpami naftových studní, které vypadaly jako obříhmyz při krmení. Občas se kolem mihlo nějaké farmářské městečko, obvykle s vlajícími praporky acedulemi benzinek a malou skupinou restaurací s rychlým občerstvením.

Tohle Bud miloval: Ameriku z dálnice. Pokaždé jinou a pokaždé stejnou. Miloval šustění obilných klasů vevětru, úhledná strniště, vysokou modrou oblohu a zelenou zem. Tak rád ujížděl po asfaltové stuze vesvém policejním autě s anténami svištícími ve větru, pán toho všeho, a každý, kdo se na něj podíval,věděl, že je to muž, se kterým je třeba počítat.

Pohlédl na Holly. Byla tak krásná. Nevěřil, že někdy dříve viděl osobu, jejíž rysy by byly tak dokonaleutvářené. Proč ho tak miluje?

Opětovala jeho pohled a usmála se. Měla skoro dokonalé zuby.

„Na co myslíš, Bude?”

„Přemýšlím, jak je možné, že sis ze všech mužů na světě vybrala právě mě. Mohlas mít kohokoliv.”

„Tak to jsem nemohla a ty to dobře víš. Vybrala jsem si tebe, protože jsi nejhodnější, nejsilnější anejstatečnější ze všech. Která žena by si takového muže nevybrala?”

Zavrtěl hlavou. Absurdnost té chvály ho skoro podráždila; vzpomněl si na strach a pocit bezmoci, kterécítil, když na něj Lamar mířil. Ať měl jakékoliv klady, toho dne se ukázaly jako bezcenné.

Mrak, který mu prošel myslí, se musel odrazit i v jeho pohledu.

„Bude,” oslovila ho, „nemůžeš to nechat být? Tu věc s Lamarem, s Tedovou smrtí, celou tu hroznouzáležitost. Je to pryč. Ostatní ho dříve nebo později dostanou.”

„Už jsem na to zapomněl, dobře? Přísahám.”

„Ale Bude,” povzdechla si. „Ty jsi takový lhář.”

Tím se napětí uvolnilo a zbytek cesty ujeli v povznesené náladě; on flirtoval a ona se smála. Poslouchalirádio. Vybrali si stanici KOMA z Oklahoma City, která hrála staré hity, a Bud znal víc těch starých fláků než

Holly. Žertovali o policistech parkujících na krajnici nebo projíždějících po dálnici v protisměru. Byli veselía bezstarostní.

Ani ne za dvě hodiny dorazili do městečka McAlester a z dálnice viděli jeho jediný zbývající průmysl –věznici. Takhle z dálky vyhlížela majestátně jako nějaký hrad; její bílé zdi zářily ve slunci jako hradby.Vypadala tak vesele a slibně, ale byla to jen iluze. Na tom místě nebyla žádná radost a zatraceně málo naděje.

„Tak jsme tady,” řekl Bud a sjel z dálnice na tři kilometry dlouhou West Street, která je dovedla k vězení.Byla to představivost, nebo opravdu pocítil strach a zlo, kterým jako by ztěžkl vzduch, když tam přijeli?

Státní věznice McAlester představovala všechno, co se člověku vybaví, když se řekne „vězení”. Její zdibyly obrovské a prázdné a korunované drátem s čepelemi ostrými jako žiletky. Bylo zřejmé, že pod bílýmnátěrem jsou miliony starobylých špinavých zdí prosáklých strádáním.

„Z podobného místa vychází tolik špatného, že to nutí k zamyšlení,” řekl Bud, když zabočil z West Streetna Prison Boulevard, do samého stínu rozlehlých zdí. „Trestanci jim říkají školy pro gladiátory. Tady sedítě se zločineckými sklony učí, jak být lupičem a vrahem policistů a jak nikdy necítit vinu za to, co udělá.Nikdo nechce vědět, co se na takovém místě děje. Nedokážeš si to ani představit. Ale povím ti tohle: zamerických věznic ještě nikdy nic dobrého nevzešlo. Polil bych je napalmem a spálil na prach.”

„Noviny by šílely,” poznamenala Holly.

„Jen dokud by neviděly, jak klesá zločinnost.”

Bud zajel na místo označené POLICEJNÍ SLOŽKY poblíž administrativní budovy, která se krčila za zdmi, avypnul motor. Odtud přišli Lamar, Odell a Richard. Pamatoval si z novin první den jejich útěku: šipky,které ukazovaly k oknu v prvním patře administrativní sekce v bloku A, pod kterým ten chudák zaparkoval

svou dodávku, do které vlezli a čekali, až si přijde pro svou smrt. Pak vyjeli za brány, zahnuli doleva aještě jednou doleva a projeli touhle veselou uličkou kolem návštěvnického centra, velkého domu prostrážce a nazdobeného malého muzea, aby pak zabočili do West Street a vyjeli do širého světa.

„Otevři přihrádku na rukavice,” řekl Bud.

Udělala to a uviděla malou černou pistoli.

„To je Beretta 84 .380,” vysvětlil jí. „Třináct ran. Je zajištěná. Kdyby se cokoliv stalo –“

„Bude –“

„Vím, že je to hloupost a nic se nestane. Ale víš, jak já myslím. Prostě vezmeš pistoli do ruky a zatlačíš

palcem pojistku dolů. Pak už musíš jenom třináctkrát stisknout spoušť. To by mělo stačit.”

„Bude, ty mě děsíš. Opravdu si myslíš, že by mohlo dojít k dalšímu útěku z vězení?”

„Ne. Ale jak někdo řekl, když chcete mír, připravte se na válku. Za hodinku budu zpátky, dobře?”

„Ano, pane, žádný problém.” „Jseš si jistá?”

„Ano, pane. Vzala jsem si s sebou knížku a budu si číst.”

„Prima.”

Už Buda vyhlíželi, ale jestli očekával nějakou omluvu za to, že nechali vězně utéct, žádná nepřišla. Setkalse jen s profesionální zdvořilostí, chladnou a odtažitou, ale ne hrubou. Svůj Colt Commander odevzdalzástupci ředitele, který ho odvedl do malé, ponuré kanceláře. Ve třech potrhaných papírových krabicích

tam leželo všechno, co zbylo v Big Macu po Lamaru Pyeovi, jeho bratranci Odellovi a Richardu Peedovi.

„Žádné dopisy,” řekl zástupce ředitele. „Lamar a Odell nedostali žádný dopis celá léta. Nikdo se o něnestaral ani o nich nevěděl. Dokud neutekli, jako by neexistovali.”

Bud přikývl.

„Nevím, co hledáte,” řekl zástupce ředitele, „ale jestli si myslíte, že to najdete tady, budete nejspíšzklamaný. Kolik času chcete?”

„No, asi tak hodinu?”

„V pořádku, seržante. Nemusíte spěchat.”

Bud se posadil a přitáhl si Odellovu krabici. Byly v ní většinou šaty, čistě vyprané modré džínsy akostkované košile, několik vězeňských modráků, které už nebyly dávno povinné. Spodní prádlo, všechnočisté. Žádné porno. Zdálo se, že pro něj sex nic neznamená. Model letadla, špatně sestavený. Něco zdruhé světové války, celý upatlaný od lepidla. Nebezpečně vypadající kudla vybroušená z lžíce na boty. Anakonec krabice od doutníků, jaká by se hodila k Hucku Finnovi.

Bud ji otevřel. Navrchu ležela vybledlá fotografie venkovské ženy, podle vlasů udělaná někdy všedesátých letech. Měla ten vážný pohled z krizových let, ostře řezané rysy a úzké oči, které neočekávalyod světa žádný soucit. Měla na sobě laciný kabát, i když svítilo slunce. Fotografie byla rozmazaná, ale vpozadí bylo vidět bílé stavení, nejspíš někde na farmě. Obrátil obrázek. Na rubu stálo ODELLOVA MÁMACAMILLA, ANADARKO, OKLAH 1967 dětským rukopisem, který ale nemohl být Odellův, protože ten bylbeznadějně retardovaný a negramotný.

Pak přišly na řadu omalovánky. Bud je otevřel. Byly špatně vybarvené, čáry pastelek byly vedenéchaoticky bez ohledu na předtištěné linie. Byly to omalovánky podle kresleného filmu Walta DisneyeŠípková Růženka, plné štíhlých, světlovlasých postav. Krutý žert, pomyslel si Bud, dát něco takovéhoobrovitému, dementnímu Odellovi s dírou ve tváři a prázdnotou v hlavě, mohl se na to jen dívat apřemýšlet o tom, co sám nikdy nebude mít. Na vnitřní stranu obálky napsala ženská ruka „Odellovaoblíbená knížka”, a když jí Bud listoval, padl nakonec na stránku, která musela být jeho nejoblíbenější. Byl

na ní drak, který se zuřivě vzpínal na zadní, aby zaútočil na pohledného rytíře s mečem. Nebyla dotčenapastelkou; ten obraz měl v sobě zřejmě sílu, která ho ochránila před znesvěcením.

To bylo všechno. Tak málo na jeden lidský život, i na Odella Pye. Přitáhl si další krabici, která bylamnohem těžší. Musela být Richardova, protože brzy zjistil, že tu váhu způsobují knihy. Richard byl velkýčtenář: v břiše obludy, Chladnokrevně, Tak pravil Zarathustra od někoho, jehož jméno Bud nedokázal anivyslovit. Ty knihy se podobaly Russovým, což ho trochu podráždilo. Když s nimi Bud listoval, našel řádkyobtažené žlutým zvýrazňovačem. Bylo to samé plácání, většinou o násilí.

Tak pravil červený soudce: „Proč spáchal tuto vraždu? Chtěl přece loupit.” Ale já vám říkám: jeho dušechtěla krev, ne loupež: žíznil po rozkoši nože. Jeho ubohý rozum však nepochopil to šílenství apřesvědčoval ho: „Co znamená krev?” ptal se; „Nechceš s ním alespoň spáchat loupež? Pomstít se?” a onposlechl svůj chatrný rozum; ta řeč ležela před ním jako cesta; proto loupil, když vraždil. Nechtěl se

nechat zahanbit svým šílenstvím.

Bláznivé žvásty. Co to má znamenat?

Odhadoval, že se Richard snažil zjistit, co tam pohledává. Špatně, hochu. Sám jsi se rozhodl a teď musíš

nést následky.

Bud malou knížku odložil a prolistoval několik těžkých knih o umění na křídovém papíře. Většinou v nichbyly malby, opět nic pornografického. Pak tam byly nějaké malířské potřeby, pauzák, krabička tužek,křídy, kus uhlu na náčrty, ale žádné kresby. Žádné zbraně, jen věci na holení, všechny čistě, kartáček nazuby a pečlivě stočená tuba pasty. Hřeben, pěna na holení Colgate, mýdlo v plastové krabičce. Znějakého důvodu to Budovi nahánělo hrůzu a brzy měl Richarda a jeho intelektuální marnosti dost.

Přitáhl si poslední krabici. PYE L, stálo na ní. Šaty byly udržované rukou profesionálního trestance: džíny,džínová bunda, dokonce pár kovbojských bot, hodně naleštěných a hodně obnošených. Svazek časopisů:Zbraně a náboje, Střelec, Svět zbraní a množství pornočasopisů. Bud je prolistoval: Penthouse a Playboya nějaké tvrdší porno, které ukazovalo ženy v punčochách, které vystrkovaly zadky a ukazovaly tulipánům

podobně konečníky, nebo roztahovaly nohy a cpaly si robertky do svých obrovských vagin. Bud z tohobyl nesvůj, jako by nahlížel Lamarovi přes rameno. Odložil časopisy a našel ohmatanou Historii Třetí říše v

obrazech. Pak objevil cosi nazvané Turnerovy deníky a další věc s titulem Poslední polnice pro bílou rasu.

Žvásty árijského bratrstva.

Nakonec padl na album výstřižků. Vyndal ho z krabice. LAMAROVA KNIHA, bylo na něm napsáno tiskacímpísmem, stejným, jaké našel na zadní straně fotografie Odellovy matky. Otevřel ho a náhodně padl nazažloutlý výstřižek z Arkansas Gazette ze srpna 1955.

HRDINNÝ POLICISTA ZABIL PŘED SMRTÍ DVA ÚTOČNÍKY, zněl titulek a Bud si pročetl jeden sloupek omuži představeném jako „Policejní seržant Swagger”.

Seržant státní policie včera večer zastřelil dva muže podezřelé z vraždy na dálnici 71 severně od FortSmith, aby pak zemřel na střelná poranění, způsobená těmito muži.

Mrtvými jsou seržant Earl Lee Swagger, 45 let, z okresu Polk, vyznamenaný Kongresem čestnou medailíza účast v bojích v Tichém oceánu ve druhé světově válce; Jim M. Pye, 27 let, z Fort Smith a jehobratranec Buford „Bub” Pye, 21 let, také z Fort Smith. Toto je policejní zpráva o incidentu: Včeradopoledne dva muži, kteří odpovídali popisu Jima M. Pye a Buforda Pye, vyloupili A&P v centru FortSmithu, kde zastřelili dva zaměstnance. Uprchli v bílém fordu ročník 1954.

Policie okamžitě zatarasila silnice, ale oba útočníci se zátarasům vyhnuli.

Byli zpozorováni seržantem Swaggerem na dálnici 71; pronásledoval je a podařilo se mu zastavit je poblížWinslow. Při pokusu muže zatknout byl střelen do hrudníku a břicha.

Když se oba muži dali pěšky na útěk, Swagger vystřelil a zabil Buforda Pye. Pak sledoval Jima Pye skorotři sta metrů do kukuřičného pole, kde došlo k další přestřelce.

Pye dostal zásah do oka a břicha a byl nalezen na místě mrtvý.

Seržant Swagger se vrátil k autu, aby tam vyčkal na lékařskou pomoc, ale vykrvácel, než dorazila.

Zanechal po sobě manželku Erlu June a devítiletého syna Boba Lee.

Páni, pomyslel si Bud. Tenkrát ale byli muži zákona! Rád bych věděl, jestli bych měl na něco takového

kuráž.

Aby o tom nemusel moc přemýšlet, otočil Bud list. Na druhé straně byla školní zpráva z Arkansaské státnínápravné školy z června 1962.

Lamar dostal z mnoha předmětů jedničky a dvojky, ale jeden učitel napsal:

Lamar projevuje velký potenciál, když ho učební látka zaujme, ale jeho sklony k násilnému chování majínegativní vliv na jeho studijní výsledky. Musí se naučit ovládat svou agresivitu. Navíc sexuálně napadl dvachlapce; je zjevné, že kromě své agresivity projevuje i odpor k autoritám. Mělo by se mu rychle dostat

odpovídající terapie, než se jeho sklony stanou patologickými.

Jistěže se mu terapie nedostalo, jistěže se jeho sklony rozvinuly.

Na protější straně byl nalepený další výstřižek z novin, tentokrát z anadarského Call-Bulletinu z ledna

1970.

ZAVRAŽDĚNÝ FARMÁŘ NALEZEN NA PERKINSVILLE ROAD

Byla to zpráva o farmáři Jacksonu Pyeovi, třetím z bratrů Pyeových, domyslel si Bud, který byl ubodán k smrti záhadným útočníkem, když se vracel po polní cestě domů z místní hospody. Nebyli zjištěni žádnísvědkové. Zpráva také uváděla, že po něm zůstal jeho syn Odell. Další stránka: LOUPEŽE v SAMOOBSLUHÁCH POKRAČUJÍ Další: MÍSTNÍ OBČAN ZATČEN PRO PODEZŘENÍ ZE ZNÁSILNĚNÍ

Další: NÁSILNÍKU PYEOVI ZAMÍTNUTA KAUCE

Další: PYE PRCHÁ z OKRESNÍHO VĚZENÍ

Bud prolistoval album: křičely na něj z nich titulky popisující zločiny ze sedmdesátých let, většinou loupežea krádeže, občas vražda a následující rozsudky. Lamar se stal kriminálníkem s úctyhodnou kariérou, jehočiny se vyznačovaly násilím, drzostí a určitou šílenou odvahou. Lamar měl kuráž, o tom nebylo pochyb.

LAMAR UZNÁN VINNÝM ZA VRAŽDU v PUSATERI, zněl poslední titulek o události, kdy Lamar a Odellpostřelili práskače gangu motorkářů, který zázračně přežil a před smrtí identifikoval útočníky.

V albu byl celý Lamarův život, na který byl hrdý. Co se dalo dělat s takovým člověkem? Jak mohl býtnapraven? Pocházel z kriminálního prostředí, od dětství projevoval protispolečenské sklony, byl agresivnía osvojil si život profesionálního zločince s mimořádnou lehkostí. Jako zločinec se zkrátka narodil.

Bud se podíval na hodinky.

Je tam už tři hodiny! Proboha! a Holly stále čeká venku! Natáhl se pro hromádku kluzkých časopisů, aby

je vrátil do krabice, ty mu ale vyklouzly z ruky a rozsypaly se po podlaze. Bud zaklel a sklonil se, aby je

posbíral, když si všiml něčeho podivného. Přes mohutné poprsí Miss Penthouse ze srpna 1991 bylanakreslená nějaká figura. Nebyla to přímo kresba, ale otisk kresby vytvořené na papíře, položeném načasopisu.

Bud ho zvedl a snažil se najít úhel, pod kterým by bylo možné linie rozeznat. Nedařilo se mu to. Pak honapadlo udělat kopii. Vzpomněl si na tenký papír v Richardově krabici. Položil ho na Miss Srpen akouskem uhlu jemně potřel papír, aby uhel pokryl celou plochu kromě linií vytlačených do papíru.

Když to udělal, prohlédl si, co se objevilo: byl to obraz lva.

KAPITOLA 13

Mar jet pá s Rutie.

Dell do stodol, vidět můmů. A Vichavt. Můmů heský. Vonět heský. Voči balónky. Táák balónky. Hjedý.Hladil můmů, můmů„Bůůůů”, Vichavt„Nééé!”

Vichavt holka!

Vichavt holka jak Rutie holka! Vichavt bééé jak holka. Vichavt mimi. Pak… Rutie tam. Ne Mar. Kde Mar?

Mar pvyč? Mar pvyč dál? KDE MAR?

KDE MAR?

Dell stvach. Dell moc stvach.

KDE MAR?

„Mar tady,” Rutie. Vichavt. Kde Mar? Rutie, kde Mar?

Vichavt: „ Vědět ne.”

Dell béébéé. Mar pvyč. Dell béébéé. Dell chce Mar.

KDE MAR! DELL CHCE MAR!

Vichavt poví, bo Dell bum hlava, Vichavt.

Vichavt holka: „Ne ne Dell, ne bum.”

JO BUM Vichavt! JO BUM!

Pak…Mar!

Mar nový uto!

Bílá uto!

Dell rád rád!

„Nový uto, nový uto,” Dell.

„Jasně, Odelle, a teď ho musíme přemalovat,” řekl Lamar, když vystoupil ze zaprášeného auta. „Richarde,ty jseš malíř, ne? Načase se předvíst, mladej. Vlítnem na to.”

Ale Richard vypadal, jako by z něj někdo vymáčkl všechen vzduch. Měl barvu mrtvých petúnií.

„Co se stalo, člověče?”

„Odell mě praštil! Dvakrát!”

„Nevidím žádnou krev. Kdyby tě praštil dovopravdy, krvácel bys.”

„Ale on mi ublížil.”

„Odelle, ne bum Richard. Richard kámoš. Odelle, omluv se!”

Odell se zatvářil zkroušeně. Z očí mu zářila opravdová bolest.

„Dell zlej,” zamumlal.

„Slyšíš, omlouvá se ti, Richarde. Dobrý? Je to tak v pořádku?”

„No jo,” pokrčil rameny Richard. „Asi jo.”

„Lamare, to dítě rozčílilo, žes byl pryč,” řekla Ruta Beth. „Kdyby ses nevrátil, asi bysme ho nezvládli.”

„Nedělej si s tím hlavu, lásko,” mávl rukou Lamar. „A teď do práce.”

Ale Richardovi to vrtalo hlavou. Před chvílí se zdálo, že to Odell nezvládne. Jeho tupé oči planuly strachema zuřivostí. Popadl Richarda a dvakrát ho silně uhodil do hlavy. Richard si v jeho rukou připadal jako

hadrová panenka. Strach a vztek ze ztráty Lamara změnily Odella ve vyděšeného psychopata.

Richarda to vystrašilo k smrti. V takové „náladě” mohl Odell ublížit komukoliv. Otřásl se při představěOdella ztraceného ve světě bez Lamara.

„Tak lidi, do práce,” zavelel Lamar.

Strávili odpoledne s barvami ve spreji a Richard se snažil zabrat do práce. Překvapilo ho, jak se mu tensnadný úkol zalíbil: osvobodil ho od lvů, osvobodil ho od strachu, od Odellových vrtochů a Lamarovynadvlády. Když zalepili okénka, stříkal jasně oranžovou barvu na autu pravidelnými kruhovými pohyby.Překvapilo ho, jak rychle auto získalo novou barvu a jak dobře to vypadalo. Byl v tom lepší než Lamar,mnohem lepší než Ruta Beth a nesrovnatelně lepší než Odell, který prostě nedokázal pochopit princip ajen stříkal barvu na jediné místo, kde udělal takovou kaluž, že i Lamar uznal beznadějnost takovéhopočínání a dal mu jinou práci. A za chvíli to měli hotové: hezké, oranžové auto.

Následující den, v pátek, řekl Lamar Richardovi: „Fajn, Richarde, dneska pojedeš se mnou. Musíme sidojet ještě pro druhý auto.”

„Druhé auto?”

„Ano, pane. Překvapí tě, jak dobrej plán vymyslel pitomej buran jako já. Vlastně budem potřebovat třiauta. Jo. Všechno se to musí naplánovat pořádně, abysme si udrželi náskok před poldama. Ty chlapi majsvý kompjútry a helikoptéry a tak. Je čím dál tím těžší zmáknout poctivý přepadení. Ale myslím, že jepřevezem. Mladej, jedeš v tom s pořádnejma machrama. Není to paráda?”

„To je,” řekl Richard.

Než vyjeli v toyotě z farmy, přišla k nim Ruta Beth a políbila Lamara na tvář.

„Dej na sebe pozor, miláčku.”

„Dám. A ty se dobře postarej o Odella. Pohlídej ho, aby nikam nešel.”

„O Odella si nedělej starosti. Budeme se tady mít dobře. Chci pracovat a on mi bude točit kruhem.”

„Fajn. Aspoň si bude připadat užitečnej.”

„Richarde, poslouchej taťku. Ví, co dělá.”

„Jasně, mami.”

„A nikde se nezdržujte, miláčku.”

„Nezdržíme.”

„Chcete k večeři pečený hovězí?”

„To by bylo super,” řekl Lamar. Odjeli. Lamar zářil štěstím.

„Sakra,” řekl. „To je ta nejlepší ženská, jakou může chlap najít. Jsem klikař, Richarde. To teda jsem.”

Ujeli dva kilometry po červené hliněné cestě, zahnuli doleva na čtyřiapadesátku, pak o pár kilometrů dálna dvaašedesátku, směrem na Altus. Dálnice protínala pláň pod vysokým texaským nebem v paprscíchslunce, pronikajících tenkými mraky. V dáli se tyčily hory a po pláni se proháněl vítr. Občas zpomalildopravu traktor nebo projeli městečkem s cihlovou bankou, železářstvím a malým nákupním centrem sautodíly, prádelnou a všudypřítomnou restaurací 7-Eleven.

„Hele,” rozpovídal se Lamar vlídně, „problém s těmahle 7-Eleven je v tom, že každou mizernou hodinušoupne vedoucí nějaký prachy z kasy do trezoru s časovým zámkem takovou dírou na vrchu. Takže nikdynemůžeš dostat víc, než se tam nastřádalo za poslední hodinu. A to nestojí za problémy.”

Tolik toho věděl!

Věděl, jak fungují obchody, jaké druhy pokladen v nich mají, jak pracuje policie na směny, jak se lišívyšetřovací metody městských a státních policistů, jak zacházet s jakýmkoliv druhem zbraně nebo stroje,jak se dostat do čehokoliv nebo z čehokoliv ven, jak odstřihnout poplašná zařízení. Bylo to, jako by pronikl

do samé podstaty vesmíru a znal všechna jeho tajemství.

„A teď, Richarde, si s tebou chci promluvit o neděli.”

Neděle! Na tu nechtěl Richard ani pomyslet. Prostě ji vymazal z paměti.

„Řekni mi, jaká bude tvoje práce.”

„Budu tvůj zadní střelec.”

„Správně. A teď co takovej zadní střelec dělá?”

„Předstírá, že je sám oběť přepadení. Nevytáhne zbraň nebo tak. Je tam prostě s ostatními lidmi a drží

ruce nad hlavou. Dává ale pozor, kdyby se tam objevil nějaký hrdina nebo polda v civilu.”

„Nikdy nevíš, co fízl v civilu udělá.”

„Nebo nějaký kovboj. V Texasu jich je spousta.”

„Tak. A po čem se budeš koukat?”

„Po chlapovi s bouchačkou.”

„A podle čeho ho poznáš?”

„No –“ snažil si Richard vzpomenout. „Bude mít na sobě kabát, i když bude vedro. A bude si dávat pozor,

aby se mu nerozevřel. Opravdu myslíš, že narazíme na chlapa s pistolí? Pamatuješ, jak ten cvok vtrhnul

do Lud‘s? Byla tam aspoň stovka lidí a nikdo neměl zbraň.”

„Nemusíme mít takový štěstí. Uvidíš nějakou bouli?”

„Bouli. Možná –“

„Krucinál, Richarde, ty si nic nepamatuješ? Ty nový pouzdra držej pistoli pořádně těsně u těla. Dřív bysmoh vidět bouli, dřív jo. Všechno se změnilo s tím balistickým nylonem a taky všichni chlupatý nosejplacatý automaty místo kvérů s bubínkem. Nejspíš budeš stát proti chlapovi s berettou, glockem neboSIGem. Rangeři nosej SIGy, Texaská dálniční hlídka beretty. Musíš sledovat jeho tělo. Je ti to jasný?”

„Ano, pane,” odpověděl sklíčený Richard, který si připadal jako kluk, který zklamal svého otce.

„A co ještě?”

„Co, co ještě?”

„Co ještě.”

„Já nevím –“

„Ty kreténe. Mohla by to bejt baba! Jo, dřív dělalo u policajtů ženskejch jenom pár a z nich jenom málonosilo kvéry. Dneska máš šanci jedna ku pěti, že padneš na ženskou. Může to bejt policajtka, co není veslužbě, ženská u stolu s dětma, se svým tátou nebo s manželem, může to bejt černá huba, mexikánka,cokoliv. Musíš sledovat jejich těla, koukat, jak držej ruce, jak s nima moc nemávaj, protože by se jim moh

rozevřít kabát, jasný?”

„Ano, pane.”

„A jestli uvidíš, že do toho jde, když my budem pracovat, co musíš udělat?”

„Musím střílet.”

„Ano, pane, jak jsem ti říkal, vytáhneš pistoli, podíváš se přes mířidla, PODÍVÁŠ SE PŘES MÍŘIDLA, arychle třikrát vystřelíš. Musíš ji sundat, Richarde, nebo vona sundá nás. Myslíš, že to zmákneš? Měj napaměti todle: jestli to koupím, Odell by moh začít řádit s AR. Pak by proti tomu to zatracený Luby’s bylojak nedělní škola. Chceš mít todle na svědomí?”

„Ne, pane.”

„Ne, pane. Rychle dovnitř, rychle ven, nikomu se nic nestane, přijedem domů bohatý.”

Byli teď v centru Altusu a projížděli zaprášenými ulicemi. Bylo to staré, ošumělé město, kde žádná budova

neměla víc než tři patra. Mnoho obchodů bylo zavřených, obchodní dům, budova soudu a radnicevypadaly, že časy jejich slávy jsou už dávno pryč. Pak už jen socha Willa Rogerse, který nikdy nepotkalčlověka, kterého by neměl rád, pár laviček. Ale Lamarovi se to nezdálo.

„Moc na ráně. Zajedem na druhou stranu města a najdem si místo, kde bude větší soukromí.”

Projeli předměstím s rodinnými domy pod zchřadlými stromy a brzy se dostali do obchodní zástavby.

„Jo, tohle je mnohem lepší. Zastav tady.”

Richard zajel na parkoviště obchodního centra přeplněného auty. Hlavním lákadlem tam byla restauraceFood Lion, byl tam také mléčný bar, okresní knihovna, multikino s pěti malými sály a obchod sesportovními potřebami.

„Jó, kino, to je ale něco. Jeď tam, Richarde.”

„My jdeme do kina?”

„Ne, nejdeme do kina. Víš, Richarde, někdy si přeju, abych tě nechal v cele těm všivejm negrům. Voni bybyli šťastnější, já bych byl šťastnější a ty, mladej, ty bys koukal, jak by vobšťastnili tebe.”

Seděli mlčky. Za chvíli poblíž zastavilo auto, vystoupil z něj otec se synem a šli k pokladně. Otec koupildva lístky a vešli dovnitř.

„No není todle dáreček. Tak, Richarde, teď tam budou dvě hoďky. Až vylezou ven, bude jim trvat aspoňpůl hoďky, než si uvědoměj, že nezapomněli, kde si zaparkovali auto, ale že jim ho někdo ukrad. Vtakovým buranově bude poldům trvat dalších patnáct, dvacet minut, než to sepíšou. Tou dobou už na tukáru budem stříkat novou barvu a měnit značky.”

Richard pomalu přejížděl k tomu autu, ale Lamar řekl: „Máme dost času, tak se trochu projedem. Musímepromyslet ještě poslední věc.”

Proboha, pomyslel si Richard.

„Máš ještě jeden úkol.”

„Co to je, Lamare?”

„Řekněme, že se něco posere. Nedostanu se ven. Nebo to koupím natvrdo a skápnu v autě, třeba

vykrvácím. Poldové všude kolem, všechno stojí za vyliž prdel.” „Lamare!”

„No co, stát se to může. Je to riskantní práce a může se vyvrbit cokoliv. Posloucháš mě? Vidíš to ve svý

maginaci?”

Až příliš živě. Richardovi bylo do pláče.

„Zachránil jsem ti prdel před negrama, dostal jsem tě ven, dal jsem ti tendle novej život. Richarde, jestli

tě chytnou, můžeš jim říct, že jsem tě k tomu všemu přinutil. Můžeš z toho dokonce vyjít jako hrdina,můžeš jim říct vo všem, co jsme udělali. Stepfordovi řeknou, žes nic neudělal, ten klikařskej polda, covypadá jako John Wayne, neviděl, že bys někoho vodbouch. Sakra, možná vo tom dokonce natočej film,kde tě bude hrát ten parchant Richard Gere. Ale dlužíš mi jednu věc, Richarde.”

„Ano, Lamare.”

„Máš pořád pistoli toho poldy? Neztratils ji nebo něco?”

„Ne, Lamare. Mám ji. Je u Ruty pod mojí matrací.” Nenáviděl ji. Byla to velká stříbrná věc, tvrdá a trochuumaštěná. Každý večer z ní měl stokrát vystřelit naprázdno, aby získal sílu v ruce, ale nedokázal stisknout

kohoutem víc než pětadvacetkrát za sebou.

„Jo, tak ty ji nemáš s sebou? Fakt skvělý, Richarde. Ale nevadí. Když ty parchanti půdou po vás a starejLamar už to bude mít za sebou, počkáš, až se Odell podívá jinam, přiložíš mu pistoli za ucho a stisknešspoušť. To bude pro Odella to nejlepší, když já už tam nebudu.”

„Ale já, myslel jsem, že máš Odella rád.”

„To mám. Mám ho rád až moc na to, abych přemejšlel, co s ním bude, když se vo něj nebude mít kdostarat. Nikdo na světě nebude mít slitování s takovým velkým miminem, který poslouchalo svýho zlýhobratrance a dělalo špatný věci. Kdo by mu čistil zuby? Kdo by dával bacha, jestli pořádně jí? Někdy si aninevzpomene, že by se měl najíst, je to ta nejubožejší duše na světě. Šoupli by ho do nějaký díry jakozvíře a já bych na něj nemoh dohlídnout. To se nesmí stát, Richarde. V žádným případě. Takže budešmuset udělat, co jsem ti řek.”

„Ano, Lamare.”

„Vím, že se na tebe můžu spolehnout, Richarde. Fajn, tady mě vysaď.”

Richard zastavil a Lamar vyskočil z auta, rychle se rozhlédl všemi směry, sklonil se ke dveřím auta azasunul do okénka plochou kovovou tyč. Několika kývavými pohyby, při kterých se rozhlížel kolem snevzrušeným výrazem ve tváři, vycvakl zámek a skočil za volant. Ve vteřině měl nastartováno. Vycouval,usmál se na Richarda a vyrazil kupředu.

KAPITOLA 14

V sobotu došel Bud do nové veřejné knihovny v Lawtonu kousek od policejní stanice a prolistoval pár knih

o umění a o Africe. Lvi. Co sakra mají znamenat ti lvi?

Byli to prostě jen lvi? Nebo se jednalo o jiné téma, lvy v umění? o tom druhém toho moc nenašel. Padljen na jednoho umělce, který by si mohl říkat malíř lvů, Francouze jménem Rousseau, který namaloval tynejpotrhlejší, co Bud kdy viděl. Říkalo se tomu primitivismus. Na nejslavnějším obraze byl lev, kterýolizoval černocha spícího pod strašidelným měsícem. Bud na ten obraz zíral a snažil se ho pochopit.Vlastně ho trochu šokoval: bylo to jako dívat se někomu do snu, mělo to ten jasný, vyrovnaný nádech.Přišlo mu trochu domýšlivé, že význam obrazu zůstal utajen obyčejnému člověku, jako byl on.

Druhá slavná malba lva, také od Rousseaua, vlastně ani nebyla o lvech; hlavní postavou tam byla žena na

pohovce v džungli. Čišel z ní ten samý strašidelný klid. V jednom rohu obrazu vykukovali zpoza zelenýchstromů lev a tygr. Nebylo tam nic, co by mělo něco společného s Lamarem Pyem nebo RichardemPeedem, protože to bylo tak mírumilovné a nepřirozené. Pro Lamara byla příroda divoká; toto vyobrazení

lva by mohl chápat jako svatokrádež.

Pak si ale Bud všiml malé kresby v knize o historii umění, plné obrazů významných mužů a bitev. Byl to lev? Byla to nějaká kočka, ale mohl to být lev? Podíval se zblízka na popisek v nějaké cizí hatmatilce sjediným srozumitelným klíčovým slovem: „Lion tourné vers la gauche, la téte levée, 1854.” Autorem byl

další Francouz Eugéne Delacroix.

Tenhle Eugéne zřejmě věděl o lvech víc než jeho krajan Rousseau. Na jeho lvu nebylo nic falešného arozhodně nemohl pocházet ze žádného snu. Byla to velká obluda, která jako by se třásla potěšením nadsvou existencí. Hlavu měla nakloněnou doleva, takže nebylo vidět známý lví profil ani moc z hřívy. Eugéne

se ale musel lvů bát a věděl, co dokáží; to, o čem snílek Rousseau neměl ani tušení. Eugéne vystihl jehotepající sílu, provazce svalů pod jeho kůží, jeho eleganci a zvířecí čistotu. Jeho oči jako by měly svůjvlastní tajný význam: byly to černé hlavice šípů, zasazené do úzké lebky, zvířecí oči postrádající soucit azvědavost, připraveně poslechnout jakýkoliv instinkt ve lvím mozku. Zvláštní, jaké emoce dokázalo těchpár čar vyvolat po tolika letech.

Bud se otřásl. Cítil sílu predátora, instinktivního zabijáka. Možná tohle se snažil Richard zachytit.

To bylo ale všechno, na co přišel. Odložil knihy o umění, aby se věnoval lvu jako zvířeti. Celé hodinytřeštil oči na fotografie lvů v různých publikacích. Dalo mu to snad ještě méně. Lvi jsou i přes svoumajestátnost jen velké kočky. V jejich přikrčených pózách, sametové kůži a líné netečnosti viděl kočku,kterou míval jeden z jeho chlapců, velké žluté zvíře jménem Dareba, které se celý den potloukalo podomě a pozorovalo lidské bytosti s naprostým nezájmem, jako by to byly jen neškodné oživené sloupy.Ale občas mu kočka přinesla myš nebo kousek masa jako oběť bohu. Jako by on, Bud, pán domu, byl tímbohem. Fungovalo to; kočka s ním žila v dokonalé shodě jedenáct let, dokud klidně nezemřela stářím.Budovi se vždycky líbila její rozpolcená osobnost: přes den byla domácím mazlíčkem a v noci se změnila v

dravce, který pronásledoval malé tvory po domě.

Tohle všechno ale Budovi přineslo jen úpornou bolest hlavy. Zavolal Holly, aby jí vyprávěl o lvech vknihovně, až se musela smát při představě muže typu Johna Wayna, který si listuje v knížkách o lvechpřed udivenými zraky návštěvníků knihovny. Řekla mu, že měl štěstí, že na něj někdo nezavolal policii.

Pak řekl: „Tak mě napadlo, že bych se zítra stavil.”

„Tak tebe to napadlo, ano?” řekla s předstíraným překvapením. „A co tě asi na tu myšlenku přivedlo?”

„No, jeden malej kámoš.”

„Dobře, ale až pojedeš ke mně, vezmi ho radši s sebou.”

„Kolem poledne?”

„Ano, pane,” odpověděla.

Když se vrátil domů, všichni vypadali šťastně. Dokonce i on se tak cítil, i když si musel vzít jeden

percodan, aby si ulevil od bolesti. V jeho malém království byl klid; nemusel se potýkat s žádnou vzpourou

neposlušných provincií. Dal si několik piv, lehkou večeři a šel spát dřív, než se stačili oba chlapci vrátitdomů ze svých schůzek nebo večírků. Zdálo se mu o lvech.

V neděli vstal Bud s pocitem viny, že si v poslední době Jen moc nevšímal, a protože se zároveň cítilprovinile kvůli svým plánům na poledne, zašel s ní a Jeffem na bohoslužbu o deváté hodině. IntelektuálRuss přestal samozřejmě chodit do kostela v osmé třídě.

Russ tedy spal, protože se vrátil domů pozdě v noci. Aspoň že nepřišel s další náušnicí. Bud potlačil hněva projel městem s Jeffem a Jen v jejím autě.

Jen začala chodit do metodistického kostela, i když byla jako Bud křtěná u baptistů. Její otec, prosperujícífarmář od Tulsy, o metodistech vždycky pohrdavě mluvil jako o baptistech, kteří zapomněli, odkudpocházejí, a přestože se Jen se svým otcem shodla skoro na všem, rozhodla se, že dá metodistům šanci,a už u nich zůstala. Metodisté měli kazatele jménem Webb Fellowes, kterého si oblíbila, protože mělpokaždé zábavná kázání. Na mladého člověka se zdál být docela moudrý a měl i smysl pro humor. Tohodne vyprávěl vtipnou historku o bohatém texaském naftaři, který dával každoročně patnáct procent církvia dal mnohem více, když došlo na stavbu nového kostela. Za čas se ho někdo zeptal, jestli patří k técírkvi. „Sakra, ne!” zvolal. „Ta církev patří mně!” Bud chápal, co tím Webb Fellowes chce říct: vůbec

nezáleží na tom, kolik člověk daruje v dolarech, ale na tom, kolik daruje ve svém srdci.

Jestli je to opravdu tak, pomyslel si, tak nejsem velký křesťan, hlavně proto, že jakmile skončí bohoslužba

a dám si s Jen a Jeffem snídani, chystám se porušit jedno z deseti přikázání.

Po mši prošli uličkou k duchovnímu, který byl jako vždycky dobře informovaný.

„Slyšel jsem, že se ti podařil parádní odpal, synu,” zvolal srdečně a poplácal Jeffa po rameni.

„Ano, pane, podařil,” řekl Jeff.

„Ten balon ještě letí,” poznamenala Jen.

„Ale mami, sotva přeletěl pole,” řekl Jeff. „Ale stejně to byl home run.”

„No, paní Pewtieová, můžete být pyšná.”

„A taky vděčná,” řekla, vzala Buda za ruku a přitáhla si ho k sobě.

„Jak se vám daří, seržante?” zeptal se Webb Fellowes.

„No,” pokrčil rameny Bud, „řekli mi, že už nikdy neprojdu žádným detektorem kovů, aby tím nespustil

všechny alarmy odsud až po Kansas City, ale jinak se mám docela dobře.”

Kazatel se zasmál.

„Bůh se stará o ty, kteří v něj věří,” řekl.

Bud se musel usmát nad absurdností té situace. Je to ale trouba, říkal si, když si s Fellowesem potřásalpravicí. Bůh se nestará vůbec o nic. Jen přivádí na svět grázly jako Lamar Pye a kašle na to, co tímzpůsobí.

Celá rodina pak zajela do restaurace Denny’s na Cache Road poblíž hotelu Holiday Inn na velkou snídani.

Bud, který nenáviděl čekání, málem vyrostl, než se dočkali volného stolu. Pak si vzpomněl, že se tamjednou setkal s Holly, ale schůzka se jim moc nevydařila, protože se příliš bál, že je tam spolu někdo

uvidí. Pokusil se to vymazat z mysli.

Bud si dal cosi, čemu říkali Grand Slam, tři míchaná vajíčka, slaninu, hranolky a lívance.

„Bude, měl bys nechat nějaké jídlo těm lidem, co ještě čekají ve frontě,” napomenula ho žertem Jen.

„Nevím proč, ale mám hrozný hlad.”

„Od té doby, co se to stalo, ses pořádně nenajedl.”

„Lamar Pye mi vzal chuť k jídlu, to je jasné. Ale už to vypadá, že se mi dneska vrátila.” Nabral si na

vidličku hromadu vajec.

„Tati,” ozval se Jeff. „Chtěl bych si zajet trénovat odpaly. Nerad bych vyšel ze cviku. Hodíš mě tam?”

„Jasně,” odpověděl Bud a snažil se, aby mu na hlase nebylo znát zklamání z toho, že jeho plány s Holly

právě vzaly za své. „Kdy chceš vyrazit?”

„To je jedno. Myslel jsem, že se převlíknu, až se vrátíme domů, a můžem jet.”

„To nezní špatně,” odpověděl Bud s pocitem viny nad tím, co se chystal udělat. „Je tady ale jedna věc.

Chystal jsem se dneska vyrazit na střelnici. Napadlo mě, že bych investoval do nějakéhodevítimilimetrového automatu. Už nikdy se nechci snažit znovu nabíjet pod palbou. Šestnáct výstřelůvždycky vyhraje nad šesti. Chlapi z Lawtonu nosí glocky, a tak jsem si říkal, že bych se zajel podívat najejich střelnici a zeptal se, jestli by mě tam někdo nenechal svojí pistolí prohnat krabičku nábojů, abych zjistil, jak by mi vyhovovala. I když Jeff Wheelright měl berettu, která se mi moc líbila. Tak co takhle si trochu odpočinout, aby se jídlo usadilo, a já si tam zatím zajedu. Za hodinku budu zpátky a můžeme

vyrazit.”

„Bude, víš dobře, že když se s těmi chlapy zapovídáš o zbraních, nebudeš doma před večerem.”

Podráždilo ho, že ho tak dobře zná.

„Přísahám, že se nezdržím. Jenom padesát ran na terč, abych viděl, jestli s devítkou vůbec něco trefím, a

pojedu domů.”

„Tomu uvěřím, až to uvidím,” zapochybovala Jen.

„V pohodě, tati. Stejně si musím něco přečíst.”

Když přijeli domů. Bud se převlékl do džínsů a volné košile, která se neotírala o obvazy na jeho ranách, a

vzal si svou polední dávku percodanu.

„Tak já jedu,” zavolal, ale odpovědí mu bylo jen podrážděné mlčení Jen.

Jistěže Bud nemířil na střelnici. Místo toho zajel k Holly do Sherwood Village, zaparkoval vzadu a

sebevědomě došel ke dveřím, když zaklepal, podíval se na hodinky.

To je špatné znamení, napadlo ho. Jak se začneš dívat na hodinky, k ničemu dobrému to nevede.

Otevřela mu v krátkých bílých šatech a její dokonalé štíhlé nohy ho přiměly zapomenout na čas, a tak na

hodinu byli jedinými lidmi na světě.

„Proboha, Bude, jseš si jistý, že ti není osmnáct?”

„Díky tobě tomu skoro začínám věřit.”

„Nechtěla bych tě znát, když ti bylo osmnáct. Tenkrát bys mě zabil, to si piš.”

„Tobě byl tenkrát rok. A myslím, že jsem tehdy nepoznal rozdíl mezi svým penisem a prostředníkem.

Vlastně jsem ho neznal až do doby, kdys mi ho před třemi měsíci ukázala.”

Ležel na zádech a snažil se vychutnat blaženost toho okamžiku. Pokoj pro hosty byl prozářený sluncem.

Pokoj pro hosty z toho důvodu, že Budovi přišlo divné milovat se s Holly v ložnici, kde spával Ted, i když

je od ní teď dělila jen tenká zeď.

„To je ale pocit,” řekl. „S nikým jsem se nikdy necítil jako s tebou.”

„Ty si dáváš taky záležet, aby mi bylo dobře,” řekla Holly.

„Ale Bude –“

Protáhl se a pozoroval stíny na stropě.

„Bude, chtěla bych vědět jedno. Pracuješ na tom aspoň? Chci tím říct, jestli na to myslíš. Musíme už něco

udělat. Musíme si najít místo, kde budeme bydlet. Měl bys promluvit s Jen a chlapci. Měl by sis promluvit

s právníkem. Je toho spousta. Nejde to udělat jen tak z ničeho nic.”

Bud hleděl do stropu. Měla naprostou pravdu.

„Holly, teď není ten pravý čas.”

„Na to není nikdy pravý čas.”

„Řekl jsem Jeffovi, že ho vezmu na trénink odpalů.”

Povzdechla si.

„Fajn, Bude, jeď si s Jeffem trénovat. Ale musíš něco udělat. Brzy. Takhle jen všem ubližuješ.”

Poté, co to vyslovila, bylo už zas všechno v pořádku. Žertovala s ním, když se oblékal, a nedávala najevožádné podráždění. Rozloučila se s ním tak, že mohl odjet za svým synem, aniž by mu nad hlavou zůstalviset černý mrak zlého tajemství.

Asi dva kilometry od domova zajel na parkoviště nákupního centra a otevřel uzamykatelnou schránku nakorbě pikapu. Vyndal z ní svoji střeleckou tašku, kde měl klapky na uši, střelecké brýle a různé náčiní, avytáhl z ní lahvičku čistidla na zbraně Střelcův výběr. Kápl si ho na ruce a rozetřel si ho jako krém,protože jeho vůně byla nedílně spojena se střelnými zbraněmi v domě. Celý ten proces ho znechutil. Bylo

to trapné a nízké.

Klesnul jsi pěkně hluboko, pomyslel si.

Zamkl zase schránku a dojel domů. Zkontroloval si čas. Měl jen půl hodiny zpoždění. Modlil se, aby zatím

Jeff nezměnil názor a nevyrazil se svými kamarády.

„Jsem doma,” zavolal ve dveřích. „Promiň, že jdu pozdě, Jeffe. Můžeme jít.”

„Fajn, tati,” ozval se Jeff.

„Russi, jdeme trénovat odpaly. Nechceš jet s námi?”

„Ne, tati. Díky.”

Jeff seběhl ze schodů v ustřižených kraťasech, košili bez límečku a botách Nike. Vypadal jako šlachovitýkovboj, samý sval a žádný nadbytečný tuk.

„Buďte na oběd doma,” zavolala na ně Jen z kuchyně.

Bud byl opět šťastný. Nikdo kolem něj netrpěl. Zase mu to jednou prošlo. Nikdo ho z ničeho nepodezíral,a dokonce i Holly vypadala spokojeně. Okamžik, kdy to všechno praskne, se opět odsunul o kus dál.

Vyrazili s Jeffem po dálnici 61 k Mickovu tréninkovému centru, místu, které zažilo už lepší časy, ale kde secítili dobře.

„Jak to šlo s tím glockem, tati?” zeptal se náhle Jeff.

„Cože?” Ach. Ten glock. Ten glock. Teď bude muset lhát svému synovi, a to nenáviděl.

„Střílí dobře. Jako revolver, jenom mačkáš spoušť, nemusíš ho natahovat nebo tak. Má pojistku naspoušti, malou západku, která automaticky odskočí, když ji stiskneš. Ale nevím. Neměl jsem z něj dobrýpocit. Není to jako můj smith.”

„Nepadnul ti do ruky?”

„Nebylo to tak zlé, ale stejně mi víc vyhovuje devítka beretta. Je jako ta osmatřicítka beretta, co mám.”

„Slyšel jsem, že devítka beretta je dobrá pistole. Mají je vojáci.”

„To mají,” potvrdil Bud. „Problém je, že stojí o stovku víc než glock. Proto všichni policajti nosí glocky.

Jeden se dá koupit tak za čtyři sta padesát. Za berettu dáš pět set padesát, šedesát. I moje osmatřicítka

stála skoro pět set.”

„Měl by sis koupit pistoli, která se ti líbí, tati. Jestli ji budeš ještě někdy muset použít, bude lepší, když

budeš mít takovou, se kterou se ti dobře střílí, než když ušetříš.”

Bud přikývl. Jeho syn měl pravdu. Aspoň někomu v rodině to dobře myslelo.

Mickovo tréninkové centrum leželo na zeleném kusu země, ze kterého byl výhled na okolní krajinu. Občas,

když měli dělostřelci z Fort Sill střelby, bylo tam slyšet detonace výstřelů z jejich velkých sto

pětapadesátek. Bylo větrno a centrum bylo vyzdobené spoustou třepetajících praporků.

Cvičné golfové hřiště bylo plné hráčů, kteří posílali své malé kuličky do zeleně, ale baseballová odpaliště

se nikdy tak nechytla. Jeff našel jedno prázdné bez problémů.

„Půjdeš si to zkusit, tati?”

„Ne, budu se jenom dívat. Vytrhl bych si stehy, kdybych se moc rozmáchl. To nemám zapotřebí.

Potřebuješ nějaké peníze?”

„To bych potřeboval.”

Bud mu podal desetidolarovku a posadil se na lavičku. Jeff vyměnil peníze za žetony a nakrmil jimi stroj.

Uvolněně se rozkročil na metě a nadhazovací zařízení cvaklo, jak se probudilo k životu. Pak se jeho paže

vymrštila a vypustila míč. Jeff se do toho opřel a odpálil ho s uspokojivým třesknutím.

Jeffovi to šlo. Byl v dokonalé formě. Bud seděl, sledoval ho a prožíval každou vteřinu: cvaknutí, se kterým

se paže vymrštila a vypustila svištící míč, Jeffův zdánlivě pomalý odpal, nevyhnutelný kontakt a stoupání

míče, který se změnil v bílou tečku, než dopadl na zem.

„Člověče, ty máš ale dneska ránu!” zavolal Bud.

„To mám,” odpověděl Jeff. „Smůla je pryč.”

Když Jeff utratil první desetidolarovku, dal mu Bud další, a když i ta byla pryč, nabídl mu ještě jednu.

„To nemusíš, tatí.”

„To je v pořádku. Hrozně rád vidím, že už ti to zase jde.”

„Jo, je to prima. Bezvadnej pocit.”

Jeff a Bud zamířili zpátky k autu.

„Co děláš jinak než předtím? Poznáš to?”

„Je to hlavou. Dřív jsem s ní při odpalu otáčel, a to mě rozhodilo. Teď se soustředím, abych ji nechal v

klidu, sleduju míč a odpálím. Funguje to.”

„Bylo to nastavené na nejvyšší rychlost?”

„Jasně, tati. Od začátku.”

„Kdybych byl lovec talentů, dal bych ti na místě šek a sto tisíc dolarů za podpis smlouvy.”

„Bude stačit kola.”

„Platí.”

Koupili si v automatu dvě koly, kývli na starého Micka a zamířili soumrakem k domovu.

„Nevadilo by ti, kdybych pustil rádio, tati?”

„Vůbec ne,” řekl Bud.

Jeff chvíli ladil, aby našel KOKY, velkou rockovou stanici z Oklahoma City, ale náhle narazil na slova,

jejichž naléhavost naznačovala nějakou katastrofu. Zachytili něco jako „loupež”.

„Počkej,” zarazil ho Bud, ale nedařilo se jim získat dobrý signál. Muselo to být až odněkud z Texasu.

Buda to ale zaujalo a řekl: „Přepni na střední vlny. Na zpravodajskou stanici.” „Tati, tys říkal –“

„Jeffe!”

„Dobře, dobře.”

Jeff přepnul vlny, aby našel KTOK, a slyšeli předpověď počasí a pak významné místní události.

„Hele, to –“

„Pšt,” okřikl ho Bud, protože slyšel, že se hlasatel chystá uvést další zprávu.

„Policejní orgány v texaském Wichita Falls vydaly zatykač na tři uprchlé trestance v souvislosti s krvavoupřestřelkou a loupeží v restauraci Denny’s dnes odpoledne. Šest lidí zemřelo včetně čtyř policistů přiozbrojené loupeži. Útočníci zmizeli s blíže neurčeným finančním obnosem. Trestanci z Oklahomy LamarJames Pye, jeho bratranec Odell Warren Pye a Richard Franklin Peed uprchli ze státní věznice vMcAlesteru v Oklahomě druhého dubna. Zabili dozorce, řidiče dodávky a příslušníka Oklahomské dálničníhlídky. Unesli také starší pár, který posléze propustili. Před čtyřmi týdny zmizeli beze stopy. Policie říká, že

tato ozbrojená loupež dokazuje, že jsou ozbrojení a nebezpeční a pohybují se v oblasti severního Texasu

a jižní Oklahomy.”

KAPITOLA 15

Vajíčka ležela bez hnutí před Richardem. Vypadala sraženě a v rozkladu, jako by ztratila svou pravoupodstatu; nedotčená se rozpadala před očima. Vedle nich osychala malá hromádka hranolků. Všechnodohromady už to stěží vypadalo jako jídlo. Káva už dávno vystydla a vyčichla.

Rozhlédl se kolem s týmž pocitem nevolnosti, který ho ovládl v autě, než Lamar s Odellem vtrhli keStepfordovým. Všude kolem seděly rodiny, páry a několik příslušníků Air Force a krmili se. V několikaminutách tam vrazí Lamar, Odell a Ruta Beth, aby sebrali peníze a vyděsili je násilím.

„Kávu?”

Vzhlédl a díval se do očí servírky. „Ne, díky,” odpověděl. „Jste v pořádku? Skoro jste se toho jídla nedotknul.” „Jsem v pořádku. Nic mi není.”

„Chcete, abych to odnesla?”

„Ne,” řekl. „Ještě ne.”

„To je hezký obrázek.” „Co? Aha! Díky.”

Čmáral si na kus papíru. Samozřejmě lvy, dle přání svého velitele. O lvech se mu i zdálo. Stali se jehonejutkvělejší myšlenkou. A pořád nedokázal trefit krk.

Číšnice se někam ztratila. Přál si, aby dokázal ztišit tlukot svého srdce. Kolena se mu třásla. Ručičky na hodinách se přibližovaly čtvrté hodině, kdy to všechno vypukne v závislosti na policejním vysílání, kteréLamar sledoval na své nové vysílačce v autě.

„Může to bejt chvilku před čtvrtou, může to bejt po. Uvidíme,” řekl Lamar, když ho tam vysazoval vpůlhodinovém předstihu.

Ztěžka polkl. Za opaskem ho tlačila pistole. Byla obrovská a samozřejmě na ni neměli pouzdro. Prostě si ji

zastrčil do kalhot, i když Lamar udělal nějaké kouzlo s provázkem, který mu tvořil v kalhotách smyčku,přivázanou k oběma koncům pásku, aby mu pistole nemohla zapadnout hlouběji.

Naposledy se rozhlédl kolem a snažil se všechno si zapamatovat.

Muži v kabátech, jaký měl na sobě on? Ne, jen kovboj nebo farmář o kus dál v džínově bundě, příliškrátké, aby skryla zbraň. Policistka v civilu? Ani náhodou. Obvykle se v Denny’s míchaly všechny možnénárodnosti, ale dnes tam byly jen těstovité typy ve středním věku a pár žen z Air Force, protože veWichita Falls byla velká základna. Lidé z Air Force pilotují letadla, ne? Ti zbraně nenosí. Mohoubombardovat, ale ne střílet. V kuchyni ze svého místa viděl jen pár černochů kolem čtyřicítky, jak se potía smějí na celé kolo. Rozhodně žádný policista mimo službu.

Pak tam zbýval vedoucí, tlustý, uhrovitý mladík kolem dvacítky s veverčíma očima a hysterickým výrazemve tváři. Ten, kterého vezme Lamar dozadu, aby otevřel trezor. Ten, o kterém Lamar řekl, že se můžekaždou chvíli zhroutit a nikdo neví, co udělá. Pohlédl kradmo na neurotického mladíka, který tu poslal dvě

servírky, aby doplnily karafy s vodou a dolily kávu, pak přeběhl dozadu ke kuchařům a najednou pracoval

u kasy. Jaký svět bolesti na toho mladíka čekal! Richardovi přišlo neslušné být svědkem takbezprostředního násilí bez možnosti cokoliv udělat.

Jsem jako sokol, pomyslel si. Byla to metafora, která ho napadla, když Lamar odjel s ukradeným

kombíkem a nechal ho na parkovišti. Tam ji měl, svou svobodu. Mohl se prostě sebrat a odjet, auto měl,mohl jen jet a jet a jet. Místo toho za deset minut zamířil zpátky na farmu. To byla sokolova role. Sokolijsou svými pány cvičeni, aby věřili, že jsou stále připoutáni k zápěstí svého pána. Cvičitel toho dosáhnetak, že drží přivázaného sokola na ruce, dokud sokol konečně neusne. Jakmile usne, uvěří, ale někdy tomůže trvat celé dny, kdy se sokol a jeho pán snaží umořit jeden druhého. U něj to trvalo deset minut.Teď věřil, že až se hne kamkoliv, je připoutaný k Lamarovi, dokud ho Lamar nepropustí. A to Lamar nikdy

neudělá.

Potřásl hlavou a ještě jednou se rozhlédl. Pak ucítil vzadu něčí pohled, a když se pootočil, aby vyhlédl zokna, u kterého seděl, uviděl, jak k restauraci přijíždí kombík.

Auto na okamžik zastavilo, aby dalo přednost jinému. Pak vjelo na parkoviště. Přejel očima po restauraci.Nečekal, že tam bude tolik lidí. Bylo přece mezi obědem a večeří. Tihle zatracení Texasani. Musí sivšechno dělat po svém.

Auto zajelo na místo vyhrazené pro invalidy a zastavilo. Viděl Lamara v jeho kovbojském klobouku, RutuBeth a Odella, který se rozvaloval na zadním sedadle. Všichni se na něj upřeně dívali. Richard vytáhl zkapsy kapesník a lehce jím zamával. Byl to smluvený signál. Díval se, jak Lamar sundal klobouk a přetáhlsi přes obličej lyžařskou kuklu. Stejné kukly se jako zázrakem objevily i na Rutě Beth a Odellovi. Dveřeauta se otevřely. Vystoupili z auta v dlouhých pršipláštích, které zakrývaly jejich zbraně. Začalo to.

V tu chvíli Richard, který se obrátil zpátky k pokladně, uviděl z pánských toalet vycházet příslušníkaTexaské dálniční hlídky.

Lamar cestou k restauraci poslouchal vysílačku naladěnou na policejní frekvenci 460.225 Mhz. Občas z nízapraskalo hlášení v podivné řeči číselných kódů a oblastního žargonu.

„Dispečinku, tady R-Viktor-dvacet-čtyři, jsem deset-dvacet-čtyři u nehody v Remington Street.”

„Deset-čtyři, R-Viktore-dvacet-čtyři.”

„Deset-čtyři, dispečinku, zatkl jsem deset-padesát-pět.”

„Rozumím, R-Viktore-dvacet-čtyři, dechová zkouška pozitivní?”

„Je to velká deset-sedmdesát-čtyři, dispečinku, nemůže ani chodit. Video by bylo fajn.”

„Deset-čtyři, R-Viktore-dvacet-čtyři.”

„Dispečinku, tady R-Viktor-jedenáct, jsem deset-sedmdesát-šest u bytu na Wilson Boulevard. Můžetedeset-čtyřicet-tři?”

„Ano, R-Viktore-dvacet-čtyři, podezřelý je černoch okolo pětadvaceti, s nožem. Opatrně, Charlie.”

„Paráda. Díky, dispečinku, vybíráte mi samý špeky.”

„Deset-čtyři, Charlie. Dejte vědět, až deset-dvacet-tři.” a tak to pokračovalo.

„Ty chlapi si užívaj klidný nedělní odpoledne. Jenom pár vožralejch negrů, to je všecko. Budou koukat.”

Lamar dal přednost jinému autu a zajel na parkoviště před restaurací. Opatrně dojel před vchod a zastavilna místě vyhrazeném pro invalidy.

„Lamare, já mám strach,” řekla Ruta Beth.

„Drahoušku, bude to v pohodě. Odelle, připravenej?”

„Pvavenej,” potvrdil Odell flegmaticky.

„Fajn, lidi, nákopem jim zadky a dostanem zaplaceno,” řekl a přetáhl si přes obličej masku.

Vyskočili z auta. Lamar šel první, rychle a shrbený, ale neběžel, protože ke vchodu do restaurace vedlyčtyři schody, ale také proto, že když běžíte, ztrácíte přehled o situaci.

Takový je princip ozbrojeného přepadení: vyhlásíte své požadavky a určíte mantinely. Pokud ty mantinelyněkdo překročí, muž, žena nebo dítě, musíte proti němu tvrdě zasáhnout. Bez výjimky, bez slitování.

Zlámete jim kosti, zlomíte jejich ducha, vezmete jim peníze a necháte je ležet v slzách na podlaze. Nesmí

je ani napadnout, že by se mohli chovat jinak než po vašem. Když je musíte zabít, udělejte to,chladnokrevně a okamžitě, a pokračujte ve své práci.

Lamar prošel dveřmi jako první se srdcem pevným jako kámen, očima upřenýma před sebe, a policistuuviděl hned v první vteřině. Policista si ho hned všiml; ucouvl, jako by říkal hej, parťáku, pojď se mrknout

na tohle, ale tou dobou už na něj Lamar mířil brokovnicí a policista věděl, že je s ním konec a měl byzemřít jako muž. Byl rychlý; o podobné situaci už určitě uvažoval nejméně tisíckrát, protože to bylo jednoz rizik jeho práce. Jeho pravá ruka se vymrštila k pistoli.

Ve zlomku téže vteřiny, taktéž podvědomě a bez záblesku překvapení, i když zaregistroval nečekanoupřítomnost policisty a rozhodl se zabývat se jí později, vytáhl Lamar upilovaný Browning A-5 zpod kabátu

a vypálil dvě dávky na překvapeného protivníka. Texaská dálniční hlídka stále nosila ty staromódníuniformy s šedými košilemi, červenými límci a nárameníky a byla vyzbrojená pistolemi SIG. Ten chlapecbyl vyřízený, než se vůbec stačil dotknout své zbraně. Dvojí dávka vybuchla v devět broků ráže .32,letících rychlostí přes tisíc a půl kilometru v hodině, a připravila ho o život dřív, než jeho tělo narazilo nazeď mezi oběma toaletami nalevo od kanceláře vedoucího. Sklouzl po zdi k zemi a nechal na ní krvavoušmouhu, protože některé broky pronikly skrz a z protrženého srdce vytryskla krev.

Co Lamar nevěděl, bylo, že policista těsně před svou smrtí stiskl tlačítko pro vysílání na mikrofonuvysílačky, připevněnému na klopě. O dvacet kilometrů dál, v suterénním dispečinku kasáren v Iowa Park,rozeznala dispečerka okamžitě zvuk výstřelu. Začala svolávat všechny muže v dosahu a během dvouminut se spojila se čtrnácti. Patnáctý se chvíli před tím odhlásil ze služby (10-7) na krátkou přestávku vDennys. Když od něj nedostala odpověď, začala klidně hlásit: „Všem jednotkám, všem jednotkám, mámtady možný deset-třicet-tři v restauraci Dennys u dvě stě osmdesát sedmičky, na Maurine Street. Prosímo ověření. Možný signál třináct.” Signál třináct znamenal „Útok na policistu, nutná okamžitá pomoc”.

Lamar samozřejmě nic z toho nevěděl. Odvrátil se od mrtvého k tomu, co očekával, tvářím plnýmnaprostého šoku. Kamkoliv se podíval, viděl otevřená ústa a vytřeštěné oči. Pak se úžas změnil v hrůzu.Nějaké dítě se rozplakalo, matky objímaly své děti a přitahovaly je k sobě a otcové natahovali ruce, abyuklidnili starší děti, přestože jejich obličeje zbělely ve stínu hrozící smrti. Muži od letectva zbělali jak papíra málem se počurali do svých fešáckých uniforem. Kouř ze střelného prachu se rozšířil po místnosti jako

mlha. Naprosté ticho narušilo jen cvaknutí prázdných nábojnic o podlahu.

Ruta Beth rychle vytáhla Budův mossberg zpod kabátu a přeskočila pult, kde si vzala na mušku dvěčíšnice a černochy v kuchyni. Odell držel v ruce AR-15, šedesát centimetrů dlouhou pušku, a mával jípřed očima sedícím hostům. Ačkoliv to byl jen poloautomat, Lamar věděl, že má velkou moc vyděsit dav.

Každý, kdo se díval na televizi, si myslel, že je to samopal.

„Zůstaňte sedět a nikomu se nic nestane. Přišli jsme si pro peníze Denny’s, ne vaše,” zavolal Lamarnevzrušeným hlasem. Svědkové budou později vypovídat, že to znělo skoro přátelsky.

Jeho oči se zabodly do Richarda u stolu u okna. Tvářil se skoro tak vyděšeně jako jeho sousedě.

Pak přenesl svou pozornost na malého uhrovitého chlapce u pokladny. Přiskočil k němu a přitiskl muhlaveň brokovnice na ohryzek.

Chlapec lapal vyschlými ústy po dechu. Vypadal jako ryba, kterou Lamar chytil při jedné ze svýchvzácných návštěv na svobodě.

„Neubližujte mi,” zachraptěl.

„Když mi nedáš, co chci, zabiju tě.”

Chlapcovi prsty vylétly k zásuvce pokladny, stiskly tlačítko a otevřely ji dokořán.

„Vemte si to, pane. Vemte si to všechno.”

„Tady je hovno, mladej. Padej dozadu, k sejfu. Votevřeš ho, nebo dostaneš, co si zasloužíš.”

Hlavní brokovnice ho tlačil před sebou. Překročili mrtvého policistu, jehož oči na ně zíraly jako mramorově

kuličky. Ležel v kaluži vlastní krve, s pokrčenýma nohama, vyvrácenou hlavou a rozhozenýma rukama.Vypadal jako padlý anděl. Lamar se sklonil a vytáhl z bezpečnostního pouzdra jeho pistoli. Lamar dobřevěděl, jak se vyhnout falešné sponě a najít tu pravou o kousek dál na řemenu. Byla to P220, ráže .45.Potěšilo ho to. Měl rád pětačtyřicítky. Zastrčil si ji za opasek hned vedle dlouhého coltu.

Sejf v kanceláři byl model Sergant & Greenleaf s osmičíselnou kombinací, vestavěný ve zdi za špinavýmstolem vedoucího. Přistrčil chlapce k němu.

„Má časový zámek,” zalhal vedoucí nepřesvědčivě.

„Myslíš, že jsem blbej, kluku?” zeptal se ho Lamar. Tohle byla riskantní část, měl jen minutu, aby tohochlapce zlomil. Je zajímavě, jaké zásoby odvahy a tvrdohlavosti je možně najít v těch nejobyčejnějšíchlidech. Možná je ten kluk hrdina a položí svůj život, aby zachránil Denny’s pár dolarů. Lamarovi dělalostarosti, že je tak mladý. Starší muž by to vzdal v několika vteřinách, protože by věděl, že nic v térestauraci nestojí za tu bolest a zbytečnou smrt.

Lamar si stoupl za chlapce, rozmáchl se puškou a srazil ho k zemi. Krvácející kluk ležel na podlaze jako v

tranzu. Když přišel zase k sobě, oči se mu naplnily zvířecím strachem. Lamar se ohnul a jedním rychlýmpohybem uchopil jeho malíček do svě pěsti. Zlomil mu ho.

Chlapec vyjekl bolestí. Začal natahovat. Něco blábolil a škemral o milost, dokud ho Lamar neumlčel

úderem pažbou do ohryzku.

„Nemám čas. Votevři ten sejf, nebo ti zpřelámu všechny prsty. Už nikdy nebudeš hrát na piano. Pak těstřelím do břicha, abys umíral pomalu. Myslíš, že to neudělám? Chceš to zkusit?”

O kousek ustoupil. Vedoucí sebral všechny síly a vyškrábal se na nohy. Po opuchlém obličeji se mu valil pot. Soustředil se na kombinaci zámku a ve vteřině ho otevřel.

„Neměls mi lhát,” pokáral ho Lamar jako přísný otec. Jedním výstřelem do hrudníku ho odhodil z cesty.Nevěděl přesně, proč to vlastně udělal.

Chlapec chroptěl na podlaze a volal někoho jménem Andy, ale Lamar mu nevěnoval pozornost. Překročilho a nahlédl do sejfu. Bingo! Vánoce! Projela jím vlna euforie. Rychle vytáhl zamčené sáčky na peníze,které později nebude problém otevřít, a nacpal je do tašky na prádlo, kterou si koupil dopoledne.

Naposled se rozhlédl kolem sebe a vrátil se do restaurace.

Bylo to, jako by ani neodešel. Jak na fotografii nazvané Loupež. Ruta Beth a Odell nedovolili zákazníkůma personálu sebemenší pohyb. Všichni byli strnulí hrůzou a báli se odporovat, báli se existovat. Žádnýhrdina mezi nimi nebyl, ani náhodou. Všechno šlo hladce. Kromě toho se mu podařilo odprásknout poldu!

„Tak fajn, dámy a pánové, je čas –“

Ozval se zvuk přibližující se sirény a pak další.

Zmrazilo je to. Lamar se otočil, Ruta Beth se otočila, dokonce i Odell se otočil. Když to uviděl Richard,otočil se také. Ach ne!

Cítil, jak se ho zmocňuje panika, kterou nedokáže ovládnout. Hlavu měl plnou pavouků a prskavek. Řítilose k nim policejní auto s blikajícím majákem a houkající sirénou, následované dalšími dvěma. Věděl, že se

odtamtud musí dostat. Policie ho zabije! Vyskočil na nohy a náhle stál tváří v tvář dalšímu hrůznémuobrazu. Žena přes uličku se zvedla od stolu s malou automatickou pistolí v ruce. Namířila na Lamara.Richard sáhl po pistoli, ale nemohl ji vytáhnout. Vykřikl z plných plic.

Žena vystřelila.

Minula.

Vystřelila znovu, znovu minula, a pak vypálila Ruta Beth. Zásah z tří metrů odhodil ženu do vedlejšíhoboxu, obsazeného starým párem, kteří se jako atomy osvobozené řetězovou reakcí rozběhli k východu.Talíře a skleničky se rozlétly na všechny strany a káva polila stoly.

Lamar zařval: „Jedou poldové. Všechny vás postřílej.” Pozvedl brokovnici a vystřelil dvě rány do stropu.

Už toho bylo příliš, toho hluku, smrti a štiplavého kouře ze střelného prachu. Někdo prohodil oknem židli a

lidé se začali valit z restaurace jako krysy z potápějící se lodi a seskakovali z metrové výšky na parkoviště

před přijíždějící policejní vozy. Z každého vyskočil policista s brokovnicí, ale v lidské vlně valící se zrestaurace nemohli najít žádný terč.

Lamar odhodil svou brokovnici, podal tašku s penězi Odellovi a vzal si jeho AR.

„Budu tě krejt, dostaň se vocaď.” Popadl Odella, políbil ho na ústa a pak se obrátil k Rutě Beth.

„Zachránilas mi řiť, lásko. Zvládlas to skvěle.”

„Lamare, musíš –“

„Nedělej si vo mě starosti. Teď běžte. A vemte s sebou Richarda.”

Rychle se přemístil ke dveřím a třikrát vypálil na jediného policistu, kterého viděl. Policista šel k zemi. Pakse Lamar přesunul na další terč a věnoval mu dvě rány. Celní sklo auta se rozprsklo v dešti stříbrnýchstřípků.

„Vichavd,” křikl Odell, zvedl Richarda z podlahy a napůl ho nesl k rozbitému oknu. Všude bylo sklo, duněly

výstřely a Richardova panika se slévala s panikou davu. Ohlédl se a uviděl Lamara, podobajícího semytické postavě hrdinného vojáka z válečného filmu, jak střílí na policisty. Pak se ocitl v autě.

Odell dupl na plyn a auto skočilo dozadu, do něčeho narazilo, se strašlivým řinčením to srazilo, pakvyrazilo dopředu, málem se převrátilo, jak zabočilo po dvou kolech do ulice, a se řvoucím motoremvystřelilo ulicí. Stejně náhle ale skoro zastavilo, ostře zahnulo a dál se pohybovalo poklidným tempem.

Richard se posadil; byli v klidné čtvrti malých hrázděných domků stojících mezi stromy, jejichž listímpronikalo sluneční světlo. Za nimi se ozývalo kvílení sirén.

„Mar,” zanaříkal Odell. „Mar.”

„To je v pořádku,” řekla Ruta Beth, která si sundala masku a rozpustila své dlouhé vlasy. „Taťka se o

sebe umí postarat sám.”

Lamar zahodil zásobník a nasadil další. Natáhl uzávěr a rozhlédl se kolem, ale nikoho neviděl. Napříč předoběma vjezdy na parkoviště stálo policejní auto. Věděl, že trefil jednoho policistu a ostatní se krčí za auty,

odkud povolávají posily.

Lamar si olízl suché rty.

Sakra, člověče, pomyslel si, to ses dostal do pěknýho průseru.

Sundal si masku a zahodil ji. Jestli se odtud dostane, udělá to jako Lamar Pye, živoucí legenda, muž snejvětším pérem z celého Macu. S velkou úlevou shodil i plášť, už mu bylo pořádné vedro.

Vypálil pět rychlých výstřelů na nádrž jednoho z policejních aut v naději, že způsobí výbuch, ale nestalo setak. Místo toho se mu vrátilo několik špatně mířených ran.

Vystřílel jejich směrem zásobník, aby je přinutil padnout k zemi. V podřepu přeběhl přes sklo do kuchyně.Pod dřezem se tam krčil černošský kluk a plakal.

„Neubližujte mi, pane,” vzlykal chlapec.

„Drž hubu. Nic se ti nestane. To mně chtěj ublížit.” Málem toho kluka zastřelil, ale k čemu by to bylo?Možná mu to zpátky v base bude k něčemu dobré, když nechá žít černého kluka tam, kde odpravil párbělochů.

Doběhl k zadnímu vchodu pro dodavatele a otevřel ho. Dva policisté na něj vystřelili z brokovnic, ale stačilse schovat za dveře, než se do nich zaryly broky.

Budeš s nima muset začít bojovat, pomyslel si. Na to nejsou poldově zvyklí. Normálně před nima každejpadne na zadek, ale já po nich půjdu a tvrdě, nebo mi rozstřílej můj bílej zadek na sračky.

Vysoko v zadní zdi bylo okno. V žádném případě by jím neprolezl, ale mohlo mu posloužit jako dobrástřílna.

Ale když se chystal ke střelbě, všiml si, na co to vlastně vylezl. Byl to dřez a vedle něj skluz na odpadky.Odkopl víko, které ho zakrývalo, a objevil asi pětačtyřicet centimetrů širokou rampu, která spadala podširokým úhlem do temnoty, ve které však zahlédl záblesk světla.

Do prdele, řekl si. Dostanou mě, když tady zůstanu.

Odložil AR a nacpal se do díry. Do nosu mu vnikl odpudivý zápach shnilého jídla. Na okamžik se mu zdálo,

že to nezvládne, že se mu tam zasekne zadek a poldové ho tam najdou zašpérovaného. Sjel však dolů spřekvapivou rychlostí, vynořil se do světla a přistál v kontejneru s odpadem. Vyhrabal se z něj a zalitoval,že už nemá svou AR. Stále ale měl dvě pětačtyřicítky. Rychle se rozhlédl kolem a zjistil, že se nachází vjámě v zemi na pravém zadním konci restaurace. Stoupl si na špičky a poznal, že se dostal do bokudvěma policistům, kteří hlídali zadní vchod. Za restaurací viděl parkovat auto Texaské dálniční hlídky. Užmu to bylo jasné. První strážník přijel a zaparkoval vzadu. Vstoupil dovnitř zadními dveřmi, aby si umylruce. Tak se stalo, že ho Richard neviděl.

Zavrtěl hlavou. Zepředu se ozývalo práskání výstřelů a kvílení sirén dalších posil. Čas pohnout zadkem,řekl si a rozběhl se k policejnímu autu.

Byla to jednoduchá vražda, ta nejlepší. Ti dva chlapi neměli ani tušení, že ho mají po levé ruce. Vyřítil sena ně s pistolí v každé ruce, a když ho zahlédli, bylo už na všechno pozdě. Stalo se to jako vezpomaleném filmu; všechno bylo jasné a zřetelné. Díval se, jak se jeden z nich napůl zvedl, aby na nějnamířil zbraň, ale bylo to, jako by se ten muž chtěl vyhrabat ze sudu s melasou. Oči měl vytřeštěné aprsty se mu míhaly jako při hře na piano, když se snažil najít spoušť. Kulka ho zasáhla do krku. Ohryzekmu vybuchl jako odpálený expertem na demolice a vytryskla z něj sprška krve. Druhý dal víc práce. Kdyžse stočil do klubíčka, Lamar ho dvakrát střelil, ale zjistil jen, že má na sobě neprůstřelnou vestu, takže sek němu musel sklonit a střelit ho do hlavy. Viděl, jak se mu rozlétly vlasy, proč mu to bylo takpovědomé?, tělo zůstalo bez hnutí ležet v prachu. Postavil se nad ně a vyprázdnil do nich oba zásobníkys pocitem, že je tím nejmocnějším králem na tváři země.

Podívejte se na mě, jásal v duchu.

Hodil obě pistole a jednu policejní brokovnici na zadní sedadlo auta, skočil dovnitř, našel klíček a

nastartoval.

Zpoza rohu vyjelo další policejní auto a Lamar se řítil přímo proti němu, dokud řidič nestrhl volant nastranu. Tvrdě do něj narazil. Couvl a stočil auto proti plotu. Lamarovi bylo jasné, že nejslabší místo jemezi sloupky. Nasměroval tam vůz a dupl na plyn.

Velké policejní auto protrhlo plot, zpomalilo a prorazilo si cestu porostem; něco se vymrštilo a rozbilopřední sklo. V dalším návalu energie auto skočilo kupředu a přistálo na něčí zahradě. Lamar znovu sešlápl

plyn, rozházel do všech stran židle a porazil stůl plný hamburgerů. Srovnal se zemí živý plot, přelétltrávník před domem a vřítil se na silnici. Zahnul ostře doprava a nabral rychlost. Za sebou slyšel kvílenísirén.

KAPITOLA 16

Bud se tam dostal kolem desáté večer a na místě činu byl stále zmatek jak na oblastním trhu. Celou cestuposlouchal rádio. Celkem rychle se podařilo provést identifikaci pachatelů. Sériové číslo nalezené AR-15bylo prověřeno v počítači Národního informačního centra policie, kde se okamžitě zjistilo, že je to ta, která

patřila Tedovi a byla mu sebrána na farmě Stepfordových. Za několik minut byl sběrači nádobí ukázánoběžník s Lamarovou fotografií; byl identifikován beze vší pochybnosti. Kolem šesté byly proto vydányzatykače na Lamara, Odella, Richarda a neznámého čtvrtého člena gangu.

Dosud ale nedošlo k zatčení, ačkoliv byly uvedeny v pohotovost všechny policejní jednotky v severnímTexasu a jižní Oklahomě včetně týmů provádějících vzdušný průzkum pomocí ultračerveného zařízení,jednotek s psovody a rangerů na koních, kteří pročesávali území na jih od Wichita Falls. Policie postavilazátarasy na všech hlavních tazích a třech mostech přes Red River pětadvacet kilometrů od města apostavila hlídky na jejích březích.

Bud zaparkoval na Maurine Street a na místo činu došel pěšky. Samozřejmě se tam potloukaly obvyklédavy čumilů; silnice byla přecpaná pikapy místních výrostků. Vypadalo to tam jako u kolotočů, stejné jako

u velkých nehod na 1-44. Někdo vykřikoval „Starej Lamar zahnul kramle” do houkám klaksonů. Bud siznechucené odplivl, ale vůbec ho nepřekvapilo, že Lamar může být pro někoho hrdinou, protože si odnikoho nenechá nic líbit. To je to, co otravuje Ameriku, pomyslel si.

Přiblížil se k bariéře ze žluté policejní pásky, která ohraničovala Denny’s. Přetlačovalo se u ní několiktelevizních štábů, které posílaly své reportáže do velkých mést. Na parkovišti stála auta nejméně polovinytexaských představitelů a uvnitř poničené restaurace sbírali technici důkazy. Kolem nich postávali zástupci

místních policejních sborů, vyměňovali si oběžníky a předávali informace přes vysílačky. „Zůstaňte tam, pane,” zarazil Buda příslušník Texaské dálniční hlídky, když se Bud sehnul, aby podlezl pod

páskou.

Bud mu ukázal svůj služební průkaz. „Promiňte, seržante. Vaši kolegové z Oklahomy jsou tamhle.”

„Ti chlapi patří nám,” řekl Bud. „Před několika týdny zabili jednoho z našich lidí. Musíme je dostat.”

„Vím o tom. Byl jsem tomu mladíkovi na pohřbu. No, jestli je dostaneme tady v Texasu, rádi vám pošleme

jejich těla. Odrovnali čtyři policisty a dva civilisty. Ten Lamar je zatracené tvrdý oříšek.”

„To tedy je. Kdo tomu tady velí?”

„Představení režíruje náš plukovník Benteen, jako obvykle. A snaží se tam vnutit pár rangerů.”

„My máme stejný problém s lidmi od OSBI.”

„Řekl bych, že ty tam někde najdete taky s jedním vaším plukovníkem, tím Polákem.”

„Supenskim. Jo. A co poručík C. D. Henderson z OSBI?”

„Ten je tam taky. Ten chlap je násoska, je to z něj cítit. No, najdete je všechny uvnitř. Hodně štěstí.”

„Díky.”

Bud se pohnul dál, prošel mezi auty a hloučky mužů, srkajících kávu a rozmlouvajících tichými napjatými

hlasy, a vstoupil do restaurace.

Vypadala jako poslední budova, která zůstala stát na bojišti. Její okna byla rozbitá, stěny plné děr pokulkách, všude byly střepy a kusy okenních rámů a zpřevracené stoly. A samozřejmě také křídové linie těl,

která už byla dávno odnesena. Bud viděl dvě, jednu u vzdálenější zdi, mezi mužskými a ženskýmitoaletami, a druhou v restauraci samotné. Každé místo vyznačovala kaluž sražené krve. Bylo v nich jakésikouzlo; žádný policista nebo technik se k nim nepřiblížil na víc než na tři metry.

„V kanceláři vedoucího je třetí. Lamar zastřelil třiadvacetiletého vedoucího ve zkušební lhůtě, když mupředtím zlomil prst, aby ho přinutil otevřít trezor. Co tady sakra děláte. Bude?”

Byl to plukovník Supenski.

„Nemohl jsem zůstat stranou.”

„No, to jste asi nemohl. K čertu s tím Lamarem, je to pěkný parchant. Musí být na hlavu.”

„Vůbec není na hlavu,” vložil se do hovoru poručík C. D. Henderson. „Jenom má rád ten zmatek, kterýnastane, když někoho odpráskne. Dobrej den, seržante Pewtie.” Zašilhal na Buda zpoza svých brýlí. Jakmůže někdo tak starý být ještě poručík, napadlo Buda. Pak ucítil povědomý pach bourbonu neúspěšněpotlačený větrovými bonbony a bylo mu to jasné.

„Dobrý den, poručíku,” pokývl hlavou.

„Sakra,” řekl poručík Henderson, „je to chytrej parchant. Místní našli auto, ve kterém ujeli, osm kilometrůodsud. Neukradl jen jedno auto, ukradl dvě, takže to, co nám řekli svědkové o autě a poznávací značce,je nám teď platný jak mrtvýmu kabát. A vsaďte se, že v něm nebudou žádný otisky.”

„Kdo byla ta žena, kterou zastřelil?”

„Svědkové tvrdí, že ji zastřelil ten čtvrtej maník. Nevíme, kdo ten chlap je. Ať to byl kdokoliv, zastřelilmístní občanku, paní Rhondu McCoyovou z Wichita Falls. Paní McCoyová byla kurátorka státu Texas aměla povolení nosit zbraň ukrytou. Snažila se splnit svou povinnost. Byla tak v nevýhodě, že to ani nenílegrační. Umřela před očima svých rodičů, manžela a dětí. Proboha.”

Bud se rozhlédl po té spoušti.

„Dostal se ven všivým skluzem na odpadky. Svinstvo dovnitř, svinstvo ven. Docela se to k němu hodí.Pojďte se podívat, Bude. Tam dozadu.”

Bud prošel restaurací a vstoupil do kuchyně. Kolem skluzu stálo několik mužů. Na pultu ležela Tedova AR15, zabalená do velkého igelitového pytle na důkazy. Šel se na ni podívat. Byla to velká černá věc z plastu

a kovu. Vypadala moderně jako nějaká zbraň z kosmu.

„Sebral to jednomu státnímu policajtovi v Oklahomě,” obrátil se k němu jeden texaský policista. „Zabil ho

pro ni.”

„Já vím. Byl jsem tam,” přikývl Bud.

„Vy jste Pewtie.” „Ano, jsem.”

„Musíte být ze železa, když jste se sem mohl takhle vypravit. Říká se o vás, že jste ten nejtvrdší polda vOklahomě.”

„Právě teď si tak ani nepřipadám,” řekl Bud. Kdybych tenkrát dělal svoji práci, pomyslel si, možná se tohle

nestalo.

Přešel kuchyň a otevřel zadní vchod. Na parkovišti za budovou uviděl dvě těla, zjevně poslední, kteráčekala na odvoz. Kolem nich postávala další skupina policistů, z nichž někteří si dělali poznámky. Za nimibylo vidět proražený plot a stopa destrukce označovala Lamarovu únikovou cestu.

„Hej, Pewtie, měli jsme tady dvacet poldů a dostal nás jak malý kluky. Nemusíte se cítit tak mizerně.”

„Až budu mít toho grázla příště na mušce, stisknu spoušť a pak budu lhát před komisí pro střelbu,” řekl

Bud.

„Tak tohle si tady myslíme všichni. S tím rozdílem, že tady v Texasu nemáme vyšetřovací komisi prostřelbu.”

Bud znovu prošel troskami v restauraci a snažil se na nic nešlápnout.

„Nemusíte si dávat takový pozor, seržante,” zavolal na něj jeden technik s bílými gumovými rukavicemi na

rukou. „Už jsme to tady všechno prohlídli.”

„Připadám si tady jako na bojišti,” řekl Bud.

„Byl jste ve Vietnamu?” „Ne, nebyl.”

„No, připomíná mi to jedno místo zvané Hue. Pěkný svinstvo, to vám povím,” řekl technik. „Támhlemůžete dostat kafe, jestli chcete.”

„Díky,” odpověděl a v hlavě mu znělo: Co tady sakra dělám? Proč jsem sem přijel? Co tím chci dokázat?

Potřásl hlavou a právě se chtěl uklidit z cesty, když uviděl toho lva.

Bud zůstal stát jako zasažený bleskem. Rozhlédl se, aby se ujistil, že si toho nikdo nevšiml, a přemýšlel,jestli nemá někoho zavolat. Co by mu řekl? Hej, pojďte se podívat na tohle?

Leželo to na podlaze pokryté střepy, více méně zamíchané mezi ostatní papíry techniky, kteří tam hledalidůkazy. Bylo zvláštní, že mu něco tak malého padlo do oka, když se rozhlížel po místnosti a přemýšlel, cotam dělá.

Klekl si najedno koleno a jemně odstrčil dvě podložky pod talíř na stranu, stejně jako hromádku střepů,

aby uvolnil pokreslenou podložku.

Ano, další lev, nakreslený bezmyšlenkovitě nejspíš Richardem, když čekal na přepadení. Richard muselmít funkci předsunuté hlídky a střelce, i když se všichni shodli, že střílel jen Lamar a nový člen gangu.

„Hej, techniku,” zavolal.

Technik se k němu vrátil. „Našel jste něco, seržante?”

„Už máte otisky?”

„Jo, sejmul jsem je a poslal do laboratoře FBI. Je úžasný, jak rychle ty počítače pracujou.”

„A už se je podařilo identifikovat?”

„Máme už oba Pye a Peeda, to nebyl problém. Co se týká toho čtvrtého, natahovali jsme svědky na

skřipec, ale nikdo si nepamatuje, že by na něco sáhl. Máme nábojnici, kterou vyhodil, možná se na ní

najde něco staršího.”

„Dobře. Mám pocit, že tohle je práce Richarda Peeda. Je to malíř.”

Muž se podíval zblízka.

„Nevidím žádné mastné skvrny. Pochybuju, že se nám z toho podaří sejmout otisky. Dostat je z papíru

není žádná legrace. Chce to pevný, hladký povrch, sklo, linoleum, umělou hmotu.”

„To jsem si myslel. Dáte to do sáčku?”

„Jo, asi bych měl.”

„A mohl bych z toho dostat kopii?”

„V kanceláři vedoucího je kopírka.”

„Takže nebudete řvát, když si to dojdu ofotit a vrátím vám to?”

„Dělejte si s tím, co chcete, Oklahomo. Na co to potřebujete?”

„Mám rád lvy.”

Zvedl podložku, na které byl emblém restaurace Denny’s a pár hádanek pro děti (Co je celé černé, bílé ačervené? Noviny!), a odnesl ji do kanceláře vedoucího. Skvrna zaschlé krve na stěně označovala místo,

kde Lamar zabil mladého vedoucího. V druhém rohu stála nepoškozená kopírka. Bud na ni položil originál

a rutinně odebral kopii, kterou přeložil a dal do kapsy. Pak se vrátil k technikovi, který tu věc zasunul doigelitového sáčku, zavřel ho a vyplnil štítek.

„Tak co, Bude?”

Bylo to C. D. Henderson.

„Ano, poručíku?”

„Nechcete se napít. Bude? Mám tady láhev a rád vám naleju skleničku. Říká se, že to pročistí mozek.”

„Ne, díky, poručíku. Mě by to spíš uspalo.”

„Všichni říkají, že jste hlava otevřená. Vždycky nejlepší ze třídy, výborné výsledky při zatýkání, proslulý

svými skvělými zprávami.”

„Jsem jenom dálniční poskok, poručíku. To vy jste detektivové.”

„Nemáte něco rozjetýho?”

„Promiňte, nechápu –“

„Nepracujete náhodou na Lamarovi na vlastní pěst?” Pach bourbonu plnil vzduch.

„Jak jsem řekl, nejsem vyšetřovatel. Od toho jste tady vy.”

„Jasně, vím, že vy od dálniční hlídky na to moc nejste. Ale někdo tak chytrej jako vy… nevím. Bude. Viděl

jsem, jak jste se prohrabával důkazy a pak jste běžel ke kopírce. Bylo to trochu divný,” dokončil svou řeč

a úkosem se na Buda díval.

„Nedělal jsem nic špatného. Jenom jsem se přijel podívat, co tady ten Lamar napáchal. To je všechno,poručíku.”

„Dobře vím, jak by chlápka jako vy potěšilo, kdybyste si mohl na Lamara ještě jednou vystřelit.”

„Nejdu po Lamarovi, v žádném případě. Už mě jednou dostal a nepochybuji, že by se mu to podařiloznova. Je na mě až moc velké sousto. Kdybych mu náhodou přišel na stopu, svolal bych mariňáky, FBI a

státní policii odsud až po Maryland.” „Jo, ale zavolal byste OSBI?”

„No tak, tohle přece nejsou závody.”

„Každou chvíli slyším, jak se mi policie snaží bránit v mém vlastním vyšetřování. Z těchhle fyzických

důkazů možná získáme nějakou dobrou stopu. Chci být u toho, až po něm půjdeme, je vám to jasný?”

„Ano, pane poručíku, naprosto.”

„Jste dobrej chlap. Bude. Starý mazáci jako my by měli spolupracovat. Jestli na něco padnete, zavolejte

starýmu C. D. Deset-čtyři, seržante?”

„Rozumím,” odpověděl Bud.

KAPITOLA 17

Ta voda byla zatraceně studená. Už tam nemohl vydržet ani vteřinu. Nepřežil by to. Cítil, jak se mu chvějírty a tuhne tělo. Byla mu strašná zima.

„Už to nevydržím, Ruto Beth,” zasténal Richard.

„Drž hubu, ty troubo,” okřikla ho. „Budeš tady ležet jako chlap, nebo řeknu Odellovi, aby ti na pár minut

podržel hlavu pod vodou.”

„Ale nemá to cenu. On nepřijde.”

„Taťka přijde,” řekla Ruta Beth. „Taťka se o sebe dokáže postarat a taťka přijde. Je to tak, Odelle?”

„Pvide,” zacvakal zuby Odell.

Všichni tři se krčili mezi rákosím ve studené vodě Red River, která jim sahala až po krk. Bylo to opuštěnémísto asi patnáct kilometrů od Burkburnettu. Mezi nimi a zaslíbenou zemí Oklahomou leželo sto metrůčerného proudu, který byl ale tak silný, že si Richard mohl být jistý, že by ho nikdy nepřeplaval; stáhl byho ke dnu, kde by se utopil. Ta noc neznala slitování. V rákosí svištěl vítr; ve tmě viděl bahnitý břeh. Tam

všude byli nepřátelé.

Před několika hodinami prohledávali rangeři říční břeh, prodírali se mezi naplavenými kládami a místy se ibrodili vodou. Jejich baterky ozářily každý kout. V jednom okamžiku od nich byli na tři metry, ale přešli je.

Vrátí se.

Pak, asi před hodinou, zazářila světla na oklahomském břehu, kde nejspíš proběhlo podobné pátrání. Ale

auta nebyla problém. Problém byly vrtulníky.

Objevovaly se rychle. S řevem přelétaly třicet metrů nad řekou dvakrát, třikrát za hodinu. Tihle lovciopravdu chtěli něco zabít. Jednou Richard zahlédl pozorovatele visícího ze dveří kabiny, zavalitého muže v

kovbojském klobouku, s velkým dalekohledem, mikrofonem u úst a tou nejohavnější puškou, kterou kdyRichard viděl. Vypadala jako puška s laserovým zaměřovačem. Byl to muž, který to myslel vážně; chtěldostat nějakého grázla ještě před rozedněním.

„Nemůžeme počkat na břehu?” procedil Richard mezi cvakajícími zuby. „Další vrtulník se tady hned tak

neobjeví.”

„Jseš ten největší pitomec, kterýho jsem kdy potkala,” obořila se na něj Ruta Beth. „To ti taťka neřekl otom infračerveným zařízení? s tím tě uviděj i potmě podle tepla tvýho těla. Přesně to hledaj, teplo tvýhotěla. A jestli ty chlápci uviděj tři těla, který se schovávaj v rákosí, můžeš se vsadit, že tady budeš mít vminutě celou bandu rangerů.”

Jak mohl Lamar tolik vědět? Lamar věděl všechno. Ale Lamar byl mrtvý.

„Kdyby se odtamtud dostal, už by tady byl,” řekl Richard. „Zmrznem tady, to je všechno.”

„Taťka je mnohem chytřejší než všichni poldové.” Začínala už dokonce mluvit jako on. „A teď drž hubu,Richarde, nebo tě Odell bude muset potrestat.”

„Ano, Ruto Beth,” řekl Richard.

„Vichavd,” zahuhlal Odell.

„Už jsem zticha, Odelle, nemlať mě, prosím!”

Ale Odell nechtěl Richardovi ublížit. Místo toho se na něj přitiskl a objal ho. Bylo to zvláštní: Odellovy paže

se obtočily kolem Richarda a jeho tělo jako by ho pohltilo. Nebylo v tom nic sexuálního, protože sexuálníčást Odellova mozku byla naštěstí nečinná; byla v tom jen něžnost.

Vichavd bude dobve. Vichavd žádná zima. Vickavd teplo.

Odellova láska se rozvíjela jako květina ve skleníku. Richard cítil teplo vyzařující z toho velkého těla a vjeho objetí cítil naději. Odelle! Ty jseš ale záhada! z jaké planety jsi asi přišel?

To teplo Richarda zachránilo. Vysvobodilo ho z mrazivé osamělosti a dalo mu život. Toužil se v něm celýztratit. Věděl, že teď už vydrží všechno.

Hodiny ubíhaly. Ještě šestkrát jim nad hlavou zahřměl vrtulník. Aspoň že se už začalo rozednívat.

„Ruto Beth?”

„Ano?”

„Co budeme dělat, když se neukáže?” „Nic. Budeme čekat dál.”

„Ale tak nás chytnou.”

Ruta Beth neodpověděla. Byla to pravda. Auto, ve kterém přijeli, bylo zakryté maskovací sítí pod stromyasi dva kilometry daleko, na konci příjezdové cesty k opuštěné farmě. V denním světle bude jistě brzynalezeno. Kdyby ho našly vrtulníky, v několika minutách by se tam sjely stovky policistů; rozvinuli byrojnici se psy, kteří by našli jejich stopu a ta by je dovedla ke skupince dřepící ve vodě.

A na druhé straně řeky byla dobře ukrytá toyota Ruty Beth. I ona bude po rozbřesku nalezena. Jedinámožnost byla dostat se přes řeku ve tmě, naskočit do toyoty, kterou nikdo neznal, a zamířit zpátky na

farmu Ruty Beth.

V sílícím denním světle uviděl Richard nakonec kamennou tvář Ruty Beth. Byla skutečnou uctívatelkou

Lamarova kultu, ale všiml si, že i její naděje se začíná rozplývat.

„Vím, že přijde,” řekla. „Vím to.”

Čekání na Lamara. Bylo to jako existenciální hra napsaná nějakým úchylným Francouzem zhuleným

hašišem. Ale místo rychlých dialogů s ironickými poznámkami o osudu se hlavní představitelé jen krčili ve

vodě scvrklí jak sušené švestky a čekali na sluneční světlo, které je zradí.

Aspoň to všechno brzo skončí, pomyslel si Richard.

Kousla ho ryba. Bolest si ještě hledala cestu jeho ztuhlým tělem, když ho ryba kousla znovu. Vlastně

nekousla, štípla ho a skoro komicky mu stiskla varlata. „Odelle?”

Ale Odellův tupý obličej nevykazoval žádné měřitelné známky duševní aktivity. Co sakra,

„Kruci,” vypadlo z Richarda. „On přišel.”

Lamar se vynořil z vody jak tuleň, otřásl se a odfrkl: „Cha! Chtěl jsem tě vidět nadskočit, mladej!”

V ten okamžik ho Richard miloval. „Lamare, Lamare,” vyhrkla Ruta Beth.

„Mar! Mar! MARRRRRl” opičil se po ní Odell.

„Kroťte se, lidi! Na voslavu ještě není čas. Musím vás vodsaď dostat.”

„Kdes byl, tati?”

„V garáži nějakýho kreténa. Podařilo se mi zdrhnout v policejní káře, tu jsem někde nechal, přeběh městoa skončil jsem na prdeli v nějaký garáži, kde jsem čekal, až se to kolem uklidní, abych mohl to auto

nastartovat a vyrazit za váma. Máte ty prachy?”

„To se vsaď, že jo,” řekla Ruta Beth. „Pojď mě obejmout a políbit, miláčku.”

„Už jdu na to,” ujistil ji Lamar a Odell se šťastně díval, jak si ti dva vyměňují sentimentální polibky.

Jenže Richarda při tom napadlo: kolik jich asi musel zabít, aby se dostal ven?

Když se Lamar vymanil z náručí Ruty Beth, oznámil: „Je čas se pohnout. Kde je ten zatracenej pytel,

miláčku?”

„Nahoře na břehu, tati. Mám pro něj dojít?”

„Dojdi.”

Obrátil se k Richardovi. „Vypadáš studenej jak mrtvola. Klepeš se?”

„Je mi hrozná z-z-zima, Lamare,” vypravil ze sebe Richard.

„Za tři hoďky do tebe bude Ruta Beth cpát sušenky u krbu.”

Ruta Beth přitáhla pytel z plachtoviny k Lamarovi.

„Skvělý, lásko,” řekl a vytáhl z pytle cívku tenkého lana. V šedém světle ji Richard stěží rozeznal.

„Umíš plavat, Richarde?”

„Ano,” připustil Richard.

„Fajn. Chci, abys přeplaval na druhou stranu a přivázal tohle lano pevně k nějakýmu stromu, aby po němty dva mohli přeručkovat přes řeku.

„Já, já –“ zakoktal se Richard.

Podíval se přes řeku. Proud byl silný, řeka byla rozvodněná nedávnými dešti a ve světle rozbřesku bylopatrné, proč dostala jméno Rudá řeka; vypadala jako proud krve, vytékající z rány na hrudi. Sem tam seve vodě objevila kláda nebo kus křoví. Byla to řeka smrti. Richard jí podlehne; proud ho stáhne ke dnu apak vyvrhne jeho nafouklé tělo.

„Kruci!” vyštěkl Lamar. „Zůstaň tady! Přeplavu tam já. Odelle, pomoz mi uvázat ten provaz k nějaký větvi,aby neuplaval. Pak po něm přeručkuješ. Jasný? Ruto Beth, ty půjdeš druhá. Odelle?”

„Ano, tati.”

„Jo,” řekl Odell.

Lamar a Odell rozmotali provaz a připevnili ho k pokroucené zelené vrbě, která rostla na břehu. Lamar na

něm uvázal nějaký ďábelský uzel, na který by se zmohl leda nějaký lodník nebo skaut.

„Fajn, Odelle, postarej se tady o ně,” řekl a podal mu dvě pistole. Odell si je nadšeně vzal.

„Držte mi palce,” řekl Lamar. „Kdybych se tak neulejval z hodin plavání.”

Skočil do vody jako malý kluk na pláži a po několika velkých tempech zmizel z dohledu. Za necelých pět

minut ho viděli, jak vylézá na protější břeh a váže druhý konec provazu k nějakému stromu. Zamával na

ně.

„Tak fajn, kluci,” řekla Ruta Beth. „Volá nás taťka. Odelle, půjdeš první?”

„Pudu,” odpověděl Odell.

Odell začal ručkovat přes řeku po provaze, který vedl těsné pod červenou hladinou. Díky jeho síle mu to

šlo rychle, i když nesl pytel s penězi.

„Teď ty, Richarde.”

„Ne, Ruto Beth. Jdi ty.”

„Jak chceš, ale moc se tady nezdržuj, Richarde. Zákon tady bude za chvilku a my nemůžeme čekat. Ajestli tě dostanou, zradíš Lamara, ať se ho bojíš sebevíc. To víme oba.”

Upřela na něj pohled svých planoucích očí. Její venkovský obličej, tak vážný v šedém světle, měl některérysy Botticelliho aktů. Měl pocit, jako by ho uhranula a on teď nemůže uniknout svému osudu. Pak se kněmu obrátila zády a bez velké námahy začala ručkovat na druhou stranu.

Teď byla řada na Richardovi. Opatrně se chytil lana a odrazil se ode dna. Proud byl mnohem silnější, nežčekal. Když se dostal na hloubku, kde už nedosáhl na dno, vyděsilo ho to. Málem ztuhl na místě. Pak siale dodal odvahy a pokračoval v cestě. S každým metrem provazu jeho úzkost vzrůstala. V jednom místěbyl provaz skoro metr pod vodou a měl co dělat, aby udržel ústa nad vodou. Neviděl nic, zem anioblohu, jen lesknoucí se vodní hladinu, jako by celý vesmír zkapalněl. Ta představa ho děsila.

Přesto se přitahoval dál. Pak otevřel ústa příliš brzy a napil se. Kašel mu otřásl celým tělem, ale nepustilse. Podařilo se mu ještě dvakrát přitáhnout, než se dostal k hladině, aby se nadechl. Už tam musím skoro

být, opakoval si.

Udělal ale chybu, že se obrátil, aby se podíval ke břehu, který podle jeho představ nemohl být dál než pármetrů. Skoro tam nedohlédl. Nebyl ještě ani za půlkou.

Deprese na něj dopadla jak rána palicí. Vzdej to, říkal si. Vzdej to.

Bojoval ale slepě dál. Svět se mu smrskl na řev vody a bolest v rukou. Toužil se vzdát. V jednommomentu přikázal svým rukám, aby se pustily, ale neudělaly to. Znovu se přitáhl a velký doušek vzduchumu pomohl překonat největší zoufalství. Pokračoval v cestě.

Připadalo mu to jako celá věčnost. Když se ale znovu podíval, byl překvapený, jak blízko břehu je. Jednoupořádně zabral a byl na mělčině. Ostatní viděl v křoví na břehu. Dotkl se nohama země. Pustil ten

zatracený provaz. Postavil se a zvedl ruku, aby jim zamával.

A pak ho proud dostal.

„Richarde,” řekl Lamar skoro konverzačním tónem. Richard už byl tak blízko, vycházel z vody, kdyžnajednou jako by si sedl a zalila ho voda. Na tváři měl hloupý úsměv, jako by nechápal, co se děje, jakoby to byl jenom nějaký zatracený vtip.

„Richarde,” zopakoval Lamar naštvaně. „Vylez sakra –“

Ale Richard byl pryč. Voda už ho měla, a když se na něj Lamar díval, jeho hloupý úsměv vystřídala hrůza.Richard zpanikařil, zamával rukama a byl pryč.

„Vichavd,” řekl Odell.

„Ten kluk je pryč,” konstatovala Ruta Betli. „Voda si ho vzala.”

Lamar se jen díval. Cítil něco jako zklamání. Pak dostal vztek. Ten idiot Richard, dostal se až sem a,

„Do prdele,” ulevil si.

„Už je to pryč, Lamare,” řekl Ruta Beth. „Nech to být.”

Richard se potopil. Svět se změnil na tmu a vodu. Slabě kopal a mával rukama proti svému osudu, alenebylo slitování. Bojoval o vzduch, ale voda si prorážela cestu do jeho plic. Zavřel oči.

Myslel na svou matku.

Mami, chtělo se mu plakat.

Jeho matka byla krásná žena. Jeho otce zapudili její „přátelé”. Byla to bohatá aristokratická sebranka zTulsy, třetí generace ropných peněz, která se už dávno vymanila z pachu a potu ropných polí, a jeho otec

dával přednost společnosti bývalých dělníků, kteří získali své bohatství vlastníma rukama. Všichni tihlenafoukaní matčini přátelé s evropskými předky konečně otce vyhnali, i když Richard nevěděl, že by sejeho rodiče kdy rozvedli.

Richardova matka mu říkala, že by mohl být malíř. V útlém věku ho brala na hodiny kreslení aobklopovala ho lidmi s uměleckými sklony. Navštívil Evropu, když mu bylo šest, devět, jedenáct a čtrnáct.Nebyla to její vina, že tak zklamal. Dělala, co bylo v jejích silách.

Okolnosti byly vždycky proti Richardovi. Zařídila mu setkání s mnoha významnými osobnostmi, když bylna východním pobřeží, ale nikoho z těch lidí nezaujal. Talent měl, ale nijak významný, to bylo jasné, a bylmnohem méně zajímavý než jeho matka. Byl špatný společník, neměl její šarm, svěžest a sebejistotu. Aona mu to často vyčítala, nezaobaleně a přímo.

„Richarde, dařilo by se ti mnohem víc, kdybys nebyl taková bačkora. Takhle ničeho nedosáhneš, to sipamatuj. Musíš se naučit působit na lidi. Tvé pochybnosti nikoho nezajímají.”

Ale čím víc na něj tlačila, tím víc se uzavíral do sebe. Bylo to, jako by rozkvétal do svého nitra, byl čím dáltím víc plachý, politováníhodnější a ochromenější strachem. Bál se úplně všeho!

Ten den, kdy se to stalo, se vrátil domů a našel ji s jedním z jejích přátel. Nakonec přítel odešel, onasešla dolů, stále krásná ve svých jednašedesáti, a namíchala si drink. Zeptala se ho, jak se tomu člověku

od novin líbila jeho výstava.

„No,” řekl Richard bojácně, „mami, on se neukázal.”

„On se co?”

„Neukázal se tam. Nevím, co se stalo, mami, možná to nenašel.”

„Richarde, investovala jsem do té výstavy čtyři tisíce dolarů. Co tím chceš říct, že se neukázal?”

Stál tam, třicetiletý muž, a třásl se jak dítě. Nenáviděl ji skoro tak jako sebe.

„Zavolej mu,” řekla.

„Už jsem mu volal. Nebyl tam.”

„Zavolej mu znovu.”

„Mami.”

„Zavolej mu, Richarde, a zavolej mu hned. Ty hlupáku. Nemůžeš lidem dovolit, aby s tebou takhlezametali. Proč musíš vždycky skončit s prázdnýma rukama a proč já tě pokaždé musím ze všeho tahat. Já

to všechno platím, Richarde. Ty dostáváš všechno zadarmo.”

Zavolal tam.

Ten muž tam byl.

„Promiňte, pane Peede, říkal jsem vám, že se stavím, jestli budu mít čas. Ale psát umělecké kritiky je jenčást mojí práce. Jsme teď trochu pozadu, a tak jsem to nestihl. Tohle nejsou The New York Times, víte.

Je to jenom Daily Oklahoman.”

Zavěsil.

„Zavolej mu znovu,” přikázala mu matka.

Nikdy nepřišel na to, proč se to stalo právě v ten okamžik. Proč ten den, ta minuta? Mohl to být jakýkoliv

jiný den, jakákoliv jiná minuta. Policii zavolala služebná.

Chtěl všem ukázat, nechtěl ji oslepit. Opravdu se snažil ji zabít. Ale ten nůž byl krátký, byl to nůž namáslo a dost tupý, a ona byla mnohem silnější, než čekal; padla na zem, takže se jí nemohl dostat ksrdci. Po prvním pokusu o bodnutí se stočila do klubíčka, takže ji musel rozmotat, ale byla příliš silná.Jediné místo, kam ji mohl bodnout, byl obličej. Proč oči? No, oči jsou přece v obličeji, ne? Nebyla to jeho

vina.

Richard se náhle vynořil nad hladinu. Byl daleko na řece. Kolem se míhaly stromy. Už bylo mnohem většísvětlo.

Příliv sladkého kyslíku naplnil jeho plíce. Usmál se, ale voda ho zase stáhla dolů. Richard toužil zemřít.

Něco ho popadlo a on se toho chytil. Cítil silné paže, jak ho tisknou a někam táhnou. Zdálo se mu oLamarovi; krutém, silném, divokém Lamarovi. Zvláštní, že jeho poslední myšlenky patří právě jemu.

Lamar ho dostal na hladinu a Richard zalapal po dechu.

„Uklidni se sakra, Richarde,” křikl Lamar. „Neper se se mnou.”

Visel vzhůru nohama v něčích silných pažích. Po jasném modrém nebi běžela oblaka. Mohl se objevitvrtulník, ale nestalo se tak. Řev utichl. Připadal si jako v jednom z bazénů svého mládí a chtělo se muvyplivnout gejzír vody, aby viděl, jestli se mu podaří rozesmát matku.

Ucítil pevnou zem a vyčerpaně zvedl hlavu. Uviděl, že ho drží Odell a táhne ho na břeh.

Lamar vyšel z rozbouřené červené vody okamžik po něm, krásný v šedém rozbřesku, promočený asvalnatý, s mokrými vlasy a šaty přilepenými k tělu.

Usmál se na Richarda. „Ty jseš ale zatracenej smolař, to ti řeknu.”

„Tak pohyb, pánové,” ozvala se Ruta Beth. „Zmizíme odsud, než nás vyhmátnou poldové.”

KAPITOLA 18

Nikdo už neví, jak provádět ohledání místa činu, bědoval ten starý muž. Je skoro zázrak, že se vůbecpodaří najít nějaké důkazy. Tyhle nepořádné děti, poblázněné jako necvičení mladí psi. Nikdo z nich nikdy

nevztyčil zástěnu proti větru.

„Nedalo by se udělat něco s tím větrem, synu?” zeptal se slušně. Mladý agent OSBI se začal rozhlížet poněčem, čím by zastavil další větrnou erozi, ale ve svém snažení byl tak neohrabaný, že měl C. D. strach,

aby nenapáchal víc škody než užitku.

Starý muž si odchrchlal a odplivl do hlíny. Vítr se proháněl mezi keřovitými duby a o dvě stě metrů dál sedivoký rudý proud řítil do Arkansasu. V tomhle ročním období bylo koryto plné vody z roztátého sněhu; po

zbytek roku byla řeka vyschlá na malý čůrek. Počítal snad Lamar i s tímhle? Je opravdu tak chytrý?

„Možná to nic není,” řekl mladý kapitán rangerů jménem Tippaboe, kterého mu štědrý stát Texas přiděliljako pobočníka

„Může to být konečně nějaký průlom,” zavrčel poručík Henderson.

„Musel jsem už stopovat tisíce stop od pneumatik a nenašel jsem vůbec nic. Nevím, k čemu je nám ta

zatracená stopa dobrá bez auta.”

„Možná máš pravdu, synu, a možná ne. Prostě hraju s kartama, který mi bůh rozdal.” Obrátil se odneukázněného rangera k mladému přihlouplému příslušníku Oklahomské dálniční hlídky, který postávalnedaleko s vysílačkou. „Už víte něco o těch technicích?”

„Už jedou, pane. Zasekli se v zácpě u Oklahoma City.”

„To je sem nemůžou hodit vrtulníkem?”

„Pane, všechny vrtulníky teď potřebuje první pomoc.”

„Dobře, povím vám, co uděláte. Řeknete jim, že jim poručík Henderson vzkazuje, aby zavolaliplukovníkovi McClutcheonovi z Fort Sill. Uvidíme, jestli se mu nepodaří uvolnit jeden huey, aby nám semty chlapy hodil dřív, než sem dorazí ledovec z Kanady. Dluží mi nějakou službu.”

„Ano, pane, řeknu jim to, ale –“

„To je všechno, synu.”

Malá skupinka postávala v křovinatém porostu na oklahomské straně Red River. Asi kilometr daleko našeltexaský policista v příkopě ukradené volvo. Onen objev vedl k dalšímu: ukradenému camaru, kdysibílému, teď natřenému na oranžovo a zakrytému maskovací sítí. V obou autech právě technici texaskýchrangerů snímali otisky prstů, ale C. D. věděl, co jim prozradí: obě auta byla ukradena Lamarem Pyem ajeho společníky. Mohly by tam být otisky čtvrtého člena gangu, ale C. D. O tom pochyboval. Na to bylLamar příliš chytrý.

Tyto objevy jim ale přinesly tento slabý paprsek naděje na oklahomském břehu. V hlíně tam byly velmidobré otisky pneumatik ještě jednoho auta. C. D. oceňoval, jak dobře Lamar všechno naplánoval, kdyžopustil dvě ukradená auta, aby si na poslední kus cesty do úkrytu nachystal jedno legální, které neupoutá

pozornost a jehož značky projdou jakoukoliv kontrolou. Opravdu chytrý parchant.

C. D. se otočil ke všem zády a poodešel o kus dál, jako by chtěl prozkoumat tu novou stopu, ale místotoho vytáhl z vnitřní kapsy hnědý papírový sáček, odšrouboval uzávěr a rychle se napil. Zamotala se muhlava, a když se vzpamatoval, měl pocit, že se jeho myšlení projasnilo. Zavřel láhev a zasunul ji zpátky do

kapsy.

Obrátil se zpět s podivným pocitem, že na něj všichni hledí, ale rychle se podívali jinam, aby se ho tonedotklo. Všichni kromě kapitána Tippahoea, na jehož tváři bylo patrné pohrdání a netrpělivost.

A kde jste byl vy, kapitáne Tippahoe, když jsem byl v té přestřelce s Lukem Sweetwaterem a Indiánem

Johnem Brownem v roce 1957? Kde jste byl, když mi bláznivá Sally Pogue rozpárala hrudník nožem a

život mi zachránila jen moje pětačtyřicítka, protože už mi šla po krku? a co tenkrát, když jsem se v roce1966 postavil dvěma stovkám občanů Gem City a zachránil životy dvěma černošským bratrům, o kterýchjsem věděl, že neznásilnili paní McLintockovou? Kde jste byl, Tippahoe?

Ale Tippahoe o tom nevěděl a nezajímalo ho to. Jen si sundal klobouk, projel si prsty pečlivě zastřiženévlasy a tvářil se nadřazeně.

C. D. sklonil zrak k tenkým rýhám v hlíně. Zdálo se mu, že za ten okamžik, co se na ně díval, ztratily díkyvětru trochu na výraznosti.

Kde ti chlapi sakra jsou, pomyslel si. Nemůže k tomu pustit rangery. Důvěřoval jen týmu OSBI. Dostalchuť na další doušek.

„Doufám, že to vydrží,” řekl Tippahoe. „A doufám, že se neženeme za nějakým nesmyslem. Podobné věciv Texasu rozhodně neděláme. Co máte v plánu, poručíku, budete prohlížet kola všem autům v Texasu?”

„No, možná mám ještě nějaké eso v rukávu,” odsekl C. D. A znovu si odplivl do větru.

Ohlédl se na stopu v hlíně, která zase ztratila další milimetr ostrosti. Je tohle ten druhý důkaz?

Agent, kterého poslal, aby postavil zástěnu, teď bojoval s nějakými klacky a dekou. Vypadalo to

beznadějně.

No tak, chlapi, říkal si. No tak.

„Poručíku?”

„Ano, synu?”

„Hlásili mi, že armáda posílá vrtulník, aby vyzvedl váš tým u Oklahoma City.”

„Děkujte bohu, synu, a nalévejte bourbon.”

Bud právě měnil ve svém autě olej, když Jen vyšla ven a řekla mu, že má na telefonu plukovníka. Byloúterý odpoledne, kolem druhé hodiny. Z Wichita Falls přijel pozdě v noci a ani se neobtěžoval zavolat

Holly.

Pak dlouho spal, měl zlé sny a probudil se s mizernou náladou. Celý den proležel, mrzutý a sám, jako

stará puma v kleci.

Teď se snažil udělat ze sebe zase něco podobného člověku. Utřel si ruce od oleje a vešel do domu.

„Pane?”

„Bude, napadlo mě, že když se cítíte tak dobře, abyste se vypravil do Wichita Falls, mohl byste se cítit i na

opravdovou práci. Nemám pravdu?” „Ano, máte.” „Uniforma není nutná. Můžete jet v civilu. Ale vzal bych si zbraň.” „Vždycky nosím zbraň, plukovníku.” „Pojedete svým autem. Pište si kilometry, proplatíme vám je.” „Rozumím.” Pak mu plukovník vysvětlil, co se stalo. Okolo desáté ráno našli na texaské straně Red River dva rangeři opouštěné camaro a volvo, která Lamarukradl. Technici v nich sejmuli spoustu otisků, které byly identifikovány jako Lamarovy, Odellovy aRichardovy. Také se našlo sto metrů zeleného lana číslo sedm, které bylo zakoupeno v železářství meziFort Worth a Oklahoma City. Bylo napnuté přes řeku. Gang ho zjevně použil, aby se dostal na druhý břeh.

„Nezapadá to do sebe. Bude? Ten Lamar je zatracený génius. Všechny mosty jsou zavřené a nad hlavoumu létají vrtulníky s ultračerveným zařízením, a on nám stejně uklouzne. Ale on je ještě chytřejší.Pamatujete se na tu nábojnici z brokovnice, která zastřelila tu kurátorku? Byl na ní otisk. Lamarův! Nabilsvému parťákovi zbraň, protože věděl, že jeho otisky už máme.”

„Má fakt pod čepicí, to je pravda,” podotkl Bud a přemýšlel, jaká má být jeho úloha v operaci.

„Ale možná Lamar trochu uklouzl,” řekl plukovník. „Na naší straně řeky jsme našli stopy auta, které si tam

připravili na útěk. Starý C. D. Henderson všem nazdvihl mandle a přinutil je udělat otisky. Odfaxovalijsme to FBI a poslali nám tenhle popis: je to vzorek pneumatik Goodyear 5400-B s nezpevněným kordem,

typ, který se v poslední době vyrábí pro japonská auta. Ať se propadnu, jestli se tomu ochmelkovinepodařilo rozbít bank. Ty pneumatiky se hodí jen na tři druhy aut, Hyundai Excel, Toyota Tercel aNissan Sentra od roku výroby 1991. Kromě toho dvě z těch společností vloni změnily design, takže námzbývají huyndaie a toyoty a čtyři ročníky senter. To auto, ve kterém ujeli, musí být jedno z nich, jasné?”

„Chápu,” řekl Bud.

„V jižní Oklahomě je registrovaných asi čtyři tisíce dvě stě aut, která mohou mít tyhle pneumatiky. Bude.Asi dvě stě z nich je registrováno na lidi se záznamem v trestním rejstříku. Pro jistotu na ně chystámezásah, protože C. D. si je jistý, že se schovávají u svých kumpánů.”

„Mohl bych –“

„Ne, Bude. Pro vás už podobné akce skončily. Je třeba obejít ty zbývající čtyři tisíce. Zabere to spoustučasu, Bude. Není to žádný hrdinský čin, to je jasné. Nasadil jsem na tu práci pět bývalých detektivů apolicistů v důchodu. Dostanete adresy, najdete ta auta, podíváte se jim na pneumatiky, a když najdete tusprávnou sadu na správném autě, zavoláte nám jeho číslo a uvidíme, co z toho bude. Možná sledovačka,možná zátah. Bude, určitě si dokážete představit, jaký tlak na nás vyvíjí veřejnost. Proto na tom takdřeme.”

„Ano, pane.”

Plukovník mu řekl, aby si vyzvedl seznam adres na koordinačním velitelství obou států pro tento případ na

staré radnici v centru Lawtonu, a Bud ho ujistil, že tam vyrazí okamžitě. Plukovník opáčil, že si toho vážía ví, že se na Buda může spolehnout. „A Bude?” „Ano, pane?” „Co ta druhá záležitost?” Bud neodpověděl. „Bude, jste tam ještě?”

„Ano, pane.”

„Ta druhá záležitost. Máte to pod kontrolou, že. Bude? Nepřeroste to v nějaký skandál, jako třeba hrdinnýpolicista přistižen v hnízdečku lásky s vdovou po jeho parťákovi?”

„Ne, pane,” řekl Bud.

„Dobře. Věděl jsem, že s vámi můžu počítat. Bude.”

Bud se vrátil na dvůr. Hodil prázdné láhve od oleje a starý filtr do popelnice a nalil vyjetý olej do dvoukanystrů. Pak posbíral nářadí a pohodil ho do nepořádku na svém ponku.

Doma se převlékl do zánovních levisek a bílé košile. Otevřel sejf na zbraně, vyndal z něj Colt Commander,

přesvědčil se, jestli je nabitý, pak zacvakl pojistku a zasunul ho do vnitřního pouzdra, které pak zastrčildo džínsů a připevnil na opasek. Vedle něj měl v pouzdře na opasku dva náhradní zásobníky. Nakoneczasunul třináctirannou berettu .380 pod košili za sponu opasku. Za chvíli to bude pekelně bolet, ale co.Lepší je mít příliš mnoho pistolí než příliš málo. „Bude?” „Ano?” „Pojď sem na okamžik.” Co sakra může chtít? „Jen, nemá moc času. Musím –“ „Pojď sem.”

Z jejího hlasu poznal, že to myslí vážně. Kruci! Zdálo se, že je vyzbrojená na pořádnou přestřelku. Budevystaven dalšímu výbuchu, kdy ho obviní z nedostatku ohledů vůči ní? Poslední dobou se to stávalo dost často.

„Jen, teď nemám čas na –“ začal vysvětlovat cestou do kuchyně. Zarazil se, když tam našel Jen s Jeffem,kteří se tvářili spiklenecky.

„Bude, co to po tobě zase chtějí?” zeptala se Jen.

„Posílají mě klepat na dveře v rámci spojeného mezistátního vyšetřování, to je všechno. O nic nejde,můžete se spolehnout. Co máte na srdci?”

„Pamatuješ, tati, jak jsem se tě ptal na ty devítky?”

„Ano, pamatuju.” Bud si vzpomněl, jak Jeffovi v neděli lhal.

„Takže, seržante,” řekla Jen, „možná vám tohle pomůže s Lamarem, jen pro jistotu. Zavolala jsem svématce a požádala ji o půjčku.”

„Jen!”

„Šest set dolarů proti mému podílu na zisku z farmy za tenhle rok. A pak jsme s Jeffem dneska ráno zajeli

do Southwest Pawn and Gun. Tohle by ti mělo pomoct od tvé špatné nálady. A už nikdy nebudeš musetpoužívat rychlonabíječe.”

Podávala mu modrou krabičku a Bud pochopil, že mu jeho žena a syn právě koupili velkou berettu 9-mmautomat. Zasáhl ho pocit viny. Polkl a cítil, jak se červená.

„Jen, to je od tebe tak… hezké.”

„Tati, já ti koupil tohle. Je to pouzdro na tu berretu,” řekl Jeff a podával mu balíček s nápisem Bianchi.„Až teď půjdeš kamkoliv, bude to stylový.”

„Páni,” vypravil ze sebe Bud. „To tedy nevím, jak jsem si tohle zasloužil.”

Dychtivě pomáhali Budovi pistoli nabít. Slečna Edna ze zastavárny a obchodu se zbraněmi SouthwestPawn and Gun přidala krabičku nábojů se stříbrnými hroty jako svůj příspěvek obraně práva a pořádku aBud měl brzy novou berettu nabitou sedmnácti náboji a další zásobník se šestnácti. Byla to respekt budícíčerná pistole, zvětšená verze té, kterou měl pod košilí. Když ji uchopil, bylo to jako potřást si rukou s

vlastním bratrem.

Pak přišlo na řadu podpaždní pouzdro, jehož připnutí nebylo snadné, ale s trochou pomoci od manželky asyna se podařilo. Náhradní zásobník visel pod druhou paží jako protiváha těžkému automatu. Když sioblékl svou sportovní bundu, bylo těžké poznat, že se z něj stal muž se třemi pistolemi. Ta věc mu aleseděla jako podprsenka, nebo jak si představoval, že by podprsenka měla sedět. Pistole držela pevně vpouzdře, ale šla snadno tasit, i když to byl pohyb, na kterém bude ještě muset pracovat, dokud nebude

hladký jak hedvábí.

Sakra, pomyslel si, když si to spočítal. Není divu, že teď chodím tak pomalu. Naložil jsem si na sebe třipistole a osmapadesát nábojů. To by mělo stačit na kohokoliv.

Bud se vrátil k sejfu a vyndal z něj starou karabinu .30-30, se kterou jako mladík lovíval vysokou. Není naškodu mít s sebou pušku; člověk nikdy neví. S krabičkou dvaceti nábojů ji uložil za sedadlo pikapu. Nahlavu si nasadil bílý stetson a na oči ray-bany.

„Vypadáš jak texaský ranger,” řekla mu.

„To si snad ani nepřej. Jsou to ti největší parchanti pod sluncem. Moment, na něco jsem zapomněl.”

Ale už mu to podávala. Jeho kufřík. Plný Richardových lvů.

„Tady máš ty své zatracené lvy.”

„Až budu hledat ty pneumatiky, budu mít dost času o těch lvech přemýšlet. Možná přijdu na to, co mají

znamenat.”

Po chvilkovém zaváhání Jen objal.

„Díky,” řekl. „Bylo to od tebe moc hezké.”

Ona ho ale odstrčila, jako by to byl dar, který by svému manželovi dala každá žena.

„Prožeň jí takových sto kulek, Bude. Víš, že se nejvíc zasekávají při prvních padesáti.”

„Spolehni se, miláčku.”

„Tahle pistole by se neměla zaseknout nikdy,” vložil se do debaty Jeff. „Četl jsem o tom v jednom tvým

časopisu.”

Znovu ji objal.

„Tak už běž vydělávat peníze, ať mám za co nakrmit naše kluky,” řekla a obrátil se k němu zády.

Bud odjel do Lawtonu, ale nezamířil ještě do centra. Místo toho zahnul na východ do prvního nákupního

centra, kde mohl najít telefonní automat. Rychle vytočil Hollyino číslo.

Telefon vyzváněl a vyzváněl.

Kde může být? Nejspíš někoho potkala. Jenom dobře.

Po patnácti zazvoněních už skoro zavěsil, když se ve sluchátku ozval její unavený hlas. „Haló?”

„Jseš v pořádku? Spala jsi? Měl jsem o tebe strach.”

Žádná odpověď, jen zrychlený dech. Nakonec řekla: „Měl jsi mi zavolat přede dvěma dny. Čekala jsem na

to celou noc.”

„Holly, jel jsem do Wichita Falls, k tomu přepadení. Slyšelas o něm?”

Neslyšela. Řekl jí o tom.

„Takže jsi nemohl zavolat? Nemohl sis najít čas zavolat mi aspoň jednou?”

„Mrzí mě to, Holly. Tam dole jsem to nestihl, a když jsem se dostal domů, bylo už moc pozdě.”

„A včera jsi taky nezavolal.”

Tvářil se zkroušeně.

„Ne. Měl jsem špatnou noc. Je mi to líto. Včera jsem nic nedělal.”

„Bude, co mi to povídáš.”

„Holly, ten případ se pohnul dopředu. Chtějí, abych pro ně něco udělal.”

Stručně jí vysvětlil, co se bude dít, jak se vrací zpět do služby a bude hledat auta s konkrétními

pneumatikami po celém jihu státu. Beretta ho tížila pod ramenem.

„Bude, tolik jsi toho nasliboval a teď jako by ses to snažil zamluvit. Sex se mnou tě baví, ale když přijde

na plány do budoucna, vykrucuješ se. Nejseš se mnou, jseš někde daleko.”

„Promiň mi to, Holly. Je něco, co bych mohl udělat?”

„To je, sakra. Musím se přestěhovat. Tady zůstat nemůžu. Musím si najít jiné bydlení. Najdeš ho pro mě?”

Připadalo mu to jako mučení. Bude to strašně. Nenáviděl tyhle stránky nového manželství, prohlížení

polic a výhledů, a připadalo mu to nemístné. Řekl ale: „Jistěže najdu. Slibuju.”

„Ach, Bude,” vykřikla. „Věděla jsem, že to pro mě uděláš.”

„Teď už musím jet, miláčku.”

„Kdy tě uvidím?”

„Brzy, přísahám. Začneme hledat co nejdřív.”

„Ach, Bude, já tě tak miluju!”

Bud se již s lehčím srdcem rozjel ke staré radnici, kancelářské budově narychlo upravené pro nové účely.

V přízemí se po chodbě potloukalo několik texaských rangerů. Byla tam telefonní ústředna s několikaoperátory, vysílačka jako v ústředí dálniční hlídky a také nejnovější nezbytný doplněk, počítačovéterminály s operátory v civilu. A kdo se tam neobjevil v čele celého toho představení jako jeho starý přítel

– poručík C. D. Henderson z OSBI, který vypadal tak svěží, jak ho Bud nikdy neviděl. Alespoň pro jednou

se za ním netáhl pach alkoholu. Přes jeho vrásčitý obličej dokonce přelétl úsměv.

„Vítám vás. Bude. Už mi řekli, že se vracíte jako pohotovostní vyšetřovatel.”

„Je to tak, pane,” řekl Bud. „Myslím, že dokážu klepat na dveře stejně dobře jako kdokoliv jiný.”

„No, těch dveří je pořádná spousta. Už jsme na to nasadili šest mužů, ale při těch čtyřech tisícovkách

adres je každá pomoc dobrá.”

„Takže kam mě pošlete?”

„Spousta jich je z Lawtonu, kam jsme poslali většinu našich lidí, a další hnízdo je v Ardmoru. Ale vámbych nechal venkov. Nestihnete toho tolik, protože od ranče k ranči to bývá daleko, a možná se vámudělá zle z toho koukání na dobytek, ale udělat se to musí.”

„Skvělé,” řekl Bud.

Vybavili ho stránkami z počítače s adresami a poznávacími značkami aut pro okresy Tillman, Jackson aCotton v jižní části státu asi dvě hodiny cesty daleko. Také se dozvěděl, že v dalších dnech asi zamíří dookresů Greer, Harmon a Kiowa.

„Máte v autě vysílačku?”

„Ne, pane, nemám.”

„Dobře, dáme vám přenosnou motorolu, to nebude problém. Bude naladěná na naši síť, čtyřicet čtyřicelých devět. Na každé adrese vyšlete kód deset-dvacet-tři a deset-dvacet-čtyři, až se vrátíte do auta.Chceme pořád vědět, kde jste. Doufám, že nebudete mít takové štěstí jako posledně.”

„Taky doufám.”

„Takže všechno jasný? Pokaždé řeknete, že vyšetřujeme trestný čin, do kterého je zapletené auto, ajedná se o vylučovací metodu, kdy si je chceme škrtnout ze seznamu. Jestli najdete správné pneumatikyna správném autě, ohlásíte to, počkáte, co vypadne z počítače, a budete sedět v autě, dokud senerozhodneme pro zátah nebo sledování. To je všechno. Kdybyste měl narazit na nějaký problém, budete

potřebovat, aby vám někdo kryl záda.”

„Je mi to jasné. Podívám se na auto a pneumatiky, nebudu nikoho zatýkat. Jak jsem řekl, nechci se s

Lamarem potkat znovu.”

„Máme na to zásahový tým složený z rangerů a policie a na letišti ve Fort Sill sedí poradce z OSBI sarmádními piloty. Když se někdo dostane do problémů, za pár minut tam může mít dvacet chlapů.”

„To rád slyším.”

„Deset-čtyři, Bude.”

Bud si vyzvedl vysílačku a mapu a vrátil se k autu. Během několika vteřin se mu podařilo vysílačku zapojit.

Se zapraskáním se probudila k životu.

„Dispečinku, tady šest-nula-pět, jsem deset-sedm, vyrážím do okresu Tillman.”

„Deset-čtyři, šest-nula-pět.”

Bud najel na dálnici 44 a jel po ní na jih až k terminálu pro výběr mýtného, za kterým zahnul na dálnici 5,protínající rozlehlou plochu okresu Tillman. K první adrese mu to trvalo asi dvě hodiny.

„Dispečinku, tady šest-nula-pět, jsem deset-dvacet-tři v Lovelandu, Route pět, farma Del Rio, a hledámznačku Oklahoma jedna-pět-devět-Roger-Mike.”

„Deset-čtyři, šest-nula-pět.”

Bud vystoupil u zchátralé obytné budovy a udělal to, co se mělo stát jeho rutinou pro následující dva dny.

Zaklepal na dveře, ukázal odznak, představil se a odrecitoval svou básničku. Překvapilo ho, jak ochotně ti

lidé spolupracovali. Většina Američanů pomáhá policii s opravdovou láskou.

„Jasně, seržante, ale nemůžu to bejt já ani moje auto.” Tohle nebo něco podobného říkali všichni.

V Lovelandu ho starý hispánský dědeček vzal dozadu a ukázal mu auto; rok se s ním už nejezdilo aspočívalo ve vší své kráse na čtyřech betonových kvádrech. A tak to pokračovalo: někdy ta auta bylačistá, někdy otlučená. Někdy bylo auto právě prodané a bývalý majitel mu ochotně poskytl jméno aadresu majitele nového. Někdy musel Bud čekat, až se majitel vrátí z pole nebo baru; někdy s autemodjel syn na rande. Dříve nebo později se ale auto objevilo. Bud ho prohlédl, mrkl na pneumatiky apokračoval v cestě.

V prvních dvou dnech našel dvakrát správnou sadu radiálek goodyear na správném autě, což samo osobě nebyl žádný zločin. Jednou to bylo poblíž Cookietownu v okresu Cotton a majitelem byl městskýplodinář, rezavý tlouštík s uhrovitou pletí. Bylo to nepravděpodobné, ale syn nebo bratr toho muže mohlbýt ve spojení s… Bud to ohlásil, ale počítač nenašel žádný důkaz o předchozích trestných činech panaFuermana, jeho ženy nebo kteréhokoliv člena rodiny. V rezervaci Indiánů Cherokee poblíž jezera Polk vokresu Tillman pak našel starý, sešlý jednopatrový dům postavený vládou. Když se k němu blížil, cítil, jakho sleduje stovka očí. Všichni policisté pro tohle mají cit, ale nesmí si ho příliš připouštět, nebo by je tovyřídilo. Bud potlačil slabý pocit strachu a zaklepal na dveře. Otevřela mu žena, jejíž tvář jako by byla postaletí vysoušena na slunci. Když jí konečně anglicky vysvětlil, co chce, řekla mu, aby s ní šel dozadu.Našel to auto, polorozpadlý Hyundai Excel, kdysi žlutý a teď celý rezavý. Jen jedna z pneumatik bylaGoodyear 5400-B a vzorek na ní nebyl skoro patrný. Možná otisk právě téhle sejmuli detektivové poblíž

Red River.

Znovu na sobě ucítil oči a vzhlédl k domu. Rád by věděl, jestli se na něj právě teď nedívá Lamar Pye přeshledí pušky. Zahnal ale ten pocit, došel zpět k autu a podal zprávu. Za půl hodiny přišla odpověď: auto,registrované na Sonnyho Červeného Medvěda, není spojováno s žádnými protizákonnými aktivitami anebyl nalezen žádný záznam o Sonnym ani nikom z jeho rodiny. Náhle se otevřely dveře dokořán a Budspatřil to, co tak záhadně dupalo za dveřmi domu: skupinu dětí, které vyběhly s křikem ven pod vedenímpohledné ženy a zamířily k podezřelému autu. Nacpaly se do něj, jak to šlo, žena nastoupila a odjely.

Bud vystřelil naslepo.

„Dispečinku, můžete prověřit, jestli je na jméno Červený Medvěd vystavena licence na školku?”

„Rozumím, šest-nula-pět.”

Počkal si na odpověď, která zněla: ano, Carla Červený Medvěd požádala o takovou licenci, ale její vydání

se projednává.

„Máte známku o nějakém porušení zákona, šest-nula-pět?”

Bud se odmlčel. Byly doby, kdy by porušení zákona hlásil. Zákon mluvil jasně a neměl by být porušován,ať se jedná o překročení rychlosti, nebo vraždu. Toho dne měl ale na starosti jen Lamara Pye. Necházatím Červené Medvědy být a třeba se tam ještě někdy vrátí.

„Ne, dispečinku, jen jsem byl zvědavý. Jsem deset-dvacet-čtyři a odjíždím.”

„Rozumím, šest-nula-pět.”

Kromě toho nedošlo k ničemu mimořádnému a Bud se v několika dnech prokousal všemi pěti okresy.

Zabral se tak do toho lovu proto, že mu umožnil uniknout Tomu.

Šestého dne jeho pátrání, v úterý následujícího týdne, se přiblížil ke konci seznamu, který ho přivedl naadresu na staré venkovské cestě poblíž Altusu v okresu Kiowa.

Zastavil u odbočky na příjezdovou cestu a ohlásil svou pozici. Byla to neúrodná část Oklahomy, kde sesuchý vítr proháněl po pusté prérii. Půldruhého kilometru daleko viděl dům pobitý prkny, ze kterého seloupala stará barva. Za ním se v dáli tyčily hory. Ještě jednou si v seznamu zkontroloval číslo auta –

toyoty tercel, a jméno majitele, Tullová, Ruta Beth.

KAPITOLA 19

Lamar by nikdy nepřiznal porážku ani zklamání. 4567 dolarů 87 centů však přece jen nebyla nijak zvlášťvelká suma ve srovnání s tím, čím kvůli ní museli projít.

„No, možná to není moc,” připustil, „ale je to aspoň něco. Se skoro pěti tácama se toho dá podniknout

spousta.”

Pravda ale byla, že Ruta Beth měla v bance přes devět tisíc dolarů, které zdědila po svých rodičích, a jense třásla, aby je mohla dát Lamarovi k dispozici.

„Ruto Beth, to by nebylo správný. Nemůžeš ty prachy jen tak někomu dát, i když ho miluješ.”

„Je to správný, když to říkám,” prohlásila.

„Ale co když se něco semele, kdy budeš ty prachy potřebovat? i když možná si z nich něco pučíme,protože si nejsem jistej, jestli nemaj poznamenaný sériový čísla těch našich.”

„To by udělalo mámě a tátovi radost,” usmála se Ruta Beth.

Lamar se tvářil jakoby nic, ale v duchu velkou radost neměl. Den nebo dva po loupeži, když se celárodinka večer shromáždila u televize, aby se při sledování zpráv přesvědčila o své vlastní proslulosti,objevil se na obrazovce nastrojený černoch a řekl: „Někdo říká Pyeovým nejhorší gang v Oklahomě odtřicátých let, kdy z hor sestoupil Fešák Floyd a vyrazil Americe dech svými desperátskými manýry. Floydův

styl a osobnost nedokáže ale tento gang vyvážit ničím jiným než palebnou silou. A náhodným štěstím.Tihle lidé umějí střílet, ale neumějí myslet, a to je ta děsivá tvář moderního zločinu.”

Lamar se nad tím hluboce zamyslel a pak začal řvát jako rozzuřený otec.

„Do prdele s tímhle Fešákem Floydem, Bonnie a Clydem a Johnem Dillingerem! Jsou to jenom sračky, továm řeknu! My jsme to zmákli vo moc líp, než se těm vykopávkám kdy zdálo!” Jeho výbuch je všechnypřipravil o řeč, dokonce i Odella, který pracoval na velké míse Frosted Mini-Wheats. Zdálo se, že se Lamar

už zase ovládá, ale na čele mu stále cukala naběhlá žíla. A pak se Lamar znovu rozkřikl.

„V těch starejch dobách,” obrátil se se vší přesvědčivostí na Richarda, „měli poldové kulový. Vysílačkyměly dosah asi tak tři metry, otisky prstů byly úplná novinka a do katalogů je museli ručně rovnat nějakýposkoci, nebyly počítače, auta byly pomalý, neměli žádný magnumy, největší kvér byl .44 Speciál, vovrtulníkách a těch infračervenejch vynálezech si mohli nechat jenom zdát. Kurva, dyť ani ta FBI nebyla

tenkrát nic jinýho než další gang se samopalama. Nikdo nemusel mít problémy v base, kde se rozcapujou

nafoukaný negři. Řeknu ti, že žádnej Charlie Floyd, žádná Bonnie Parkerová nebo posranej JohnnyDillinger by nezmákli to co my. A nikdo si toho neváží. Říkaj jenom, jakou jsme měli kliku. Je v tom

mnohem víc než jenom klika. To teda je.”

Sedl si a rozzuřeně funěl.

„Měl bys tomu chlápkovi napsat, Lamare,” navrhla Ruta Beth.

„To ani náhodou. Todle je jenom další možnost ukázat, vo co jsme lepší než ty vykopávky. Tedle trik

zkoušej poldové už celý léta. Udělaj v rádiu nebo v televizi z poctivejch lupičů debily, aby je pořádněvytočili, a čekaj, až jim prdnou nervy a udělaj nějakou blbost, aby se předvedli, nebo jim pošlou dopis. Ale

my, my se dokážem ovládat. To se můžou spolehnout. Nejsme žádný blbci.”

Pak vstal a vyšel ven. Slyšeli, jak startuje toyotu a odjíždí z farmy.

„Taťka je naštvanej,” řekla Ruta Beth.

„Štvanej,” opakoval Odell.

„Má právo se zlobit,” řekl Richard. „Kdybych tak měl nějaké překvapení, které by mu udělalo radost.” Tobyl skvělý nápad!

„Překvapení,” zajásala Ruta Beth. „Odelle, už někdo taťkovi připravil nějaký milý překvapení?”

Odell vykulil oči a s otevřenou pusou uvažoval nad tím problémem. Několik minut mu mohli z očí čístMIMO PROVOZ, ale nakonec se mu podařilo najít jakýsi útržek informace. Nadechl se a snažil se najítzpůsob, jak jim ji sdělit. Tou námahou mu na obličeji vyskákaly červené skvrny. Napětí rostlo. Zdálo se,

že brzy vybuchne. Nakonec ze sebe vyrazil: „Ne kvapení!”

„Fajn,” zvolala Ruta Beth. „Tak ho tedy překvapíme.”

„Dort,” nadhodil Richard, který jako dítě sám snil o večírku s překvapením.

„Žádnej dort nemáme,” namítla Ruta Beth.

„Dovt, dovt,” skandoval Odell.

I Odell měl v paměti jeden dort. Vzpomněl si na něj:

Dávno. Máma zpívá. Máma pusy. Dovt! Sladej, s voheň. „Honě štětí, zdvaví, honě štětí, zdvaví, honě štětí,Odelle, honě štětí zdvaví.” Máma rád! Dovt rád! Dávno!

„Už buď zticha, Odelle, žádnej dort nemáme. Musíme si poradit jinak. Pojďte.”

Veselá skupinka se přesunula do kuchyně. Pozotvírali všechny skřínky, ale žádný dort samozřejmě

nenašli. Odell ale zahlédl sklenici s vanilkovou cukrovou polevou. Rád si ji mazal na chleba.

„Pleva! PLEVA!” ukázal na ni s obličejem rudým úsilím.

„Ach, Odelle, drahoušku, to je skvělý” pochválila ho Ruta Beth.

Odell se usmál.

„Můžeš ji na něco namazat,” řekl Richard. „Nebude to dort, ale bude se mu to podobat.” „Kdybych tak měla opravdovej dort,” posteskla si Ruta Beth. „Hrozná škoda, že žádnej nemáme.”

„Nemohla bys ho upéct?”

„Není čas.”

Ale Odell ještě neskončil. Začal nadšeně poskakovat a na něco ukazoval. Nešťastně kroutil obličejem, jakse snažil vyjádřit myšlenku, jejíž složitost zjevně přesahovala jeho mozkovou kapacitu. Obracel oči v

sloup. Jazyk se mu mrskal v puse.

V hlavě si dával dohromady dva obrazy.

Ba + Pleva = Dovt.

Jak jim to jen vysvětlit?

„Ba,” vyrážel ze sebe, i když dobře věděl, že něco není v pořádku. Čím víc se snažil, tím větší měl na sebevztek. Někdy by si nejradši vypíchl oči a vytrhl jazyk za to, že je tak jiný. Tlak rostl, když se snažil

zformovat to slovo. „Ba. BA!”

„Ba?” zakroutil hlavou Richard. „Ruto Beth, nevíš, co nám chce říct?”

„Nemám tušení,” pokrčila rameny. „Odelle, drahoušku, mluv pomalu a snaž se vyslovit všechny písmena.”

Odell se vší silou snažil uklidnit. Když se mu konečně podařilo získat kontrolu nad svým hlasem, vypravil

ze sebe: „Eba!” Eba ? nechápal Richard.

„Chleba!” vykřikla Ruta Beth. „Jasně, Richarde, říká chleba.”

Vzrušení bylo nezměrné. Richard sám ho cítil. Ano. Co je vlastně dort jiného než chleba s cukrem? No…proč nedat trochu cukru na pěkný bochník chleba a natřít na něj polevu. Nebude to pak jako dort? „To zvládneme!” nadskočil radostí. „Půjde to!”

Odell se usmíval na celé kolo, když ho Ruta Beth líbala a „Vichavd” ho chlapsky plácal po rameni.

Překotně se pustili do práce. Richardovy umělecké sklony dostaly příležitost vyniknout. Jeden z problémůbyl, že se chleba vyjmutý ze sáčku stále rozpadal na jednotlivé krajíce. Byl to Richardův nápad,propíchnout ho neuvařenými špagetami, a dodat mu tak určitou vnitřní disciplínu, která ho udrželapohromadě. Odell neměl dost trpělivosti na nanášení polevy, ale ukázalo se, že ji přes své zkušenosti smalováním nemá ani Richard. Zbylo to na Rutu Beth. Se soustředěným výrazem ve tváři patlala polevu na

pocukrovaný chleba, a když konečně skončila, opravdu to vypadalo jako dort!

„Dovt, dovt!” jásal Odell.

Začal zpívat: „Honě štětí, zdvaví.”

„Potřebujeme svíčky,” usoudil Richard. „Ty dělají tu pravou oslavu.”

„A co když ani nemá narozeniny? Nebo co když patří k lidem, co neradi mluví o svým věku?” zamračila se

Ruta Beth.

Ale Richard trval na svém. „Ne, měly by tam být svíčky,” řekl. „Myslím, že můžeme vycházet zpředpokladu, že je Lamar člověk, který chápe nutnost oslav.”

Prosadil si svoje. Pochopitelně neměli narozeninové svíčky, ale v zásuvce ležely nějaké svíčky pro případ,že by vypadla elektřina. Richard je nařezal a zapíchal do polevy. Když skončil, vypadalo to opravdu jakodort. Ale něco tomu chybělo.

Richard se snažil přijít na to, co by to mohlo být. Vypadal trochu zklamaně. Poleva byla bílá a místynerovnoměrné nanesená a hlavně se nepodařilo dostatečně zakrýt tvar bochníku. Byl to prostě stále jen

chleba opatlaný polevou.

„Musí to jít přece nějak vylepšit,” řekl.

Pak mu to došlo. „Chce to… lva!”

Všichni souhlasili, že je to skvělý nápad. Richard se dal do práce. Rychle si posháněl vše potřebné:burákové máslo na lví obličej, dvě rozinky jako oči a rozmačkanou čokoládu na hřívu. Urputně pracoval aostatní se nad ním skláněli v malé, teplé kuchyni. Nejdřív to byl chaos. Ale Richard věnoval v uplynulýchtýdnech lvům tolik času, že dokázal vykouzlit jejich obrysy z ničeho. Mazlavost burákového másla jakobarvy byla zajímavá: přirozeně vystihovala stavbu svalů, se kterou měl takové problémy na svýchkresbách. Tvar těla jako by se náhle vynořil z bláta, silný a zářící energií.

Pomalu složil hřívu z kousků mléčné čokolády. Pak přidal dvě rozinky. Byly moc velké a vypadalo tohloupě. Pak uviděl otevřený balíček sušenek Oreo; Odell z nich rád olizoval polevu. Vzal jednu sušenku,rozdrobil ji a našel dva drobky správné velikosti, které vypadaly skoro jako oči. Opatrně umístil poslední

detail.

„Vef, vef!” jásal Odell.

„No teda,” kroutila hlavou Ruta Beth, „to opravdu vypadá jako lev.”

V tu chvíli zaslechli, jak venku zastavuje auto. Lamar zaparkoval u stodoly a vydal se k domu.

„Připrav se na překvapení!” zavolala na něj Ruta Beth.

Lamar prošel verandou, otevřel dveře a zíral na svíčky zářící ve tmě.

„Co má tohle sakra –“

„PŘEKVAPENÍ!” vykřikli Ruta Beth, Richard a Odell jednohlasně a v okamžiku, kdy Ruta Beth rozsvítilasvětlo, vyskočili z rohů místnosti.

Poprvé v životě zůstal Lamar stát s otevřenými ústy. Díval se, jak vesele tančí po kuchyni kolem té věci,kterou pro něj vyrobili.

Pak se rozplakal.

„To je ta nejhezčí věc, kterou jsem kdy viděl,” řekl. „Udělali jste mi takovou radost! To je sakra to nejlepšípřekvapení, který jste mohli vymyslet. A je na tom lev! Richarde, člověče, tvoji práci poznám, tos dělal

ty! To je tak krásný!”

„Dovt, dovt,” křičel Odell.

„Tak to nakrájíme a ochutnáme,” rozhodl Lamar.

„Lamare, to není opravdovej dort. Možná to nebude nic moc,” varovala ho Ruta Beth.

„A já říkám, že je to stejně dobrej dort jako z cukrárny, Ruto Beth.” Sklonil se, aby dort rozkrojil, ale Odellvykřikl: „Víčky, víčky!”

„Svíčky,” řekl Richard. „Říká, že máš sfouknout svíčky. A něco si přej.”

Lamar svíčky poslušně sfoukl.

„Co sis přál?” chtěla vědět Ruta Beth.

„Abysme byli napořád šťastný,” odpověděl. Rozkrojil dort na čtyři kusy a podal každému jeden jakosprávný oslavenec. A když trochu přimhouřili oči a smíchali si v ústech sladký chleba s polevou, chutnaloto jako opravdový dort. Nebyl tam žádný rozdíl, který by stál za řeč.

Asi proto se Lamar druhý den ráno probudil zvláštně šťastný. Začal oškrabovat dům, aby mu mohl dátnový kabát, ale moc mu to nešlo od ruky. Potřebovali si všichni odpočinout po tom zmatku kolempřepadení. Nejlepší bude celý den prolenošit. Chtěl si prohlédnout vzdálenější pole, o kterém mu RutaBeth řekla, že tam její otec chtěl zasít trávu alfalfa, ale zatím si Lamar nebyl jistý, jestli má plánovat takdaleko dopředu. Byla by škoda rozjet něco tak ambiciózního a pak s tím muset z nějakého důvodupřestat. Odell už byl vzhůru a díval se na ranní kreslené pohádky v televizi, které nikdy nepropásl, a RutaBeth něco kutila v kuchyni. Richard samozřejmě ještě spal.

Lamar došel k potoku, který protékal mezi farmami Ruty Beth a McGillaveryho. Snažil se promyslet další

práci. Práci, která by rozsvítila celou Oklahomu jako na Čtvrtého července. S touhle partou to ale nebylojen tak. V Denny’s se jim podařilo uniknout jen o vlásek, protože měli štěstí, přesně jak to říkal ten všivýnegr v televizi; co kdyby ho ta ženská neminula? Nejspíš ji vyvedl z míry Richardův jekot. Richard bylcelkem k ničemu, ale jeho křik jim nejspíš pomohl. Lamar si nerad přiznával, že byl tak blízko kulce v těle,

i když jen z mizerné osmatřicítky. Sakra, i ta Ruta Beth opětovala palbu rychleji než Odell. Nebyla snadskvělá?

Ale jakou další práci byli schopní zvládnout? Abyste dokázali něco opravdu pořádného, potřebujete

pořádné lidi. Richard umí řídit, Odell si umí poradit se vším těžkým a Ruta je dobrý záložní střelec. To bylo

všechno, k čemu je mohl použít. Teď viděl jasně, že jít do toho, aniž by nechal někoho v autě, byla velká

chyba. Málem je to všechny stálo život. Snažil se přijít na něco, co by mohli podniknout. Další Denny’s?Ne. Možná nějakou samoobsluhu. Nebo něco, co ještě nikdo neudělal, řekněme celé nákupní středisko!Nebo rodeo? Co takhle jedno z těch kasin, co si Indiáni postavili na území svých kmenů? Nebo velkouhernu binga?

Lamar se pohodlně usadil a zasnil se nad tou slávou. Ještě před dvěma měsíci byl jen jeden z trestanců vMacu, který se mohl jen starat, aby si udržel to, co už má. A podívejte teď: má rodinu! Má rodinu! Ještě o

tom pořádně nepřemýšlel, ale kdyby se jim podařily dvě nebo tři velké akce, možná by si pak mohlipohodlně žít. Koupit si třeba karavan a odjet na Floridu, nebo tak. Lamar Floridu nikdy neviděl, jen sipředstavoval pláže, vodu a palmy. Dokázal si představit Odella, jak se cachtá ve vodě, Richarda, jakkreslí, a Rutu Beth, jak se na ně dívá. Představoval si je šťastné, šťastné až na věky.

Po poledni dostal žízeň a napadlo ho, jak by asi chutnala ledová kola, kterou měla Ruta Beth v lednici.Vstal a zamířil zpátky. Jako člověk smířený sám se sebou a připravený postavit se světu čelem zahnul zaroh stodoly a uviděl, jak po cestě přijíždí k domu auto.

Bud zastavil před domem. Neslyšel štěkat žádného psa; bylo to divné, protože na většině farem psi byli.Ale Stepfordovi také žádného neměli. Bud zaslechl odněkud nějaké zvuky, ale nevěděl, odkud přichází.Připomnělo mu to onu indiánskou restauraci; stejný pocit, že ho někdo pozoruje. Zvedl mikrofon.

„Dispečinku, jsem deset-dvacet-tři na farmě Tullových, u pětačtyřicítky východně od Altusu.”

„Deset-čtyři, šest-nula-pět, máme vás.”

„Poslouchejte, dispečinku, mám nějaké tušení. Mohli byste rychle prohnat počítačem jméno Tullová, jestlise něco neobjeví?”

„Deset-čtyři, šest-nula-pět. Počkejte si.”

„Deset-čtyři.”

Bud seděl minutu nebo dvě v rozpáleném autě. Obvykle když přijel na nějakou farmu, vyšel někdo ven,aby se podíval, co se děje, nebo aspoň někdo vykoukl ze stodoly. Tady ale bylo ticho. Slyšel pomalé tikání

vychládajícího motoru.

Ohlédl se k domu. Tady to majitelé ještě nevzdali: někdo začal seškrabovat starý nátěr, aby mohl důmnově natřít. Mluvilo to o naději v budoucnost. Když se rozhlédl, viděl neobdělaná, ale vyklučená pole.Těžká práce, pekelně těžká. Bud pracoval na farmách o prázdninách, než musel odejít z Oklahomskéuniverzity, a tu práci nenáviděl. Nebyl těžší způsob, jak si vydělávat na živobytí.

„Šest-nula-pět?”

„Deset-čtyři, dispečinku.”

„Na jméno Tull nebo Tullová nemáme žádný záznam. Prověřila jsem to a zdá se, že pan a paní Tullovi,žijící na téhle adrese, byli zavražděni, ale případ zřejmě nebyl vyřešen.”

Možná to bylo tím. Ve vzduchu visela smrt. Farmářský pár, zavražděný. Žádný záznam, že by byl pachatelnalezen. Bylo mu to děsivě povědomě, ale nevěděl proč.

„Díky, dispečinku. Jdu dovnitř. Čekejte na mé deset-dvacet-čtyři.”

„Spolehněte se, šest-nula-pět. Dobrý lov.”

Bud přejel rukou po svých třech pistolích: nové berettě v podpaždí, coltu na pravé ledvině a malé berettě.380 za košilí. Fajn, pomyslel si, je čas jít.

Lamar se díval, jak ten muž vystupuje z auta. Podle dlouhě doby, kterou strávil v autě s vysílačkou,poznal, že je to policista. Teď stál ten chlap u auta, rozhlížel se a rovnal si klobouk. Opatrný parchant.

Lamar se ponořil do vysoké trávy. Nepohnul jediným svalem. Polda se vydal směrem k domu a stále serozhlížel kolem. Do Lamara jako když najednou udeří blesk. Byl to ten zatracený seržant od dálniční

hlídky, kterého málem dostal u Stepfordových!

Pewtie, tak se jmenuje. Pewtie. To je ale nezmar!

Teď si to ale musí promyslet. Co tady Pewtie dělá? Na co se chystá? Je to zátah? Sakra ne, to by tady

všude byli lidi ze zásahové jednotky, FBI, vrtulníky a OSBI. Ten Pewtie je tady sám.

Lamar si přál, aby u sebe měl zbraň, a zařekl se, že už bez ní nepůjde ani na krok. Myslel na dvěpětačtyřicítky ve své ložnici v prvním patře, čerstvě vyčištěné, každou se zásobníkem plným blýskavýchnábojů. Věděl ale také, že kdyby je u sebe měl a vystřelil, Pewtieho 10-23 by sem brzy dovedlo jeho

kolegy.

Pak mu přišel na mysl další problém. Co se stane, když zahlédne chudáka Odella? Okamžitě ho pozná.Tasí, vystřelí a chudák Odell půjde k zemi. Nebo Richard? Richarda pozná také, protože má policejnítalent zapamatovat si obličej z oběžníku.

Budeme v hajzlu, pomyslel si. Jestli uvidí jednoho z nich, budeme v hajzlu. Jestli ho teď zabiju, možnánebudeme v hajzlu tak rychle, ale budeme tam stejně.

Co se s tím dá dělat?

Ruta Beth.

No tak, miláčku. Musíš nás z toho vytáhnout.

Bud se ještě jednou rozhlédl kolem. Na dvoře neviděl nic, co by tam jen trošku nezapadalo. Rozhodl se,že svoji návštěvu dovede k závěru.

Kráčel k domu. Byl o něj opřený žebřík a Bud mohl rozeznat, kde škrábání barvy skončilo. Ať to dělalkdokoliv, věděl, jak na to; barva byla oškrábaná až na holé dřevo. Možná to udělali nějakou bruskou, alepřišlo mu to jako pořádná dřina. Žádná práce pro flákače, to bylo jasné.

Vyšel po schodech na verandu. Zevnitř se ozývala televize, pohádky pro děti. To bylo dobré. Dětiznamenají rodinu a ta moc nejde dohromady s uprchlými trestanci, lupiči a zabijáky. Uklidnilo ho to.Zaklepal na dveře.

Uvnitř byl slyšet nějaký ruch, ale nebyl si jistý, co by to mohlo být. Nakonec se dveře otevřely a dívala sena něj žena s křídově bílým obličejem. Oči měla černé jako uhly a tmavé vlasy byly svázané do ohonu. Nasobě měla džínsy a nějakou blůzu s vyhrnutými rukávy. Upřela na něj pohled, ve kterém mohl být strach,

ale také nenávist.

„Slečna Tullová?”

„To jsem já,” odpověděla. „Jestli jste mi přijel něco prodat, nic nepotřebuju.”

„Ne, slečno,” řekl a ukázal jí svůj průkaz a odznak. „Jmenuji se Russell Pewtie a provádím vyšetřování pro

dálniční hlídku.”

„Nic špatnýho jsem neudělala,” ohradila se.

„To netvrdím, slečno. Vyšetřujeme nějaký zločin a našli jsme otisk pneumatiky, podle kterého jsme zjistili,

o který typ auta se jedná. Vy takové auto máte. Chci se na něj jen podívat, abych si vás mohl odškrtnout

na seznamu a jet dál.”

„Ach –“ řekla. Byla to panika, co jí zablesklo v očích? „Jestli chcete, slečno, můžete zavolat rodinného právníka.”

„Žádnýho právníka nemám.”

„Rád počkám. A jestli chcete, můžu vám dát číslo na Právní pomoc a oni vám právníka buď poskytnou,nebo doporučí. Nebylo proti vám ale vzneseno žádné obvinění, slečno Tullová. Používáme jen vylučovací

metodu, a kdo nám zbyde, bude nejspíš náš pachatel.”

„Dobře. Jasně, já jenom, nejsem zvyklá na policisty.”

„To chápu. Kdybyste byla, nebylo by to ani normální.”

Vyšla ze dveří. Koutkem oka zahlédl kuchyň a přes halu a dvoje dveře modrý svit televize.

„Váš syn, slečno?”

„Co? Jo, ta televize! Ne, jenom ji nechávám puštěnou. Dělá mi společnost.”

„Bydlíte tady sama?”

„Bydlím. Co umřela máma s tátou, jsem tady sama.” „Chápu. Viděl jsem, že máte rozdělanou nějakou práci.”

„To mám. Už jsem se nemohla koukat na tu starou barvu. Najala jsem si pár chlapů, aby to oškrábali anatřeli. Pak ale dostali jinou práci a od týhle utekli. Říkali, že se vrátí, ale víte, jakou to dá práci najít

dneska dobrý pracanty.”

Docela to dávalo smysl, ale Budovi nešlo z hlavy: Proč je tak nervózní?

Lamar se díval, jak seržant ukazuje Rutě Beth průkaz a něco jí vysvětluje.

Bude dost chytrá? Neudělá nějakou pitomou chybu? Jak je kruci mohli vystopovat? Byl přece tak opatrný,promýšlel každý krok a několik nocí kvůli tomu ani nespal. Co mohli zvorat?

Probíral situaci ze všech stran. Odell určitě ještě dřepí před bednou; když tomu klukovi nedáte žádnýpříkaz, zůstane spokojeně sedět na zadku. Největší problém byl Richard. Může se tam z ničeho nic objevit

a rozbrečet se. Polda ho pozná a bude konec.

Šlo o tohle: Lamar nemohl překousnout, že je tam ten seržant takhle načapal půldruhého měsíce po tom,co ho on sám dostal do špitálu. Noviny a televize si na tom smlsnou, to bylo jasné. Udělají z tohopitomého klikaře největšího detektiva od Dicka Tracyho! a on, Lamar, bude za blbce.

V Lamarovi to vřelo jako v přeplněném kotli. Napjaté svaly ho bolely a krev mu bušila v uších.

Buď opatrnej, opakoval si. Když tě chytne rapl, uděláš nějakou debilní chybu.

Snažil se soustředit, aby promyslel jejich šance. Možná by mohl vběhnout do domu zadním vchodem,popadnout pistoli a toho hajzla odprásknout. Ale to by pár minut trvalo. Mezitím by se mohlo něco semlíta on by zůstal viset vzadu v polích, zatímco by Pewtie v klidu zastřelil Odella a Richarda a zavolal posily.

Co se Pewtie chystá udělat? Vejde do domu, nebo má v plánu něco jiného?

Ruta Beth náhle vyšla ven, zavřela za sebou dveře a společně se vypravili ke stodole.

Lamar se odplazil dozadu do temnoty stodoly a začal se rozhlížet po nějaké zbrani. Pak ji uviděl: sekyru,kterou štípal dříví. Popadl ji a schoval se za vrata. Skoro ani nedýchal. Váha sekyry v jeho ruce bylasmrtící. Bude-li to třeba, stačí jedno máchnutí a bude po všem.

To musí bejt kvůli tomu střílení v Texasu,” řekla. „Je to hrozný, co ty lidi udělali. Proč musí lidi bejt tak

krutý?”

„Slečno, už jsem u policie skoro pětadvacet let, a ještě jsem na to nepřišel. Čtyři tisíce dolarů. Za to si ani

nic nekoupí.”

Zatímco mluvili, rozhlížel se Bud kolem. Něco mu tam pořád nesedělo. Její nervozita, to, že nechávalatelevizi puštěnou, aby jí dělala společnost. Proč ne rádio?

„Nechávám auto vzadu u svýho kruhu,” vysvětlila mu.

„Prosím?”

„Hrnčířského kruhu. Živím se hrnčířstvím. Vytočím něco na kruhu, dám na to glazuru a vypálím to v peci.

Teď už umím udělat skoro cokoliv. O víkendech objíždím trhy. Moc to nehodí, ale k životu to stačí.”

„To je hezké. Je to zvláštní, potkal jsem už spoustu lidí, ale hrnčíře zatím ne.”

„Ráda vám jeden hrníček dám, pane Pewtie.”

„To je od vás milé, slečno. Jenom se podívám na to auto a vyrazím dál.”

„Je mi tady samotný trochu smutno, proto tolik mluvím.” „To dokážu pochopit.”

Prošli stodolou a vyšli na zadní dvůr. Pod přístřeškem tam stál hrnčířský kruh a nedaleko pec na uhlí. Nalavičce byly plechovky s barvou a její keramika. Zářila všemi barvami. Zdálo se, že napodobuje indiánskýstyl, ale bylo to mnohem lepší, než co kdy viděl v rezervacích. Barvy byly divoce zářivé a vystupovaly z

okru jako krev vytékající z rány.

„No páni,” řekl, „vy jste ale skvělá hrnčířka! Ty věci jsou nádherné!” „Díky, seržante,” odpověděla skromně. A pak se obrátil k autu.

Lamar se díval, jak ho směle vede ke stodole.

Paráda, lásko, paráda, říkal si.

Mohl udeřit ve vteřině. Na tomhle byl závislý: na radosti z brutálního násilí. Už se viděl, jak zvedá sekyru a

její ostří se noří do lebky toho poldy. Jakou paseku by sekyra způsobila! Vyhřezlo by rudé a pulzujícímaso a objevila by se bílá kost. Pewtie by se strnule otočil a vytřeštil na Lamara oči prosící o milost, aleon by zvedal a spouštěl sekyru znovu a znovu v dešti smrtících úderů. Toužil po tom celou myslí.

Zastavili u jejího kruhu a policista řekl něco, co Lamar nezaslechl. Když ale polda začal prohlížet auto,vyplížil se Lamar ze stínu a dostal se k němu tak blízko, že by na něj doplivl. Byl připravený okamžitěudeřit a toho chlapa odrovnat. Otevíral a zavíral ruku na topůrku sekyry, snažil se ovládnout své vzrušení.

Sakra, co kdyby to udělal hned a k čertu se vším!

Ale čekal.

„Hmm,” zabručel Bud.

Zklamaně se vztyčil. Starý, kdysi červený tercel se blýskal na slunci. Jeho sedačky byly vybledlé a pokrytédekami. Na levém zadním blatníku byly rezavé skvrny a přední nárazník vypadal také na výměnu.

Pak se sklonil znovu, aby se podíval na znak na staré pneumatice. Pomalu obešel auto a prohlédl i tyostatní.

Ne! Sakra, ne!

Pneumatiky byly staré, to ano, ale byly značky Bridgestone, ne Goodyear.

Z nějakého důvodu si myslel, že by mohl být na pravé adrese; nervozita té ženy, odlehlost farmy a

puštěná televize vzbudily jeho podezření.

„Tak vám mockrát děkuji, slečno Tullová. Vidím, že si vás můžu odškrtnout na seznamu. Neřekl bych, že

jste v poslední době střílela v restauraci Denny’s.”

„Aspoň ne v tomhle životě,” zasmála se.

Pro tuhle chvíli odsunul Bud vyšetřování stranou.

„Tak už vám půjdu z očí. Musím jet dál do Granite.”

„Tak dobře, pane Pewtie. A nechtěl byste hrníček?”

Bud se ohlédl. Jeden s nich mu opravdu padl do oka: okrová glazura, černé úhlopříčky a jasně oranžová

slunce jako na konci světa.

„Mohla byste mi jeden prodat?”

„Ty malý stojí patnáct dolarů za kus a ty velký dvacet pět.”

Sakra! Žádná láce.

„Ale víte co? Udělám vám cenu. Deset babek.”

„Tomu tedy říkám kauf.”

Naštěstí hrníček, který si vybral, nebyl jeden z těch velkých, takže jí těch deset dolarů podal, aniž by si

připadal zvlášť lakomý. Nijak si nepotrpěl na tyhle drobné výhody, které mu přinášel jeho odznak… ale

jednou za čas to neublíží.

Vzala hrníček, podala mu ho a prošli spolu stodolou k jeho autu.

„Klidně se zase stavte,” řekla. „Mám návštěvy ráda.”

„Díky, slečno Tullová. A hodně štěstí.” Nastoupil do auta.

Teď jenom aby jim to štěstí ještě chvíli vydrželo. Aby Odell nebo Richard nevyšli z domu.

Lamar vyhlížel ze stínu za vraty stodoly. Srdce mu bušilo. Pewtie už byl moc daleko, aby ho dostalsekyrou. Všechno bylo v božích rukou.

Polda se usadil v autě, vzal do ruky vysílačku a podle Lamarova odhadu odeslal kód 10-24, úkoldokončen, a pak s bohorovným klidem nastartoval. Minutu mu trvalo vycouvat ze dvora a další tři, nežpo hliněné cestě dojel na asfaltku, zahnul vlevo a zmizel.

Zdálo se, že to všechno trvalo celou věčnost. Lamar zjistil, že je celý propocený. Od útěku z Denny’s nebyltak vzrušený a teď pocítil otupující únavu, která postihuje lidi, na které sáhla smrt. Vůbec se mu to

nelíbilo.

Vzhlédl. Ruta Beth vyšla z domu jako v tranzu. Zdálo se, že chce promluvit.

„Ne,” řekl právě tak nahlas, aby ho slyšela. „Nevolej na mě. Nerozhlížej se. Jenom dojdi pomalu do

stodoly.”

V tu chvíli otevřel Odell dveře a zmateně se díval ven.

„Odelle, zůstaň, kde jseš. A podívej se, jestli jsou nabitý brokovnice. Drž Richarda v domě.”

Odell přikývl a zacouval do domu.

Ruta Beth došla konečně až k němu.

„Tys byl tady ve stodole celou dobu?”

„To byl. Kdyby se ten chlap jenom podezřele pohnul, sejmul bych ho sekyrou.”

„Měl dvě pistole. Viděla jsem je. Jednu pod bundou a druhou na pásku.”

„Nejspíš jich měl víc, k čertu,” odplivl si Lamar. „Ten chlap byl vyzbrojenej jak na medvědy. To auto. Chtěl

vidět to auto, miláčku?”

„Přesně tak, tati.”

„Řekni mi přesně, na co se ptal. Přesně. Chci to vědět slovo od slova.”

Ruta Beth poslušně zopakovala Budovo vysvětlení.

„Jasně,” řekl Lamar zamyšleně. „Řek, že si tě musí odškrtnout, je to tak?”

„Přesně tak to říkal, tati.”

„A teď se, miláčku, pořádně soustřeď. Zvopakuj mi, co jste si povídali. Ne jenom to, co řek von, ale i cosřekla ty. Potřebuju vědět, jestlis neřekla něco, z čeho by ten starej slídil moh něco vyčuchat.”

Pobízená Lamarovými zvídavými otázkami zopakovala podrobně celý rozhovor. Trvalo to deset minut. Pakřekla: „Opravdu jsem se snažila, Lamare. Doufám, že jsem nic nezkazila.”

„Zlato, zmáklas to parádně. Ale stejně nás nachytal na švestkách. Měli jsme mít připravený nějakýpovídání. To poslední, co bysme měli dělat, je vymejšlet si něco na poslední chvíli. Musíme mít všechnopořádně promyšlený a nazkoušený. Sakra, Ruto Beth, musím říct, že musíš mít pro tyhle věci nějakej

vrozenej talent.”

„Už jsi přišel na to, proč tady byl?”

Lamar se ještě trochu zamyslel a pak mu to došlo.

„Pneumatiky,” řekl. „Na druhý straně Red River byla měkká hlína. Určitě jsme v ní nechali stopy. Muselitam sejmout dobrý otisky pneumatik a FBI z nich určila modely aut, na který se ty gumy hoděj. Pak prošli

registr vozidel a teď choděj dům vod domu a doufaj, že najdou správný auto se správnejma gumama asprávnejma lidma. Maj tak stažený zadky, že na to poslali i starýho Pewtieho, prošpikovanýho ptačímabrokama.”

Rozesmál se. Viděl to jako dobrý vtip.

Ruta Beth se na něj vyděšeně dívala.

„Ale Lamare,” řekla. „Vždyť měli pravdu! Ty pneumatiky jsem koupila před dvěma rokama, když mi vpneuservisu řekli, že je Goodyear přestává vyrábět a že rozprodávaj zásoby.”

„Ne tyhle pneumatiky. Večer před akcí jsem se šel projít, pamatuješ? Musel jsem si promyslet všechnymožnosti a došlo mi, že jediný, vo co jsem se nepostaral, jsou pneumatiky. Vyměnil jsem je zabridgestonky, který jsem tu noc ukrad z jednoho hyundaie excel. Starej Bud Pewtie si myslí, bůhví jak

není chytrej, ale na Lamara Pye nemá.”

KAPITOLA 20

Poslední den se Bud snažil nějak si to prodloužit. Loudal se, každé auto prohlížel jako pod mikroskopem,nevyhýbal se rozhovoru. Přesto to ale skončilo. Sjel z příjezdové cesty k farmě poblíž Healdtonu v okreseJefferson. Slunce bylo obrovský růžový balon potápějící se do mlžného oparu a soumrak byl klidný abezvětrný. Rozhlédl se na obě strany, sjel na silnici a před sebou uviděl černou stuhu dálnice vinoucí se k

obzoru. Tak, to by bylo.

„Dispečinku, tady šest-nula-pět, slyšíte mě?”

„Šest-nula-pět, slyšíme vás. Jaká je vaše situace?” „Deset-dvacet-čtyři z farmy O’Brianových.”

„Nic nového. Bude?”

„Nic, dispečinku. Samá voda, negativní. Našel někdo něco?”

„Všechno negativní. Spousta zklamání na závěr. Nejlepší bude vrátit se domů. Bude.”

„Díky, dispečinku. Deset-čtyři a končím.”

Bud vypnul vysílačku. Za ty dva týdny se s dispečerem trochu seznámil. Byl to zástupce šerifa v důchoduz okresu Tillman, další stará herka, jako byl on sám, poručík C. D. Henderson nebo plukovník Supenski.Celá vyšetřovací skupina navštívila za dva týdny skoro čtyři tisíce adres v jižní Oklabomě a prohlédla skoro

čtyři tisíce toyot tercel, hyundayů excel a nissanů sentra. Z nich mělo osm set pneumatiky goodyear;každý majitel byl vyšetřován a buď vyškrtnut, nebo podrobně vyslechnut. Čtrnáct bylo sledováno, cožnepřineslo žádný výsledek. Mezitím týmy dálniční hlídky a OSBI vpadly na adresy skoro dvou set dřívetrestaných majitelů hledaných aut. Zase nic, i když poručík konstatoval, že se jim podařilo zajistit dvacetosm hledaných obviněných.

Bud sám byl za ty dva týdny na dvou stech třiceti adresách, pracoval dvanáct, čtrnáct, někdy šestnácthodin denně, kdy se proháněl po vedlejších silnicích pěti jižních okresů. Někdy se ani nedostal na nocdomů a přespal v nějakém motelu pro řidiče náklaďáků a jednou si vlezl na noc do spacího pytle, který si

rozložil pod širým nebem. Kupodivu se tehdy vyspal nejlépe.

Cestou zpátky do Lawtonu přemýšlel o tom, co by se mělo udělat dál. Zatracený Lamar, chytrý jako opice.

Jeho mozek se cele věnoval plánům na porušení zákona a vůbec se nezatěžoval něčím jako svědomí. Stakovou hlavou mohl být doktor nebo právník. On se ale celou dobu věnoval jen tomu, jak spáchattrestný čin a nenechat se chytit. Nebyl to „geniální zločinec” z filmů, slizký světoběžník se slabostí prodobré víno, a jeho IQ by možná běžné testy těžko měřily. Byl ale hlava otevřená.

Unaveně naladil na rádiu KTOK, oklahomskou zpravodajskou stanici, a naslouchal monotónní recitacisvětových a regionálních zpráv, od toho, co udělal prezident, po to, co se stalo toho dne v Oklahomskéradě.

A brzy došlo i na špatné zprávy.

„Dálniční hlídka a OSBI v Lawtonu odvolaly celostátní pátrání po autu, které mělo být použito uprchlýmtrestancem Lamarem Pyem a jeho gangem, který šestnáctého května spáchal loupež s přestřelkou veWichita Falls, při které byli zabiti čtyři policisté a dva civilisté.”

Musíme jenom čekat, až udeříš znovu, Lamare, pomyslel si Bud. A jsem si jistý, že to tentokrát bude stát

za to.

„Představitelé Lawtonského školského úřadu zjistili, že se v lawtonských středních školách nebezpečně šíří

kult Lamara Pye, který vyzdvihuje tohoto uprchlého trestance, vraha a ozbrojeného lupiče na postnárodního hrdiny. Včera v noci neznámý pachatel zhyzdil tělocvičnu školy Lawton West nápisy ,Až žijeLamar’ a ,Lamare, jeď!’. Ředitel školy Will C. Long řekl: v rádiu se ozval ředitelův hlas: „Je to příznakmorálního úpadku, který způsobuje, že některé z našich dětí považují zločince jako Lamar Pye za hrdiny.

’”

Kruci!

Tohle Buda dokázalo pořádně naštvat.

Těm zatraceným dětem se tohle opravdu podobá. Myslí si, že je to hrozná legrace, když se někdo postavíchudákovi policistovi a vystřelí mu mozek z hlavy nebo ho překvapí, jak vychází z toalety s mokrýmarukama, a napálí to do něj z pušky.

Zprávy způsobily Budovi mizernou náladu, která neměla daleko od vzteku. Skoro si přál, aby byl pijan a

mohl svou zlost spláchnout v nejbližším baru.

Místo toho jel dál soumrakem a přeladil na stanici C-W, jejíž hudba ho trochu uklidnila. A pak věděl, žemusí znovu zavolat Holly. Prostě si tím byl najednou jistý a ani se s tím nepokusil bojovat.

U samoobsluhy na předměstí Oil City našel telefonní budku. Musel volat na účet volaného, protože neměl

dost drobných.

„Ahoj, cizinče,” ozvala se. „Myslela jsem, že jsi se propadl do země.”

„Hledal jsem tři roky staré toyoty jako opravdový detektiv. Jak se máš?”

„Jsem v pořádku. Co ty?”

„Miláčku, kam se podívám, vidím toyoty, a taky mi hrozně chybíš.”

„To zní pravděpodobně.”

„Je to jenom pravda.” „Chybí ti sex, to je všechno.”

„Tak to ne, madam. Chybí mi Holly. Ta sladká broskvička. A nemyslím, že budu mít zítra něco na práci.Mohli bychom se spolu zajet podívat na pár domů.”

„Ach, Bude, už jsem myslela, že jsi zapomněl.”

„Ani náhodou. Budu u tebe kolem desáté.”

„Bude, prošla jsem pár inzerátů. Objevila jsem jeden dům k pronajmutí. Hrozně se na něj chci podívat.”

„Takže v deset?”

„Ach, Bude, já tě tak miluju!”

Proč tohle vlastně dělám, říkal si, když zavěsil. Vítej zpátky. To!

Bud se probudil druhý den ráno s dilematem: když jde jen vybírat dům pro Holly, potřebuje na to třipistole? Odpověď se zdála být jasná, ale nebyla. Mohlo to být prosté „ne”. Kdyby si ale pistole nevzal,bylo by Jen jasné, že nevyráží za policejní prací. Přesto se mu moc nelíbilo, že by vcházel do domů cizíchlidí s úsměvem na tváři a vyzbrojený třemi automatickými pistolemi.

Tak to prostě je. Když to chcete hrát na dvě strany, musíte pořád promýšlet dva nebo tři tahy dopředu.Musíte mít připravené lži, protože není dobré improvizovat pod tlakem, nebo si nevyhnutelně začneteprotiřečit a kdokoliv s mozkem v hlavě vaše pohádky prokoukne. Je to jako žít nepřetržitě na územínepřítele.

Sakra, začínám se podobat Lamaru Pyeovi, pomyslel si, když procházel obvyklým postupem nabíjenípistolí a jejich upevňování na různé části těla včetně malé beretty .380, která mu po těch dnech skoroprovrtávala díru do břicha.

„Možná bych mohl tu pitomou tři sta osmdesátku nechat doma,” zavolal na Jen, když se snažil najít promalou pistoli správné místo, na kterém by mu co nejméně vadila.

Neodpověděla mu.

„Fajn,” zavolal. „Tak já jedu.”

Potkal ji na chodbě. Upřeně se mu zadívala do očí.

„A kam vlastně jedeš? Říkal jsi, že to pátrání odvolali.”

„To udělali,” vklouzl do své lži a uhnul pohledem. Tohle by se zkušenému lháři stát nemohlo; ten by sedíval zpříma a bez zakoktání prodal svoji historku. Ale Bud ne, ten se prostě musel dívat jinam. „Alemusím si odbýt nějaké papírování a nechci, aby se na mě ten zatracený poručík díval skrz prsty. Zajedudo centra, zkontroluji si pár věcí a po poledni budu doma.”

„Není mi jasné, proč tam musíš jezdit zrovna dneska. Až do včerejška ses dva týdny někde potloukal.”

„Je to moje práce,” řekl. „Nech mě dělat moji práci, dobře?”

Trhla sebou, jako by ji udeřil. Zamračeně ucouvla a pak řekla: „Russ dělá dneska přijímačky. Když to

dobře dopadne, měli bychom to někde oslavit.”

„A půjde vůbec s námi? Pořád je jenom zalezlý u sebe a čte si.”

„Musíme to zkusit.”

„Mám jít nahoru a popřát mu hodně štěstí?”

„Ještě spí. Jeff už je pryč, ale Russellovi začíná dneska škola až v deset.”

„Tak dobře. Mrzí mě, že jsem na tebe tak vyjel. Už jsem z toho případu na nervy.”

„To tedy jseš,” utrousila Jen.

„Nashle.”

Letmo ji políbil, vyšel ven a nastoupil do auta. Dojel oklikou k Holly.

Zaparkoval a šel dovnitř. Bylo to tak snadné. Jedna žena a pak hned druhá, bez velkých cirátů. „Moc ráda tě vidím, Bude. O co že uhodnu, co bys chtěl!”

„Holly, mám u sebe všechny ty zatracené pistole. Odložit je mi dá víc práce než si zout boty.” „Koukám, že by sis radši hrál s nimi než se mnou,” poškádlila ho, ale on se toho s radostí chytil.

„Právě jsem si nasadil tohle podpažní pouzdro. Dá hroznou práci nasadit si ho a srovnat.”

„Tak jo. Bude. Jak chceš. Ale další příležitost už možná nebude.”

Ale ona sama byla oblečená a jen ho škádlila. Tak jí to slušelo, že se málem neudržel a vzal ji za slovo.

Kdo by nechtěl atraktivní mladou ženu s takovou vitalitou a smyslem pro humor? Když byl s ní, všechny

problémy jako by se rozplynuly.

Zastavili se na kávu v zastrčené restauraci a pak dojeli na první adresu, malý domek v dobře udržovanéčtvrti na Šestnácté ulici, asi dva bloky od Lee Boulevard na jižním konci města. Majitelka, bělovlasá dámajako věchýtek, je pozvala dovnitř. Okamžitě si Holly oblíbila a jako by vycítila Budovu nedůležitost pro to,co leží před nimi, ignorovala ho a začala si povídat s Holly jako s dcerou.

Bud neohrabaně ukrýval ruku se snubním prstenem v kapse bundy a s nepříjemným pocitem šel za těmidvěma ženami. Teď tomu stál tváří v tvář, téhle součásti Toho, která mu celé dva týdny ležela v hlavě.Hledání nového domu. Proč souhlasil vstoupit do jiného domu, prohlížet si ho a představovat si život vněm, zatímco pár kilometrů daleko žijí jeho žena a synové, kteří nemají ani tušení o jeho zradě?

Bud potřásl hlavou. Vystoupil na verandu, pohlédl do temné prázdnoty, která ležela před ním a kde jižzmizely obě ženy, polkl a vešel.

Okamžitě poznal, že tam dříve žila mladá rodina. Místo bylo cítit malými dětmi, trochu pach moči, trochupach jejich jídla na všem kolem, jejich teplo, hluk. Teď tam bylo prázdno, ale na levných kobercíchzůstaly skvrny od dětského jídla a rozlitého mléka. Na několika místech byly na zdi šmouhy od pudinku a

suché kousky brokolice.

„Podívejte, kolik je v tomhle pokoji slunce,” řekla stará dáma. „Hollowayovi ho používali jako obývák.”

Bud si prohlédl prosklenou zadní verandu, která páchla plísní.

„Kdo tady bydlel?” zeptal se z ničeho nic.

„Seržant Holloway s rodinou. Přeložili ho do Německa a Rose s chlapci jela s ním, i když se jim to asi moc

nelíbilo.”

„Dětem neuškodí podívat se do ciziny,” poznamenal Bud. „Mým se to nikdy nepodařilo.”

V duchu mu ale znělo: další seržantský příbytek. Nějaký zatracený blázen oddaný službě, který jí dává

všechno, ale nikdo to neocení.

Rozhlédl se kolem a snažil se vcítit do toho druhého seržanta.

„Nebyl od dělostřelectva, paní?” zeptal se, aby získal další podrobnosti.

„Ne, řekla bych, že byl od vojenské policie, i když to byl dělostřelecký prapor. A celý ten prapor odvelelido Německa.”

Bud pokýval hlavou. Další policajt!

Poslouchal, jak obě ženy stoupají do schodů. Když byly nahoře, strčil hlavu do kuchyně. Byla malá,vymalovaná na žluto, s květinami na tapetách a všechno vybavení bylo poškrábané a ulepené. Linoleumbylo prošlapané na místě, kde stával kuchyňský stůl, a nástěnka byla propíchaná tisíci otvory pošpendlících, na kterých dříve visely rodinné papíry. Ve své kuchyni měl podobnou.

Stál tam, představoval si křik dětí a zvuky, které vydávala při vaření jejich matka. A kde asi mohl být tenseržant? Jistě, v obývacím pokoji, kde se natažený na gauči dívá na nějaký fotbalový zápas. Kolikrát se užpodobné drama odehrálo v jeho domě? a občas Jen vyšla z kuchyně a křikla: „Buďte zticha, kluci, táta se

dívá na fotbal,” nebo „Váš táta se snaží usnout.” Nenáviděla ho za to? Podobné scény se stávají každouchvíli, žena se rozhodne, že už to nemůže dál snášet, vezme kuchyňský nůž a zabodne ho manželovi dohrudníku. Toužila někdy Jen udělat něco podobného?

Myslel na Jen, jaká byla, když se s ní před lety seznámil. Byla to ta nejhezčí žena, jakou kdy potkal, akdyž mu oplatila jeho nesmělý úsměv, skoro nevěděl, co dělat. Vždy stála při svém muži. Čekala na nějcelé dva dlouhé roky u letectva, vzala si ho a strávila s ním první dva roky manželství v malém bytě vSeverní Karolíně, kde skončil u letecké policie. Šla s ním, když se vrátil do školy, a když se rozhodl jít kpolicii, místo aby zůstal ve škole, kde si připadal mezi všemi těmi dětmi moc starý, řekla dobře a naučilase vycházet s malým platem, který měl v prvních letech. Porodila mu děti a postupně převzala všechnupráci, kterou neměl rád, jako domácí účetnictví, daně, rodičovské schůzky. Nikdy se nezmínila, že její otec

měl mnohem víc peněz, než on kdy dokázal vydělat, ale jestli byla někdy zklamaná životem, který pro něBud vybudoval za ta léta ježdění po oklahomských dálnicích, nedala to najevo. Byla cele oddanámanželovi a rodině. Byla to snad její vina, že přibrala, z tváře jí zmizela radost a z řeči všechno kroměobčas hořké ironie?

Náhle přepadl Buda nesnesitelný smutek. Už to nemohl snést: ten vtíravý pocit přítomnosti oné rodiny vtom domě. Obrátil se a vyšel na přední verandu, kde stála otlučená pohovka jako trůn, ze kterého bylvýhled do okolí. Posadil se na její opěradlo a zhluboka dýchal. Trochu mu to pomohlo. Tam uvnitř si naokamžik myslel, že bude zvracet. Napadlo ho, jestli na něj náhodou něco neleze, a přejel si rukou po čele,

aby zjistil, že ho má mokré potem.

Všechny tvoje systémy se hroutí, ty starej blázne, řekl si.

Náhle měl silné nutkání utéct. Prostě se sebrat a zmizet. K čertu s Holly a tím jejím nesmyslem s domem.Nic by mu neudělalo lépe, než se ztratit Holly a té staré bábě a vrátit se zpátky k Jen. Kdyby se přiznal,dostal to ze sebe, možná by mohl své manželství a rodinu ještě zachránit. Udělej to! Udělej to hned!

Ale neudělal nic. Jen tam seděl a rozhlížel se po tiché ulici: stromy, malé domy, pár dětí.

„Bude? Bude, miláčku? Mohl bys přijít sem nahoru?”

Bud se zvedl a vyšel do schodů, kde byly tři malé ložnice a malý záchod na konci chodby.

„Bude, paní Ryanová říká, že bychom mohli strhnout jednu z těchhle zdí a udělat ze dvou malých ložnic

jednu velkou.”

A proč by něco takového měli dělat? Kdyby tam přišli jeho chlapci, bude chtít, aby tam měli nějaký pokoj,

i když malý.

„Mohl by sis z něj udělat svoji pracovnu, miláčku,” řekla.

„Hmm,” zabručel.

„Můj snoubenec pracuje u dálniční hlídky,” vysvětlila Holly paní domácí.

„To jsem ráda, že jste od policie. Zahlédla jsem, že máte u pasu pistoli. Napadlo mě, jestli nejste třeba

ten hrozný Lamar Pye.”

„Nejsem Lamar Pye,” ohradil se, „i když ho už docela dlouho hledám.”

„Je to strašný člověk,” řekla žena. „Moje dcera žije ve Wichita Falls a v té restauraci jsem snědla užspoustu nedělních snídaní. To, co udělal, je úplná hrůza. Doufám, že ho brzo chytnete a zabijete. Nechci,aby se dostal k soudu a nějaký blázen z něj udělal tu pravou oběť.”

„Dostaneme ho,” ujistil ji Bud.

„Bude, miláčku, paní Ryanová říká, že by nám ten dům pronajala jenom za tři sta padesát měsíčně.

Nastěhovat se můžeme hned. To bude taková nádhera. Tohle je moc klidná čtvrť.”

Bud se usmál a řekl: „Holly, teprve jsme začali hledat. Nemyslíš, že bychom si měli prohlédnout ještě pár

domů?”

„Ano, drahoušku,” přidala se paní Ryanová. „Váš snoubenec má pravdu. Měli byste se podívat na spoustu

domů, abyste pak neměli pocit, že jste se unáhlili.”

„A nemáte nějaké jiné zájemce?”

„Ne, nemám, drahoušku. Dejte si na čas.”

„Na dnešek máme v plánu ještě několik domů, miláčku.”

„To máš pravdu. Dobře, zavolám vám koncem týdne, paní Ryanová. Mockrát vám děkujeme.” Došli k

autu a nastoupili.

„Takže,” nadechla se Holly. „Myslím, že ten další –“

„Holly, nemůžeme to odložit? Dneska jsme viděli jeden dům, fajn, a teď bychom si to mohli všechno

trochu promyslet.” „Bude!”

„Já jenom, já nevím, Holly, jenom mi to najednou nepřipadá správné. Ty by ses do toho domu mohlanastěhovat v pátek. A co pak? Možná nebudu připravený, já vlastně nevím, za jak dlouho.”

„Bude!”

„A Holly, ta ženská mluvila o Lamaru Pyeovi, který zastřelil tvého muže! Vystřelil mu mozek z hlavy. Atys ani nemrkla okem. Ty ses jenom hned zeptala, kdy je ten dům k mání. Ten chlap ti zabil manžela,skoro zabil i mě a zabil spoustu dalších lidí. Musíš přece něco cítit. Nemůžeš být tak nelidská.”

„A nejseš ty náhodou pan Spravedlivý? Nevšimla jsem si, že by ses nějak staral o pana Lamara Pye, když

jsme se naposledy milovali. Nestaral ses ani o Teda Peppera.”

„Holly, já chci jenom říct –“

„Bude, já musím vypadnout z toho baráku.”

„Mrzí mě to, Holly.”

Přes tvář jí přelétl stín smutku a bolesti.

„Bude, já jenom chci svůj vlastní dům. Prosím. Nemusíš se nastěhovat ke mně. Jenom mi pomoz se

stěhováním. Prosím.”

„Holly.”

„Prosím. Neříkám ti přece, že se musíš taky stěhovat. Ale, budu ti tam držet místo.”

„Holly.”

„Jenom řekni ano. Slib mi tuhle jedinou věc. Mysli na to, jakou legraci bychom si užili tam nahoře.”

Legrace byl její výraz pro sex.

„Dobře, Holly, když ti to udělá radost.”

Objala ho a políbila. Pak odběhla, aby to řekla paní Ryanové.

Po obědě zavezl Holly domů a rychle zajel na ústředí, aby se podíval, co je nového, a aby jeho lež Hollyvypadala pravděpodobněji. Když vstoupil, zjistil, že je tam skoro prázdno. Dispečer seděl u vysílačky, ale zté se nic neozývalo. U počítačů posedávalo lhostejně několik operátorů, ale nikde se nepotloukal žádný ztěch rangerských týpků. „Něco nového?” zeptal se Bud dispečera. „Vůbec nic, Bude. Budeme muset počkat, až Lamar udeří znova, a doufat, že budeme mít víc štěstí.” „To jsem zvědavý, kolik lidí zabije tentokrát,” zamračil se Bud. „Bude, Bude, pohni sem tím svým zatraceným zadkem,” ozval se řev z jedné kanceláře. „Co se to tam sakra děje?” zeptal se Bud. „Nemusíte tam chodit. Bude. Vlastně bude lepší, když tam nepůjdete. Takhle jsem ho ještě neviděl.” „Bude, ke mně! Pohni sebou, sakra!”

Slova byla nezřetelná a v hlase znělo zoufalství.

„Krucinál,” ulevil si Bud a vydal se do kanceláře. Zjistil, že se tam všude povalují papíry a knihy. Na stole

před poručíkem Hendersonem stál papírový kelímek a Bud si všiml, že je napůl plný jantarové tekutiny.

Starý policista se díval přímo na něj. Jeho seschlý obličej byl teď zrůžovělý silou bourbonu. Páchl.

„Bude, napij se se mnou. Jenom jednu. Třeba nám pak bude trochu líp,” řekl a pokřiveně se na něj

usmál.

„Na to se nedá říct ne,” pokrčil rameny Bud a díval se, jak mu poručík nalévá do dalšího papírovéhokelímku na několik prstů bourbonu.

Bud pití ochutnal. Oheň a vzpomínky a alkohol, všechno dohromady.

„Tohle je zatraceně dobrý bourbon, poručíku.”

„Bude, myslím, že mě pošlou do důchodu.”

„To je mi líto, poručíku.”

„Zatracený parchanti. Dal jsem jim skoro čtyřicet let. Teď se něco nepovedlo a hned by vyrazili se starým

C. D. dveře.”

„Mrzí mě to, poručíku.”

„To mi hovno pomůže,” ušklíbl se starý muž, nalil si do kelímku další dávku a vypil ji na ex.

„Byl to můj nápad. Stálo mě to spoustu přesvědčování. Stát to přišlo skoro na pět táců, ale já řekl tvýmu

a svýmu šéfovi, a ty to řekli guvernérovi –, že Lamara Pye dostanu.”

„Ale nepovedlo se.”

Starý detektiv zíral do prázdna.

„Co jsem sakra zvoral? Co jsem přehlídnul?”

„Poručíku, já nejsem detektiv. Jsem jenom obyčejný policajt.”

„Kruci, Bude, žádný detektivové už nejsou. Já jsem poslední. Dneska to jsou jenom samý úředníci.Ohledaj místo činu, vyslechnou svědky a dělaj si poznámky, ale o pravý detektivní práci nemaj šajnu.”

Poručíkovi spadla hlava na prsa a ústa se mu otevřela. Ještě jednou se pokusil nabýt vědomí. Oči se muzavřely, ale pak je jak ještěrka pomalu otevřel.

„Poslechni si, co si o tom myslím, a pak mi řekneš, co jsem udělal špatně. Šel jsem na to takhle. Tyhleparchanti vždycky zdrhaj ke svejm vlastním lidem. To je fakt jasnej jak letní slunce. Nemůžou jít jinamnež do kriminální komunity. Musí tam někde být, mezi kámošema, který mu pomůžou. Přimáčkli jsme kezdi všechny party motorkářů, a nebyl tam. A měli jsme ten zatracenej druh pneumatiky. Když se to dalodohromady, vypadlo z toho asi dvě stě možností. Musí to tak být. Co jsem přehlíd?”

„Já opravdu nevím, poručíku.”

„Přehlíd jsem nějakou skupinu? Kriminálníci, známí informátoři, právníci, všechny jsme probrali. Jakáskupina mi mohla utýct? Je vůbec ještě nějaká? To mi asi uniká. Ta chybějící skupina. Nemáš nějakej typ.

Bude?”

„Jak říkám, poručíku, tohle není práce pro mě.”

„Tady Freddy Dupont píše, že ta chybějící skupina je druhotná zkušenost. Tak to tady stojí. A v tom to

vězí. Takže jsem přehlíd nějakou skupinu, sakra.”

„Poručíku, sám bych si přál, aby mě něco napadlo.”

„Podívej, abys mohl nakreslit čáru, potřebuješ dva body. Jeden bod: kriminální komunita. Další bod: stopa

pneumatiky. Ale sakra, nic. Potřebuju třetí bod. Zatracenej třetí bod! Třetí skupinu. Ještě jeden drink.

Bude?”

„Poručíku, už musím domů. Můj kluk dělá dneska přijímačky na vysokou.”

„Ten, co hraje baseball?”

„Ne, ten student.”

„Jeden hraje baseball a druhej studuje. To vypadá na dobrou rodinu. Bude.”

„Taky je,” řekl Bud.

Poručík do sebe nalil další dávku z papírového kelímku a z pití jako by mu vhrkly slzy do očí. Pak řekl: „Já

jsem nikdy děti neměl. Nikdy jsem na ně neměl čas.”

Náhle se mu na okamžik rozjasnila tvář a jeho melancholie jako by se vypařila.

„Hele, Bude,” řekl, „co kdybys jednou přivedl kluky k nám? Rád bych je poznal. Přiveď je k nám domů,

sedneme si a nalejem jim první skleničku. Nejlepší je, když se kluk naučí pít se svým tátou a ne někde za

kůlnou. Nebudu toho mít moc na práci. To by se mi líbilo. Bude.”

Bud věděl, že z něj mluví pití, a tak odpověděl: „To zní jako zatraceně dobrý nápad, poručíku.” Věděl, že

to nikdy neudělá. Bylo by to hrozné: jeho dva synové, kteří už jsou na jiné planetě než jejich otec, zavření

v nějakém divném domku s tímhle zahořklým starým otravou, který je také z úplně jiného světa. To se

nikdy nestane. Kromě toho si nemyslel, že by si to poručík opravdu přál.

Podíval se na hodinky. Byly skoro čtyři. Sakra, má zpoždění.

„Už musím jít, poručíku.”

„Jdi, Bude. Děláš dobrou práci, všichni mí chlapi dělaj dobrou práci. Vstal bych, abych ti podal ruku, ale

před chvilkou jsem si nachcal do kalhot a nechce se mi hejbat.”

„Poručíku, já –“

„Na to se vykašli,” mávl rukou poručík. Nalil si do kelímku zbytek bourbonu a odhodil láhev do koše na

papír, kde se rozbila. Pak zvedl oči a zatvářil se překvapeně, že tam Buda vidí.

„Běž, vrať se do svýho života!” přikázal mu nezřetelně a Bud rychle vyšel z místnosti.

„Bude,” oslovil ho dispečer, „když jste byl u poručíka, volala vaše žena. Chce, abyste se jí ozval.”

Díky bohu, že byl tady, když zavolala! Našel telefon.

„Miláčku, to jsem já.”

„Bude, Russa vzali. Dají mu plné stipendium. Půjde na Princetonskou univerzitu!”

„Skvělý! No to je paráda!” řekl Bud. Projela jím vlna radosti.

„Je to úžasná příležitost! Potká tolik lidí. Otevře se mu celý svět!”

„Je to nádhera. Za chvilku budu doma a někam si vyrazíme, jestli bude chtít.”

„Říkal, že bude. Na večer má něco domluveného s kamarády, ale někam s námi zajde.”

„Už jedu!”

Russ si to zaslouží. Pilně studuje a je chytrý, jak mu říkali jeho učitelé.

Snad díky své náladě si Bud, když cestou domů nejméně potisící projížděl kolem velké šedé budovy naGore Boulevard, poprvé všiml těch lvů.

KAPITOLA 21

Bylo to tím zatraceným krkem.

Klíč ke lvu ležel v jeho krku. V obrysech svalů a kostí a v provázcích hřívy spočívalo tajemství jeho

královské majestátnosti.

Ale Richard ho stále nedokázal správně vystihnout tužkou, pastelem ani žádným jiným běžným malířským

nástrojem.

Bůh ví, že se snažil. Po podlaze jeho pokoje se povalovaly zmačkané papíry jako hromádky popkornu.Hlava mu třeštila. Ne a ne se mu to podařit: všechna jeho zvířata byla podivně strnulá. Kreslil je ve

spánku, kreslil je do vzduchu prázdnou rukou, kreslil je na papír a nikdy je nevystihl.

Když o tom vlastně tak přemýšlel, jeho nejlepší lev, kterého zatím nakreslil, byl ten z burákového máslana napodobenině dortu. Zřejmě to způsobila snadná manipulace s mazlavým materiálem a nadhled nadvýsledkem. Stejně tak jeho první hloupá kresba v Macu a možná několik náčrtků na okrajích novin mělytu svobodu, kterou potřeboval.

Moc přemýšlíš, říkal si. Jak to říkal Conrad? „Myšlení je velký nepřítel dokonalosti.” Že to ale vystihlpřesně!

Richard vstal, zívl a snažil se setřást napětí ze svých zad a krku a únavu ze svých zápěstí. Lamar a Odellse vypravili do polí za nějakým absurdním zemědělským projektem a Ruta Beth pracovala za stodolou na

svém pitomém kruhu. Byl sám.

Jistě by mu pomohlo, kdyby mu Lamar prozradil, k čemu má ten lev být. Chce formální portrét? Kam mělten lev přijít, čím se měl stát? Kdyby to věděl, možná by jeho práce byla snazší. Lamar se ale jen tvářiltajemně. Instinktivně zřejmě věděl, že nejrozumnější bude tuto informaci neposkytovat. Chtěl, abyRichard s obrazem lva bojoval, místo aby ho nakreslil pro nějaký konkrétní účel. Byl to tyranský mecenáš!

Takže: lev.

Co je podstatou tohoto zvířete?

Je to lovec. Prohání se savanou, zabíjí slabší a živí se jejich masem. Loví, aby žil.

Ale ne, on také zabíjí, aby žil. Nejde mu o lov, lov je jen záminka. Něco ve lvu nachází potěšení vestrachu a vychutnává si okamžik, kdy křečovitý souboj skončí, oči strnou a v přívalu černé krve přijde

smrt. Jaký božský pocit splynutí s kosmickou silou!

Richard se pokusil najít podobný impuls v sobě. Neměl to štěstí. Ťuk, ťuk, co je tam? Otřásl se nechutí.Něco takového v něm neexistovalo. Proto je jeho snažení beznadějné.

Stál tam a do jeho údů se vlil neklid. Náhle zatoužil po svobodě. Začal přecházet po horním poschodí; nicmoc, jen tři pokoje a koupelna, kterou Ruta Beth udržovala neposkvrněnou. Záchodové prkénko bylo

dole.

Vstoupil do pokoje, který Ruta Beth sdílela s Lamarem. Bylo vidět, že v něm udržuje pořádek někdo, kdoje zvyklý na přísnou disciplínu. Mohl by ho zkoumat stovky let a nikdy by nepoznal, že ho obývá lupič a

vrah Lamar Pye.

Trochu ho vzrušovalo ocitnout se na Lamarově výsostném území. Do hlavy se mu nahrnula krev. Věděl,jak se musel cítit anděl Lucifer, když před svým vyhnáním vstoupil do boží ložnice. Na okamžik se pokusilpředstavit si, jaké to je, být jako Lev Lamar: dívat se na všechny živé bytosti jako na kořist s jistotou, že

máte magickou moc srazit je k zemi a vyrvat jim jejich krvácející srdce.

Musel se smát. Ten pocit byl beznadějně falešný. Nehodil se k němu. Koho se snažíš oklamat, pomyslel si.

Pak si Richard něčeho všiml. Byla to obálka, ukrytá za krabicemi od bot na polici šatníku. Přišlo mu to

zvláštní místo na ukrytý poklad.

Richard troufale vytáhl obálku a uviděl, že je na ní razítko „Úřad prokurátora okresu Kiowa, 15. května

1983”. Co má tohle,

Otevřel obálku a sáhl dovnitř.

Byli tam dva, zelení stářím a v loveckých pózách. Bud zastavil u chodníku a vzhlédl k nápisu na budově.Umělecká společnost Harryho J. Phillipse.

Bud chvilku zvažoval nápad, který se mu vylíhl v hlavě. Podíval se na hodinky. Ještě měl trochu času. Pročvlastně ne, řekl si.

Vystoupil, sáhl za zadní sedadlo a vyndal odtamtud svůj kufřík. Nasadil si stetson, vyšel po několikaschodech a zastavil se, aby se podíval na lvy zblízka. Umění zachytilo všechnu tu sílu a vznešenost jejich

svalstva; byla to pocta lví moci.

Vešel do budovy, jejíž temnota a ticho na něj zapůsobily jako katedrála. Uniformovaný strážce mu vyšelvstříc. „Zavíráme v pět, pane.”

Bud mu ukázal odznak.

„Hledám ředitele. Kdo to je a kde bych ho našel?”

„Doktor Dickstein. Je to kurátor. Jeho kancelář je v téhle chodbě nalevo.”

„Díky.”

Bud kráčel chodbou a prohlížel si obrazy. Připadal si před nimi bezvýznamný. Několik jich nedávalo žádnýsmysl, jiné vypadaly jako fotografie exploze. Občas spatřil dílo tak strhující, že se před ním musel zastavit.Pak ale došel ke kanceláři kurátora a našel tam mladého muže v košili a brýlích s drátěnými obroučkami,

jak sedí před monitorem počítače. Vypadá jak Russ, napadlo Buda.

„Dobrý den, promiňte, že ruším.”

„Co pro vás mohu udělat?”

Bud vytáhl svůj odznak.

„Jsem seržant Bud Pewtie, Oklahomská dálniční hlídka. Hledám doktora Dicksteina. Je u sebe?”

„Já jsem doktor Dickstein. Dave Dickstein. Jak vám mohu pomoci, seržante?”

Dneska dávají tituly pěkným zelenáčům! Bud se zastyděl, že ho nenapadlo, že by člověk řídící takovou

instituci mohl být tak mladý.

„Pane, doufal jsem, že bych vás mohl požádat o pomoc.”

„No –“ pokrčil mladík rameny.

„Možná jste slyšel o třech trestancích, kteří uprchli ze Státního vězení v McAlesteru před několika měsíci.Před několika týdny spáchali ozbrojenou loupež a zabili čtyři policisty a dva civilisty.”

„Televize je toho plná.”

„Pane, zdá se, že jeden z nich byl malíř. Studoval umění v Baltimoru.”

„Ano. Stále nechápu –“

„No, má tady nějaké kresby. Vypadá to, že rád kreslí lvy.”

Mladík pohlédl na Buda se zájmem.

„Nejsem žádný expert, pane,” pokračoval Bud, „a nepoznám jednoho malíře od druhého. Dokonce si aninepamatuji, který si to uřízl ucho. Napadlo mě ale, že bych mohl najít odborníka a ty kresby mu ukázat.Možná by si všiml něčeho, co mi uniklo. Možná mají nějaký smysl, který mi uniká. A snad by mi mohlyukázat směr, kterým mám pokračovat v pátrání.”

„Abych pravdu řekl,” prohlásil doktor Dickstein, „udělal jsem doktorát na renesančních aktech. To nemáse lvy moc společného. Ale rád se na ty vaše podívám. Viděl jste naše lvy, seržante?”

„Ano, pane, viděl. Právě ty sochy mě sem přivedly.”

„Jsou to repliky lvů před Chicagským uměleckým institutem. Lev byl oblíbeným tématem romantickéhoumění skoro tisíc let. Obvykle představuje mužskou sexualitu.”

„Ti chlapi nejsou žádní romantici.”

„No, to asi nejsou,” řekl doktor Dickstein.

Richard vytáhl z obálky fotografii. To, co na ní viděl, mu bylo povědomé; detaily byly přesné a známé, alebyly naaranžované do schématu, který mu nedával žádný smysl. Viděl trepku, ložnici, postel, dvě spícípostavy, hezkou noční košili, koupací plášť.

Pak si uvědomil, že je to pokoj, ve kterém nyní je. A ona postel je ta, která je stále umístěna mezi dvěmaokny a kterou teď sdílí Lamar s Rútou Beth. Fotograf vlastně stál skoro přesně tam, kde teď Richard, byl

jen asi o metr blíž k posteli.

Richard bezděčně postoupil o několik kroků, až se ocitl přesně na stejném místě. Díval se na postel, kterábyla jako vždy pečlivě ustlaná a pokrytá bílým přehozem s několika řadami rudých růží. Díval se na zeď za

postelí, bílou, čistou a beztvarou.

Pohlédl zpět na fotografii. Teď poznal, že ti dva lidé nespí, byli mrtví. Někdo na ně vystřelil z nějakévelké zbraně, když spali, dokonce i Richardovi došlo, že to byla nejspíš brokovnice. Výstřely zničily jejichlebky a ty tam teď ležely všem na očích jako roztříštěné melouny. Zeď jako by potřísnil Jackson Pollock vamfetaminové mánii, krev, kousky masa a kůže, úlomky kostí, mozek –to všechno bylo k vidění na zdi.která byla teď tak čistě nabílená.

Richardovi se udělalo špatně. Bylo jasné, že šlo o rodiče Ruty Beth; ona tragédie, o které se jenmimochodem zmínila v dopise, byla vlastně vražda. Někdo vtrhl dovnitř a sprovodil ze světa její matku aotce. Ruta Beth je takhle nejspíš našla; to by vysvětlovalo její tajuplnost a výstřednost, její podivnouslabost pro muže jako Lamar, kteří ji alespoň mohou ochránit.

Proč ale zůstala v tomhle domě?

Proč spí ve stejné posteli?

Richard se otřásl.

Podíval se ještě jednou na fotografii. Krev, krev, všude krev, masožravcova krvavá slavnost, triumf lvanad jeho kořistí.

Něco v jeho nitru se pohnulo. Všiml si, dobré nebe!, že má erekci.

Rychle zasunul fotografii do obálky a obálku vrátil, kde ji našel. Posadil se zpět ke svému stolu. V uších

mu bušila krev.

Lev. Lev.

Jeho tužka se začala míhat po papíře.

Bud otevřel kufřík a rozložil tři kresby před doktorem Dickesteinem: hrubý obrys, který našel v Lamarověvězeňském majetku, kresbu od Stepfordových a náčrtky z restaurace Denny’s.

„Vystudoval na škole, které se říká Baltimorský institut. Je dobrý?”

„Myslíte Marylandský institut. Je to dobrá škola,” řekl Dickstein. „Víte, tohle je velmi neobvyklé. Kdyžstudujete životy umělců, samozřejmě mezi nimi najdete násilnické nebo nepřizpůsobivé typy. Ale skorovždycky je jejich hněv namířen proti nim samým. To byl případ Van Gogha a jeho ucha. Jen vzácně dajínajevo své nepřátelství vůči celému světu. Myslím, že jsou příliš narcističtí.”

„Nevíme, jak moc má na výběr. Byl v jedné cele s doživotním trestancem, drsným profesionálním lupičem.Myslíme si, že do toho byl Richard prostě vtažen. Lamar dokáže donutit lidi, aby dělali, co chce. Je toskutečné monstrum.”

Mladý doktor si kresby ještě chvíli prohlížel.

„Tahle ale nevznikla jeho rukou, že?”

„Ne. Je to otisk, který jsem našel v časopisu, který patřil Lamarovi ve vězení.”

„Je to obtažené. Linie je těžká a hrubá.”

„Věřím, že je to tak správně. Originál jsem neviděl. Bylo to vytlačené v Penthousu. Ve správném světle se

to objevilo a já to přenesl na papír.”

„Ano. Ale je jasné, že původní kresba byla Richardova.”

„Ano, pane.”

„Jistě. Vidím v tom podobnost. A na téhle kresbě si dával nejvíc záležet.”

„Našel jsem ji u Stepfordových. Řekli mi, že Lamar Richardovi přikázal, aby tam kreslil a zároveň hlídal.”

„Takže vznikla na objednávku?” „Ano, pane.”

„Má snad představovat… Lamarův pohled na vlastní osobu?”

„Zřejmě, pane.”

„Velmi roman, poslechněte, seržante, nemusíte mi říkat pane. Dave bude stačit. Všichni tady mi říkají

Dave.”

„Dobře, Dave.”

„Prima. Takže… představuje to Lamarův pohled na vlastní osobu. Muži, kteří si myslí, že jsou lvi, vidí samisebe jako silné, nadřazené a sexuálně provokativní osobnosti. Úžasná marnivost. Typická zločineckápovaha, řekl bych.”

„Zní to docela povědomě.”

„Ano, to by mohlo. Ale když se podívám na toho druhého lva, je v něm něco strojeného, je mocroztomilý. Ten první je mnohem syrovější, mnohem lepší. U toho druhého se Richard příliš snažil. V Richardovi se střetávají dva protichůdné impulsy. Je to velmi renesanční, velmi italské. Snaží se potěšitsvého klienta, mocného pána, který toho o umění moc neví a pozná jen, co se mu líbí a co ne. Zároveňale nemůže potlačit vlastní umělecké cítění, svůj talent, který ho zrazuje. Ví o tom, ale nemůže se přinutitklesnout na úroveň komerčního braku. Pohrdá svým tématem. Je to tak primitivní: Vikingové, prapůvodnízabijácká elita, hrající si na polích Páně. Hmmm. Co říká Ardent o banalitě zla? Je příliš přímočaré. ARichard tohle ví. Nekreslí to rád, ale samozřejmě nemá kuráž odmítnout. Co by se stalo, kdyby řekl ne?”

„To si ani nepřejte vědět.”

„Tak v tomhle dám na vás.”

„Je dobrý? Jako malíř?”

„No, něco v něm je. Technicky je zručný. Nechce to kreslit, a přesto kreslí a vzniklé napětí dodává

kresbám na zajímavosti.”

„Co ta třetí kresba?”

„Ach, spousta elánu a spěchu, má to šmrnc. Udělal to bezmyšlenkovitě. Levou polovinou mozku. Myslel

při tom na něco jiného.”

„Kreslil to těsně před tou loupeží. Použili ho jako předsunutou hlídku. Kdyby dělal svou práci dobře,

nemuseli ti lidé zemřít.”

„Nemáte ho rád, viďte, seržante?”

Bud se zamyslel.

„Ne, asi nemám. Dostal v životě příležitost. Lamar a Odell ne. Ti se jako odpad narodili. Richard mohl

dokázat cokoliv. To, co se mu stalo, se stát nemuselo. Je dost chytrý, aby tomu dokázal zabránit. Protoho nemám rád. Není to ani dobrý kriminálník. Lamar ano, Lamar je profesionál. Tenhle chudák je jen to,

čemu trestanci říkají buzna.”

„Dokážu si představit, jak pro něj vězení muselo být tvrdé,” řekl doktor Dickstein.

„A to je všechno?” „No, ano.”

„Tak vám děkuju. Trochu jste mi pomohl.” Oči ředitele muzea se náhle znovu vpily do těch tří kreseb. Po chvilce řekl: „Víte, možná je tu ještě něco.”

„Ano?”

„Nejspíš to nic neznamená.”

„Možná ne. Ale stejně mi to řekněte.”

„Co tady vidím, je proces –“ odmlčel se a hledal slova. „Jakýsi proces pročištění. Vybrušuje to, redukuje,snaží se to zjednodušit. Snaží se vypreparovat pro Lamara čirou esenci lva.”

Bud si kresby pozorně prohlédl. Pro číslo dvě a tři to platilo: stejný lev, stejná póza, ale o něcojednodušší, méně ozdob, odvážnější linie.

„Proč?” zeptal se.

„No, někdo by řekl, že se přibližuje komiksu. Nebo emblému. Zjednodušuje to na jakousi obchodníznačku. Nevím. Ale je v tom rozhodně spousta práce, spousta pokusů a metod. Tady, když byl nervóznípřed zločinem, nepřemýšlel a jen tak si čmáral. A vzniklo tohle, co je dosud ze všech nejlepší. Ať to

redukuje na cokoliv, už to skoro má. Lamarovi se to bude líbit.”

Bud se díval na kresby. Snažil se přijít na to, co by mohly znamenat. Chystá se snad Lamar dát obchodní

značku na své zločiny?

„Nevím,” řekl doktor. „Vypadá to jako něco, co už jsem někde viděl, ale… Existuje v kriminální kultuře

nějaká vizuální tradice? Možná to má něco společného s graffiti, může to být nějaké poznávací znamení,

nějaké prohlášení světu jako Já jsem tady pánem?”

Odmlčel se.

I Budovi to něco připomínalo.

Pak si vzpomněl na modré skvrny na Lamarových pažích a FUCK a YOU! na kotnících Lamarových rukou.

Náhle viděl Bud všechno jasně a zřetelně.

„Je to tetování,” vykřikl Bud, překvapený svým vnuknutím. „Richard navrhuje pro Lamara tetování!”

KAPITOLA 22

„Tetování?” vytřeštil oči Richard.

„To si piš,” řekl Lamar. „Na toms dělal! a teď se ti konečně povedlo!”

To, co leželo před nimi na konferenčním stolku, byl Richardův nejlepší a závěrečný lev, zvíře tak ryzí adivoké, že mohlo ve vteřině vyskočit z papíru a roztrhnout vám hrdlo. Zpívalo o krvi. Vedle něj byla krásnáblondýna se zlatavou, sametovou pletí, která objímala svého krále, ponořená do jeho hřívy. Bylo to jak z

erotického snu neonacisty.

„Chci ho hrdě nosit na hrudi. Chci, aby mi ho tam vytetoval umělec v opravdovém salonu. Nechci žádnoumazanici z kriminálu jako ty sračky, co už mám na kůži.”

„Jsem si jistý, Lamare, že by to někdo dobrý dokázal. Chci říct, viděl jsem v McAlesteru tetování, že jsemnevěřil vlastním očím. Rozhodně se z toho stává umění. Ti umělci výborně zacházejí s liniemi a barvami.”

Lamar si rozepnul a svlékl košili. I když na svém těle nepracoval pravidelně jako v Macu, jeho tělo bylostále plné svalů. Na jeho vypracovaných pažích inkoust vězeňských tetování vybledl, že vypadaly spíš jakomodré skvrny. Ale FUCK a YOU! na jeho rukou stále říkaly světu, kdo je.

„Hele,” řekl, „tak sem to přijde. Na hrudníku jsem nikdy nic neměl. Když jsem byl mladej a blbej nebo

vožralej a zhulenej nebo všechno dohromady, nechal jsem si potetovat celý ruce a záda. Ale sem bych

chtěl tohodle lva.”

„Tati,” řekla Ruta Betli, „to bude paráda.”

„Taky bych řek,” pokýval hlavou Lamar. „Víš, vždycky jsem se viděl jako lev. Co ty, Odelle, co si vo tom

myslíš? Myslíš, že bude Lamar vypadat dobře se lvem na hrudníku? Vopravdovým řvoucím lvem jako

tímdle, co nakreslil Richard?”

Odellův poškozený mozek se s tou myšlenkou popral a nakonec ji pochopil. Obrázek. Kůže. Lev. Grrrrrrrrr.

Strach. Hezkej.

„Taky! Taky!” vykřikl vzrušeně a při každé slabice vyprskl kukuřičné lupínky s mlékem.

„Chce taky jednoho, Lamare, přesně to ten kluk říká,” ozvala se Ruta Beth. „Může ho dostat?”

„Jasně že jo. Možná ne hned se mnou, protože někdo bude muset zůstat venku a hlídat. Ale pozdějc mu

taky necháme jednoho udělat. Kam bys to tetování chtěl, Odelle?”

Ale Odell nechtěl lva. Chtěl něco jiného.

„Pesa! Mare, mě pesa. Pesa Dell. Jojo?”

„Jasně, kluku, necháme ti udělat toho nejlepšího psa na světě. Tak co, Richarde, dokážeš nakreslit psa

stejně, jakos nakreslil lva?”

„Jistě, Lamare.”

„Tati, já chci taky tetování.”

„Jasně, miláčku.”

„Chci obrázek svý mámy a táty. Na záda. A havrana. Toho chci na pravý rameno.”

„Vsadím se, že to Richard zmákne taky, co, Richarde?”

„No, ano.”

Richard měl pocit, že brzy omdlí. Od doby, co byl chlapec, nenáviděl jehly. A jestli tomu správně rozuměl,co bylo tetování jiného než mučení jehlami? Sedět a nechat si propichovat kůži jehlou, která tam vstřikuje

kapky barvy a zůstane po ní nějaký nesmysl jako lebka a zkřížené hnáty nebo FUCK a YOU! Bylo mujasné, že by to nevydržel.

Ale věděl také, že proto je tam s nimi. Jeho schopnost zacházet s tužkou Lamara upoutala a přitáhla ho kněmu, dodala mu na významu. Předpokládal, že mu zachránila život.

„Richarde, potřebuju, abys mi pomoh.”

„Pomohl? s čím?”

„Člověče, tak dlouhos na tom dělal a teď je to perfektní. Chci, abys pracoval s tím chlápkem, co to budetetovat, aby to vypadalo přesně stejně. Nechci žádný chyby!” Jeho nálada se rychle zkazila. Napjal sval na

paži, aby vynikly kapky krve vytetované u rány, způsobené dýkou. Celé dílo bylo dělané se vší vážností,ale s nedostatkem talentu. Co ale rozčilovalo Lamara nejvíc, byla ta třetí kapka z vytetované rány. „Vidíte todle? Hele, vidíte to?” Všichni se shromáždili kolem.

„Jasně, tati,” přikývla Ruta Beth. „Co je tam špatně?”

„Nevidíte, jak je vedle? a ty vostatní jsou v řadě. To je špatně.”

Ale Richard si uvědomil, že to není chyba. Ten, kdo to vytetoval, se snažil, aby proud krve vypadal trochuautentičtěji, a chtěl toho dosáhnout změnou konfigurace kapek. Instinktivně tušil, že nepravidelnostznamená realismus. Kdyby to udělal tak, jak si Lamar představoval, vypadalo by to nepřirozeněji. Bitvamezi mecenášem a umělcem o kontrolu nad dílem je nekonečná. Bylo to jako papež versus Michelangelo.

„Myslím, že bych musel udělat nějaký průzkum. Musím najít člověka s opravdovým talentem. Nemůžešjen tak někam přijít a nastavit hrudník. Musel bych nejdřív vidět ukázky jeho práce. Řekl bych, že jsoučasopisy plné tetování. Tam by se dal někdo najít. A pak bychom mohli –“

„Ne, ne,” zavrtěl hlavou Lamar. „To by trvalo moc dlouho. A až to udělá, bude se to taky chvíli hojit. Čímdřív, tím líp. Chci to zmáknout hned, dneska v noci.”

„Ale Lamare, já –“

„Fort Sill, je ti to jasný?”

„Fort Sill?”

„Jasně. Na Fort Sill Boulevard.”

„Tetovací salony?”

„Je to tak. Zajedem tam dneska večer, a když vybereš chlápka, kterej dokáže to, co chci, zmáknem tohned. Pak zalezem, asi tak na měsíc. Plánuju další fušku. Sfoukneme to, a pak prázdniny v Mexiku!”

„Prázdniny,” řekla Ruta Beth, „Teda, tati, ty myslíš fakt na všecko!”

Dělo se to už málo, protože všichni měli tak rozdílné programy a plány, ale ten večer se to stalo a Bud bylšťastný člověk.

Byli tam všichni, jeho žena a dva synové, a seděli kolem stolu v Mahagonovém sálu restaurace Martin’s,nejlepším lawtonském podniku uplynulých čtyřiceti let. Bylo to místo, kde ještě uměli udělat pořádnýroastbeef, i když ten večer se Jen rozhodla pro nějakou rybu a Russ, přestože byl oslavenec, si vybral talíř

nudlí linguini s pepřovou omáčkou.

Bud byl štěstím bez sebe. Seděl a cpal se kusy načervenalého masa, které měl tak rád. Oba chlapcivypadali skvěle. Russ, který byl středem pozornosti, se na tu roli oblékl. Vzal si bílou košili, černé džínsy aboty a vlasy si ulízl dozadu. Náušnice byla jediná a malá, jako posledně. Jeff, v blejzru a kravatě,vypadal přece jen spíš podle Budových představ o studentovi Princetonu.

„Jsme na tebe tak pyšní, Russi,” řekla Jen.

„Nejlepší je, že Russ není jen chytrý,” řekl Bud. „Chytrých lidí je na světě spousta. Lamar Pye je takychytrý, chytrý jak opice. Ale Russ na sobě pracuje. Na světě je spousta lidí, kteří si myslí, že jsou mocchytří na to, aby něco dělali.”

Russ se tvářil skromně, ale bylo jasně, že ho chvála těší. Jen Jeff byl neobvykle tichý, přestože i on měldobrou zprávu: přestoupil do univerzitního mužstva.

„Tedy,” pokračoval Bud v proslovu, „říká se, že muž je tak bohatý, jak může být hrdý na svého syna –“

„Kdože to říká, tati?” škádlil ho Russ.

„Nevím přesně, kdo to byl, možná nějaký Rus, možná Řek a možná jsem si to právě vymyslel, ale jestli jeto pravda, tak jsem dneska večer nejbohatší člověk v Oklahomě.”

„Pomalu, tati,” brzdil ho Russ. „Možná mě vyrazej.”

„Tebe nevyrazí. Nikdo, kdo pracuje tak pilně jako ty, se nemá čeho bát. A až vystuduješ, najdeš si práci,která se ti bude líbit, a budeš mít syny, na které budeš moct být stejně hrdý jako já na vás.”

„Váš táta má pravdu,” vložila se do řeči Jen. „Vy dva pro nás hrozně moc znamenáte, děláte nám radost.A ještě ke všemu spolu tak dobře vycházíte.”

Bud trochu zapracoval na svém roastbeefu.

„Bude, myslíš, že bychom měli objednat šampaňské?” zeptala se Jen. „Řekla bych, že nám ti kluci dost

vyrostli.”

„Mami,” ozval se Jeff, „flaška šampusu stojí osmdesát dolarů.”

„Hele, Jeffe,” řekl Bud, „tvůj bratr nám právě ušetřil asi sto tisíc dolarů, tak si myslím, že můžeme utratit

osmdesát babek.”

„Jeffe, domácí je za čtyřicet dva padesát,” dodala Jen.

„V krámě ho můžete koupit za nějakých čtrnáct dolarů,” trval na svém Jeff.

Bud zavolal číšníka a trochu zahanben Jeffem objednal láhev domácího šampaňského. Když ho číšník

přinesl, nechal ho rozlít celé rodině.

Pak dramaticky pronesl: „Na Russe a na to, co dokázal.”

Všichni pozvedli sklenky s bublinkami a napili se, ale Bud si jen omočil jazyk.

„Pojďte, doleju vám,” řekl a nalil každému ještě půl skleničky.

Chlapci a Jen dopili šampaňské a byl čas jít. Bud se podíval na hodinky: bylo deset. Požádal o účet a bez

mrknutí zaplatil svou visa kartou, i když to bylo asi o čtyřicet dolarů víc, než čekal. Přesto to byl, navzdoryJeffově podivné rozmrzelosti, báječný večer.

Je snad poslední? napadlo ho.

Opravdu udělám takovou hloupost a nastěhuji se s mladou ženou do domku poblíž letiště?

„Bude?”

„Co?”

„Mluvíš si sám pro sebe.”

„Asi už mi haraší ve věži.”

V Jenině kombíku projeli tichými ulicemi Lawtonu a kolem půl desáté zaparkovali na příjezdové cestě.

„Tati, nevadí, když zajdu k Nicku Sisleymu?” zeptal se Russ. „Pořádá večírek.”

„Jen běž, ale přijď brzy. V pořádku, Jen?”

„Jen ať jde.”

„A co ty, Jeffe? Máš nějaké plány?”

„Myslím, že zajdu k Charliemu,” řekl.

Když oba chlapci odešli, řekla Jen Budovi: „A ty teď taky odejdeš.”

„Cože?”

„Nevypil jsi svoje šampaňské.”

„Možná ještě někam zajdu. Musím si ale ještě zavolat.”

„Co se děje. Bude?”

„Ale, dostal jsem takový nápad, který by mě mohl přivést k Lamarovi. Nejspíš z toho nic nebude. Musím

to jenom prověřit.”

„Dneska večer? Nemůže to počkat?”

„O nic nejde. Jen. Jen se chci stavit na Kmenovém policejním oddělení v komplexu Komančů a na něco se

zeptat. To je všechno.”

Podívala se na něj tak nevlídně, jak to neudělala za celý život. Obrátila se k němu zády a odešla nahoru.Díval se za ní a zdálo se mu, že by měl něco říct, ale jeho rty neopustilo jediné slovo. Zašla do ložnice azavřela za sebou dveře.

Lawton byla dvě města v jednom. Bylo to poklidné oklahomské město s dřevěnými domky v tichýchulicích, kde se každý třetí blok mohl pochlubit parkem, školou nebo kostelem, město, kde se životshromažďoval kolem Centrálního náměstí a sídla úřadu okresu Comanch. A bylo to posádkové město plné

zastaváren, striptýzových barů a sexshopů, které se rozkládalo od Fort Sill Boulevard po Cache Road.

V podnicích na Fort Sill Boulevard bylo narváno. Úzká ulice byla plná aut, které ozařovaly neony. Mladídělostřelci, osvobození od střílení sto pětapadesáti milimetrových nábojů do hor, po kterém jim ještěhučelo v uších a hlavy měli plné výpočtů potřebných k vyslání náboje správným směrem, se tlačili uvchodu a hledali rozptýlení. To obvykle zahrnovalo tělesné choutky a v téhle čtvrti byla místa, kde sechlap mohl za poctivých sto babek dobře napít a ještě si ho nechat vykouřit. Jen bylo potřeba vědět, kam

jít.

Mezi bary, poštovními schránkami, sexshopy a zastavárnami bylo možné najít i tetovací salony: jeden se

jmenoval Fantazie na kůži, další Malá Barma, Duhový biceps a tak podobně.

Ulice byly přeplněné jako vždycky před půlnocí a toyota se plazila dopravní zácpou.

„Jseš si jistý, že to je bezpečné?” vyptával se Richard.

„Jasně že jo,” řekl Larnar. „Tady akorát empíci hledaj vožralý vojcly. Městský poldové se držej dál. Kromě

toho todle auto prohlíd sám velkej Bud Pewtie a prošlo na výbornou.”

Ruta Beth opatrně popojížděla ucpanou ulicí. Nikdo si jich nevšímal; většinou míjeli auta plná vojáků, kteří

hledali, kde by to mohli rozsvítit.

„Co todle, Richarde?” zeptal se Lamar.

Neon nad tím salonem hlásil Tat-2’s, pod ním stálo „Nejlepší na západě” a ještě pod tím „Dle postupůnámořníka Jerryho Collinse z Honolulu. Práce dle vlastních návrhů možná. Motorkáři vítáni”.

„To by mohlo bejt, co hledáme, co, Richarde?” řekl Lamar.

„Vypadá to slibně.”

„Tak se na to koukni, mladej.”

Richard se zhluboka nadechl, vystoupil z auta a vešel do krámku. Za pultem seděly dvě napůl lidskébytosti a stěny byly plné malých kreseb. Jedno z těch stvoření, které připomínalo ženu, ho zřejmězaregistrovalo; to druhé se zdálo být úplně mimo. Ve vzduchu visel pach dezinfekce.

„Ahoj,” pozdravil Richard.

Žena si ho přimhouřenýma očima prohlédla od hlavy k patě. Musela vážit dobrých sto padesát kilo a nasobě měla džínsovou košili s krátkými rukávy, ze kterých přetékaly její tlusté paže, celé potetovanérůznobarevným inkoustem. Když zvedla hlavu, viděl, že se jí tetování táhne po krku až na bradu. Pohlédlna druhou netečnou postavu; byl podobně vyzdobený a to, co Richard původně považoval za kožnínemoc, se ukázalo být propracovanou pavučinou, pokrývající polovinu obličeje. Na sobě měl koženouvestu, pod kterou bylo vidět celou galerii, rozmístěnou na každém čtverečném centimetru jeho celulitidy;nejlepší byl ale zlatý špendlík, kterým měl propíchnutou bradavku. Richardovi přeběhl mráz po zádech.

„Co to bude, kámo?” ozvala se žena.

„Tak hele,” řekl Richard a snažil se. aby to znělo drsně. „Sem přemejšlel vo tetování. Na prsou. Barevný a

podle vlastního návrhu.”

„Podle přinesenejch vobrázků moc neděláme. Spíš věci ze západního pobřeží. Herečky a tak. Tydle

zatracený vojáci chtěj nejvíc „Miluju mámu.”

„Nemluvím o sobě. Je to pro kámoše. Ukážu vám svůj návrh.”

Richard přistoupil k pultu a položil na něj svého lva, krásnou ženu a hrad.

„Kurva,” ulevila si žena. „Rufe, užs viděl něco takovýho?”

Rufe se probral z mrákot a sklonil se nad kresbou.

„No teda,” řekl na konec. „To je tetování za dva tácy. Zabere to skoro celej tejden.”

„Dokážete to?” zeptal se Richard. „Tu jemnost. Linii, která se táhne dolů z hřívy přes tělo až na tlapy a

vystihuje jeho napětí a sílu. Ten krk. Podívejte, jak živě ten krk vypadá. Stejně jako prsa té ženy. Vidíte,

jak jsou pružná? Nechceme nějakou strnulou omalovánku. Musí to žít! Zvládnete to?”

„Jasně že to zmákne. Že jo, Rufe?”

Ale Ruf se sklonil ještě níž a pozorně kresbu studoval.

Pak řekl: „Jamie, ukaž mu to. To ukřižování.”

Obrátila se k němu zády a vyhrnula si košili. Richard se díval na kříž, na kterém visel pohledný motorkář,

vyvedený v živých modrých a červených odstínech, obklopený policisty v roli římských centurionů.

Richard si stěží udržel vážnou tvář.

„Dost dobrý, co?” řekla žena.

„Je to mý mistrovský dílo,” dodal Rufe.

„Je to fakt něco,” zhodnotil obraz Richard, ale myslel to jinak než Rufe a Jamie. Když se podíval zblízka,bylo mu jasné, že tohle není ono. Co mělo tetování v dramatičnosti a detailu, toho se mu nedostávalo vjemnosti linií. Všechny figury byly strnulé a stály ve stejných pózách; i obličeje měly stejné. Bylo to jaknakreslené nějakým cvokem, narvaným amfetaminem, který má své sadomasochistické představy o krvi a

bolesti, ale žádný cit pro ladnost živých forem.

„Tohle zrovna nehledáme, je mi líto,” řekl.

„Udělám to za patnáct stovek,” nabídl Rufe. „Přesně jako na tom vobrázku, cos mi ukázal. Každou čárku akaždej detail. Nikdo jinej ti to tady tak neudělá.”

Co když je opravdu nejlepší? napadlo Richarda.

„No dobře, možná,” připustil Richard. „Ale stejně, je to trochu… neurazíte se?”

„Jen to řekni. Jsem chlap. Vydržím to.”

„Je to trochu strnulé. Ten člověk, na kterém byste pracoval… on nic strnulého nechce. Když se mu to

nebude líbit, naštve se, a když se naštve, budou se dít věci. Můžete mi věřit.”

„Fajn. Jeho prachy, jeho kůže.”

„Kdo je nejlepší? Nejlepší ze všech. Ten čas, co mi ušetříte, mi za dvacet babek stojí.”

Položil bankovku na pult.

„No,” zamyslel se Rufe. „ty nejlepší se přestěhovali na západní pobřeží, tam to frčí víc. Ale, no, jedenchlápek tady zbyl. Vlastně ani moc nedělá, ale je to zatracenej génius. Kéruje vod narození.”

„Jak se jmenuje?”

„Jimmy Ky. Je to dobrej chlápek. Narodil se v Saigonu. Začínal v Orientu a tam je to vopravdový umění.Koukni na toho pavouka, co mám na ksichtě. Toho mi uďál v pětašedesátým v Tokiu velkej Horimono.”Naklonil se kupředu. „Koukni, vo kolik je to lehčí; tydle chlápci na to maj ruku, jen co je pravda. Jimmy Ky

u Horimona studoval. Jestli by to pro vás ale udělal.”

„No, každopádně s ním dáme řeč. Kde bydlí?”

Byla to noc binga.

BINGO, VYSOKÉ SÁZKY! hlásal nápis proti temnému nebi. Palác binga byla největší a nejzářivější stavbaKmenového komplexu Komančů u dálnice 65, kde laskavá vláda Spojených států vystavěla čtveřicielegantních budov pro lidi, kteří se o podobné věci moc nestarali.

Parkoviště bylo přecpané a za okny Paláce viděl Bud dav farmářů a lidí z města, jak se sklánějí nad svýmikartami, a „indiánské válečníky” a jejich „squaw” v kostýmech, kteří se mezi nimi proplétali a prodávali jim

další karty, kolu, buráky a podobné věci.

„Fajn, lidičky,” ozval se hlas, který slyšel i Bud na parkovišti, „máme tady jedna-šest. Jedna-šest pozorvšichni! a pamatujte si: když vyhrajete na dvou kartách, získáte čtyřnásobek jackpotu.”

Bud se ale k tomu divadlu obrátil zády a ušel k nižší budově asi dvě stě metrů daleko. Snažil se nevidětpřerostlou trávu, plechovky od piva a koly a nevšímat si graffity, které pokrývaly stěny nových budov.

Komančové. Kdysi slavní bojovníci, nejobávanější z Nížinných Indiánů, úžasní lidé, kteří jen spemmikanem vybojovali skvělá vítězství nad mnohem silnějším nepřítelem. Teď se živí hazardem, zatímco

jejich tradice upadají a jejich děti odcházejí do měst. Bud zavrtěl hlavou.

Došel ke dveřím, nad kterými bylo napsáno KMENOVÁ POLICIE KOMANČŮ, a vstoupil do zašlé, zeleněvymalované místnosti, kde za svými stoly seděl seržant a dva nebo tři strážníci. Všichni měli na sobědžínsy a baseballové čepice a v pouzdrech pistole SIG-Sauers. Byli to štíhlí, urostlí mladí muži anevypadali vůbec přátelsky.

„Dobrý večer,” pozdravil seržanta. „Jsem Pewtie, Oklahomská dálniční hlídka.” Ukázal mu odznak.„Hledám poručíka Jacka Běžící Antilopu. Je tady?”

„Vy chlapi od státní policie přijdete, jenom když si s něčím nevíte rady. Jde o Indiána, co?” řekl seržant.

„Vlastně nejde,” odpověděl Bud. „Je to bílý zabiják, před kterým vypadá průměrně odvážný grázl jakoMickey Mouse. Ale Jack by mi mohl s něčím pomoct.”

„To je v pořádku, seržante,” ozval se Běžící Antilopa ze své kanceláře. „Nemusíte dávat Budovi tak zabrat.Na bělocha docela ujde. Jak se vede. Bude?”

„Ahoj, Jacku, nepřibrals trochu v poslední době?”

Jack Běžící Antilopa měl na hlavě záplavu rozpuštěných černých vlasů a na krku tenkou kravatu, která jenzdůrazňovala jeho býčí šíji. Byl to chlap jak hora, vážil kolem metráku a z černých očí mu šlehaly blesky.

„Pojď dál. Bude. Jsem rád, že stále ještě kráčíš mezi bledými tvářemi a ne ve věčných lovištích.”

„No, ten pacholek Lamar Pye se mě tam rozhodně pokusil poslat.”

Bud vešel do kanceláře a posadil se.

„Tak proč jsi tady. Bude? Jde o toho Lamara?”

„Přesně tak.”

„Mohlo mě napadnout, že to takovýhle Gary Cooper vezme osobně.”

„Tak takhle to vůbec není, Jacku. Jenom bych si s tebou chtěl promluvit o jednom nápadu.”

„Tak do toho, bratře.”

„Vzpomněl jsem si na jeden několik měsíců starý oběžník. Bylo to o indiánském gangu, který převzal od

motorkářů obchod s narkotiky.”

„Říkají si N-D-N-Z,” řekl Jack. „Jsou to pěkní hajzlové. Dali se dohromady ve vězení. Posíláte naše bratry

do bílých věznic a pak se divíte, když tam udělají gang, aby se mohli postavit negrům, mexikánům a

bělochům.”

„Naše další provinění, jasně,” řekl Bud.

„Není to vlastně tak úplně záležitost Komančů, i když v tom jede i pár našich mladíků. Vedou to ale

Čerokézové. Můžeš si promluvit s Larrym Orlím Spárem v Kmenovém komplexu Čerokézů. On je –“

„No, vlastně mi o ten gang zas tak moc nejde.”

„Ale myslíš si, že by Lamar mohl profitovat z pohostinnosti domorodých Američanů v nějakém kmenovém

zapadákově.”

„Zase vedle. Jeden z charakteristických znaků N-D-N-Z je obřadné tetování kolem levého bicepsu, je to

tak?”

„Jo, to je pravda.”

„A já mám takový zvláštní pocit, že jim to dělá nějaký opravdový machr. Možná nejlepší v okolí.”

„Ti chlapi z N-D-N-Z by nic horšího nebrali. Za prachy z kokainu si to můžou dovolit. Rychlá auta, bílé

ženy a drahá tetování.”

„Přesně tak. A teď řekněme, že by si Lamar přál nějaké podobné tetování. Kam by šel? Do těch tchořích

děr na Fort Sill Boulevard? Aby tam chytil žloutenku typu B?”

„To na Lamara nevypadá, ale člověk nikdy neví.”

„Ale on chce to nejlepší. A to dělá ten člověk, o kterém mluvíme.”

„Aspoň se to říká.”

„Kde by ho bylo možné najít?”

„Hmmm,” zamyslel se Jack Běžící Antilopa.

„Chci si to pouze prověřit. Zjistit, jestli tam Lamar náhodou nebyl. Mohli bychom dát to místo sledovat.Lamar se ukáže, vlítnou na něj chlapi z přepadovky a Lamara odvezou nohama napřed. A nikdo nemusívědět, že ta informace byla od Kmenové policie Komančů.”

„Na bělocha nejseš úplně pitomej. Bude.”

„Dělám, co můžu.”

Běžící Antilopa chvíli přemýšlel a pak řekl: „Víš, co se se mnou stane, když začnu prozrazovat indiánskátajemství bělochům? Chlapi z N-D-N-Z mě pohodí do příkopu a nikdo mi nepřijde na funus ani senepostará o moji ženu a sedm dětí.”

„To chápu.”

„Poptám se, ale to je všechno, co ti můžu slíbit. Jasný?”

„Tak fajn, Jacku. Jenom doufám, že si Lamar nedělá zálusk na vaši hernu binga. Mohl by ti poslat pár

hochů do věčných lovišť.”

„Je mi to jasné. Bude. Ale víš, jak to je mezi bělochy a Indiány. To nezměníme.”

„Tak jo, vidím, že jsem tě zbytečně zdržoval.”

„Na, Bude. Dám ti navštívenku. Napíšu ti na ni můj telefon domů pro případ, že bys něco potřeboval.”

„To není –“

Ale Jack Běžící Antilopa naškrábal něco na zadní stranu navštívenky a podal ji Budovi, který si ji vzal a

mrzutě vyšel ze stanice.

Na odchodu zaslechl smích strážníků. Zas jeden běloch odešel s nepořízenou.

Na parkovišti uslyšel: „N-dvě. N-dvě. Poslední výzva, N-dvě.”

Unaveně nastoupil do auta. Další zbytečná cesta. Pak se podíval, co mu Jack Běžící Antilopa napsal na

navštívenku.

Stálo tam: Jimmy Ky, Route 62, Indiahoma.

Místo vypadalo opuštěně. Neon nesvítil, ale zblízka bylo pod třemi nebo čtyřmi čínskými znaky vidětpísmena TETOVACÍ SALONKY. Jen jste museli vědět, kam se dívat. Parkoviště bylo prázdné. Salon senacházel na Route 62, kousek od Indiahomy. Byla to dřevěná bouda naproti opuštěně benzince.

„Nikdo není doma,” řekl Richard. „Musíme se vrátit.”

„Myslím, že dneska je ta pravá noc. Zůstaňte tady, půjdem to s Richardem omrknout.”

Lamar vystoupil a sklonil hlavu, aby zkontroloval svou pětačtyřicítku. Richard zaslechl záhadné cvakání.

Pak Lamar došel ke dveřím a zabušil na ně.

Uběhla nějaká doba. Vítr svištěl ve vysoké trávě za domem. Hvězdy zářily jako tichý ohňostroj.

Nakonec se ozvalo nějaké štrachání a někde v domě se rozsvítilo světlo. Dveře se pootevřely. Jděte pryč,”

zašeptal někdo. „Máme zavřeno.”

Dveře se skoro zabouchly, ale Lamar mezi ně stačil strčit nohu a znovu je otevřel. V načervenalém světle

tam stál vychrtlý Asiat kolem šedesátky. Pokrývaly ho skvrny, jako by trpěl nějakou kožní chorobou.

„Ty jseš Jimmy Ky?” zeptal se Lamar.

„Jimmy Ky už tady nebydlí. Odjel. Jsem jeho táta.”

„Ale do prdele,” řekl Lamar. „Ty jseš Jimmy Ky. Mám pro tebe návrh.”

Lamar vešel dovnitř a Richard ho následoval.

„Slyšel jsem, že jseš nejlepší,” řekl Lamar. „Přesně takovýho hledám.”

Asiat se na něj beze strachu podíval. Richard poznal, že skvrny na jeho pleti jsou tetování, takové, jaké

ještě nikdy neviděl. Bylo lesklé, tmavé, úžasně propracované a byla ho spousta. Starý muž byl celý tmavěčervený a modrý, jeho obličej vypadal jako kaleidoskop.

„To jste dělal sám?” „Můj mistr Horimono.”

„To je fakt dost dobrý. Jseš taky tak dobrej?”

Lamarova agresivita naplnila vzduch; byl jako lev stojící před kozou. Koza zůstala ale podivně klidná; starýmuž se na něj díval bez jakýchkoliv emocí.

„Pořád se učím,” pokrčil rameny.

„Ukaž mu to, Richarde.”

Richard mu podal kresbu lva. Jimmy Ky ji chvíli studoval.

„Je to sračka,” řekl. „Proč chcete takovou blbost? Jeďte do města. Tohle tam dělá spousta lidí.”

„Ne, ne,” zavrtěl hlavou Richard. „Tak vám to připadá z vaší asijské perspektivy. Tohle je udělané zezápadní perspektivy a je to stylizované jinými metodami. Musí to vypadat západně, nemůže to mít ten

exotický –“

„Zvládnu to. Nejlíp! Ten lev bude řvát. Ale je to sračka,” přerušil ho lhostejně Jimmy Ky.

„Žádná sračka,” zavrčel Lamar. „Koukni, jak vystihnul hrdost toho lva. Koukni na ten jeho krk. Je toumění, zatraceně. Máme prachy.”

„Kolik?”

„Kolik chcete?”

„Za tohle čtyři a půl táců. Chcete to, tak plaťte.”

„Takovej balík! Žádný tetování nestojí tolik!”

Jimmy Ky se na něj mazaně díval.

„Jak moc to chcete, pane? Jestli vám to přijde moc, můžete jít a já se vrátím do postele.”

„Krucinál,” zašklebil se Lamar. „To je ale zlodějna.”

„Za to nejlepší se musí zaplatit,” pokrčil rameny Asiat.

„Sakra,” řekl Lamar. „Jak dlouho to bude trvat?”

„Tak dvanáct hodin. Když začnem hned, skončíme zítra odpoledne. Pak budete muset asi týden ležet a

chlastat. Zanítí se to a bude to bolet. Protrpíte si každou barvu. Horečka, pot, muka. Žádná sranda. Jak

moc to chcete?”

„Kurva,” řekl Lamar. „Já vydržím všecko.”

Obrátil se k Richardovi. „Ty a Ruta Beth zaparkujte auto u tý pumpy naproti, aby nebylo vidět. Zůstanetetam na hlídce. Odellovi řekni, aby přišel sem a vzal brokovnici. Jasný?”

„Ano, Lamare.”

„Tak jo, starouši. Dáme se do toho. Uděláš mi lva, jo?”

„Tak jo, Joe. Jdem na to.”

Ten starý muž vypadal vlastně docela šťastně.

Bud to na první pokus přejel. Nesvítilo tam žádné světlo. Byla to jen opuštěná dřevěná barabizna u cesty.Když ale dojel až do Indiahomy, uvědomil si, že už je moc daleko. Otočil auto a zamířil nazpátek. Zíral dočerné tmy.

Roastbeef v žaludku mu ještě neslehl. Před půl minutou si narovnal berettu .380 pod sponou na opasku,která mu tam způsobovala čím dál tím větší problémy. Na co sakra potřebuje tři pistole? Dvě jsou až dost.

Pak ale uviděl obrys stavení proti pustě prérii pod několika zakrslými stromy. Zajel na parkoviště apořádně si ho prohlédl. Vypadalo opuštěně. Nestála u něj žádná auta a neon nesvítil. U kraje jednohookna ale prosvítalo světlo.

K čertu s tím, pomyslel si. Když už jsem tady, můžu se tam rovnou podívat, aby to celé nebylo úplně kničemu.

Richard se díval na Rutu Beth ve slabém světle. Slyšel ji dýchat, viděl temnotu v jejích očích. Pocítil k níněco jako lítost. Představte si to: dítě objeví své zavražděné rodiče.

„Jak je, Ruto Beth?” zeptal se.

Podívala se na něj svrchu.

„Co ti je sakra po tom?”

Cítil její bolest. „Ruto Beth, já vím, jak někdy umí být život krutý. Napadlo mě, že kdyby sis potřebovala sněkým promluvit, jsem tady a –“

Trhla sebou.

„Nemyslíš doufám na sex?”

„Ale Ruto Beth, proč –“

Zamávala mu pod nosem svou malou pěstí.

„Jenom na mě šáhneš, Richarde, a přísahám, že budeš měsíc plivat zuby. A to ještě před tím, než si tě

veme do práce Lamar!”

„Ruto Beth, já jenom chtěl –“

„Sklapni,” zasyčela. Na parkoviště na druhé straně silnice zajelo auto.

Muž uvnitř chvilku počkal, pak vystoupil a zůstal stát venku.

„Vidíš něco?”

„Velkej chlap, kovbojskej klobouk, to je všecko.” „Policajt?”

„Nemám tušení. Ne v uniformě. Maj tady poldy v civilu?”

„Nevím,” pokrčil rameny Richard.

„Pochybuju,” poznamenala Ruta Beth pro sebe, protože od Richarda nečekala žádnou rozumnouodpověď. „Možná kdyby přijel z města. Ale přijel z vopačnýho směru, z Indiahomy. Třeba je to jenomnějakej votrapa na projížďce.”

„Proč by tady zastavoval?”

„Možná zná Jimmyho Ky. Není to polda,” řekla Ruta Beth. „Jak by to mohl polda najít? Podobný náhodyse prostě nedějou.”

Sledovali, jak velký muž kráčí k domu.

O bolest nešlo. Bolest Lamara neděsila. Vadila mu bezmocnost. Ležel na zádech pod velkým světlem.Hrudník měl oholený a vydrhnutý dezinfekcí, až ho pálil. Pak uviděl něco podivného: sklonil se nad nímjednooký obr. Přesně tak to vypadalo. Ve skutečnosti to byl jenom ten staroch s jehlou a okem zvětšeným

lupou, kterou si nasadil. Byla to operace a doktorovy gumové rukavice už byly kluzké krví.

„Je ve vás spousta krve,” zasmál se doktor. Lamarovi to připomnělo něco z minulého života, ale nemohl si

vybavit co.

Jediné spojení s realitou byla ta jehla. Bzučela Jimmymu v ruce. Nebyla to velká bolest, něco jako bodnutínožem, ale její ostré záblesky projížděly celým tělem a při každém cítil nutkání sebou trhnout.

„Nehejbejte se, sakra. Jinak to bude vypadat jako kotě, a ne lev.”

Lamar se snažil ovládnout. Ještě jedenáct hodin tohohle hnusu?

A tohle nebylo ještě to nejhorší. Zatím se dělaly jen základní barvy a větší obrysy. Těžší práce přijdepozději, až začne starý muž pracovat na detailech těmi nejjemnějšími jehlami a malinkými kapičkamibarvy, které vdechnou tetování život. Byl to pečlivý umělec, povznesený nad bolest, kterou způsobovalsvému klientovi. Ani jednou se nepodíval Lamarovi do obličeje; soustředil se jen na práci.

Lamar se bál dýchat. Čerpal sílu z jediného, svého bratrance Odella, který seděl na stráži u dveří dozadní místnosti s nepřekonatelnou trpělivostí a loajalitou mentálně retardovaných.

Zatracená tma! Ruta Beth vůbec nic neviděla. Auto bylo obyčejný pikap a ten muž byl obyčejný chlap,který tam stál, jako by se nemohl rozhodnout. Když se konečně pohnul a zamířil ke dveřím, něco v jehodržení těla jí bylo povědomé. Kde už to viděla?

„Jde, jde dovnitř,” ozval se Richardův přiškrcený hlas. „Co budeme dělat?”

„Drž hubu,” vyštěkla. Co mám dělat?

Dívala se, jak se muž blíží ke dveřím, znovu se zastavuje, aby si narovnal klobouk, jako by šel do luxusní

restaurace. Byl velký, dobře rostlý, ale žádný mladík. Jako by ho už někde viděla, sakra.

Sáhla pod sedadlo a vytáhla svou lyžařskou kuklu. Natáhla si ji na obličej a ucítila štiplavou vlnu, vlastní

pot a teplo.

„To nic nebude,” řekl Richard vyčerpaně. „Je to jenom nějaký kovboj. Chce se nechat tetovat. Je to

nějaký nádeník z olejových vrtů. Chce mít na bicepsu ,Miluju Susie’, to je všechno.”

„Drž už hubu, kreténe,” okřikla ho. Vzala ze zadního sedadla Lamarův dvanáctiranný poloautomatický

browning a odjistila ho. Přesvědčila se, že má za pasem Lamarův .45 SIG.

„Je to v pořádku,” blábolil Richard. „Je to dobrý.”

Muž vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Nastalo požehnané ticho.

„Ták,” řekl Richard. „To je všechno –“

Pak zaduněly výstřely, mnoho výstřelů, rychlých a divokých, a z místa, kde seděli, viděli, jak jejich

záblesky ozařují tmavý domek.

KAPITOLA 23

Zvířata!

Zoo!

Odell zíral na výstřední figury na zdech jako v tranzu. Kouzlo!

Viděl lva. Viděl ptáčka.

Pták ptáček a had. Tygr.

Grrrr! Tygr zlej! Medvěd. Brum!

Začal vydávat zvířecí zvuky a trochu se třásl. Tolik zvířat! Vyvolalo to hluboko ukrytý útržek vzpomínky:byl hodně malý a máma ho vzala na farmu paní Beánově, kde ho nechala hrát s kozami. Odell si vybavilvšechny ty kozy okolo něj, legrační zvuky, které vydávaly, jejich silný pach, měkké, mokré jazyky, kterému olizovaly obličej, a mámu, jak říká: „Ještě jsem ho neviděla takhle se smát.”

Pak se ale museli vrátit k tátovi. Táta byl blázen. Táta Odella fackoval a bil.

„Ty zatracenej blbečku, vošklivej jak prdel, bez kusu mozku v tý svý zkurvený hlavě,” řval táta, když ho

mlátil páskem. Máma plakala. Ale Odell nikdy neplakal.

Dveře se otevřely.

Bud se zastavil u dveří, položil ruku na kliku a překvapilo ho, že jsou otevřené. Vstoupil do malé chodby,odkud na něj zavanul pach vonných tyčinek, dezinfekce a potu.

Měl pocit, jako by vešel do svatyně. Když si jeho oči zvykly na slabé světlo, všiml si pestrobarevnýchvlnitých tvarů na stěnách. Ocitl se podruhé v jednom dni v muzeu. Viděl hady a podivná stylizovanázvířata, strnulá a zároveň živá. Jejich oči se na něj divoce upíraly. Slyšel dech, tichý hlas malého rádia apohlédl k místu, odkud zvuky vycházely, k pootevřeným dveřím za pultem, které vedly do další místnosti,jasně osvětlené jako operační sál. Viděl tam ležet polonahou postavu a další postavu, sklánící se nad ní skrvavýma rukama v gumových rukavicích, které držely podivný nástroj, zřejmě tetovací jehlu. A vedveřích se krčila další postava jako spící pes.

Bud se nadechl, řekl: „Haló, já jsem –“ a pak uviděl zmatenou tvář Odella Pye. Odell se šklebil a z úst muvisel jazyk. Uprostřed obličeje měl pod nosem černou díru a jeho oči vyzařovaly strnulou stupiditu kluka,

který se poprvé opil.

Bud se díval na Odella a bylo mu jasné, že je v maléru.

Ten okamžik jako by trval celou věčnost, jako zadržený dech. Pak to propuklo.

Odell se vymrštil do akce, vytasil odněkud pistoli, ale zároveň vytrhl Bud z pouzdra svůj Colt Commandera on a Odell vypálili skoro současně.

Záblesk z hlavní ozářil místnost; na stěnách se zahemžila klubka pestrobarevných hadů. Bud nebylzasažen a nevěděl, jestli zasáhl Odella, pochyboval o tom, protože vlastně ani nemířil a střílel jen jednou

rukou, a bezmyšlenkovitě stiskl kohoutek ještě sedmkrát v rychlosti, která připomínala samopal. Azjevně to bylo nepřesné jako samopal, protože Bud viděl létat velké kusy omítky, které mu zakrývalyvýhled. Pak byla zbraň prázdná a Bud zaklel, protože jen idiot nepočítá výstřely a nenechá si přednabíjením jednu kulku v hlavni.

Skrčil se, vytrhl ze sumky náhradní zásobník a zacvakl ho na místo. Z pultu, za kterým se ukrýval, létalytřísky, jak ho broky trhaly na kusy a střípky skla mu létaly do obličeje. Bud necítil bolest. Třikrát vypálilsměrem, odkud výstřely přicházely, a po druhé ráně měl pocit, že zaslechl zasténání. Odell zmizel. Vevzduchu visel kouř. Na okamžik bylo ticho.

Pak ze dveří vyrazil malý modrý Asiat. Bud na něj zamířil a málem vystřelil, ale pak se znovu soustředil nadveřní rám, kde spatřil Lamara Pye, v podřepu a s pistolí v každé ruce, který ale Buda zjevně neviděl.

Bud namířil na nezřetelný obrys jeho postavy, vystřelil ještě třikrát a znovu nabil s jedním nábojem v

hlavni.

Bylo mu jasné, že tím prozradil svou pozici, a pokud Lamara nezasáhl smrtelně, může čekat opětovánípalby. Proto Bud sklouzl doleva, přitiskl se ke zdi, po které zacouval k něčemu, co se ukázalo být dveřmi,

a pozpátku do nich vklouzl.

Tmu prořízly záblesky. Lamar a Odell vystřelili společně, což znamenalo, že Odell není mrtvý a možná anizraněný. Pult, za kterým se Bud předtím kryl, se pod jejich palbou skoro rozpadl. Zaslechl, jak kohoutekLamarovy pistole cvakl naprázdno, a jiný, dutý zvuk, který naznačoval, že i Odell nabíjí. Z Lamara nicneviděl, ale namířil pistoli na temné místo, odkud vycházely Odellovy výstřely, a pak, přesvědčený, žezahlédl nějaký pohyb, rozhodl se poslat tam dva nebo tři výstřely. Střelba ale zaháněla démony strachu,kteří se objevili odnikud, aby mu řekli, jaký byl blázen, když tam šel bez posil, a dokonce i bez vysílačky, a

tak střílel, dokud nebyla pistole prázdná. Znovu si myslel, že zaslechl výkřik. Zahodil colt a vytrhl z

podpažního pouzdra svou novou berettu.

„Ááááách, ááááách,” ozvalo se z temnoty. Byl to Odell a jeho hlas byl plný bolesti.

„Sakra, kluku, zůstaň ležet,” vykřikl nešťastně Lamar v odpověď. „Kdo sakra jseš, chlape? Ser na to, jestlinejseš polda, nic ti neuděláme.”

Bud byl zticha. Kdyby otevřel ústa, určil by Lamarovi místo, kam má střílet.

„Áááááách. Mami. Áááááách. Mami.”

„Zůstaň na zemi, Odelle, taťka bude za chvilku u tebe. Kde je to zkurvený auto?”

Auto? Je jich víc? Zločinci mají posily. Polda ne.

Krucinál, pomyslel si Bud.

Kdo to sakra je?

Kde se tam vzal? Proč se to muselo stát?

Lamara všechno bolelo, bez košile si připadal nahý a zranitelný a po hrudníku mu tekla krev. Největšístarosti mu ale dělal Odell. Zdálo se, že je vážně zraněný. Ještě nikdy v jeho hlase neslyšel tenhle tón, tak

žalostný, tak zvířecí. Lamara to naplňovalo zuřivostí.

Kdyby se tak dokázal soustředit a přemýšlet, nebo kdyby se objevila ta zatracená Ruta Beth. Kde sakra

je?

„Cooo?” ozval se Odellův roztřesený hlas.

„Buď zticha, Odelle, hned budem pryč,” zavolal na něj.

Zbýval mu jediný zásobník, dva už vystřílel. Sedm nábojů. Kde je sakra ta Ruta Beth?

Lamar se rozhlédl kolem. Pěkná blbost, ukazovat se takhle na světle, když jeho nepřítel sedí ve tmě.

Přesně ta pitomá chyba, která může stát člověka život.

Vyskočil a hlavní pistole rozbil velké světlo nad stolem. Místnost se ponořila do tmy.

Jak dlouho už to trvá?

Tak třicet vteřin?

Kde je ta zatracená Ruta Beth?

Doplazil se zpátky ke dveřím a upřel zrak do tmy. Nic neviděl. Ten chlap musí být někde vzadu v krámě,za zničeným pultem. Ale kde? Našel si nějaký úkryt? Je už mrtvý? Lamar slyšel, jak Odell lapá po dechu.

Lamar se snažil soustředit. Hlavní je dostat se ven. K čertu s tím chlapem, ať je živý nebo mrtvý, hlavní jeodtamtud vypadnout. Přemýšlel, jestli je střelba slyšet venku.

Kdo kruci jseš, ty hajzle.

„Kdo jseš, kurva?” zařval Lamar do ticha.

Chytrý chlap, ani se nepohne.

„Cooo?” zachraptěl Odell. „Máma!”

Chce vidět mámu? Ano, slíbil tomu chudákovi, že ho vezme ke hrobu jeho matky, a zatím se o to ani

nepokusil. Jak ale mohl, se všemi těmi policajty za zadkem?

Pak, když si jeho oči zvykly na tmu, něco uviděl. Vypínač na zdi, kousek od něj.

Rozsviť světlo, Lamare. Posviť si na toho hajzla a zab ho.

„Marrrre,” zašeptal Odell.

Bud byl tak přitisknutý k podlaze, že se skoro nemohl pohnout. Byla naprostá tma. Slyšel Odella sténat a

chraptivě dýchat, ale od okamžiku, kdy Lamar rozbil světlo, se nic nestalo.

Snažil se odhadnout, kde jsou dveře do tetovací místnosti. Tam se skrývá Lamar a čeká, až Bud vydá

nějaký zvuk. Nebo ne? Možná se Lamar právě plazí k němu, aby ho odrovnal zblízka.

Ne! Pohyb po podlaze plné skla by dělal hluk. Ale nic se neozývalo, jen Odellovo chroptění. Možná jenom

čekají na své kumpány.

Náhle se rozsvítilo světlo.

Bud zamrkal oslněnýma očima. Práskl výstřel od neviditelného Lamara, ale zasáhl jen kus dřeva z

rozbitého pultu, který odlétl pryč.

Jediné, co Bud viděl, byla velká pistole v Lamarově ruce, pevně sevřená pětačtyřicítka s dlouhou hlavní.

Čas jako by se zpomalil.

Bud zamířil a vystřelil.

Lamarova ruka explodovala v rudé mlze a pistole zmizela. Lamar uklouzl a upadl, neozbrojený, se

strachem ve tváři.

Bud znovu zamířil.

Snažil se dát si na čas, to znamená vystřelit ve dvou desetinách vteřiny místo v jedné. Hlaveň jehoberetty mířila přímo na obličej Lamara, který tam bezmocně ležel.

Dell bolet moc.

Červená šťáva všude! BOLET! BUM do ruky, BUM do prsa, BUM do břicha, BUM BUM BUM.

Marrr?

Mar plaká?

Ne, Mar!

Zlej bolet Mar. Ne bolet Mar! Mar Della kámoš.

Ne, zlej!

Zabít zlej!

Když Bud vypálil, svět kolem něj náhle ztratil rovnováhu a zahalil ho oblak prachu.

Ucítil pálivou bolest v noze, skrčil se a otočil.

Za pultem stál Odell. Kus čelisti měl ustřelený; Bud viděl zuby a mrskající se jazyk. Oči měl divoké a

šílené. Brokovnici, ze které právě na Buda vystřelil, držel v jedné ruce, jako by mu ta druhá byla k

ničemu. Z rány na hrudi mu prýštila krev.

Odell stiskl spoušť ještě jednou, ale nic se nestalo.

Postupoval směrem k Budovi a pušku držel jako hůl.

Bud vypálil šestkrát a mířil do středu těla. Každá kulka vyvrtala do Odella díru, ze které vystříkl proud

krve, ale on se nezastavil.

Bud vystřelil po sedmé. Devítimilimetrový projektil Odella konečně zastavil. Padl na kolena a z posledních

sil se snažil znovu postavit.

„ODEELLEEE!” ozval se Lamarův výkřik.

Bud zamířil na čelo a vytrhl z něj kus lebky. Zamířil na oko a provrtal pod ním modrou díru. Zamířil na krk

a roztrhl ho. Úderník cvakl na prázdno.

Odell dopadl na něj celou vahou svého obrovského těla, ze kterého stříkala krev. Jeho ruce sevřely Budůvkrk, ale síla už z nich vyprchala. Bud se snažil vymanit zpod jeho těla, když si vzpomněl na zbraň nabřiše.

Vytáhl berettu .380 zpod košile, nacpal ji Odellovi do podpaží a mačkal spoušť, dokud nezůstal Odell ležet

bez hnutí.

Bud se zpod něj vysoukal a vstal.

Lamar se postavil na nohy. Držel levou ruku v pravé jako kytici krvavě rudých růží.

„Zase ty,” řekl Lamar. „Ty zkurvenej Bude Pewtie. Zastřelils dítě.”

Bud namířil na jeho čelo, překvapený, že se Lamar ani nepokusil krýt, a stiskl spoušť. Pistolenevystřelila.

Podíval se na ni. Vyplýtval všechny náboje na Odella.

V následujícím okamžiku jako by domem prolétl uragán. Auto smetlo přední část domku a všude serozlétlo sklo a kusy dřeva.

Postava v černé masce za volantem namířila brokovnici na Buda, který uskočil jen zlomek vteřiny předtím, než zbraň vystřelila. Ucítil píchnutí dalšího broku, který ho tentokrát škrábl ve vlasech. Bud spadlpozadu po schodech a zůstal ležet na posledním stupni, který mu vyrazil dech, a před očima mu zajiskřilo.

Převalil se na všechny čtyři a odplazil se dál do tmy, hnán čistě zvířecím instinktem utéct.

Nikdo ho ale nepronásledoval.

Místo toho uslyšel řev motoru couvajícího auta, nejspíš už s Lamarem na palubě, které pak se zakvílením

pneumatik zmizelo. Bud naslouchal náhlému tichu.

Richard nikdy neslyšel nikoho řvát tak čistě zvířecí bolestí.

„Aáááááááá!” kvílel Lamar. Svíjel se na zadním sedadle a držel se za zmrzačenou ruku. Všude byla krev:

na sedadlech, na dveřích, všude.

Naprosto soustředěná Ruta Beth za volantem zatím řídila auto nocí.

„Zpomal, sakra,” křikl na ni jednou Lamar přes bolest, když se mu zdálo, že jedou moc rychle.

Ale jestli čekali sirény policejních vozů, ambulance a vrtulníky, nic se neobjevilo. Nikdo je

nepronásledoval.

„Musíme mu sehnat pomoc,” řekl Richard. „Nebo vykrvácí.”

Lamar znovu překonal bolest a zařval: „Kurva drž hubu, Richarde. Už to neteče. Jenom to bolí. To

vydržím. Ruto Beth, odvez nás domů, slyšíš?”

„Vykrvácí,” vřískal Richard. „Krvácí to.”

„Drž hubu, Richarde,” okřikla ho Ruta Beth. „Nech to na taťkovi.”

Lamar se snažil ležet klidně, ale bolest byla příliš silná.

„Nezbavíme se auta, Lamare?” zeptal se Richard. „Možná mají jeho popis.”

„A co pak, ty blbče. Najdou ho a vystopujou nás až na farmu. Neřek bych, že měl ten parchant čas nanějaký vočumování, měl dost starostí sám se sebou. Ach –“

Projela jím náhlá vlna bolesti; napjal se a zasténal. Zdálo se, že to přichází v pravidelných vlnách, nebo vzatáčce, když odstředivá síla nažene do rány krev.

„Tati, opravdu to zvládneš?”

„Jeď sakra, Ruto Beth. Kde jste kurva byli? Stříleli jsme po sobě s tím chlápkem asi hodinu, než jste sevobjevili. Proč jste ho nesundali už na tom parkovišti?”

„Lamare, miláčku, my nevěděli, že je to polda. Vypadal jako nějakej kovboj v pikapu. Pak začalo to pekloa my se snažili vymyslet, co dělat. Bylo mi jasný, že když tam vtrhnem dveřma, zastřelí nás on nebo ty.

Tak jsem tam vjela. Nemohlo to trvat víc než minutu.”

„Bylo to jak celej den! Ten hajzl byl dobrej, ustřelil mi ruku.”

Chvilku bylo ticho.

Pak se Kuta Beth zeptala: „Co se stalo s děckem?”

„Odell je mrtvej. Ten zasranej policajt ho musel trefit aspoň padesátkrát. Nikdy jsem neviděl chlapa,kterej by se udržel na nohách s takovou spoustou olova v těle. Sakra, Odell byl někdo, Odell byl –

Aááááááááááááá!”

V jeho těle vybuchla bolest. Pak ztichl.

Ruta Beth se rozplakala.

„Chudák Odell,” vzlykala, „kdyby ho svět nechal na pokoji, nikdy by nikomu neublížil. To je tak smutný.

Už nikdy neuvidí hrob svý mámy. Lamare, tati, to je tak hrozný, co se mu stalo!”

Richard se jen díval na Oklahomu ubíhající kolem, ještě větší prázdnotu, než byla v jeho životě.

„Jak se tam ten parchant dostal, to bych rád věděl. Jak věděl, že tam budem?”

„Možná to byla jenom smůla,” pokrčil rameny Richard.

„Taková smůla není, Richarde. Byl to ten parchant Bud Pewtie, ten seržant vod dálniční hlídky. Má hajzl

víc životů než zkurvená černá kočka. Na tý farmě jsem ho střelil dvakrát a pořád ho mám za prdelí. Jak todokázal? Jak to moh vědět? Je to ňákej Dick Tracy, nebo co? Je to zatracenej Columbo? Je to RůžovějPanter? Jak to kurva moh vědět?” Otázka zůstala viset ve vzduchu. Lamar se opřel a trochu se uklidnil.

Pak se znovu vymrštil.

„Je jenom jeden způsob, jak se může polda dneska něco dovědět. Koupit si práskače. Máš tu pistoli,

Richarde? Tu velkou?” „Mám, Lamare.” „Naval ji sem.”

Richard neochotně podal zbraň Lamarovi. Ten natáhl kohoutek a namířil mu na hlavu.

„Proboha, Lamare, já –“

„Jseš si jistej, žes s nikým nemluvil, mladej? Jseš si jistej? Měl bych ti ustřelit hlavu jenom pro jistotu.”

„Prosím, ne, Lamare. Ach, prosím, prosím. Přísahám, že jsem nic neprozradil. Kdy bych to udělal? a jak?

Vždyť jsem ani netušil, kam nakonec pojedem. Počkej a v novinách si přečteš, jak se tam dostal.”

„Tak jo, věřím ti. Na to nemáš koule, abys mě zradil,” řekl Lamar. Povolil kohoutek smithu a pohodil ho na

sedadlo. Pak se zase opřel.

„Krucinál, to bolí,” zasténal. „Do prdele, to tak strašně bolí. Ten zasranej Bud Pewtie!”

Bud neměl žádné ponětí o čase. Měl pocit, že se skrývá ve sklepě už celé hodiny. Kůže na hlavě ho začala

nesnesitelně svrbět a v ráně na noze mu bušilo; bolest sílila každou vteřinou. Když si sáhl na obličej,zjistil, že je celý rozdrásaný. Najedno oko viděl zamlženě, jako by v něm měl zrnko písku velikosti cihly.Byl v šoku, ale ani na chvíli neztratil vědomí.

Vzpomněl si, jak se naposledy vypravili s rodinou tábořit do rezervace Wichita Mountain. Bylo to někdy vroce 1991. Tenkrát byli naposled někde jako rodina. Russ byl v prvním ročníku a malý Jeff mohl být tak vsedmé třídě. Už tenkrát měl problémy, ve škole se mu moc nedařilo a měl málo sebedůvěry. Budvzpomínal, jak si tenkrát přál svého syna tehdy obejmout, odehnat všechno, co ho sužovalo, a říct: Neboj,

všechno bude dobrý.

Bud se trochu ztratil ve vzpomínkách: vybavovalo se mu, jak zelený byl tenkrát svět, jak čistý. Bydlelivysoko na hřebeni v přívěsu, který Bud připojil za svůj pikap, a pod nimi se rozkládala většina státu. Byltenkrát tak šťastný. Tolik se všichni milovali, i když o tom nikdo nemluvil.

Pak uviděl světlo.

Paprsek ho oslnil. Za ním rozeznal přikrčené postavy s namířenými zbraněmi.

„Ani se nehněte, sakra. Ukažte ruce.”

„Nevím, jestli s nimi můžu pohnout.”

„Měl byste se sakra snažit.”

Bud ukázal ruce na světle.

„Kdo jste?”

„Seržant Bud Pewtie, Oklahomská dálniční hlídka. Dostal jsem zásah.”

„Máte odznak?”

„Jasně že mám. Neudělejte s tou pistolí nějakou pitomost. Sáhnu si do kapsy a vytáhnu ho. Nemámzbraň. Chci říct, všechny moje zbraně jsou nahoře. Jede sem už záchranka?”

„Řítí se sem celý svět. Nahoře leží ten pacholek Odell Pye a je v něm spousta děr.”

„Dal mi zabrat, to vám povím,” řekl Bud, vytáhl odznak a ukázal jim ho. Nahoře na schodech se objevilodalší světlo.

„Bude? Proboha, na tebe je ale pohled. Je to jeden z nás, šerife. Doktora. DOKTORA! Pošlete sem

někoho, je tady zraněný policista! HNED!”

Objevili se dva muži ze záchranky, rychle ho prohlédli a zjistili, že nemá žádná vážná zranění.

„Ale povím vám, že pořezaný jste pořádně,” řekl mu jeden z nich, kterého Bud znal od dopravních nehod.

„Vypadá to, že máte obličej plný střepů. A vidím, že máte něco pod kůží na hlavě.”

„Taky to pořádně bolí.”

„To vám tedy věřím, seržante.”

Zřízenci ho položili na nosítka a spolu s šerifovými pomocníky ho vynesli ze sklepa.

Objevil se do záře reflektorů. Další auta přijížděla, ještě když ho nesli do ambulance. Zastavila tam

dodávka FBI. Lidé od televize už tam byli.

„Počkejte,” zavolal někdo. „Vy jste Pewtie?”

„Ano, pane,” řekl Bud.

„Lon Perry, šerif okresu Jackson. Seržante, nemůžu dovolit, abyste mi obraceli okres vzhůru nohamapokaždý, kdy vás napadne nějaká tajná operace, hlavně když se ani neobtěžujete dát mi vědět, že

pracujete na mém území.”

„Jste vedle, šerife,” vyštěkl na něj jeden seržant. „Je zraněný, právě vyřídil druhého nejhledanějšího muževe státě a nejspíš vyvrtal díru do toho prvního a žádný civilista nemá ani škrábnutí. Ustupte z cesty.”

Byla to silná slova, ale brzy se objevil další muž, který oba protivníky oddělil. Byl to plukovník Supenski,který vypadal, jako by ho právě vytáhli z postele.

„Sakra, Bude, vy si nedáte pokoj, co?”

Bud se na nějaké otázky moc necítil. Řekl jen: „Proč všem tak dlouho trvalo, než se sem dostali? Mělijsme tady druhou světovou. To vám nikdo nezavolal?”

„Vůbec nikdo. Vlastně ani neměl kdo zavolat. Jimmy Ky se vyplazil z křoví, když Lamar a jeho kámošiodjeli, deset minut počkal, zkusil zavolat, zjistil, že to auto strhlo telefonní linku, a tak se vypravil třikilometry do města za šerifem. Lamar zmizel.”

„Sakra,” řekl Bud. „Vím, že jsem ho trefil, viděl jsem krev. Viděl jsem, jak upustil pistoli. Zasáhl jsem hopořádně.”

„To jste taky udělal, Bude. Willie, přines to sem. Tady jsou vaše trofeje. Bude.”

Technik dálniční hlídky přišel s igelitovým sáčkem. Vypadalo to, že v něm jsou dvě kyselé okurky, každá

na konci trochu potrhaná.

„Co to sakra je?” chtěl vědět Bud.

„Lamarovy prsty. Malíček a prsteníček levé ruky. Ustřelil jste mu je. Bude. Na jednu noc je to pořádný kus

práce. Bude.”

KAPITOLA 24

V Komančské pamětní nemocnici se nad Budem na operačním sále pohotovosti sklonil mladý doktor a dvě

sestry a skoro dvě hodiny mu vytahovali střepy z obličeje. Také při tom Budovi vyjmuli brok z kůže nahlavě a další, který se mu zasekl do masa levého lýtka. Ten byl ze všeho nejhorší. Hrozně to bolelo. Lékyproti bolesti, které mu dali, mu trochu pomohly, ale nedokázaly ho zbavit pocitu, že mu do masa někdozapichuje žhavou jehlu.

Když s ním byl první tým hotov, nastoupil oftalmolog, kterého přivezl vrtulník z Tulsy, aby se podíval najeho oko. Ten ho několik minut zkoumal a pak z něj vytáhl ošklivý střep, který se zapíchl do oční bulvytěsně pod zornici.

Ukázal ho Budovi: vypadalo to jako skleněná čepel, čirý malý nůž.

„Měl jste štěstí, seržante. Milimetr napravo a mohl jste ztratit zrak natrvalo. Předepíšu vám antibiotika adám vám na oko obvaz, ale za pár dní se vaše vidění vrátí k normálu.”

„Díky, doktore.”

„Já děkuju vám. Je to pocta pracovat na tak statečném muži,” a pokračoval nějakým blábolením o Budově

hrdinství.

Ale Bud si vůbec nepřipadal jako hrdina. Na tom, co udělal, nebylo nic hrdinského, nic, co by se hodilo dofilmu, kde šlo všechno jak po másle a dávalo to smysl. Tohle byl jenom zmatek, jako když se perou kočky

v pytli. A s tímhle vědomím si nemohl nepomyslet: mohl jsi to udělat líp. Byla to pravda.

Kdyby jen nahlédl do okna a zjistil, koho to Jimmy Ky tetuje, mohl se dostat k telefonu a zavolat posily a

teď by se v márnici chladili všichni, ne jenom chudák Odell. Zatím mu k tomu nikdo nic neřekl, kroměněkolika pochvalných pokývnutí od policistů na místě činu. Někdo jednou řekl, že kdo vyjde z přestřelky

živý, vyhrál. Bud se s tím ale nespokojil. Skoro dostal Lamara. Skoro!

Když s ním doktoři skončili a Bud byl umytý a utřený, převezli ho na soukromý pokoj. Tam na něj čekalaJen s Jeffem. Přistoupila k němu a jen se dotkla jeho paže. Nevypadala moc skutečně, protože s obrazemna oku neviděl prostorově; vypadala jako na fotografii. A byla k smrti unavená, protože ji vytrhli zespánku v pět ráno se zprávou, že její manžel byl znovu postřelen. Naštěstí hned dodali, že nebyl zraněnvážně.

„Ach Bude,” zašeptala.

Mdle se na ni usmál a cítil, jak mu suché rty praskají.

„Ach, Bude,” řekla znovu.

Jeff stál stranou v rohu místnosti.

„Kde je Russ?”

„Ten nepřijde,” odpověděla. „Odjel k jezeru se svými kamarády. Nevolala jsem mu. Řekli mi, že budeš vpořádku.”

„To je dobře. Ať pořádně oslaví ty přijímačky. Tohle nic není.”

„Kdy tohle skončí?”

„Už to skončilo,” řekl. „Přísahám.”

Za okamžik se objevila sestra a poslala je pryč, aby počkali na chodbě. Potřeboval si odpočinout; stále bylv nebezpečí šoku a hlavně chtěl být na druhý den svěží.

Když se ale konečně ocitl ve tmě, nemohl usnout. Neklidně se převaloval. Snažil se nemyslet na to, co sestalo, ale útržky přestřelky se mu stále míhaly před očima. Pohled na Odella, kdy se vztyčil před ním.Proboha, musel ho v několika vteřinách rozstřílet na kousky. Skoro se mu z toho udělalo špatně. Vytrhlsvůj colt, palcem ho odjistil a vysypal do něj celý zásobník v čase, který snad ani nebylo možné změřit.Bylo ale tak snadné udělat nějakou chybu: mohl špatně uchopit pažbu, pak by nenahmátl pojistku, nebopistoli odjistil, ale netrefil by se. Jediná chybička v sérii složitých pohybů, a prohrál by.

A tolik střílel! Řekněme, že by se držel trochu zpátky. Možná kdyby lépe umístil své výstřely a zamířilznovu. Pamatoval si, že mířil jen jednou, na Lamarovu velkou ruku s coltem. Jak z té rány vytryskla krev a

pistole odlétla. Vždycky se říká, že se při přestřelce máte soustředit na protivníkovu ruku se zbraní. Protoje také tolik zranění rukou. Přesně tak to udělal i on.

Ale hlavně nedokázal dostat z hlavy pohled na Odella. To, kolik olova jeho tělo pohltilo, a přesto senezastavil, bylo to jako něco z hororu. Viděl, jak explodovalo jeho srdce, jak se roztrhl jeho krk, jak mu

ulétl kus mozku. Ale Odell se stále blížil, robot, kterého se nedotkne ani bolest, ani smrt. Co ho hnalo

kupředu, jaká zásoba zvířecí zuřivosti? Ale možná to nebyla zuřivost. Možná to byla láska. Jediný člověk,na kterém ubohému Odellovi záleželo, byl Lamar, který ho hluboce miloval. To ho hnalo kupředu i pokolapsu nervového systému. Nakonec ho vyřídil svou berettou .380. Co kdyby ji ale neměl? Bezpochybyby zemřel, Odellovi zbývalo dost síly, aby z něj vymáčkl život.

Následujícího rána ho přišel prohlédnout nový doktor a ujistil ho, že nezemře, alespoň ne v následujícíchtřiceti letech. A pak přicházeli jeden po druhém muži v oblecích. Za státní policii se tam objevil plukovník Supenski, následovali dva vyšetřovatelé dálniční hlídky a vyšetřovatel z kanceláře šerifa okresu Jackson.Chyběl jen poručík Henderson z OSBI.

Hlavní vyšetřovatel byl mladý, neodbytný státní zástupce.

Jak prý se Bud cítí?

Cítil se dobře.

Je připraven odpovídat?

Byl připraven.

Chce, aby byl přítomen jeho státní zástupce?

„Tak moment,” ozval se plukovník.

„Pouze rutinní otázka, kladená v každém případu násilné smrti,” usadil ho státní zástupce.

Formality byly u konce, mohlo se začít.

Bud pomalu odvyprávěl svůj příběh a snažil se nevynechat jediný detail kromě rozhovoru s Jackem Běžící

Antilopou. Přestřelku popsal v mučivých detailech.

„Varoval jste je před střelbou?”

„Varovat je? Snažil jsem se je zabít!”

„Vyškrtněte tohle ze záznamu, sakra,” řekl plukovník Supenski. „Nemyslel to tak.”

„Myslel jste to tak, seržante Pewtie?”

„Ne, pane. Jen jsem se snažil přežít. Nebyl čas je varovat. Viděl jsem zbraň v ruce pachatele a došel jsem

k závěru, že má v úmyslu použít ji proti mně, tak jsem spustil palbu.”

Tak to pokračovalo několik hodin: kde byl on, co si pamatuje, kde byli Lamar s Odellem, a tak dále a tak

podobně.

V jednom okamžiku si Bud uvědomil paradoxní podrobnost.

„Víte, tři týdny jsem s sebou nosil tři pistole a pro každou rezervní zásobník. Tahal jsem s sebou

osmapadesát nábojů. Sakra, kdybych jich měl padesát devět, Lamar by byl teď na prkně.”

Právníci odešli kolem šesté. Po poradě s vyšetřovateli mu jejich šéf sdělil dobrou zprávu.

„Myslím, že jste odvedl skvělou práci, seržante. Pan Uckley se mnou souhlasí. Nebude vzneseno žádné

obvinění. Jste čistý.”

„Děkuji.”

Odešli a nechali Buda s plukovníkem.

„Takže, Bude,” začal plukovník, který musel už dlouho mlčet. „Řeknu vám tohle: to, co jste udělal, jemistrovský kus policejní práce. Jsme na vás hrdí. Ale, Bude, už jsem vám to říkal a musím to opakovat –tohle není žádná osobní válka. Nejste žádný kovboj. Rozumíte, co říkám? Je jiná doba, dneska se všechno

řeší v týmu. Bude, nepotřebuji osamělého vlka, který se chce pomstít. Ještě jednou vás nachytám, žejdete po Lamarovi, a spolehněte se, že vás potrestám. Mohl bych vás také dostat na nošení skrytézbraně, protože podle přísně právnické interpretace jste k tomu nebyl autorizován v době, kdy jste byl na

nemocenské.”

„Ano, pane. Mohu ale jen opakovat: není v tom nic osobního. Už nikdy nechci toho parchanta vidět kromě

dne, kdy bych proti němu svědčil.”

„Takže berete na vědomí, že jste na oficiální administrativní dovolené? Nebudete se potloukat nikde, kde

byste mohl narazit na Lamara? Jste formálně zbaven policejních povinností. Je to rutina, nic to

neznamená, ale co jsem řekl, myslím vážně.”

„Ano, pane, nedělejte si starosti. Chci jen jít domů, to je všechno.”

„V pořádku. Budu vám věřit. Další věc, dostal jsem zprávu o předběžném ohledání Odella. Chcete to

slyšet?” „Ano.”

„Zasáhl jste ho třiatřicetkrát, Bude. Čtyři pětačtyřicítky, třináct tři sta osmdesátek a šestnáct devítek. A

většina z nich byly zásahy do trupu. Dokonce jste ho zasáhl třikrát do hlavy. Moc toho z něj nezbylo.”

„Dal mi pořádně zabrat, to je fakt.”

Bud se trochu otřásl.

„To, co ale nevíte, vás moc nepotěší. Mám zprávu od našeho tiskového mluvčího, který sleduje televizi a

noviny. Novináři jsou celí bez sebe nadšením, že jste Lamarovi ustřelil prsty. Jako by to byl nějaký vtip.”

„Řekl jim někdo, jak často je při přestřelce zasažena ruka?”

„Můžete jim říkat, co chcete, ale stejně uslyší jen to, co už znají z filmů. Tak to prostě je. Ale Lamara by z

toho mohl chytit rapl. Chceme vás a vaši rodinu přestěhovat do bezpečí.”

„Proboha.”

„Bude to tak nejlepší. Bude.”

„Mám syna, který trefil home run, a druhého, který má odmaturovat s vyznamenáním. Nemůžu je vzít ze

školy. Tohle je nejlepší čas jejich životů. Nikdy se už nevrátí.”

Plukovník se na něj zamyšleně díval.

„No,” řekl nakonec, „možná jenom zařídím nonstop hlídky u vašeho domu. Bude to tak v pořádku?”

„Velmi si toho cením.”

„Řekl bych, že se o sebe drsňák jako vy dokáže postarat sám.”

„Mohu se vás na něco zeptat, plukovníku?”

„Jistě, Bude. O co jde?”

„Jde o C. D. Hendersona. Co je s ním?”

„Poslali ho do důchodu. Utratil spoustu státních peněz a nic z toho nebylo. Vy jste toho získal víc znakresleného lva než on z přesčasů za půl milionu dolarů. Měl problémy s pitím, věděl jste to? Už bylo načase. I když osobně doufám, že odejdu lépe. Zahořklý starý beran. Je hrozné, co se z něj stalo.”

Buda si tam nechali ještě tři noci, které prožil se svým starým přítelem, lahvičkou percodanu. Čtvrtéhorána v deset hodin ho propustili do Jeniny péče. Odvezla si ho domů ve svém kombíku. V noze mu ještěcukalo, a přestože už nenosil obvaz přes oko, viděl pořád rozmazaně. Kromě toho měl pocit, že má nakaždém čtverečném centimetru těla škrábanec nebo modřinu.

„Teď už by sis měl konečně dát pokoj.”

„Nic jiného mi ani nezbývá. Budu hodně spát, chodit na Jeffovy zápasy, a tak podobně.”

„Bude, sezona už skoro skončila. Hraje se už jen zítra večer.”

„Tak vidíš, tohle je další věc, kterou jsem moc nezvládl, viď? Málo jsem si Jeffa všímal. To proto je v

poslední době tak uzavřený?”

„Bude, co se děje?”

„Jak to myslíš?”

„Něco se děje. Doma už skoro nejsi. Až když už tam jsi fyzicky, v myšlenkách jsi někde jinde. Nemluvíš s

námi. Jako by sis nechával to nejlepší pro někoho jiného.”

Budem zacloumal vztek. Nesnášel, když z něj Jen páčila jeho tajemství. Ale ovládl se.

„To je všechno kvůli Lamarovi. Mám za sebou dvě přestřelky, zabili mi parťáka, pořád někde jezdím nebo

ležím v nemocnici a právě jsem zabil člověka. Tohle všechno mi leží v hlavě.”

„Ne, Bude, je v tom něco jiného. Znám tě už pětadvacet let. Vím, že se něco děje. Musíš mi to říct.”

Bud byl celý nesvůj. Tohle je skvělá šance, říkal si. Pověz jí to. Vysvětli jí to hned, civilizovaně, přátelsky.

Nemusí to přece být hádka s pláčem a výčitkami. Prober to s ní. Řekni jí: někoho jsem potkal, záleží mi na

ní, přišel čas na změnu. Bude to v pořádku. Je to nová příležitost pro všechny.

Bud ale nedokázal vyslovit ani první slovo. Nedokázal si to vůbec představit.

„Ne,” trval na svém. „Všechno je v pořádku. Jenom si chci odpočinout a přečíst si v novinách, že Lamara

dostali. Přísahám.”

Její otázka zůstala viset ve vzduchu celou cestu domů.

Zastavili před domem a Bud tam uviděl parkovat povědomé auto.

„Už jsou tady dlouho?” zeptal se.

„Ano. Dva muži od OSBI. Další auto je vzadu. Zvala jsem je dovnitř, ale řekli, že zůstanou hlídat v autě.Myslíš, že nám chce něco udělat?”

„Lamar? Nevím. Pochybuju.”

„Když to říkáš ty.”

„No, nemůžu nic předvídat. Ale tihle chlapi venku mu to nedovolí.”

Bud na ně mávl, na dva podmračené mladíky pod obrovskými kovbojskými klobouky, kteří na něj kývli a

dál se rozhlíželi po okolí.

Bud vstoupil dovnitř. Tak rád vcházel do vlastních dveří, i když měl při každém kroku pocit, jako by seplazil ve střepech. Stejně to byl dobrý pocit, přežít přestřelku, vrátit se domů a zjistit, že všechno jepřesně stejné, jako když odcházel. Zdálo se mu, že z něj spadla velká tíha.

Došel k sejfu na zbraně v přízemní šatně, nastavil kombinaci a dveře se otevřely. Ležely tam jeho pušky apistole a matně se leskly. Sáhl po brokovnici s krátkou hlavní, zasunul do ní pět nábojů, ale nenatáhl ji.Zamkl dveře a pušku opřel vedle nich.

„Miláčku, vyndal jsem brokovnici. Kdyby něco, stačí ji natáhnout. Je tady v šatně, vedle sejfu.”

„Dobře, Bude.”

„Kde jsou noviny?”

„V obýváku.”

„Vezmu si je nahoru.”

Neodpověděla.

Bud vyšel do prvního patra. Zul se, vzal si další percodan a natáhl se v ložnici. Přečetl si všechno opřestřelce, zjistil, že tam o něm mluví jako o tajném agentovi dálniční hlídky, dobrý vtip!, a prošel ikomentáře plukovníka a půl tuctu dalších důstojníků o tom, jak dobrou odvedl práci. Byla tam i jeho

rozmazaná oficiální fotografie.

Obecně se k němu tisk stavěl příznivě. Mluvili o něm jako o nějakém hrdinovi a nikdo se nezmínil, že jetýž policista, kterého Lamar a Odell zaskočili před třemi měsíci; to bylo dobře, protože to aspoňnevypadalo jako „pomsta”, za kterou to každý považoval. Možná byli ti reportéři příliš hloupí, aby si to dali

dohromady, ale spíš jim někdo řekl, aby se o tom nezmiňovali, a oni pro jednou poslechli.

Nelíbila se mu ale hra, kterou rozehráli s těmi prsty. Skoro se zdálo, jako by to považovali za vtip, který

udělal schválně. Kdyby byl tak dobrý střelec, jedna kulka by zabila Odella a druhá Lamara.

Okolo jedné usnul. Když se ve tři probudil, padl mu do oka lístek, který nechala Jen na psacím stole.

Odešla si něco zařídit; Russ a Jeff přijdou pozdě, chtěli jít večer za kamarády. Je to v pořádku?

Bud sáhl po telefonu a vytočil Hollyino číslo.

„Ahoj,“ řekl, „jak se máš?”

„Ach, Bude, všichni říkají, jaký jsi hrdina! Jsi slavný!”

„To je za chvilku přejde, věř mi. Tihle novináři všechno zapomenou, jakmile to napíšou.”

„Jsi v pořádku?”

„Je mi dobře, opravdu. Sundali mi z oka obvaz, ale mám na obličeji strupy a obvaz na noze, která je ještě

opuchlá a trochu mě bolí, ale jsem asi tužší než maso z vola. Lamar na mě nemá zuby. A já nemám zubyna něj.” „Kdy tě uvidím. Bude? Tolik chci být s tebou. Chci ti pomáhat.” „Žádnou pomoc nepotřebuji. Je mi dobře. Miláčku, vidím to tak na den dva, než se ten zmatek trochu

uklidní. To vydržíš, že?”

„Uděláš to, Bude, viď? Pořád si mě držíš od těla, ale určitě chceš být se mnou. Nepřežila bych to, kdybychtě měla ztratit. Mám takový strach, že si to rozmyslíš.”

Bud jí nikdy neslíbil, že odejde od rodiny. Tím si byl jistý. Nedokázal to vyslovit. Slíbil jen, že to zváží.

Možná v tom nebyl velký rozdíl pro ni, ale on ho viděl jako zásadní.

V Hollyině hlase bylo tolik touhy a zoufalství. Jak ho může tolik milovat? Je blázen? Co by se stalo, kdyby

ho uviděla, jak ho vidí Jen, jako netečného samotáře, který si hodně bere, ale málo dává, a pro nějž je

nejlepší zábavou čištění pistole? Toho se trochu bál. Věděl ale, že ji nedokáže ranit.

„Pracuju na tom. Když na mě ti chlapi stříleli, bál jsem se, že tě už neuvidím.”

„Dobře, Bude. Musela jsem to slyšet.”

„Bude to brzy, Holly. Přísahám.”

Zavěsil a vstal. Prošel prázdným domem a podíval se oknem na černé auto OSBI s anténami a urostlými

mladíky uvnitř. Byl naprosto v koncích, příliš nervózní, aby usnul, a neschopný jít ven. Zapnul si doletelevizi na zprávy v šest, aby se podíval, jestli tam nebude něco o Lamarovi.

Nebylo tam nic. Hlavní zprávou byl Lamarův kult. Znovu se projevil v noci na budově střední školy.

Někdo napsal na cihlovou zeď tělocvičny velkými písmeny ZABILI ODELLA. A pod to LAMAR SE VRÁTÍ.

KAPITOLA 25

Lamar si myslel, že vydrží všechno. Na ráně na ruce se udělal strup a nedostala se do ní žádná infekce;šíleně to bolelo, ale bolest nebyla problém. Zklamání, které Lamar pociťoval při pohledu na nedokončenétetování, na hrubě načrtnutého a nedokončeného lva, bylo silné, ale za ta léta ve vězení se naučiltrpělivosti a věděl, že i to jednou zmizí.

Žal byl něco jiného. Něco takového Lamar nepoznal za celý svůj život; jeho otec zemřel na dálnici dřív,

než se on narodil, takže ho nikdy nepostrádal. Pak tam byla jeho matka, nevýrazná, nemocná žena, která

ho dávala na vychování jeho tetám; byl v polepšovně, když se upila k smrti. Nic necítil, ani náznakosamělosti. Když zemřela Odellova matka Camilla, když byli právě s Odellem na osmnáct měsíců ve vězení

pro ozbrojený útok, cítil bolest. Byla to ta nejlepší žena, kterou kdy potkal, jemná a laskavá a milovalaOdella, i když ne dost, aby zabránila svému muži přivazovat ho na řetěz ve stodole a mlátit ho řemenem.O to se postaral Lamar sám. Tato bolest ale brzy zmizela. Objevila se a náhle byla navždy pryč.

Ale teď Odell. Nevěřil, že ho ta ztráta někdy přestane bolet. Představoval si ji jako černou kočku, která semu plazí po hrudi, aby ho zadávila. Nemohl se zbavit utkvělé představy, že jestli si někdy lehne a usne, ta

kočka ho zabije. Chtěla jeho smrt. Připlazí se jednou v noci, teplá a předoucí, a položí se mu na hrudník.On bude lapat po dechu, ale ta kočka bude vážit tunu a její předení bude znít jako drtička štěrku. Rozdrtího.

„To ta zatracená kočka,” říkal Lamar na vysvětlenou, proč nemůže spát a místo toho se potuluje pofarmě, prochází se po nekonečné prérii mezi zakrslými stromy, které jako by se v černém vzteku snažilystrhnout z nebe měsíc.

Při těchto procházkách se snažil zrekonstruovat Odella ve své mysli, jako by tím toho chlapce mohluchránit osamění ve studeném hrobě. V Odellovi toho byla spousta, na co se mohl spolehnout: očekávaltoho tak málo, nebylo ho možné zastavit v jakékoliv bitvě, neznal strach ani lítost; každý okamžik prostěprožil a pak na něj navždy zapomněl. Lamar se o něj staral celá léta. Rozuměl podivnému jazyku svéhobratrance, rozuměl výrazům jeho tváře a dokázal z ní vyčíst každou jeho náladu.

Ve svém srdci zůstal Odell nevinný, i když na Lamarovu žádost udělal mnoho hrozných věcí. Prostě udělal,co mu Lamar řekl, aniž by v tom nacházel jakékoliv potěšení. Neměl potřebu ovládat, zabíjet nebo loupit;vyžadoval jen trochu pozornosti a jídla, a tak to bylo až do konce jeho dnů. Lamar ho ale vláčel za sebou,učinil z něj nástroj své zločinné vůle a teď dopustil, aby byl zabit.

Ne, ne, opakoval si. Tak to není. Ty a Odell byste byli spolu ještě léta, nebýt toho zatraceného Buda

Pewtieho.

Vybavil si záblesky Pewtieho zbraně v temnotě a to mu připomnělo okamžik, kdy byla Odellovi ustřelenačelist a jeho malá slovní zásoba byla omezena jen na zvířecí vytí.

A pak se rozsvítila světla a on uviděl, že Odellova čelist visí na vlásku a z rány stříká krev. Musel to býtten první výstřel, který předznamenal průběh celého souboje.

Na tom Budu Pewtiem bylo něco zvláštního, něco, co z něj dělalo nebezpečného protivníka. Lamarvzpomínal, jak mu u Stepfordových došly v pistoli náboje, když ho chtěl vyřídit, a jak do něj střelil zbrokovnice. Bylo to, jako kdyby mu vybuchla záda! Kráčel jako podříznuté prase, krve byla celá kaluž! aten parchant nebyl ani pořádně zraněný! Jenom nějaká škrábnutí od ptačích broků! Zatraceně podezřelé.

A to druhé setkání. Bud Pewtie při něm vstoupil přímo na farmu Ruty Beth jako natvrdlý slon, dostal se kLamarovi na pár metrů, takže stačilo jen vyskočit a vyrazit tomu poldovi sekyrou mozek z hlavy. Bylo byto tak snadné! Mohli ho zahrabat, sebrat mu auto a odjet se schovat někam do Mexika nebo Kalifornie.Ale on to neudělal, hrál na jistotu a chudáka Odella to stálo život.

Nejvíc ho ale děsilo to, co děsilo i Buda, Odellův šílený pochod přes místnost, zatímco na něj Pewtiestřílel jednu kulku za druhou. Musel ho trefit aspoň dvacetkrát, zatímco na něj Lamar jen zíral a držel seza ustřelenou ruku. Odell byl opravdový muž! Pro celý svět to mohlo být jen přerostlé dítě, ale proLamara to byl muž, který za něj položil svůj život, což byla pro Lamara nepředstavitelná oběť. Za celá svá

léta ve vězení nic takového neviděl.

Lamar tedy trávil noci v polích, znovu a znovu promýšlel tytéž věci a pěstoval svůj zuřivý vztek. Jednénoci pršelo a jeden blesk stíhal druhý, ale Lamar si toho nevšímal. Vyšel na kopeček, stál tam v dešti bezkošile, nad ním se míhaly blesky a duněl hrom. V záblescích se svět kolem něj zjevoval v ostrýchobrysech; viděl farmu, vzdálenou dálnici a hory na obzoru. Blesky a hromy mu připomínaly výstřely.

„Měl by si zajít k doktorovi,” řekl Richard. „Zanítí se mu to a umře. Nebo se z těch hromů a blesků zblázní,udělá nějakou pitomost a vezme nás s sebou.”

„Drž hubu, Richarde,” okřikla ho Ruta Beth. „Taťka trpí. Opravdu trpí. Potřebuje čas.”

„Potřebuje doktora. Nemůžeš si nechat ustřelit dva prsty a čekat, že se ti to zahojí samo.”

„Ty jseš takovej trouba, Richarde. Slyšela jsem, že ve čtyřiačtyřicátým přišel tátův brácha Cy vo ruku vmlátičce. Žádnej doktor tam nebyl, tak mu to jenom pořádně zavázali a za pár dní už byl zase na nohách.To jenom zhejčkaný lidi z města potřebujou doktora pokaždý, když jim začne kapat z nosu.”

„A jak dlouho žil?”

„No, umřel rok po tom na horečku, ale to s tím nemělo nic společnýho.”

„Ruto Beth, já –“

Dveře se rozlétly, dovnitř chrstl déšť a jako ve špatném filmu se v nich objevila blesky osvětlenáLamarova postava s rozcuchanými vlasy, šílenýma očima a provazci svalů pod mokrou kůží.

„Richarde,” zavelel, „přines si svý malířský náčiní. Chci, abys pro mě něco namaloval. Budeš kreslit, jakokdyby na tom závisel tvůj život. Musím ten obraz vidět, nebo umřu, Richarde.”

Richard zalapal po dechu.

„Ano, Lamare. Řekni mi, co to je. Nakreslím to. Jenom mi řekni, o co jde.”

„Richarde, chci vidět Odella v nebi, jak sedí bohu v pravé ruce a hraje si s koťátkem. Nad hlavou másvatozář. A na druhý ruce sedí bohu Ježíš, celej šťastnej, že je tam jeho novej nejlepší kámoš Odell s

nima.”

„A-ano,” zakoktal Richard a pomyslel, že je to pořádná výzva pro jeho skromný talent.

„Jo, ale není to jenom to nebe. Dole na zemi, Richarde, dole na zemi bude nakreslenej ten zasranej Bud

Pewtie, jak hoří. Víš, jak to myslím? Jeho maso se pálí v nekonečným pekelným vohni. Řve vo pomoc, alezbytečně. Je ti to jasný?”

„Ano, udělám to, Lamare. A co ty? Ty na tom obrázku nebudeš?”

„Jasně že jo, mladej,” řekl Lamar. „Já budu ten se sirkama.”

Richard kreslil, jako by v těch plamenech byl on sám. Věděl, že je to absurdní zakázka, ale svýmzpůsobem mu dělalo dobře, že může Lamarovi nějak pomoci, i když šlo o takový nesmysl.

Snažil se vybavit si Sixtýnskou kapli, kde bylo toto klasické renesanční téma, nebe na zemi, dualitaexistence, odměna a trest, vystiženo nejlépe. Nebyl samozřejmě žádný Michelangelo, ale pochyboval, že

by Lamar tohle jméno znal, a tudíž nepředpokládal, že by mu tohle plagiátorství způsobilo nějaképroblémy. Představoval si to takhle: dílo plné čirého vzteku a zločinecké touhy vládnout a zároveňpřekypující nevinností. Bude to šílené umělecké dílo, takové, kterých je málo, ale přesto existují –například Célinovy nebo Mahlerovy práce, případně nihilistické kovbojky Sama Peckinpaha, blázna,kterého někteří lidé považují za skvělého umělce.

Cítil se úžasně svobodný. Jeho prsty jen létaly a objevovaly nové a zajímavé nápady. Každá nová linievedla k další linii v jakési umělecké extázi. Ať už Lamar udělal pro něj nebo jemu cokoliv, konečně se muteď podařilo zbavit Richarda zábran, zbavit ho myšlenek na to, co je „vhodné”, zbavit ho předstíranésofistikovanosti. Práce teď vycházela přímo z jeho id, nebo z Lamarova.

Nebe představoval vrchol hory, rudý a obklopený mraky. Náš Pán byl shovívavý motorkářský král v sedlesvého harleye a z jeho rysů vyzařovala spravedlnost a klid; ve své levé ruce držel svého syna Ježíše,vyobrazeného jako motorkářského kapitána v lesklé kůži, s úzkým, asketickým obličejem, zvýrazněnýmivlasy v koňském ohonu, které mu visely zpod šátku. Měl tetování JEŽÍŠ JE LÁSKA a také on vyzařoval klid

a odpuštění. A pak Odell. Jeho si Richard vybavoval se zvláštním zalíbením; vyléčil jeho zaječí pysk adodal jeho pohledu bystrost; nedal mu to neohrabané tělo přerostlého kluka z farmy, ale lesklé svalykulturisty. Jeho ústa už nebyla malá a zastíněná temnou štěrbinou nad nimi, ale pevná a výmluvná. Novélícní kosti mu dodaly na jisté primitivní důstojnosti.

Byla skoro půlnoc, když dokončil hrubý náčrt první poloviny kresby; ale teď, v tvůrčím zápalu, nemohlpřestat.

Ach, matko, pomyslel si, měla bys mě vidět teď.

Pro Buda Pewtieho se snažil představit si bolest tak strašnou a pohlcující, že byla mimo všechno chápání.Jak vystihnout hrůzu mučení, definitivní a totální degradace prostým obrazem? Snažil se myslet na hrůzné

věci, zastřelené staré lidi v tomhle domě; ale i víc, scény z Auschwitzu, nekonečné průvody vychrtlýchtěl; nebo tu slavnou fotografii plamene z napalmu ve Vietnamu, ze kterého vybíhá malá holčička anechává za sebou svou matku a malého bratříčka, aby se upekli.

Ale nic z toho nepomáhalo; nedostalo ho to tam, kde potřeboval být.

Co je to nejhorší, ta nejstrašnější věc, o které kdy slyšel? Ten šílenec v „Mlčení jehňátek” ve svém„ženském obleku”? Německý důstojník, který nutil Sofii, aby si vybrala, které její dítě zemře a které bude

žít?

Ne, řekl si, nejhorší věc, o které jsi kdy slyšel, je mladík, který oslepil svou matku. Který neměl na to, abyji zabil. Nebyl dost silný, i když ji nenáviděl skoro tak, jak ji miloval. Snažil si připomenout si mechanismus

svých úderů, svou náhlou výbušnost, zvuk ostří probodávajícího kůži a oční důlky. Vzpomněl si, jakkvílela. Bože, žebrala o slitování. Byla ale tak slabá. Tak dlouho mu vládla, a tak slabá přitom byla. A jak

silný se cítil on a jaký prožíval obscénní pocit uspokojení.

„Tu máš, matko, tu máš! Teď víš, jaké to je!”

Přesně tohle jí řekl.

Když polapil tu odpornou představu a uložil si ji jako fosilní palivo, začal znovu kreslit.

Lamar seděl jako Rodinův Myslitel a sledoval, jak vychází slunce. Plazilo se nad okraj prérie za dálnicí apředpovídalo další horký, jasný oklahomský den. Takhle brzy svítilo jen pro farmáře, pro lidi, kteří vstaliještě před ním, aby udělali pořádný kus své nekonečně práce dřív, než nastanou vedra. Lamar se cítil,jako by vybil svůj vztek a zhroutil se po tolika bezesných dnech a nocích, kdy bojoval s horečkou, bolestía tou zatracenou černou kočkou, která ho všude sledovala. Jeho obličej byl bez výrazu, jeho oči prázdné.Byl bez košile, poloviční lev vypadal skoro abstraktně. Vlasy mu splývaly po širokých zádech. Nadechl sezhluboka ústy přes suchý, mrtvý jazyk. Nic na jeho těle se nepohnulo; byl nehybný jako kus kamene, i

když žíly na jeho svalnaté pravé paži byly naběhlé a občas náhodný nervový impuls způsobil, že se jeho

zbývající prsty zachvěly.

Seděl tam už od tří hodin, kdy se vrátil z jedné ze svých nočních procházek.

Richard se k němu přibližoval bázlivě. Cítil se jako malý chlapec v přítomnosti obra.

Stál tam a čekal, až si ho Lamar všimne.

Po dlouhé chvíli se Lamar konečně ohlédl.

Richard zahlédl dvě lesklé stopy na jeho tvářích, které tam dříve nebyly. Pak mu došlo, že Lamar potichu

pláče.

„Lamare, jseš v pořádku?”

„Hrozně trpím, Richarde,” řekl Lamar. „Trpím tak moc, že to asi nepřežiju.”

„Prosím, Lamare. Co bychom si bez tebe počali? Takhle nemůžeš mluvit. Zvládneš to. Před úsvitem se

všechno zdá být černější.”

„Richarde, ten ubohej kluk by nikdy neuďál nic špatnýho, kdybych ho do toho já nenavez. To já bych měl

teď ležet na prkně, ne von. A slíbil jsem mu, že ho vemu ke hrobu jeho mámy, a nesplnil jsem to. Teď

nebude mít ani žádnej pohřeb. Zahrabou ho v nějaký papírový rakvi a to bude všecko. Je to tak smutný.

Je mi z toho na umření.”

„Dodělal jsem tu kresbu, Lamare. Přidám do ní barvy, jestli se ti bude líbit.”

Podal ji Lamarovi, který si ji chvíli pozorně prohlížel. Pak Richard uslyšel vzlyknutí a Lamar se úplně

zhroutil.

Richard tam stál s pocitem, že nějak narušil Lamarovo soukromí. Vidět tak silného a nebojácného muže,jak hystericky vzlyká, Richarda zmátlo. Bylo to jako vidět plakat jeho otce, když byl přitom přesvědčený,že otcové nepláčou. Matky pláčou. Ale jeho to nikdy nedělala.

Pak ale Lamar zvedl hlavu a řekl: „Sakra, Richarde, to, cos udělal, je úžasný. Odell v nebi a Bud Pewtie vpekle. Jseš fakt umělec. Když se na to dívám, jsem si jistej, že je tam nahoře a čeká na mě. Je to, jakokdybys mi zvednul z ramen děsnou tíhu, Richarde.”

„To nestojí za řeč, Lamare,” mávl rukou Richard, překvapený tou reakcí.

Pak se Lamar podíval na spodní část, zobrazující peklo.

„A tohle má bejt co?” zamračil se. „Říkal jsem ti přece, že se má píct jako v pekle.”

„Lamare, Lamare, hrozně jsem o tom přemýšlel a napadlo mě něco jiného. Něco tak… zvláštního, že tě to

proslaví. Proslaví navždycky. Tak je to hrozné.”

Lamar svraštil obočí, jak se snažil ten obraz pochopit. Pak se jeho tvář postupně projasnila.

„Jeho vobličej,” řekl. „Udělals něco s jeho vobličejem.”

„Ano,” přiznal Richard stydlivě.

„Já to nechápu, Richarde.”

„Co dělá člověka člověkem, Lamare? Je to spousta věcí a všechny mu můžeš vzít, ale je jenom jedna,

kterou když mu vezmeš, vezmeš mu všechno.” „Všechno?”

„Ano. Všechno. Není to život, rodina, koule, ale, jeho tvář.”

„A já mu vodřezávám tvář?”

„Všechno. Oči, nos, jazyk, rty, zuby. Vzal jsi mu tvář a nechal ho tak. Uvažuj o tom. Je to tak… extrémní.”

Lamar se díval na Richarda a oči se mu rozjasnily. A pak Richard pochopil, že to bylo respektem.

Náhle Lamar Richarda pevně objal.

„Richarde, řek bych, že se ti povedlo pomoct mi najít sílu. Ty a bůh, Richarde, vy dva jste mi pomohli

najít sílu.”

„Můžu v tom pokračovat?”

„Pokračovat? Sakra, mladej, my si teď podáme Buda Pewtieho. A jeho všivou rodinu. A tentokrát uděláme

takovej brajgl v kurníku, že se vo nás bude mluvit po celý Oklahomě stovky let! Když si něco začnete sPyema, pořádně s váma zatočej, budou říkat. A necháme ho tam, aby ho všichni viděli, bez toho jehoksichtu!”

KAPITOLA 26

Začaly se objevovat v noci. Nemohl jim to mít za zlé. Nebyl si jistý, jestli to jsou sny, nebo fantazie, alepřicházely vždy mezi čtvrtou a šestou, kdy byl napůl probuzený. Přinášely představy a pozice, které nikdynezkusil. Ve všech byla Holly. Když se obrátil na bok a uviděl spící Jen, pomyslel si: Proč už mi jenomnestačíš?

Taková byla ale skutečnost: nebyla mu dost dobrá, alespoň teď, kdy míval tu druhou, mladší ženu takčasto a věděl, jak chutná (slaně), jak voní (pižmem), jaké jsou její vlasy na omak (hedvábné) a kde jsoujejí tajná místa, kterých se stačí dotknout, aby začala sténat blahem.

Možná to bylo jen jeho setkáním se smrtí; potřeboval se ujistit, že je skutečně naživu. Chtěl svíratHollyino tělo. Ať se jeho duše navždy smaží v pekle, ale o tělo své ženy nestál.

„Musím si někam zajít,” řekl jednoho rána Jen.

Upřeně se na něj podívala. Byla to pohledná žena, skoro stejně stará jako on, s krásnou tváří, která mělateď stále nezaujatý výraz. Z jejího pohledu vycítil zklamání, které už přerostlo ve lhostejnost.

Všichni se chtěli s Budem seznámit: dva texaští rangeři, kteří doufali, že si budou moci na Lamaravystřelit, dva státní policisté v civilu a dva nebo tři vyšetřovatelé z OSBI, jejich jména a pravice se na

Buda sesypaly.

„Udělal jste tam pořádný kus práce, Pewtie, to je přesně ono, co naše země potřebuje,”, podobnékomentáře tam zazněly v různých variantách.

Když bylo učiněno společenským povinnostem zadost, zašel Bud do kanceláře, kterou původně okupoval

C. D. se svou láhví. Nový šéf otevřel zásuvku a jednu po druhé z ní vyndával jeho zbraně.

„Jeden Colt Commander, .45 ACP, sériové číslo FC34509, jedna Beretta 92F 9 mm, sériové číslo D12097Z,

a jedna Beretta 84 .380, sériové číslo E259751Y. Tady mi to podepište, seržante Pewtie, a jsou vaše.Mám vaše podpažní pouzdro pro berettu a pouzdro pro colt, ale nevím, co se stalo s pouzdrem od tři sta

osmdesátky. Jak jste ji sakra nosil?”

„Na břiše. Za sponou opasku. Bez pouzdra. Pekelně to tlačí, ale když jsem ji potřeboval, byl jsem hrozně

rád, že tam je.”

Pohlédl na ně: na své tři zbraně, plně funkční černé pistole bez jakýchkoliv ozdob. Pouhé nástroje. Jakovlna ho zalil pocit vděčnosti. Žádný člověk, kterému zbraň nezachránila život, si nedokáže představit, jakéto je, být konfrontován s nástroji svého přežití.

Bud zamířil ke dveřím a pak se zastavil s pocitem, že musí ještě něco udělat.

„Kde bych našel Hendersona?”

„Bydlí v jižní části města v Třicáté osmé ulici, jižně od MacMahonova parku.” Dal mu přesnou adresu.

„Měl bych se tam zastavit,” řekl Bud.

„Toho starocha to nejspíš potěší, ale musíte ho zastihnout po ránu, než ho zmůže flaška.”

Bud se podíval na hodinky. Má na tu návštěvu čas? Proč by to vlastně dělal? Kdyby se tam stavil jen na

skok, o nic by nešlo. Ale čas je vždycky problém. Bylo by to dobré krytí: jel jsem se podívat za poručíkem,

zapovídali jsme se a zapomněl jsem na čas, proto jsem přijel pozdě.

Byl to ošumělý řadový domek na nezajímavém pozemku, ještě menší než Hollyin domek, jižně od letiště,

takže mu nad střechou občas přeletěl tryskáč a při přistání rozklepal antény a komíny. V celé čtvrti nebyly

žádné stromy.

Několik vteřin se nemohl rozhodnout, jestli to chce opravdu udělat. Nedávalo to smysl, kromě toho, že to

mohlo vypadat, jako by se Bud chtěl pochlubit, že našel Lamara, což C. D. nedokázal.

Dveře mu otevřela zahořklá, vyschlá žena s unaveným obličejem bez špetky přívětivosti.

„Jsem Pewtie,” řekl Bud. „Je C. D. doma?”

Chvilku si ho prohlížela a pak řekla: „Vy jste právník kvůli tomu vyrovnání?”

„Ne, paní. Jsem od dálniční hlídky a pracoval jsem na jeho posledním případu.”

„Ten zatracený právník tady měl být už včera. My ty peníze potřebujeme. Ten blázen C. D. přišel o

všechno před dvěma lety v nějaké investici u jezera Texoma.”

„To je mi líto,” řekl Bud.

„Tak pojďte dál. Má ale mizernou náladu, jako obvykle.”

„On od rána –“

„Přesně tak. Tomu člověku flašku sebrat nemůžete, ale do čtyř to docela jde.”

Bud vstoupil do malého, temného pokoje a našel tam Hendersona sedět pod pyramidou cigaretovéhokouře, s láhví bourbonu a papírovým kelímkem před sebou. Přimhouřenýma očima sledoval seriál vtelevizi a ze rtů mu visela cigareta. Na polici na levé stěně stála armáda měděných střeleckých trofejí.

„Dobrý den, jak je?” pozdravil Bud.

„Sakra, Bude,” zvedl hlavu starý muž. „To je hezký, že jste se zastavil.”

„Chtěl jsem jenom vědět, jak se vám daří.”

„Ale, jde to. Jenom k večeru to je trochu nuda, to je všechno.”

„Potřebujete něco?”

„Ne, Bude, vůbec nic. Nejsem zdaleka tak namazanej, jako když jsme se viděli naposledy. Napijete se,

synu?”

„Ne, poručíku. Jenom jsem se zastavil, abych vám řekl sbohem.”

„Tak to jste z nich jedinej chlap. Dělal jsem tam skoro padesát let a teď se nikdo nepřijde podívat. Co

takhle sendvič? Chcete sendvič. Bude? Miláčku! Přinesla bys Budovi sendvič?”

„Ne, díky, poručíku. Už jsem jedl.”

„Jasně, Bude. Říká se, že jste udělal kus práce na Odellovi. Škoda, že jste taky nedostal Lamara.”

„Měl zatracené štěstí, chyběla mi jedna kulka.”

„Podívejte, Bude,” řekl Henderson, „budu jediný, kdo vám řekne pravdu na rovinu. Neměl jste tolik střílet

bez míření. Byl jsem v sedmi střílečkách, všechny jsem vyhrál a jenom dvakrát jsem dostal zásah. Musítemířit. Bude. Nemůžete to sypat jako ze samopalu. Tak mě to učil starej Jelly Bryce a nikdo to neuměl s

pistolí líp než on.”

„Máte pravdu, poručíku. Jenom mi to dost rychle nemyslelo.”

„Jelly Bryce mě učil ještě jednu věc. Když proti mně půjde někdo tak prošpikovanej olovem, musím zůstat

klidnej a jednou kulkou mu přerazit pánev. Trefit ho osm centimetrů pod kyčel. Pak půjde k zemi každej.Za takovejch okolností je i rána do hlavy ošemetná; můžete chlapovi ustřelit půl mozku a prostřelit srdce,a stejně ho instinkty ještě patnáct vteřin poženou dopředu.”

„Budu si to pamatovat.”

Srkl si bourbonu. Seriál v televizi pokračoval. Bud dýchal pach kořalky a kouř. Náhle se mu hrozně chtělo

odtamtud vypadnout.

„Musím se pohnout dál, poručíku. Chtěl jsem vám jenom říct, že je mi líto, jak jste dopadl, a taky bychnerad, abyste mi měl něco za zlé. Někteří lidé říkají, že já Lamara našel a vy ne, ale oba dobře víme, jak

to bylo.”

„Ne, Bude. Oni mají pravdu. Vy jste Lamara opravdu našel a já ne. Bude, přivedete sem svoje kluky?Opravdu bych je moc rád poznal. Musí být hrozně fajn.”

„Jistě, poručíku.”

„Tak se dohodneme na datu. Vezmu si na to kalendář. Třeba bychom je mohli vzít na ryby. Vyběrem sinějaký víkend v červenci a můžem zajet k jezeru Texoma. Kdysi jsem tam míval pěknej kousek země. Jávím, kde se tam ty zatracený ryby schovávaj, to vám řeknu!”

„Poručíku,” řekl Bud, „musím se s nimi domluvit. Jeff hraje baseball a já nevím, kdy přesně má zápasy, a

taky nevím, kdy odjede Russ na východ. Zavolám vám.”

„Jasně, Bude. A jste si jistej, že se nechcete napít?”

„Musím jet, poručíku.”

„Tak dobře. Bude.”

„Je mi opravdu líto –“

„No, mně je to taky líto. Bude. Hrozně jsem chtěl Lamara dostat a přísahám, že kdybych dostal ještě

jednu šanci, tak by se mi to povedlo.”

„Jistě, pane.”

„Jistě, pane,” opakoval starý muž spíš pro Buda než pro sebe. „Jistě, pane, dostal bych je. Jenom mít

ještě jednu zatracenou šanci.”

Když se Bud konečně vrátil do auta, dolehla na něj celá tíha toho horkého dne. Podíval se na hodinky:sakra, ztratil jsem s tím starým kozlem skoro půl hodiny místo deseti minut. Potřásl hlavou nad tím, co seze slavného poručíka Hendersona stalo. Pořád se mu trochu točila hlava z toho kouře v tmavé,klaustrofobické místnosti, nebo to možná bylo tím, jak se těšil na sex. Když pak ale nastartoval a vyrazil kHolly, měl pocit, že udělal dobrou věc.

Dalších dvacet minut mu trvalo, než Hollyin nový dům našel, a bylo mu jasné, že se bude muset vrátitdomů s dobrou výmluvou, proč přijel tak pozdě. Tyhle myšlenky si ale nechal na později. Teď se mu

zdálo, že brzy vybuchne.

Zastavil před domem, kývl na nějaké černé díté na tříkolce na chodníku, vyskočil na verandu.

„Proboha živýho,” vykřikla. „Hrdina osobně!”

Bud se rozhlédl teatrálně kolem. „Opravdu? Hrdina? Vždycky jsem chtěl nějakýho potkat a potřást mu

rukou.”

„Okamžité pojď dovnitř. Bude Pewtie. Můžeš mi říct, jak moc se ti líbí můj nový dům a jak tě mrzí, že

jsem se do něj musela nastěhovat sama… ale až později.”’

Přitiskla ho k sobě, začala hladit a okamžitě nahmatala jeho zbraně.

„Ale vlastně bychom neměli dělat nic, aby sis pak nemusel znova rovnat tu svoji artilérii.”

„Za pár minut s tebou je rád třeba hodím do koše.”

„Doufám, že to bude víc než jenom pár minut.”

A bylo. Bud byl ve skvělé formě, zapomněl na všechny starosti a nechal se vést svou touhou. Bolestzmizela; jeho nohy omládly, plíce získaly na vytrvalosti. Hrátky začaly na pohovce v obývacím pokoji,pokračovaly několik minut na schodech, které svou příkrostí nabízely nové možnosti, a skončily v ložnici,kde došlo k závěrečné explozi.

„Páni, to byla ale paráda,” povzdechl si Bud.

„Měl bys střílet lidi častěji. Bude. Dělá to s tebou divy.” „No, nebyl jsem jako mladík?” řekl.

„To jsi tedy byl.”

Asi půl hodiny ležel vedle ní na posteli a pak na něj choutky přišly znovu. S jemným sténáním ho

uspokojila; byla hladká a kluzká jako úhoř.

Když skončili, ozval se: „Tak bych řekl, že jsme ten nový dům oslavili docela pěkně.”

„Taky si myslím. Chtěl by sis ho prohlédnout?”

Bud dobře věděl, že by neměl. Už takhle měl zpoždění; ale když byla na své nové obydlí tak hrdá.

„Jasně,” odpověděl.

Oblékli se a ona ho tam provedla, místnost po místnosti. Bud se ze všech sil snažil projevovat nadšení, ale

věděl, že mu to moc nejde. Ani toho tam nebylo moc k vidění, její starý nábytek byl v šestipokojovémdomě rozmístěný příliš řídce. A z nějakého důvodu mu dům připadal šedivější a špinavější, než jak si hopamatoval z první návštěvy. Mohl by tam žít? Tenhle dům nebyl ani zdaleka tak hezký a pohodlný jako

ten, ve kterém bydlel se svou rodinou.

„Máš to tady krásné, miláčku,” řekl.

„Pomůžeš mi vymalovat?”

Bud malování nenáviděl.

„Samozřejmě.”

„Ach, Bude, budeme tady tak šťastní. Vím to.”

„Já vím, že budeme. A teď, já –“

„Je mi to jasné. Bude. A nechceš si ani popovídat. Tak dobře. Uvidíme se zítra?”

„To víš, že uvidíme. Slibuju.”

Cestou domů přemýšlel Bud o nějaké lži, nebo spíš upravené pravdě. To ten starý C. D., prostě jsem se u

něj musel zastavit. Není to správné, co s ním udělali a co o něm říkají. A víš sama, kolik toho ten člověknapovídá (samozřejmě nevěděla). Pořád mele a mele a nedá se zastavit. A je tak zahořklý, že jsem munechtěl víc ubližovat. Kromě toho chtěl slyšet o mé slavné přestřelce a pak měl spoustu komentářů akonstruktivní kritiky. Čas jenom letěl.

Vlastně si ty věty říkal nahlas, aby zjistil, jestli znějí přesvědčivě. Při podobných eskapádách si nemůžetemoc vymýšlet, nebo jednou řeknete něco, co zpochybní to, co jste řekli před tím. Lepší je pověděthistorku, která se co nejvíc blíží pravdě, a stát si za ní. Tady se musel zasmát, když si vzpomněl na starou

historku o fotbalovém zadákovi, kterého manželka přistihla, jak se plíží domů v sedm ráno. Snažil se jínamluvit, že přišel domů už v deset večer, ale protože už spala a on ji nechtěl budit a protože byla takpěkná noc, rozhodl se přespat v síti zavěšené na zahradě. Ona mu na to řekla: „To je moc hezké, ale tusíť jsem sundala už před dvěma týdny.” a ten chlapík opáčil: „Tohle je moje historka a já na ní trvám.”

Když Bud zajel na příjezdovou cestu, okamžitě k jeho autu přiskočil jeden z mladíků od OSBI.

„Seržante Pewtie?”

„Ano?” řekl Bud, zaražen mužovou vážností. Proboha, co se stalo?

„Seržante, vaše žena vás všude hledá.”

„Co se stalo?”

„Jde o vašeho syna.”

„Mého syna?”

Bud se na něj vyděšeně díval a představoval si, že se jeho život právě hroutí: Lamar, jeho syn, pomsta, to

všechno mu v jediném okamžiku vytanulo na mysli. „Toho mladšího, Jeffa.” Proboha, pomyslel si Bud.

„Právě ho zatkla městská policie. Za napadení. Zaútočil na dva chlapce ve škole. Nejsou na tom dobře.”

KAPITOLA 27

Ani jedny noviny v popisu slavné přestřelky u Jimmyho Ky neuvedly žádné osobní detaily Buda Pewtieho.Seržant Oklahomské dálniční hlídky, čtyřicet osm let. To bylo všechno. Jeho jméno nebylo ani v žádnémtelefonním seznamu, ale to bylo normální: policisté zřídka zveřejňovali svá telefonní čísla.

„Jak ho najdem, tati?” zeptala se Ruta Beth.

„Ale,” mávl rukou Lamar, „je spousta způsobů. Nechal za sebou stopu. Mazanej starej pes jako já hourčitě vyčuchá.”

Lamar se díval na fotografii v novinách a Bud Pewtie se díval na něj. Byla to vážná, autoritativní tvář, tvář

lovce lidí. Lamar viděl za svůj život pěknou řádku policajtů, ale od té doby, co se u policie začaliobjevovat změkčilí mladíčci, už dlouho nikoho takového neviděl. Bud Pewtie měl šedé oči a úzké rtyhrdiny, střelce. A jeho poslední střelba se mu opravdu povedla. Lamar pohlédl na svou levou rukuomotanou obvazem. Dva prsty pryč, jako od chirurga. Štěstí, nebo talent? Lamar věděl, že to nejspíš bylo

štěstí, ale moc ho to neuklidňovalo. Žádný člověk by neměl mít takové štěstí.

„Jde z něj strach,” řekl Richard.

„Richarde, když namíříš pistoli na dítě takovýho chlapa, žádnej strach už z něj nepude. A až se mozektoho haranta rozpleskne po chodníku, tak ten chlap bude bulit jako mimino. A pak pozná, co to je začínat

si s Lamarem Pyem.”

Lamar uvažoval takto: Bude to nejspíš rodinnej typ. Vypadá jako fotr celý tlupy dětí, tyhle drsňáckýparchanti jsou většinou takový. Myslej si, že jim patří celej svět a že ho maj zaplnit svejma dětma.Představoval si Pewtieho jako hlavu rodiny a viděl ho žít ve velkém sídle, i když samozřejmě věděl, kolik si

poldové vydělávají. Byla to ale dobrá představa; vyvolávala chladný hněv, o kterém Lamar věděl, že homusí okusit a uschovat pro činy, které měl v plánu a které poučí svět, jak je Lamar Pye nebezpečný.

„Takže,” řekl, „píšou tady, že mu je vosumačtyřicet. Nebude mít takovejdle týpek děti? Nebudou ty dětitak asi na střední škole, když vodhadnem, že se ženil tak ve dvaceti, když vodešel vod tý mizerný

maríny?”

Rozhlédl se po Rutě Beth a Richardovi. Nebylo pochyb, že i když byla Ruta Beth hodná holka, mocchytrosti nepobrala. Když se potýkala s tou myšlenkou, objevilo se jí ve tváři něco z Odellovy tuposti.

Richard byl na druhou stranu chytrý až moc. V tom byl celý jeho problém. Vymyslet dokázal všechno, ale

udělat nic. Richard byl ten nejbezcennější člověk, kterého Lamar kdy viděl. Negři by z něj udělali svojiděvku, než by ho zabili. Ale Lamar ne. Lamar vzal toho chlapce pod svá ochranná křídla, a zachránil mu

tak život.

Richardovi to došlo jako prvnímu, a když to vyslovil, pochopila to i Ruta Beth a oči se jí rozzářily jakmalému dítěti.

„Sport! Jeho děti budou dělat nějaký sport! Vsaďte se, že budou!”

„Jasně, Richarde, kápnuls na to. Zajedem do knihovny, kouknem do starejch novin, ve kterejch jsousportovní výsledky středních škol. A já ti říkám, že tam najdem nějakýho Pewtieho, kterej bude zadáknebo nadhazovač, nebo něco takovýho. Zjistíme si, za kterou školu hraje. Tak zjistíme, kde ten parchantPewtie bydlí. Můžeme vystopovat ten pikap, kterej jsme si všichni dobře prohlídli, když nám stál předbarákem, i když vy dva koumáci jste ho před tím tetovacím salonem nepoznali.”

„Byla tma, Lamare,” omlouval se Richard.

„Byla tma, Lamare,” opičil se po něm Lamar. „Nebo možná tomu klukovi něco pošlem, třeba koš ovoce,že hodil dobrej balon. Až vyleze ven, tak ho podle toho poznáme a nalepíme se na něj. A vsaď se, že za

chvilku budem mít celou Pewtieho famílii.”

„Co když ho dali hlídat?”

„Jestli jo, tak si vyčíhnem chvilku, kdy nebude stráž dávat pozor, a jednoho Pewtieho si chytnem. Třebadítě. Nebo mamku. Pak brnknem starýmu Budovi a řekneme mu: Buď budeš hrát s náma, nebo ti začnem

posílat uši a prsty. A von příde. Já vím, že příde.”

Na Richarda a Rutu Beth padla návštěva malé pobočky knihovny v Lawtonu na Třicáté osmé ulici, kde sivyžádali svázané výtisky novin Lawton Constitution z dubna, května a části června.

Richard listoval jejich ponurými stránkami a prsty mu černaly tiskařskou černí. Z novin na něj vyskakovaly

titulky jako NOVÉ PEKAŘSTVÍ NA OSMNÁCTÉ ULICI, ÚTERNÍ KLAVÍRNÍ RECITÁL nebo VLOUPÁNÍ DOBUDOVY ŠKOLY. Nebyly to vlastně novinové články jako takové, spíš jen oznámení, co se děje v Lawtonua jeho okolí. Bylo to jak věstníky z jiného světa: Richard byl vychován, aby naprosto pohrdal nižší střednítřídou, ale právě teď by hrozně rád v klidu zašel na klavírní recitál nebo si koupil chleba v novémpekařství.

To už je pryč. Nikdy se to už nestane. Tenhle život je pro něj uzavřený. Od malička byl výjimečný a jehotalent byl úzkostlivě pěstován a podívejte se, kam ho to přivedlo.

Proč jsem tak zatraceně chytrý? pomyslel si s lítostí. Proč dokážu vidět pod povrch tolika věcí? Pročnemůžu být obyčejný, jako všichni ostatní?

„Nad čím to sakra fňukáš?” zeptala se ho Ruta Beth. „Chceš, aby nás sebrali, protože vypadáme divně?Takhle to v malejch městech dělaj, abys věděl.”

„To jenom že v těch novinách vypadá život tak všedně. Není v nich nic výjimečného, všechno je takobyčejné?“

„Richarde, ty jseš ten největší magor, jakýho jsem kdy viděla. Není mi jasný, co na tobě Lamar vidí. Pohni

sebou, hledej to mizerný jméno.”

Richard pokračoval v procházení sportovních stránek, kde se prodíral nudnými historkami o nudnýchutkáních, sehraných v Lawtonu a okolí. Proč mají kluci tak rádi tyhle hry? To pro něj byla naprostázáhada. Vezměte si například baseball. Co na tom je? Co se změní, jestli ten balon trefíte, nebo ne? Je tojedna z těch sebestředných aktivit, které,

PEWTIEHO ODPAL ZPŮSOBIL DRTIVOU PORÁŽKU EUREKY

Skoro to přehlédl. Ale bylo to tam, jméno Pewtie, vytištěné velkými písmeny. Nemohlo jít o dvojníka.

„Student druhého ročníku Jeff Pewtie pokračuje ve svém vítězném tažení,” pokračoval oslavný článek.„Od poloviny května, kdy postoupil do univerzitního mužstva, pyšní se tento hráč osobním skóre .457.”

Richard rychle prošel ostatní výtisky a skoro v každém týdnu našel popis oslnivých výkonů mladéhohrdiny. Když Jeff zrovna neodpálil home run, uchvátila fanoušky jeho hra v poli. A konečně našel ifotografii toho chlapce, kterého všichni poplácávají po zádech po vítězném odpalu. Pozorně si ji prohlédl.Tvář byla mladá a pohledná, tělo svalnaté, plné síly a sebedůvěry. Richard se snažil najít podobu sfotografií seržanta. Konečně ji objevil: byla v tvaru nosu a vzdálenosti očí. Bylo jasné, že jde o otce a

syna.

„To je on,” řekl.

„Už bylo na čase,” utrousila Ruta Belh.

Richard se díval na fotografii a po zádech mu běhal mráz. Jaký dokonalý gladiátor, jistý svým místem vesvětě. A jaké utrpení ho čeká.

Na parkovišti ukázali Lamarovi stránku vytrženou z novin, na které byla Jeffova fotografie.

„Měl jsi pravdu, Lamare. Teď už jenom musíme zajít do té školy, udělat, co jsi říkal, a za den za dva –“

„Richarde, někdy si říkám, jestli máš v tý svý mizerný hlavě vůbec nějakej mozek. Jak pořádně sis to

přečet?”

Richard svěsil studem hlavu.

„Moc ne,” přiznal.

„To ti věřím. Hele, Richarde, viděls už v životě nějakou sportovní stránku? Nebo ses jenom hrabal v

knížkách s vobrázkama nahatejch ženskejch?” „Já, já na sport moc nejsem,” zamumlal Richard.

„Na většině sportovních stránek je něco, čemu říkaj program. Stačí se mrknout a hele, tady je.”

„Co tam je?”

„Ten program. Program utkání. Nemyslíš, že se ten hrdinnej polda Bud Pewtie bude chtít podívat, jak jehosyn hraje?”

„Určitě bude, tati,” řekla Ruta Beth.

„To se můžeš vsadit,” řekl Lamar. „A podle tohodle programu… se hraje zrovna dneska večer.”

Podíval se na své dva společníky.

„Skočte si pro rukavice, kluci a holky. Jedem na baseball.”

KAPITOLA 28

Bud dojel k policejní stanici v centru města, patrové cihlové budově na Čtvrté ulici, jejíž strohostzmírňoval jen záhon povadlých květin. Rychle se informoval a byl nasměrován do oddělení mladistvých.Vyběhl po schodech a na konci jasně zelené chodby otevřel prosklené dveře, za kterými ho přivítal obrazspolečný pro tisíce policejních stanic v celých Státech: zaneřáděná cela předběžného zadržení, zelenéstěny, nástěnka plná oběžníků, na které se nikdy nikdo nepodíval. A v jednom rohu stála Jen vedle jejichstarého přítele, poručíka Howarda, který deset let pracoval s Budem v dálniční hlídce bez povýšení a pakzklamaně přešel k městské policii. Došel k nim.

„Proboha, Jen, co se to stalo? Je v pořádku?”

Jen se na něj chladně podívala a odvrátila zrak.

„Podívej, Bude, hlavně zachovej klid,” oslovil ho Howard. „Nedovolil jsem jim, aby ho dali k ostatnímgrázlům. Je v samostatné cele a nic se mu nemůže stát. Dva detektivové pracují na výpovědích svědků,mluvil jsem už s matkami těch dvou chlapců a znám se se soudcem pro mladistvé. Myslím, že po dohodědosáhneme klasifikace přečin. Ti kluci na tom měli také svůj podíl. Všichni se snažíme dělat, co se za

daných okolností dá.”

„Řekni mi, co se stalo, Howarde. Jeff není kluk, který by někoho napadal, natož ve škole. Takhle jsme honevychovali a ještě nikdy nic podobného neudělal.”

„On ty chlapce ale opravdu napadl. Bude. Ve třídě, před spolužáky. Je silný. Uhodil mladého Jenningse dožeber a dvě mu zlomil a mladému Chastainovi přerazil nos.”

Bud se na Howarda užasle díval. Vůbec nechápal, o čem je řeč. „Ale já –“

„Byli to ti sprejeři. Bude,” vysvětlil mu Howard. „Ti, co nastříkali na zdi ,Až žije Lamar’ a ,Odell bylmučedník’. Oba jsou to chytří kluci, půjdou na univerzitu jako tvůj Russell. Prostě se chtěli předvést.Chtěli ,zpochybnit autority’, jak tomu říkají. Jenom lumpárna. Skoro všichni věděli, že to byli oni, možná iRussell. Ale Jeff to zjistil až dneska ráno u šatních skříněk. Šel od třídy ke třídě, dokud je nenašel, a vrhlse na ně. Řekl bych, že už na školní zdi nikdy nic nenastříkají.”

„Podle mě by si Jeff zasloužil medaili,” ozvala se Jen.

„Ne,” řekl Bud, „takhle nesmíš uvažovat. Udělal špatnou věc, bez ohledu na to, jaký k tomu měl důvod.Musí přijmout trest jako chlap. Potřebujeme dobrého právníka. Hlavně musíme zabránit obvinění ztrestného činu. Vždyť je mu teprve patnáct. Záznam v trestním rejstříku by se s ním táhl celý život.”

Bud cítil, jak ho začíná ovládat lítost. Chudák Jeff. Bud si dokázal představit, co se dělo v jeho hlavě a jakse rozhodl bránit rodinnou čest. Upřímně řečeno z toho, co ti kluci udělali, se mu dělalo zle. Zaskřípalzuby a zapřísáhl se, že bude bojovat jako lev, aby se z toho jeho syn dostal co nejlépe. Nenáviděl se aleza to, že problémy, které sám způsobil, tak poznamenaly jeho mladšího syna.

Položil Jen ruku na rameno, ale ona se odtáhla.

Našel telefon a zavolal asistentovi prokurátora, kterého znal a který mu doporučil nejlepšího obhájce veměstě, muže známého díky svému charisma a publicitě. Rychle vytočil jeho číslo, a když mu bylo řečeno,že pan O’Neill je na konferenci, řekl: „Poslouchejte mě dobře, slečno. Jsem seržant Bud Pewtie odOklahomské dálniční hlídky, ten policista, který zastřelil Odella Pye. Myslím, že pan O’Neill ocení fakt, že si

ho vybral policista tak slavný jako já a chce ho poctít tím, že ho požádá o službu.”

Zabralo to; v minutě měl právníka na telefonu a do pěti minut získal jeho slib, že dorazí na policejní

stanici před čtvrtou.

„Sehnal jsem mu právníka,” řekl Bud. „Věř mi, s dobrým právníkem je z devíti desetin vyhráno. Kdejaký

kriminálník má tu nejlepší právní pomoc, nevidím důvod, proč bychom ji neměli mít i my.”

Ale Jen neodpověděla a dívala se z okna.

Bud k ní přistoupil.

„Co se sakra děje?” zeptal se. „Chováš se, jako bych tady vůbec nebyl.”

„Kde jsi byl?” promluvila konečně. „Co se to s tebou děje?”

„Byl jsem –“ inspirace mu došla. „Navštívil jsem –“

A pak si uvědomil svou chybu.

Nemohl říct, že zajel navštívit C. D. Hendersona, který je v důchodu a sedí doma, protože už jí dřívenamluvil, že si k němu jde vyzvednout své zbraně.

Narazil do zdi. Nachytal sám sebe. Lži mu došly.

„Jenom jsem se tak projížděl a přemýšlel.”

„A o čem?”

„O tom, jak se cítím mizerně.”

„Nech toho, Bude. Nedělej ze mě blázna. Poznám, když se něco děje.” Obrátila se k němu zády a zadívala

se z okna.

Pak se otočila.

„Na toho právníka počkej sám. Dostaň Jeffa ven. Tohle už nesnesu. Jedu domů.”

Trvalo další hodinu, než právník přijel, byly podepsány nezbytné papíry a Jeff byl konečně propuštěn. Zdálse být tak malý, bledý a vyčerpaný. Přinutili ho, aby se převlékl do zelených vězeňských kalhot bez páskua košile a dali mu papírové pantofle. Vypadal jako medik. Uhýbal před Budem pohledem. Dozorce,

srdečný černoch, který Buda také znal a choval se jako hostitel na večírku, mu vrátil jeho šaty a dovedlho na toaletu, kde se mohl převléknout.

Bud počkal v kanceláři. Když se Jeff vrátil, vypadal ve svých džínsech a botách přece jen o něco lépe. Na

svého otce se ale stále nepodíval.

Mlčky došli k autu.

„Poslechni, Jeffe,” ozval se Bud konečně, „já chápu, proč jsi to udělal. Dokonce bych i rád řekl, že si to tidva zasloužili. Ale neměl jsi je zbít. To tě přivedlo na cestu, která vede k sebezničení. K tomuhle jsme tě

nevychovávali.”

„Já to vím, tati,” řekl Jeff.

„Tak proč jsi –“

„Říkám, že vím to. Co děláš, je neomluvitelný.” Bud pohlédl na profil svého syna, který seděl na vedlejším

sedadle. „Vím o ní,” dodal Jeff.

Budovi se na okamžik zastavilo srdce. Celý jeho svět se rozpadl na střípky a pak se zase složil dohromady.

„Jeffe, já –“ Bud znovu nenacházel slova.

„Byl to ten telefon, tati. Asi před třemi měsíci jsem tě pozdě v noci slyšel telefonovat. Šeptal jsi. Druhýden ráno jsem se na telefon hodinu díval a pak jsem zmáčkl opakovaný vytáčení. Ty o něm nevíš?Vytočilo se číslo a ženský hlas řekl haló. Pamatoval jsem si ho od té doby, co u nás byli na večeři. Zeptaljsem se: ,To je paní Pepperová?’ Řekla, že ano, a já zavěsil. A poslouchal jsem tě, každou noc se tvůj

hlas nesl nahoru ventilací. Tos jí musel volat z domova? Nemohl jsi jít zavolat odjinud?” „Jeffe, já –“

„Vyspíš se s tou ženskou, pak se vrátíš domů a chováš se jakoby nic. V noci jí zase zavoláš a děláte plány

na další den. A vsadím se, že máš všechno promyšlený! Jak opustíš chudáka mámu a nás dva, abychom

si sami nějak poradili, zatímco vy si budete užívat. Jak jsi mohl mámě tohle udělat, tati? Jak jsi mohl?”

Bud ztěžka polkl.

„Jeffe, všechno to není tak černobílé, jak ti to připadá.”

„Ne, je to jednoduchý. Už nás máš dost, tak jdeš někam jinam. A já se každý ráno musím budit s

myšlenkou, jestli to bude právě tahle noc, kdy nás opustíš.”

Rozplakal se. Po tvářích mu stékaly slzy. Z nosu mu teklo. Bud věděl, jak nenávidí, když pláče, když se

přestane ovládat, ale teď se mu to stalo a za okamžik hystericky vzlykal. Bud mu položil ruku na rameno.

„Ne!” vykřikl Jeff a odstrčil ji.

„Je mi to líto, Jeffe,” řekl Bud. „Nikdy jsem ti nechtěl ublížit. Ani si nemyslím, že bych někdy odešel. Není

to nic, co bych plánoval a o čem bych snil.”

„Tati. Tati, tati, tati.”

„Jeffe, jedna věc, kterou se syn musí naučit, je, že jeho otec není hrdina, že je to jen obyčejný člověk,který dělá chyby jako každý jiný. Můj otec byl opilec, mlátil mě a pak moji matku opustil. Vždycky jsem siříkal, že musím být lepší než on. Teď ale vidím, že se mi to moc nepodařilo.”

Chvíli seděli mlčky.

„Dobře,” řekl pak Bud, „aspoň jsem přišel na to, co musím udělat.”

Zhluboka se nadechl a postavil se tváří v tvář budoucnosti.

„Dám to do pořádku. Dokážu to.”

„Nelžeš zase, tati?”

„Nikdy jsem ti nelhal, Jeffe. Ano, lhal jsem tvé matce. Jednoho dne, až budeš v letech a projeví o tebezájem mladší žena, kterou nedokážeš odmítnout, možná poznáš, jaké to je.”

Chlapec se na něj podíval zarudlýma očima a nic neřekl.

„Nemáš dneska zápas?” zeptal se Bud.

Přikývl.

„Nechají tě hrát?”

„Nevím.”

„Tak víš co? Vezmu tě na ten zápas. Až to skončí, zajedu k Holly a řeknu jí, co je nového. Dlužím jí to.Musím jí to říct do očí, chápeš? Pak pojedu domů a povím tvé matce, jaký jsem byl špatný manžel. Apoprosím ji, aby mi odpustila. Možná to udělá a možná ne. A s lhaním už je konec, to ti přísahám. Vpořádku? Lhaní a podvádění už skončilo. A pak, až budou prázdniny, vyrazíme si na pěkný výlet. Mámenašetřené nějaké peníze a výlet pro celou rodinu je ta pravá věc, na co je použít. Všechno bude zase, jakmá být, Jeffe, věř mi.”

Chlapec nic neřekl. Možná jen zlehka přikývl.

KAPITOLA 29

Na parkovišti té samé knihovny ukradl Lamar chrysler ročník 91 a jel za Rutou Beth a Richardem zpátky

na farmu.

Když tam dorazili, měl už všechno naplánované.

„Tak fajn,” řekl. „Uděláme to takle. Na tom zápase neuděláme nic. Bude tam moc lidí a aut. Pověsíme sena toho všiváka Buda Pewtieho a pojedem za ním domů. Počkáme, až bude se svojí milovanou rodinkou.Pak vyrazíme dveře a začneme střílet. Necháme jim na zdech krev. Chci, aby zařvala máma, kluk a všichni

vostatní v domě. Chci, aby Bud Pewtie poznal, co to je ztratit někoho blízkýho. Chci, aby trpěl, jako jsemtrpěl já. Pak mu uříznu ten jeho hnusnej ksicht a vypadneme, jasný?”

„Půjdem tam všichni?” zeptal se Richard nešťastně.

„Ty se na tu práci necejtíš, mladej? To pro tebe nic neznamená, že jsem ti zachránil prdel před těmanegrama, že jsem ti zachránil život v Denny‘s a vytáh tě z tý zatracený řeky a že ten parchant nasypal dochudáka Odella hromadu olova. Todle je chlapská práce, Richarde. Pudeš do toho s náma a budeš střílet

po všem, co se hejbne. Jo, pudem tam všichni. Celá naše rodina.”

„Zvládnu to,” řekl Richard. Bylo zvláštní, že tomu opravdu věřil. Byla to vlastně jen mechanická záležitost.Zamířit, stisknout spoušť. Není o čem přemýšlet.

„Teď ty. Ruto Beth. Takovoudle práci nezvládneš, když do ní nejdeš naplno. Sleduješ mě?”

„Ano, tati,” řekla. „Děti, ženský, všechny. Bude to za naše dítě. Ukážeme mu, co to znamená ublížitděcku.”

„Dobře. A teď chci, abyste se převlíkli do nějakejch lepších šatů. Musíme vypadat, jako kdyby tam hrálnáš kluk. Zbyly nějaký šaty po tvý mámě a tátovi, miláčku?”

„Jsou v kufru.”

„Můžeš ho s Richardem přinýst? Převlíknem se a vyrazíme.”

„Co budeš dělat ty, tati?” Lamar se usmál.

„Pistole,” řekl. „Já prohlídnu pistole.”

Vyšel do prvního patra zkontrolovat arzenál: SIG .45, kterou vzal tomu rangerovi, Smith .357 Magnum od

Pewtieho, další pětačtyřicítku od Stedfordových, dvě upilované brokovnice, poloautomat Browning a

Mossberg z Budova policejního auta. Ruta Beth už do nich koupila munici.

Zamilovaně naplnil komory a zásobníky náboji, složil jednotlivé části a potěžkal je. SIG, jedna zpětačtyřicítek a browning budou jeho; Rutě Beth dá brokovnici a druhou pětačtyřicítku a Richard dostane

smith.

Posbíral je a sešel dolů. Richard se mezitím umyl a převlékl do pěkných kalhot a pruhované košile.Připomínal právníka na večírku. Ruta Beth vypadala v polyesterovém kostýmku po své matce veliceusedle. Lamar si rychle navlékl pohodlný šedý oblek a barevnou košili; pod sakem nebyly vidět jehozbraně.

Postavil se před zrcadlo v koupelně. Viděl v něm toho starého Lamara s širokým, přátelským obličejem arozpláclým nosem, který mu před léty zlomil zástupce šerifa. Co je na tom obrazu špatně? Vlasy, to jeono. Má příliš mnoho vlasů. Vypadá jako motorkář nebo Indián.

„Ruto Beth,” zavolal z koupelny. „Pojď sem. Ostříháš mi všechny vlasy.”

Když Bud s Jeffem přijeli, tým už byl na hřišti. Byla to poslední hra sezony a na parkoviště se už začalisjíždět rodiče. Bud zahlédl autobus druhého mužstva, EISENHOWER, stálo na něm, a věděl, že jehohráči se nejspíš oblékají v šatnách.

„Tak jsme tady,” řekl Jeff.

„Půjdu s tebou a promluvím s nimi. To moje zatracené hrdinství nám může pomoct.”

Prošli spolu kolem levných míst k sezení na hřiště. Štíhlý černý zástupce trenéra cvičil s hráči nadhozy aodpaly. Bud se díval, jak míč poskakuje po trávě a chlapci se pružně sklánějí, aby ho chytili a hodili naprvní metu, odkud míč pokračoval k chytači, který ho předal trenérovi.

Bud se synem došli k lavičce domácích, kde seděl se zkříženýma nohama starší muž a zaobíral seseznamem odpalovačů.

„Trenére?”

Postarší muž vzhlédl.

„Ahoj, Jeffe. Zdravím, seržante Pewtie.”

„Už jsem venku, pane,” řekl Jeff. „Říkal jsem si, jestli bych nemohl dneska hrát.”

„Technicky vzato rodiče obou chlapců obvinění proti Jeffovi stáhli,” řekl Bud. „Byl svěřen do mé péče a na

mé čestné slovo, že mu zařídíme terapii. Zjistilo se, že Jeff těm chlapcům nijak vážně neublížil a jejich

rodiče uznávají, že vzhledem k hlouposti, kterou provedli, je Jeffova hloupost pochopitelná.”

„Takže ty nepůjdeš do vězení?”

„Vypadá to, že ne, pane,” řekl Jeff.

„Pro Jeffa by to hodně znamenalo, kdyby mohl hrát,” dodal Bud.

„No, myslím, že by to hodně znamenalo i pro mužstvo. Počkejte chvilku, dojdu si zatelefonovat.”

Trenér vstal a došel k telefonnímu automatu pod tribunou, hodil do něj čtvrťák a po několika otázkách a

odpovědích se vrátil.

„Je mi líto, Jeffe,” řekl. „Byl jsi vyloučen ze školy na tři dny. Nemůžu tě nechat hrát. Bylo by to proti

pravidlům.”

„Chápu,” odpověděl Jeff, ale zklamání se přelilo přes jeho obličej jako vlna. Polkl a snažil se zadržet slzy.

„Děkujeme, že jsme si s vámi mohli promluvit, trenére,” řekl Bud. „Pravidla se musí dodržovat.”

„Přesně tak, seržante Pewtie,” přikývl trenér. „A to včetně prováděcích předpisů. A ty říkají, že vyloučení

formálně začíná až druhý den. Takže mě teď zajímá jen to, že je ten kluk stále ve škole a teď by sebou

měl hodit, aby byl na hřišti dřív, než se mi to rozleží v hlavě.”

Jeff se rozzářil jako neon.

„Půjdu se převlíknout.”

Odběhl.

„Nebudete kvůli tomu mít nějaké problémy?” zeptal se Bud.

„Ale,” mávl trenér rukou, „jsem tady už čtyřiatřicet let a vyhrál jsem jim sedm státních šampionátů. Co

můžou dělat? Řvát na mě?”

Bud mu potřásl rukou.

„Vážím si toho, co pro mého syna děláte. Je to hodný kluk. Zaslouží si, aby se mu začalo dařit.”

„Souhlasím s vámi, seržante Pewtie. Je to fajn kluk a doufám, že mu to pomůže.”

Bud poodešel od lavičky.

Tribuny se už začaly zaplňovat. Podíval se na hodinky. Bylo pět, zápas začne v šest a skončí někdy po půl

deváté.

Padl na něj černočerný smutek. No, už bylo načase.

Došel ke stánku s občerstvením, který právě otevřel, a koupil si kolu, aby se zbavil sucha v ústech. Sladkávoda mu vklouzla do krku a na okamžik mu dodala energii. Pak ji ale vypil, kelímek skončil vodpadkovém koši a to, co musel udělat, leželo stále před ním.

Přesunul se ke stejnému automatu, ze kterého volal trenér, hodil do něj čtvrťák a vytočil číslo.

Zvedla to na třetí zazvonění.

„Ahoj,” řekl sklesle.

„Tedy, Bude Pewtie, moje tělo se ještě nevzpamatovalo z pozornosti, kterou jsi mu dneska věnoval, amyslím, že se neuklidní, dokud nepůjdu spát. Takhle už jsem se necítila léta.”

„No, to jsem rád,” bylo jediné, na co se zmohl.

„A čemu vděčím za tu poctu? Obvykle se ozýváš až pozdě večer.”

Její hlas zněl tak šťastně! Viděl před sebou její rozzářený obličej, radost v jejích očích. Nikdy před tímnedokázal žádnou ženu tak nadchnout. S ní to tak bylo od samého začátku.

„Jsem na Jeffově zápase,” řekl. „Budu tady tak do půl deváté, do devíti. Je to poslední hra sezony.Doufám, že se mu bude dařit.”

„To určitě bude.”

„Jeff po zápase půjde nejspíš s kamarády na pizzu nebo tak a mě napadlo, že bych se u tebe mohl

stavit.”

„Bude!” zajásala nadšeně. Pak ale její radost zmizela. „Co se děje? Stalo se něco?”

Musel lhát. Jaký by mělo smysl ubližovat jí už teď, aby protrpěla ty tři hodiny, než se k ní dostane? To by

nedokázal.

„Ne, ne, nic takového. Mám jenom trochu času a nikdo se nebude shánět, kde jsem, tak jsem si řekl, žebychom mohli třeba zajít někam na pivo.”

„Ach, Bude, to je rande! Už jsi mě nevzal na rande celé měsíce! Nemůžu uvěřit, žes to vůbec kdy udělal.Těším se na tebe.”

„Já na tebe taky,” řekl a zavěsil.

Lamar seděl sám vysoko na tribuně Lawtonské vyšší střední školy. O poldovi, který seděl na druhé straněhřiště, dobře věděl. Nikdy se tam ale přímo nepodíval, protože si byl vědom magické síly pohledu, síly,která některým lidem dokázala prozradit, že se na ně někdo dívá, a na poslední chvíli se tak vyhnoutčepeli, která měla ukončit jejich život. Viděl to mockrát na dvoře věznice. Ale Lamar s tím měl i mnohembližší zkušenost: Jednou si jeden negr chtěl udělat jméno a zaskočil ho nepřipraveného s úmyslempropíchnout mu záda. Lamar často uvažoval, jestli to byla boží ruka, dech ďábla, který mu dýchal doucha, nebo nějaký zvířecí instinkt; Lamar se otočil zlomek vteřiny před tím, než se ostří nože dotklo jehozad, zachytil čepel levým zápěstím (na kterém má od té doby klikatou jizvu) a do půl minuty útočníkapřipravil o život tím, že mu rozbil hlavu o dláždění.

Bylo to posuzováno jako sebeobrana, jediný případ, který kdy Lamar u soudu vyhrál. Později se dozvěděl,

že na něj ten muž zaútočil, aby udělal dojem na gang Tulsa Afriques, nejhorší černošský gang v tomvězení. Doufal, že se stane jeho členem; místo toho ho Lamar poslal jeho truchlící matce v pytli.Toussaint Du Noir, jak se šéf toho gangu sám nazval, mu pak překvapivě poslal karton cigaret za to, že je

toho otravy zbavil. Byla to ale mizerná značka a Lamar je vyměnil za pár vykouření od děvky jménem

Roy.

Lamar si byl jistý, že Bud má právě takovou intuici, a proto si dával pozor. Řekl tedy svým společníkům,aby počkali v chrysleru, který zaparkoval několik řad za Budův snadno rozeznatelný ford.

Lamarovi se na stadionu líbilo. Byl s fanoušky hostujícího mužstva, lawtonských rivalů Jeffovy školy,jejichž rodiče byli většinou tvrdě pracující lidé, se kterými neměl Lamar problémy.

Kluk toho zatraceného Pewtieho byl dobrý. Lamar ho poznal skoro okamžitě podle tvaru hlavy a držení těla, které měl společné se svým otcem. Odhadoval, že Bud býval také dobrý atlet, protože podobnénadání se v rodinách dědí, stejně jako jeho otec býval ve vězení dobrý nadhazovač a Lamar sám bývaldobrý vězeňský středopolař, když ještě měl svou rychlost.

Ale tenhle mladý Pewtie dokázal doběhnout všechno v levém poli a měl dobrou ruku. Proboha, ten bysnad odpálil celou tunu. Bylo to ale v postoji, který zaujal, když se chystal na odpal; stál klidně, s nohamaod sebe, hlavou rovně a čekal na míč, aby ho mohl zničit. Až nahoře na tribuně cítil Lamar jeho zápal.

Jeho nenávist vůči tomu poldovi se tím jen prohloubila; nejen že vzal Lamarovi jedinou osobu, na kterému záleželo, ale měl toho tolik: ženu, báječného syna, místo na světe, které Lamar nikdy mít nebude. Bylto svět, který ho může poznat jen prostřednictvím strachu.

Lamar si lokl koly, narovnal si na hlavě baseballovou čepici a pro všechny kolem vypadal jako otec, kterýse po těžké práci přišel podívat, jak jeho syn hraje. V jeho nitru ale rostl zuřivý vztek.

Chutnal skvěle. Brzy to přijde.

Aby si udělal radost, podíval se na velkého policistu, který se nakláněl dopředu na sedačce a povzbuzovalsvého syna. Teda pane, pomyslel si Lamar, kdybys tak věděl, co tě čeká. A co tě nemine.

Poslední míč vylétl do výšky, jako by chtěl přivolat déšť, ale pak dopadl a jeden z hráčů v poli ho sebral.To bylo všechno. Hra skončila. Lawton vyhrál snadno osm dva a hra byla vlastně rozhodnutá už odokamžiku, kdy si Lawton připsal šest oběhů. Žádné drama. Přesně tam si to Bud přál.

Podíval se na hodinky. Bylo osm třicet pět. Spousta času.

Prodral se davem odcházejících diváků a došel k lavičce, kde se shromažďovali hráči a jejich rodiče.

Trenér promluvil o tom, jak skvělý je to tým, i když se nedostali do celostátního kola, a že měl mnoho

talentovanějších mužstev, ale nikdy takové, které by tak dřelo. Vysloužil si zdvořilostní potlesk.

Pak se tým rozdělil do skupinek a hráči začali odcházet, někteří se svými rodiči, někteří bez nich.

Jeff se u něj zastavil.

„Máme se sejít u Nicka,” řekl. „Však víš, jako vždycky.”

„Máš s kým jet?”

„Pojedu s Tomem, Jackem a Jackovou přítelkyní.” „Přijď domů brzy. Ať si máma nemusí dělat starosti.”

„Neboj, tati.”

Na okamžik se oba odmlčeli.

„Fajn,” řekl Bud. „Já se teď pojedu postarat o tu věc, o které jsem ti říkal. A všechno bude v pořádku.”

„Já vím, tati.”

„Dobře se bav. Nezůstávej tam moc dlouho. A žádné pivo!”

„Bez starosti.”

Jeff zmizel v davu u východu a Bud věděl, že je čas jít.

Lamar byl jen trochu nervózní. Vyjel z parkoviště a zastavil asi o sto metrů dál, aby nemusel odjíždět ze

skoro prázdného parkoviště ve stejný okamžik jako Bud, protože něco takového by ho mohlo prozradit.

Řídil sám, protože Rutě Beth a Richardovi nedůvěřoval. Ale ani pro něj to nebylo jen tak, sledovat Budůvpikap hustým provozem, ani na okamžik ho nespustit z očí a přitom se nikdy nepřiblížit natolik, aby

upoutal pozornost.

Neponechal ale nic náhodě. Během zápasu odešel ze stadionu a nalepil Budovi na nárazník kus odrazkypod každé koncové světlo. Díky tomu se mohl držet za pikapem až na sto metrů daleko, a přesto honespustit z očí. Stačilo mu dávat pozor na jeho světla.

Díval se, jak Bud opouští zastaralý stadion mezi posledními. Policista byl sám a kráčel váhavě jakoby snějakou melancholií, kterou Lamar úplně nechápal. V jednom okamžiku se dokonce trochu zapotácel.Rozhodně na tom nebyl dobře. Všimla si toho dokonce i Ruta Beth.

„Proč se sakra tváří tak nešťastně?” řekla.

„No jo, Lamare,” ozval se Richard, „říkals přece, že se tomu klukovi dařilo.”

„Kdo ví?” pokrčil rameny Lamar.

Bud nasedl o auta, rozsvítil světla a rozjel se. Lamar vyrazil a podařilo se mu zařadit do provozu na hlavnísilnici dřív než Budovi. Lamar si nedovolil se po něm ohlédnout; jediný neopatrný pohled a celý jejich plán

se mohl zhroutit. „Ten chlap –“ „Drž hubu, Richarde. Sakra, kluku, buď zticha a koukej se před sebe.” Lamar trochu zpomalil. Bud okamžitě přejel do vedlejšího pruhu a bez jediného pohledu projel kolemnich. To bylo dobré, nemohlo mu být podezřelé, že se někdo zařadil do provozu za ním; musel by býtgénius, aby si teď něčeho všiml.

Lamar mu dal několik délek auta náskok.

„Můžu pustit rádio, Lamare?”

„Drž hubu, Richarde,” okřikla ho Ruta Beth.

Auta se pomalu valila kupředu soumrakem. Pouliční lampy a neony obchodů v ulici se rozsvěcely, odrážely

se na předním skle a ztěžovaly sledování. Lamarovo soustředění ale bylo dokonalé: viděl před sebou jendvě červené odrazky, které nemohly patřit nikomu jinému než jeho oběti.

Pak Lamar zahlédl vpředu problém. Objevil se náhle, odnikud. Bud ukázal doleva a projel křižovatku nažlutou. Lamar to rozhodně nemohl stihnout před červenou a věděl, že pokud by tam vjel, mohl by si hovšimnout nějaký policista, nebo dokonce Bud.

Lamar musel ve zlomku vteřiny rozhodnout, které ze dvou rizik zvolit. Strhl volant doleva a vjel do bočníulice, o které ani nevěděl, kam vede. Jakmile byl z Budova dohledu, dupl na plyn, prolétl kolem nějakéholoudala, který zatroubil, vyděsil dvě ženy na chodníku, zabočil prudce doprava a objevil se na křižovatce sulicí, do které předtím Bud zahnul. Proudil jí souvislý proud aut.

Kruci! Kde je?

Sledoval koncová světle projíždějících aut a cítil, jak v něm roste vztek. „Lamare, já –“

„Drž hubu, Richarde. Rušíš taťku.”

Pak je uviděl, dvě červené odrazky pod koncovými světly, které označovaly Buda. Lamar vystřelil na

hlavní ulici, přejel dvě auta a o sto metrů dál se zařadil do pravého pruhu.

„Neviděl ani hovno,” oddechl si. „Krucinál.”

Bud zastavil před tím malým domkem, který zářil do tmy. Vypadal vesele a přátelsky. Černé dítě strojkolkou bylo pryč. Vystoupil a zůstal stát u auta.

Ten zatracený dům. Nastěhovala se tam, aby byla s tebou, a ty tam teď musíš jít a říct jí, že je konec.Hrozně jí to ublíží. Zraníš ji a odejdeš.

Pokusil se dívat se na to z té lepší stránky. Bude to tak pro ni lepší. Opravdu, zaslouží si pořádný novýzačátek, ne tenhle polovičatý život se starcem plným olova a obtěžkaným dvěma dětmi a pocitem viny zazradu své ženy a mrtvého parťáka. Zaslouží si jen to nejlepší. Budovi se stáhlo hrdlo, když se znovupodíval na dům. Pak přišel čas jít dovnitř.

Kráčel ke dveřím. Uplynulo jen osm hodin od doby, kdy po té cestě kráčel naposledy. Tenkrát ho vedlapředstava milování s ní. Černý mrak v jeho mysli rostl a začaly se objevovat vzpomínky. Vybavoval si, codělali na pohovce v obývacím pokoji, co dělali na schodech a pak v ložnici. Vychutnávali si to, jako byoslavovali svobodu, které teď nabyli po všech těch hotelových pokojích. V každé místnosti se stalo něcozajímavého, ale na těch schodech, něco takového ještě nikdy před tím nezažil.

A to všechno je pryč.

Buda zaplavil nesnesitelný pocit ztráty.

Musíš to udělat, říkal si. Kvůli svým synům, své ženě, své rodině. Bylo to těžké, asi nejtěžší v jeho životě,

ale věděl, že to dokáže, zachrání svou rodinu a získá ji zpět.

Vyšel do schodů, a když sahal na kliku, dveře se před ním rozlétly dokořán.

„Tak vás tady vítám, pane Bude Pewtie,” řekla.

„Ahoj, Holly.”

„Tak pojď dál.”

Bud vstoupil. Stejný dům a stejná vůně Holly uvnitř.

„Dáš si pivo?” „Ne, díky.”

„Bude, máš na tváři takový ten výraz ,opravdu musím jít do kostela, mami?’. Proč mi neřekneš, co seděje, abychom mohli přejít k něčemu příjemnějšímu?”

„Ach, Holly.”

Vycítila smutek v jeho hlase. Zatvářila se nešťastně, jako by ji uhodil. Okamžitě věděla, co jí řekne.

Poznala to.

„Bude, ne. Byli jsme tak blízko.”

„Nebyli jsme blízko.”

„Bude, tohle mi nedělej. Prosím, miláčku.”

„Holly, já –“

Už zase se mu nedostávalo slov.

„Ty co?”

„Nikdy jsem ti nechtěl ublížit. To bylo to poslední, co jsem si kdy přál. Chtěl jsem, aby byli všichnišťastní.”

„Ale všichni být šťastní nemůžou.”

„Ne, to nemůžou. Holly, Jeff na to přišel. Můj syn tím hrozně trpí. Musím se postarat, aby byl jeho životzase jako dřív.”

„Bude.”

„Holly, jsi mladá a krásná žena. Celý život máš před sebou. Můžeš mít, co chceš.”

„Já chci tebe. Bude. Chci, abychom byli spolu.”

„To ti dát nemůžu. Je mi to líto.”

„Bude –“

„Holly, musím být svému synovi lepším otcem, než byl můj otec mně. Dobře vím, že bych bez toho za nic

nestál. Něco jsem mu vzal. Chci mu to dát zpátky.”

„Ale, Bude, tady není žádné buď, anebo. Můžeš mít obojí. Neříkám, že to bude snadné, ale půjde to.”

„Teď jsi volná, Holly. Můžeš dělat, co budeš chtít. Zapomeneš na mě a všechno bude zase v pořádku.”

Hleděla na něj vytřeštěnýma očima a pak se rozplakala. Chtěl ji obejmout a utěšit. Celé ty měsíce mu s ní

bylo tak krásně.

Posadila se.

„Nechápu, jak jsi mi mohl tak lhát. Teď si sem přijdeš, předstíráš, jak nejsi ušlechtilý, a pak se zase vrátíšdomů ke své ženě, kterou nemiluješ. Co tím dokážeš? Jenom z toho vyjdeš z prázdnýma rukama.”

Bud se také posadil. Vzal hlavu do dlaní a rozplakal se.

Pomoz jí, znělo mu v hlavě. Přestaň jí ubližovat.

Na obličeji se jí objevily červené skvrny. Z nosu jí teklo a ramena se jí třásla. Takhle viděl plakat ženy nadálnici, když se dívali na masakr, jehož oběťmi se stali jejich manželé a děti. Nedalo se pro ně udělat nic

než doufat, že jejich utrpení pomine a budou žít dál.

„Já tě miluju. Bude.”

„Holly, tady nejde o lásku. Můj syn nemůže dostat jiného otce, stejně jako já nemůžu dostat jinou

rodinu.” „Bude –“

„Nemůžu být ten, co utíká. To prostě nedokážu.”

„Lhal jsi mi. Tolikrát jsi mi lhal.”

„Možná jsem ti lhal. Ale lhal jsem i sobě. Myslel jsem si, že máme šanci. Ale já nejsem muž, který titakovou šanci může dát. Zasloužíš si takového, který to dokáže.”

„Je to pro tebe tak snadné.”

„Ne, Holly. To není. Rozhodně to není snadné. Protože Holly, já tě miluju. Copak to nechápeš?”

„Ach, Bude,” povzdechla si. „Proč mi tohle děláš.”

Lamar si myslel, že to bude větší dům. Byl zklamaný. Věděl, že poldové nebývají bohatí, pokud neberou

úplatky, a nezdálo se mu, že by Pewtie mohl být úplatný. Myslel si ale, že má na víc než na tenhle sešlýdomek.

„Moc dobře na tom není,” poznamenal.

„Rozhodně ne tak dobře jako my,” řekla Ruta Beth. „Tohle je hnusná čtvrť.”

„To je fakt,” ozval se Richard zezadu, „je to jenom mizerná státní služba. Vsadím se, že si nevydělá ani

pětadvacet tisíc měsíčně.”

Zaparkovali v ulici asi půl bloku od Budova domu. Viděli před ním stát Budův velký pikap.

„Vlítneme na ně hned, tati? Dovnitř, ven, prásk, prásk?”

„Nechte mě přemejšlet,” řekl Lamar.

Byla to lákavá představa: vtrhnout do dveří jako u Stepfordových, nachytat je nepřipravené, pumpovat do

nich olovo, dokud tam nezůstane nic živého, a pak rychle zmizet.

Ale… nenapadlo ho, že to bude takhle hustě obydlená čtvrť. Jejich výstřely uslyší spousta lidí; rychle jim

dojde, o koho jde, a než se Lamarovi podaří dostat svůj tým zpátky na farmu, budou mít za zadkem

poldy. Druhý problém byl, že Pewtie sám je rychlý. Měl na sobě kabát, takže byl nejspíš ozbrojený,

Richard může zpanikařit a kdo ví, co se pak stane?

Kromě toho Lamar nevěděl, kdo je uvnitř. Možná tam sedí celé přepadové komando.

Lamar bojoval ze všech sil, aby potlačil nutkání vtrhnout dovnitř a potřísnit stěny domu krví. Seděl bez

hnutí a čekal, až v jeho mozku zvítězí rozum.

„Tak dobře,” řekl. „Zůstaneme v klidu. Ty, Richarde, vystoupíš a budeš se chvilku potloukat po ulici.

Nezastavuj se, nezpomaluj, nezírej, sakra, hlavně nezírej, a pak se vrať. Řekneš mi, cos viděl. Ale

nezvorej to, mladej, nebo ti dám sežrat tvoje koule k snídani.” „Ano, Lamare.”

Richard vystoupil z auta a potichu zaklapl dveře. Možná se už opravdu něco naučil. Začal se procházet

sem a tam po chodníku. „Jak to vidíš, tati?”

„Chci vyřídit toho parchanta co nejlíp. To je všecko, lásko. Pomstíme Odella a vypadneme.” „Nemůžu se dočkat. Udělám, co budeš chtít, tati.”

„Já vím, zlato. Jseš nejlepší.” Ucítil její ruku na svém zátylku.

„Mohla bych ti ho vzít do pusy,” řekla. „To by tě trochu uvolnilo. Udělám to ráda.”

Její návrh ho nijak nezaujal.

„Teď ne,” zavrtěl hlavou. „Máme práci.”

Díval se, jak se Richard loudá po chodníku, pak jako by se na okamžik zarazil a sešel na silnici. Potom se

otočil a pomalu se vracel. Zdálo se to být celá věčnost. Konečně ale Richard nastoupil do auta.

Lamar nastartoval, popojel o blok dál a otočil se, aby se zeptal, co Richard viděl.

„Musí tam mít nějakou hádku, nebo něco. On na ni křičí, ona pláče. Přiblížila se k němu, on něco zařval a

ona se stáhla.”

„To mi připomíná mýho tátu s mámou,” poznamenala Ruta Beth. „Viděls tam někoho jinýho?” zeptal se Lamar a zajel za další roh. „Ne. Vůbec nikoho.”

„Ani toho jeho kluka?”

„Ne. Musí být ještě venku.”

„Tak jo, dobře.” Lamar znovu odbočil.

„Kam jedeme, tati?”

„Chci se k nim přiblížit z jinýho směru a zaparkovat na jiným místě. Nechci, aby si nějakej poctivej občanvšimnul lidí, který seděj v autě, a zavolal poldy. Sakra, kdyby tam tak ten kluk byl taky. Zmákli bysme topořádně.”

Projel kolem domu a zaparkoval o kus dál u protějšího chodníku.

„Fajn,” řekl. „Co tady budem tvrdnout. Jdem na to. Dostanem je voba, vodbouchnem je, manžela a

manželku, a bude to hotový. Jasný?”

„Ano.”

„Zmákneš kus chlapský práce, Richarde?”

„Dokážu to, Lamare.”

„Chci, aby ses držel vzadu. Půjdeš jako poslední. Když se k tobě dostane kdokoliv, kdo na tebe nezavolátvým jménem, vodpráskneš ho. Ale nikdo se k tobě nedostane. Pošlu je do pekla sám a vypadnem.”

Lamar vystoupil a otevřel kufr auta. Vyndal z něj poloautomat browning, otevřel uzávěr, zkontrolovalzelené náboje uvnitř, zavřel ho a svěsil zbraň podle nohy.

Ruta Beth si vzala druhou brokovnici.

Richard vytasil svůj revolver.

„Ještě ne, ty troubo. Až budem v baráku. Jseš připravenej?”

„Ano, Lamare.”

„A ty, miláčku?”

„Jsem, tati.”

„Fajn, jdem si zahrát na řezníky.”

„Nemůžeme omílat to samé pořád dokola. Jsme jako kočky v pytli. Nemá to smysl.” „Takže co? Prostě se sebereš a odejdeš?”

„Holly, já –“

„Nemůžu uvěřit, že bys mohl jen tak odejít.” „Nemůžu tady zůstat napořád. Tím ničeho nedosáhneme.”

„Ach, Bude.”

Vstal, nasadil si klobouk a došel ke dveřím. Otevřel je. Pak se otočil.

Seděla stále na pohovce. Vypadala, jako kdyby ji zbil. Obličej měla oteklý a mokrý.

„Proboha, Holly,” řekl. „Je mi to tak líto. Zasloužíš si mnohem víc, než jsem ti já mohl kdy dát.”

Nepohnula se.

Snažil se přijít na nějakou kouzelnou větu, která by rázem všechno spravila. Žádná ale neexistovala.Takže se prostě otočil a vyšel ze dveří.

Co by udělal, kdyby na něj zavolala? Část jeho osoby se k ní hrozně chtěla vrátit. Věděl ale, že musí odejíta nikdy se nevracet. Se svěšenou hlavou se vydal k autu.

Lamar byl asi třicet metrů daleko, když se dveře domu náhle otevřely. Objevil se v nich Bud, kterývypadal jako John Wayne ve westernu, se zachmuřenou tváří a stetsonem na hlavě.

Bud ho ale neviděl. Kráčel rovnou ke svému pikapu.

Na výstřel to bylo moc daleko. Mohl se za Budem rozběhnout, ale on by ho viděl a slyšel. Znovu potlačilsvou touhu po akci a stáhl se, přikrčil se za živým plotem a mával na Rutu Beth a Richarda, aby se drželi

zpátky.

Díval se, jak Bud nastupuje do auta. Bylo to moc daleko, aby na něj zaútočili, a nestihli by se vrátit do

auta, aby ho mohli sledovat. Bud nastartoval a odjel. „Kam jede?” zašeptal Richard.

„Drž hubu,” okřikl ho Lamar.

Lamar několik vteřin zvažoval další postup.

Pak se ušklíbl.

„Už vím,” řekl.

Holly seděla s hlavou v dlaních. Pocit ztráty na ní ležel jako silná vlněná přikrývka. Stále měla před očimascénu jejich rozchodu a v hlavě jí nepřestávala znít slova tak blízko, tak blízko.

Nikdy nedokázala, aby se na ně dva podíval jejíma očima: jak dokonale se k sobě hodí a jak krásně by jim

spolu mohlo být.

Ozvalo se zaklepání na dveře a srdce jí poskočilo radostí.

Vyskočila s myšlenkou Bud, Bud, Bud, a otevřela. Ale Bud tam nestál. Stál tam Lamar.

KAPITOLA 30

Bud projížděl bezcílně centrem Lawtonu a nevnímal nic kolem sebe kromě rozmazaných světel. Všechnokolem tonulo v šedém polosvětle, které potlačovalo všechny barvy. Dokonce i Sill Boulevard působilbezútěšným dojmem.

Bud se cítil úplně opačně, než čekal. Myslel si, že se bude cítit svobodný a plný síly vrátit se ke svémustarému, důstojnému životu. Ale nebylo to tak. Byl unavený, nevrlý, nešťastný. Chtělo se mu s někým seporvat. Smutek střídaly návaly vzteku. Cítil, že by ho potřeboval na někom vybít, možná na Jen, možná na

Jeffovi, možná na Russovi, možná na něm samém. Nebyla to ani deprese jako spíš lítost; v hlavě se mu

neustále honily vzpomínky na krásné chvíle strávené s Holly. Dala mu toho tolik a on jí to takhle oplatil.

Tak vidíš, Holly, vezmi to jako poučení pro příště. Už žádný ženatý muž. Nestojí to za to. Všechny sliby asex skončí jen bolestí a samotou.

Nakonec zabočil do své ulice a zajel na příjezdovou cestu. Pod přístřeškem pro auto už stál Jenin kombík.

Vystoupil a vešel do domu, který se mu zdál malý a ošumělý. Vlastně to ani pořádný dům nebyl. Žádný zpokojů nebyl ani tak velký jako pokoj v motelu. Nábytek, kromě toho, který Jen dostala od své matky, byl

laciný a koupený na splátky a začal se rozpadat, ještě než se ho podařilo splatit. Linoleum v kuchyni byloprošlapané; stěny potřebovaly vymalovat; v jeho dílně byl nepořádek a trávník volal po sekačce.

Z nějakého důvodu to tam páchlo tisíci uvařenými jídly, záchodem, rozlitým pivem a pizzou, která leželapříliš dlouho v lednici. Bože. Jak se tohle mohlo stát? Jak mohl skončit v domě, který se mu nelíbí, s,

„No,” řekla, „už bylo na čase.”

„Ahoj, Jen,” řekl.

„Je s kamarády. Dostal jsem ho ven právě včas, aby stihl zápas, a odvezl jsem ho tam. Trenér řekl, žejeho vyloučení oficiálně začíná až zítra, a nechal ho hrát. Vsadím se, že se tím dostal do problémů. Jeff sivedl dobře.”

„Ten zápas prodlužovali?”

„Ne, to ne.”

„On je tedy s kamarády. Kdes byl ty, Bude?”

„Musel jsem něco zařídit.”

„Zařídit co? Co se to děje. Bude?” Tvář jí zbělela a její pohled ho propaloval. Sklopil zrak.

„No –“

Otázka zůstala viset ve vzduchu.

Konečně řekl: „Podívej, já vím, že jsem v poslední době nebyl ten nejlepší manžel. Lhal jsem ti a dělaljsem věci, které jsem dělat neměl. Ale teď ti na rovinu říkám. Jen, že už to skončilo. Teď chci být dobrýotec svým dětem a dobrý manžel své ženě. Chci zpátky náš starý život.”

„Bude?” „Co?”

„Bude, nebudu se tě ptát na podrobnosti.”

„To jsem rád.”

„Slyšela jsem různé věci a nechci vědět, jestli jsou pravdivé, nebo ne. Chci jen, abys mi řekl, že už je topryč, ať šlo o cokoliv. Máš dobrý život. Bude, a hodné syny.”

„Já to vím.”

„Je mi jasné, že už nejsem tak mladá, jak jsem bývala. S tím nic neudělám. Zestárla jsem stejně jako ty a

jako ty jsem i ztloustla.” „V tom to není.” „Ach, kdo ví, v čem to je. Bude. Vím, že ti jednou dokážu odpustit. Ale už nikdy nic takového nedělej.Jestli s ní chceš být, jdi a buď s ní. Ale tohle klamání už nechci zažít.” „Napravím to. Vynahradím ti to tak, že si ani nevzpomeneš, že kdy byly nějaké zlé časy.” „Dobře, Bude. V tom případě už o tom nechci slyšet. Zavřeme tu knihu a zamkneme ji a už o tom nechci

slyšet. Je to jasné?” „Rozumím.”

„Výborně. A teď myslím, že bychom měli jít do postele. Asi bys mi měl ukázat, že mě ještě miluješ.

Myslím, miluješ fyzicky. Už je to skoro rok, všiml sis toho?”

„To jsem nevěděl.”

„Byla to dlouhá, dlouhá doba, a i já jsem měla své potřeby, i když o tom možná nechceš slyšet.”

„Tak to bychom asi měli jít.”

Zamířili do ložnice.

Telefon vytrhl Buda z bezesného spánku. Probudil se do temnoty své ložnice a vedle něj hlasitě dýchalajeho žena. V celém domě bylo ticho.

Malátně zvedl sluchátko.

„Pewtie.”

„Ahoj, Bude, jakpak se máš?” zeptal se hlas, který Bud už někdy slyšel. Přivolal vzpomínky, ale nepodařilo

se ho identifikovat. „Kdo to je?” „Však ty dobře víš, kdo to je. Bude. Je to tvůj starej kámoš Lamar Pye.” Budovi se okamžitě rozsvítilo.

„Pye. Co sakra –“

„Nechybí ti něco?”

Mí chlapci, blesklo Budovi hlavou.

„Tak mi to proboha řekni, Lamare –“

„Dneska v noci ti musí bejt v posteli smutno.”

Bud se ohlédl: zaslechl, jak se Jen vrtí pod peřinou.

„Já nevím –“

„Doufám, žes ještě nikomu nevolal, Bude.”

„Já –”

„Je moc pěkná, ta tvoje baba. Na starýho kozla jako ty trochu mladá. Vsadím se, že ti dává pořádně

zabrat.”

„Lamare, o čem to sakra –“

„Tady, řekni něco svýmu miláčkovi. Přiveď ji sem, zlato.”

Vzdálený hlas řekl: „Padej, děvko,” a za okamžik se ve sluchátku ozval další hlas.

„Ach, Bude, proboha, přišli ke mně domů a unesli mě, jsem tak vyděšená, mají zbraně a tloukli mě, tloukli

mě. Bude –“ a pak Holly odtáhli od telefonu.

„Kdo to je, Bude?” zeptala se Jen rozespale.

„Slyšels, poldo? Máme tvoji ženu. Je to tak, pane, máme tvoji zatracenou manželku. Zabils mýho

bratrance, rozstřílels ho na kusy, a já si teď vzal tvoji starou. Teď ti povím, jak to bude dál, jo? Jestliněkomu zavoláš, jestli někde cekneš, tak ji zabiju, a ty dobře víš, že nekecám. Nejdřív jí ale vošukám do

každý díry, kterou má. Do každý.”

„Přísahám –“

„Jestli chceš svoji hezkou holčičku zpátky, Bude, měl bys dělat, co ti řeknu. Chci, abys jel k telefonníbudce. Máš na to asi hodinu. Ta budka je na sto čtyřiadvacítce před Geronimem, na pumpě Exxon. Budutě honit vod budky k budce, než tě zavedu k nám, abych si byl jistej, že s sebou nemáš chlapy od SWAT.

Jasný?” „Lamare –“

„Jestli ten telefonát propásneš, podříznu jí krk a ufiknu nos a pak si přijdu pro tebe a zbytek tvý zatracený

rodiny.”

„Neubližuj jí, sakra!” vyštěkl Bud.

„Jo, a Bude?” dodal Lamar pobaveným hlasem. „Chceš ji zpátky? Jestli jo, tak si s sebou vem nějakýzbraně.”

Zavěsil.

Bud vyskočil z postele a snažil se probrat. Ve skutečnosti ale nebylo o čem přemýšlet. Kdyby zavolal naústředí, mohl by hrát Lamarovu hru a dřív nebo později by se k němu dostal i se zásahovou jednotkou,vrtulníky a ostřelovači; profesionálové by si s tím poradili, jak nejlépe by uměli, ale o to nešlo. Jedinýpohled na nezvané hosty na soukromém večírku a Lamar by ji zabil. Bylo by mu to úplně jedno;nezáleželo mu na vlastním životě, chtěl jen Buda.

Bud si oblékl džínsy a černou košili, obul boty. Hodil přes sebe sportovní bundu, aby zakryl své zbraně.

„Bude, co se děje?”

„Musím odjet.” „Bude, ty –“

Otočil se ke své ženě.

„Mrzí mě to. Ještě jednou tě musím opustit. Jestli mě miluješ, necháš mě jít. Jestli mi věříš, necháš mě

jít.”

Pak seběhl do přízemí a otevřel sejf na zbraně. Byly tam. Připjal si obě pouzdra a rychle naplnil všechnyzásobníky. Zdálo se mu, že to trvá celou věčnost. Zasunul berettu a pětačtyřicítku do pouzder;osmatřicítka přišla na své místo za sponu opasku. Podíval se po pušce, protože věděl, že jen blázen bojuje

s pistolí, když má na výběr, a pak si vzpomněl, že nechal svou .30-30 pod sedadlem v pikapu. Zavřel sejf.

Ze tmy se vynořil obrys postavy.

„Tati?” Byl to Jeff.

„Jeffe, já teď hrozně spěchám.”

„Tati, co se –“

„To se tě netýká.”

„Tati –“

„Jeffe, mám tě rád. Bez ohledu na to, co jsi slyšel nebo co se stane, mám tě rád. Mám rád tvou matku atvého bratra víc než cokoliv jiného na světě. Teď musím něco zařídit. Zůstaň tady a postarej se o mámu.Bude to v pořádku, slibuju.”

„Tati –“

„Jeffe, já už musím jít!”

„Tati… taky tě mám rád.”

Bud sevřel svého mladšího syna v náručí. Pod pevnými svaly a žebry cítil tlouct jeho srdce.

„Jdu,” řekl a vyběhl ven.

Bud naskočil do auta a na okamžik dostal strach, že má málo benzinu. Bylo to ale v pořádku. Nastartoval

a prolétl tichou čtvrtí směrem na sedmdesát kilometrů vzdáleně Geronimo. Měl na to asi padesát minut.

Náhle Buda něco napadlo. Nevěděl, odkud se ta myšlenka vynořila, ale náhle byla v jeho hlavě. Zastavil u

benzinově stanice, doběhl k telefonu a vytočil 411.

„Máte číslo na C. D. Hendersona na Osmatřicáté ulici?”

Trvalo to několik vteřin.

„To číslo není v seznamu, pane.”

„Sakra, nemám čas se s vámi bavit. Jsem policista, seržant Oklahomské dálniční hlídky Russell B. Pewtie,

identifikační číslo er dvacet čtyři, a to číslo potřebuju. Dejte mi ho, nebo zavolejte svého šéfa.”

Za chvilku Bud dostal, co chtěl. Vytočil číslo.

Zdálo se, že telefon bude vyzvánět věčně.

Pak se ve sluchátku ozval ospalý ženský hlas a Bud se zeptal, jestli by mohl dostat k telefonu poručíka.

„Carle,” slyšel ji říkat, „chce tě nějaký z tvých chlapců.”

Ozval se Hendersonův chraptivý hlas. „Haló?” řekl.

„Poručíku, tady Bud Pewtie.”

„Bude, proboha!”

„Máte ještě klíče, ne? Můžete se dostat do své kanceláře?”

„Můžu se tam vloupat, když budu muset. Co se –“

„Poslouchejte mě, vy starý ožralo. Koukejte pohnout zadkem. Říkáte, že jste detektiv? Tak dneska v noci

máte příležitost to dokázat.”

„O čem to mluvíte? Co se děje?”

„Na to se mě neptejte. Mám pro vás nějakou práci. Jde o tu tajemnou osobu v Lamarově gangu. Celou

dobu měla masku. Už vím proč. Je to žena. Mladá žena. Slyšel jsem ho, jak jí říká ,zlato‘. Ji jsem slyšelříkat ,Padej, děvko‘. To je všechno. Ale… je to mladá holka. Tak kolem dvaceti. Možná je to pro vás tenzatracený třetí bod. Najdete mi mladou holku, která má toyotu. Zjistíte mi, kde bydlí. A teď seboupohněte a nezklamejte mě.”

„Bude.” v hlase starého muže zaznělo něco jako vzlyknutí. „Bude… já to zkusím. Už ale nejsem ten chlap,

co dřív.”

„A kdo z nás je, kromě toho zatraceného Lamara?”

Bud zavěsil, podíval se na hodinky a zjistil, že má už jen čtyřicet pět minut. Skočil do auta a vyřítil se do

noci.

„Hele,” řekl Lamar. „Ten tvůj starej. Jakej je v posteli?”

„Ty prase,” řekla.

Řekni mu to, znělo jí v hlavě. Spletl se. Přišel do špatného domu. Má špatnou ženu.

A co pak?

Pak mě zabije, to bude všechno. A Buda dostane stejně.

„Jak velkýho ho má? Fakt velkýho? Nebo jenom normálního? Vsadím se, že jenom průměrnýho.”

Znechuceně potřásla hlavou.

„Jo. Je jenom průměrnej. Hele. Chceš něco vidět? Chceš vidět něco, cos ještě nikdy neviděla. Koukni na

todle. Podrž ji, Ruto Beth.”

Holly měla ruce pevně svázané za zády a spoutané kotníky. Z pocitu bezmocnosti se jí dělalo zle. Před nístál muž, který zabil jejího manžela. Byl to svalnatý bílý grázl s pahýly místo prstů, nějakou podvyživenouholkou z farmy a jemným, chlapecky vypadajícím mladým mužem, z jehož výrazu bylo patrné, že na něco

podobného nemá žaludek. Ruta Beth si stoupla za ni a podržela jí hlavu. Lamar si rozepnul kalhoty.

„Proboha,” zašeptala Holly a snažila se dívat jinam, ale Ruta Beth byla překvapivě silná a bez problému jípodržela hlavu správným směrem.

Lamar si stáhl slipy a odhalil něco, co vypadalo jako elektrický kabel. Byl to penis velikosti hada, povislý, spředkožkou zakrývající žalud.

„Tak co? Už jsi někdy viděla něco takovýho?”

„Jen se koukni na taťku,” řekla dívka. „Jen si prohlídni jeho krále. Něco takovýho jsi ještě neviděla. Todle

je král.”

Měla pocit, že bude zvracet.

„Představuj si, jaký by to s ním bylo, kočko. Mysli na něj, dokuď se nevobjeví tvůj starej.”

Bud dojel k benzínce Exxon s minutou k dobru. Lamarův telefonát se ale o pět minut opozdil.

Když telefon zazvonil, strhl Bud sluchátko z vidlice. „Jo?”

„Jak se daří. Bude? Bavíš se dobře?”

„Přestaň žvanit, Lamare.”

„Největší chyba, kterou jsem kdy udělal, byla, že jsem tě nedorazil pětačtyřicítkou, když ses přede mnou

válel v prachu. Ušetřil bych tím nám voběma spoustu nepříjemností.”

„Kde jseš?”

„To ti neřeknu. Máš před sebou dlouhou noc. Možná tě k sobě dovedu a možná taky ne. Možná si na tebeněkde počíhám. Možná ti teď zrovna volám z mobilu a koukám se na tvoji prdel přes hledí pušky. Jenompohnu prstem a bude po tobě.” Zasmál se hlasem plným čirého potěšení. „Neudělals jí nic?” „Zlatíčko, řekni svýmu manželovi, cos viděla.” Bylo slyšet tlumený zápas, jak někoho táhnou k telefonu.

„Bude!” „Holly!”

„Ach, Bude, ukázal mi to. Donutil mě, abych se na to podívala.”

„Holly, já –“

„Jeho penis. Přinutil mě podívat se.”

Vztek narůstal v Budovi jako pára v kotli. Chtělo se mu praštit sluchátkem o stěnu budky a roztříštit ho na

kousky.

Neztrácej nervy, napomenul se. Přesně to chce. Bude si s ní hrát. Bude ji mučit svým dětinskýmzpůsobem, aby ukázal svou převahu, velikostí svého přirození, bolestí. Bude to dělat, aby mu o tommohla vyprávět, až z toho bude šílet a na konci se už nezmůže na žádnou akci.

Na tomhle vůbec nezáleží. Záleží jen na tom, aby je našel a dostal ji odtamtud.

Věděl ale, že Lamar čeká, že Bud bude zuřit. Zklamalo by ho, kdyby neslyšel, že Bud pomalu přichází o

rozum.

„Pyei!” zařval. „Pyei, ty parchante, já tě zabiju! Neopovažuj se jí dotknout!”

Lamar se znovu zasmál.

„Ještě tam jseš. Bude? Teď musíš pohnout zadkem do Snyderu. K motelu 7-Eleven na sto osmatřicítceseverně od Snyderu. Koukej sebou mrsknout, nebo udělám víc než že jí svoji kládu jenom ukážu. Donutím

ji, aby se s ním mazlila. Možná mu dokonce bude muset dát i pusinku.” Lamar zavěsil.

Bud rychle vytočil číslo staré kanceláře CD. Hendersona na ústředí v Lawtonu, ale nikdo to nebral.

Starý detektiv slyšel telefon vyzvánět. Byl tam už pět minut. Proč by ho ale zvedal?

Rozepnul si kabát a vytáhl láhev bourbonu. Zbývala v ní už jenom třetina. Otevřel ji a napil se. Projel jímtekutý plamen. Okamžitě se roztřásl a zatočila se mu hlava. Vzpamatoval se, sáhl znovu pod kabát a jehoprsty nahmataly něco tvrdého a chladného: pažbu revolveru. Vytáhl ho a potěžkal v ruce: byl to model

Colt Frontier s pažbou vykládanou slonovinou, .44 speciál, vyrobený v New Heaven v Connectitutu v roce

1903. Jeho dědeček ho nosil, ještě než se Oklahoma stala státem, a jeho otec ho nosil také. Oba byli

muži zákona.

C. D. roztočil bubínek, aby viděl matné plošky pěti nábojů ráže .44, rozmístěných tak, aby úderník ležel vprázdné komoře. Jenom blázen nosí šestiraňák nabitý šesti náboji, dříve nebo později si nedopatřenímustřelí nohu.

C. D. blázen nebyl.

Ani na okamžik ho ale nenapadlo, že by mohl Budovi pomoci. Zklame, protože je opilec, vyřízený člověk.Budou umírat lidé. Bud a všichni ostatní, kdo jsou v tom zapleteni. A Lamar opět unikne.

S touhle představou si C. D. pomyslel, že by bylo nejlepší natáhnout kohoutek coltu, strčit si hlaveň doúst a stisknout spoušť. Cítil se tak opotřebovaný, jako by už ani nebyl mezi živými. Jeho život bylpromarněný, věci se měnily tak rychle, že se v nich nedokázal orientovat. Bylo mu šedesát osm a už předpěti lety měl odejít do důchodu a užívat si stáří. Ale on ne. Cosi, marnivost nebo vztek, ho hnalo kupředu.

Tak fajn, starej pitomče, pomyslel si.

Je na čase udělat kus detektivní práce.

Mysli. Mysli.

Máš zapojit další bod. Třetí bod, třetí důkaz. Dívka. Mladá dívka. Jak k nim může patřit? Jak se mohli dát

dohromady?

Původní teorie: Lamar bude hledat pomoc v nějaké části podsvětí. Zločinci se vždycky uchylují ke svémudruhu. Takže: mohl by se přidat k motorkářskému gangu nebo k Indiánům, kteří parazitují v rezervacíchna svých vlastních kmenech, případně k organizovanému zločinu v Tulse nebo OK City či k nějakéorganizaci drogových dealerů, podporované jihoamerickými klany; další možnost byly malé skupinkymobilních ozbrojených lupičů, kteří na volné noze spolupracují s většími gangy.

Nic z toho ale nepotvrdil druhý, empirický důkaz, a sice otisk pneumatiky, která mohla být obutá jen naněkolika modelech vozů Hyundai, Toyota nebo Nissan.

Nic.

Možná byl celý tenhle předpoklad špatný. Možná našel někoho, kdo nepatří do žádné z těch skupin.

Ale ne: Lamar, jakkoliv výjimečný, je určitý typ a jako takový podléhá určitému schématu. A Lamarovoschéma je prosté: profesionální zločinec, trestanec, který se může cítit dobře jen se sobě podobnými.Každý, u koho se mohl ukrýt, musí mít vlastní kriminální historii. A musí být v počítačové databázi.

Tam ale nebylo nic.

Starý muž zapnul svůj počítačový terminál. Měl přístup k databázím Oklahomské dopravní policie atrestním rejstříkům. Mohl vymezit určitou oblast a zjistit, co z toho vypadne.

Zkusil tedy tu nejjednodušší věc: požádal počítač o všechny ženy mezi šestnácti a třiceti, které vlastnilyauto dané značky.

VYHLEDÁVÁM VYHLEDÁVÁM VYHLEDÁVÁM blikalo několik minut na monitoru a pak se na modrém pozadí

objevil seznam jmen.

Nebyl příliš zručný v práci s počítačem; dokázal hýbat s kurzorem, tak té věci prostě přikázal, aby seznamvytiskla. Přešel přes místnost, vytrhl papír z tiskárny a sklonil se nad výsledkem.

Byl to seznam osmdesáti tří jmen, nic neříkajících a neznámých. Možná jedno z nich? Možná ne.

Vrátil se k trestním rejstříkům a snažil se najít souvislost s předchozím seznamem a lidmi se záznamem vnaději, že třeba najde otce té dívky.

Žádná souvislost.

Pak velice pomalu postupně naklepal jména všech osmdesáti tří žen do počítače a nechal prozkoumatjejich trestní rejstříky.

Zabralo to skoro hodinu. Výsledek, nula.

„Richarde,” přikázal Lamar, „pojď sem.”

Richard skoro stydlivě poslechl.

„Richarde, jak je to dlouho, cos měl naposled ženskou?”

„No tak, Lamare, to je osobní věc.”

„Ach, bože,” zasténala Holly.

„Tak, dámo, koukni se tady na Richarda a řekni mi, co mu chybí voproti tomu Budovi Pewtiemu, kterýhosis vzala? Je to pěknej chlap. Má vopravdovej talent, dar vod boha. Je poslušnej a pracovitej. Jevzdělanej. Tys chodil na vejšku, že jo, Richarde?”

Richard přikývl.

„Tak vidíš. Je to chytrej chlap. Mohl by se ti líbit. Když se budeš chovat slušné, mohl bych ti domluvit sRichardem rande.”

Lamar znovu vybuchl smíchy.

Pak řekl: „Hele, Richarde, co takhle si na ni trochu šáhnout. Klidně můžeš, jí to vadit nebude, viď?”

„Prosím,” zasténala Holly. „Nedotýkejte se mě a neubližujte mi.”

„Vůbec to nebude bolet. Tak co, Richarde, chtěl by sis šáhnout na tudle hezkou ženskou? Nebo si jijenom pořádně prohlídnout. Můžeš se mrknout, kam budeš chtít. Už jsi někdy viděl tak hezkou holku bezšatů, myslím dovopravdy, ne na vobrázku?”

Nejstrašnější bylo, že se jí Richard opravdu chtěl dotknout a prohlédnout si ji. Byla opravu krásná. Ještěnikdy neměl ženu. Prostě to nikdy nevyšlo. Ne proto, že by byl homosexuál. Byl prostě panic. Teď se na

ni ale díval a jeho zasunuté instinkty se probudily. Vzrušovala ho její bezmocnost, to, jak se provaz

zařezával do její bílé, pihami poseté kůže, výraz hrůzy v jejím obličeji a její krása. Měla na sobě jen šortky, tenisky bez ponožek a košili s krátkým rukávem; vypadala jako nějaká studentka.

Pak ho ale napadlo: Jak to, že je tak mladá?

„Lamare, jak může být tak mladá?”

„Jak to myslíš?”

„Podívej se na ni. Té není třicet. Ani dvacet pět. Jak by mohla mít syna, který hraje baseball. To se

vdávala v deseti?”

„Byla v tom baráku. Má snubní prsten. Hádali se. Kdo jinej by to měl bejt?” Pak se ale Lamar otočil a upřel na Holly podezíravý pohled.

„Jak jseš stará?”

„Je mi dvacet šest,” řekla. „Jsem jeho žena.”

„Ten kluk ale není tvůj?”

„Ne, Jeff není můj syn. Bud a já ještě dítě nemáme. Má dva kluky se svojí první ženou. Ta ale zemřela a

on si mě vzal před dvěma roky. Byly to nejšťastnější dva roky mého života. Je skvělý manžel. Je odvážný

a silný. Měli byste si dávat pozor, co děláte.”

„Teda jestli todle není slečna Ukecaná. Ten zasran nasypal do mýho bratrance pětadvacet kulek.”

„Ty jsi takový hajzl,” řekla. „Můžeš dostat mě a můžeš dostat Buda, ale nakonec dostanou tebe.”

Lamar se k ní naklonil.

„Tys to ještě nepochopila?” zeptal se. „Já na to seru. Stejně nemám žádnou velkou budoucnost. Chcijenom dát svý věci do pořádku. Myslíš, že se bojím umřít? Nebylas nikdy v base, tak nevíš, co takovýmísto s chlapem udělá. Všichni v týhle místnosti budem do večera mrtví. Ale přísahám, že splním svojipovinnost a pak umřu jako chlap.”

Bud se řítil po silnici jako šílenec a ke konci už ignoroval i červenou. Bylo tři čtvrtě na dvě a silnice bylyprázdné. Zkracoval si cestu polními cestami, a veden pouhým instinktem, projížděl napříč okresy Tillman aComanche, dokud za Cache nenajel na silnici 62, která pokračovala přímo na Snyder. V 7-Eleven měliještě otevřeno a někdo právě telefonoval. Vytáhl svůj odznak. „Policie. Potřebuju uvolnit ten telefon.” Mladý Indián pohlédl na jeho odznak, odplivl si a pokračoval v telefonování. Bud vytasil pětačtyřicítku a přitiskl hlaveň k chlapcovu hrdlu. „Ty parchante, koukej vypadnout, nebo si tě podám, a to se ti líbit nebude!” Tváří v tvář zbrani a Budově vzteku chlapec změkl, zavěsil a zmizel ve tmě. Bud se zastyděl, že se projeviljako brutální polda, který vyžaduje naprostou poslušnost. Není možné vytahovat zbraň na civilisty. Vjakékoliv jiné situaci by to byl důvod pro suspendování. Teď ale ne. Teď na tom nesejde. Podíval se na hodinky. Bylo pět minut po třetí. Kruci. Možná Lamar volal, když telefonoval ten Indián. Budtam seděl, zhluboka dýchal a nemohl se na nic soustředit. Vteřiny ubíhaly. Za chvilku bylo deset po třetí. Proboha, říkal si. Zvoral jsem to.

Pak ale telefon zazvonil.

„Pye?”

„Promiň, Bude, že volám pozdě. Jenom jsem se seznamoval s tou tvojí.”

„Neubližuj jí.”

„Že to je ale kočka.”

„Nech ji jít. Budeš mít mě. Nech ji jít.”

„Uvidíme. Když budeš hodnej kluk, možná přimhouřím voko. Ale když se naštvu, budu ji muset poučit vo

disciplíně, je ti to jasný? a možná se jí to bude i líbit.”

„Chcípni, Pyei.”

„Radši sebou mrskni. Bude. Do čtyř se musíš dostat až do Toleens. Máš docela co dělat.” Lamar zavěsil.

Bud strnule zíral na telefon. Toleens? Toleens? Kde to sakra je? Doufal, že má v autě mapu.

Pak ale hodil do automatu čtvrťák a vytočil Hendersonovu kancelář na ústředí.

„Haló?”

„Poručík Henderson?”

„Bude.”

Bud poznal tragický tón v hlase starého muže. Nic.

„Dělám, co můžu,” řekl C. D. „Zatím jsem neměl štěstí.”

„Proboha,” vykřikl Bud. „Mají rukojmí. Zabijou ji. Musíte to rozlousknout!”

„Bude, dejte mi svůj souhlas a já vyhlásím poplach. Můžeme to vystopovat z vrtulníku. Do deseti minut za

tebou můžu poslat dva autobusy chlapů ze SWAT. Vezmeme to místo útokem a rukojmí osvobodíme.”

„Dobře víte, že ten zatracenej vrtulník Lamar uslyší. Na Lamara jste krátcí. Možná mě teď dokonce

sleduje a ví, že něco chystám. Musíte na to přijít. Musíte.”

Na druhém konci byl slyšet jen poručíkův chraptivý dech.

„Nepil jste?”

„Synu, prochlastal jsem každej den svýho mizernýho života. Opilej jsem vyhrál sedm přestřelek.”

„Dobře, dobře. Jo, Toleens. Slyšel jste už o tomhle městě?”

„Je to na čtyřiapadesátce, mezi Gotebem a Coopertonem. V devětapadesátým jsme tam měli vraždu.”

„Jo, už vím. Je v tom městě telefonní budka?”

„Sakra, chlapče, ta telefonní budka je celý město. Už se nezdržujte a jeďte.”

Když Bud zavěsil, díval se poručík několik vteřin na sluchátko ve své ruce a poslouchal oznamovací tón.Pak položil sluchátko a zavřel oči. Když je znovu otevřel, viděl před sebou stále stejnou zeleněvymalovanou místnost s otlučeným nábytkem, jako všechny místnosti na policejních stanicích, ve kterýchstrávil většinu svého života.

Byl vyčerpaný a bez vůle. Dnes v noci zemře alespoň jedna žena a možná i Bud. Žena a policista zemřou

příliš mladí. Kéž by mu Bud vůbec nezavolal. Proč musí být za tohle zodpovědný?

Snažil se přesvědčit sám sebe, že na tom vlastně tak moc nezáleží. Ale záleželo. Záleželo na tom tolik, že

mu bylo do pláče.

Podíval se na seznam. Osmdesát tři jmen mladých žen, které mohly vlastnit auto spojené s tou loupeží.

Skupina, která vlastně skupinou nebyla. Je to všechno jen iluze?

Snaží se jen dát bláznivě do souvislosti náhodná fakta? Existuje vůbec nějaká souvislost?

Odděl to od sebe. Dva prvky. Mladá a žena.

Co mu říká žena? Možná dcera zločince. Je sama zločinec? Podle záznamů ne.

Musel se zasmát. Tolik toho závisí na záznamech. Tolik policejní práce je prostá účtařina, zaznamenávání

faktů, která by nám v budoucnosti mohla prozradit něco důležitého.

Žena. Nic.

A co mladá? Co se dá usoudit z mládí, z nedospělosti, co by se vztahovalo k oné „skupině, která není

skupinou”?

Jak by se mladá dívka mohla seznámit s Lamarem, který byl tolik let ve vězení? Jak se s ním mohlaspojit? Jediným způsobem: mohla mu napsat.

Hmmmm.

Proč by mu psala? Kde by se o něm doslechla?

Možná to je jedna z ubohých, bláznivých žen, které píší trestancům, posílají jim peníze a nabízejí sňatek.

Je to úchylné, ale stává se to. Pokud by to tak bylo, nespadala by do žádné kategorie. A nevšimli by si

toho dozorci ve vězení? Přesně tam začínalo vyšetřování, když uprchl nějaký vězeň.

Ještě jednou: nic.

Znovu se však k tomu přívlastku vrátil. Mladá? Co to má s celou věcí společného? Mladá žena by senejspíš nezajímala o trestance, to se stávalo spíš starým pannám. Proč mladá žena? Musí to být dcera.

Ale předpokládejme, řekl si, protože tenhle fakt nikam nevedl, předpokládejme, že to není dcera nebosestra nebo nějaká jiná příbuzná. Je ve spojení se zločinci. Co by ji mohlo spojovat se zločinci, když nepříbuzenský vztah?

Co? Zarazil se.

Něco se začalo vynořovat z temnoty a plulo to před ním v nehybném vzduchu jako duch. Čas jako by se

náhle zastavil.

Co ji s nimi může spojovat, co ji k nim může přitahovat?

Co?

Je sama oběť?

To by ji odpuzovalo. Co?

Sama spáchala zločin.

Bylo to tak prosté, jasné a absolutné logické.

Skupina, která není skupinou.

Nezletilá, která spáchala zločin… ale soudní záznamy jsou zapečetěné, protože byla nezletilá. Normálními

kanály se do nich nedá proniknout.

C. D. zamrkal, otevřel láhev a pořádné se napil Harper’s.

Když jsou soudní záznamy zapečetěné, nedostanu se do nich. Možná zítra, ale teď ne.

Rozčílilo ho to. Tak blízko, a přesto tak daleko. Kdo jiný by mohl mít podobné záznamy?

A pak přišel další krok, který byl nasnadě.

Noviny.

C. D. otevřel malý černý zápisník, který nosil všude s sebou, a vyhledal číslo šéfredaktora plátku LawtonConstitution. Nedbal na pozdní noční hodinu a číslo vytočil.

„Haló,” ozval se ospalý hlas.

„Parker? Parkere, tady je C. D. Henderson.”

„C. D.? Co se sakra –“

„O to se nestarejte. Máte teď v noci někoho v novinách?”

„No, jistě, základní personál, nočního telegrafního editora, nočního fotografického editora, sporťáka. A

nejspíš tam polehává ještě pár dalších.”

„Nemáte všechno v nějakém počítačovém systému?”

„Jo, říká se mu Nexus.”

„Myslel jsem si to. Poslouchejte, dám vám sólokapra a vy pro mě něco uděláte. Zavoláte tomu, kdo tomu

tam dneska v noci velí, a řeknete mu, že chci jména všech nezletilých vražedkyň za posledních deset let.Z vašich záznamů. Ne ze soudních, ale z vašich. Chci to rychle. Jasný, Parkere?”

„Já, o co tady –“

„Nestarejte se, Parkere. Jenom mi sežeňte tu informaci a já se o vás postarám. Řekněte jim, až mizavolají, 555-3321, co nejdřív. Myslím to vážně. V sázce jsou životy. Pomůžete nám osvobodit nevinnou

ženu a dostat pod drn jednoho kriminálníka.”

Nejlepší na tom bylo, že mohl sledovat Buda, aniž by něco riskoval, nebo dokonce odjížděl z farmy.

Lamar ležel v příkopu u odbočky, která vedla k farmě Ruty Beth. U očí měl dalekohled. Podíval se nahodinky. Jestli Bud odjel od benzínky Exxonu před dvaceti, pětadvaceti minutami a zamířil na Toleens,mohl se vydat jen po téhle silnici a měl by se objevit za pár minut. A co pak? Bude mít nad hlavou vrtulník

a deset minut za sebou autobus SWAT? Bude na jeho pikapu anténa, která by ukazovala na spojení

vysílačkou?

Tohle všechno Lamara velice zajímalo.

Samozřejmě tam ale nebyl, aby střílel.

Až Bud pojede kolem, bylo by snadné zastavit ho čtyřmi nebo pěti kulkami a na místě dorazit. Lamar si todokázal představit: nabourané auto s dírami ve dveřích, pach benzinu, rozbité sklo všude kolem. Poldaleží v krvi a škemrá o milost. Lamar by k němu sklonil hlaveň brokovnice, ozvala by se rána a kolem by se

rozprskla krev a kusy mozku. Krásná představa. I-ma-gi-na-ce. Velké slovo: obrazy v hlavě.

Ale Lamar věděl, že mohl Buda vyřídit na baseballu nebo u jednoho z telefonních automatů. Nutil se tedydo trpělivosti lovce. Prověř to, říkal si. Neuspěchej to. Udělej to pořádně. Donuť ho, ať zaplatí. Ať zaplatí

draze. I-ma-gi-na-ce.

V dálce zahlédl světla. Rychle se přibližovala. Lamar brzy poznal, že je to bílo-modrý Ford F250, a zaokamžik zaostřil i na Budův napjatý obličej.

Muž s hranatou hlavou, oči ukryté pod kloboukem, tmavé šaty. Řídil rychle, ale dobře, pevný jako skála.

Na tváři měl výraz, který si Lamar pamatoval z farmy Stepfordových, když Bud kráčel ke dveřím a Odell se

chystal, že ho odrovná. Vypadal tak sebejistě a naparoval se, jako by mu patřil celý svět. Teď však měl v

tváři napětí, které vypadalo až nelidsky. Mihl se kolem Lamara směrem ke svému cíli, který byl ještědobrých třicet kilometrů daleko, aniž by tušil, že je sledován.

Lamar si dobře prohlédl pikap. Neseděl moc nízko, což by znamenalo, že má velký náklad, nejspíš někohood zásahové jednotky nebo pár ostřelovačů od rangerů. Nebyla na něm žádná anténa navíc.

Lamar se díval, jak se jeho koncová světla zmenšují a mizí, a poslouchal, dokud neutichlo svištěnípneumatik na asfaltu. Sklonil dalekohled. Nic se neozývalo. Čekal a rozhlížel se. Jen noční vítr se proháněl

po pláni a občas se ozvalo písknutí nějakého nočního zvířete. Žádný vrtulník nesledoval Budovo auto třista metrů vysoko a silnice zůstávala prázdná. Neobjevil se žádný konvoj, nic.

Lamar spokojeně vstal a zamířil zpátky k farmě. Vychutnával si sílu, kterou cítil pod širokou temnouoblohou. Bylo to jako být neviditelný, jako být bůh. Ucítil něco v rozkroku jako příslib akce.

Nikdy o podobných věcech moc nepřemýšlel, protože na to byly příliš jeho součástí. Teď to ale věděl: je

lev, je král. A blíží se doba jeho krmení.

Bud se vřítil do Toleens, které byly právě jeden oprýskaný obchod s dvěma benzinovými stojany atelefonním automatem vedle dveří. Zastavil, čekal a sledoval čas. Skoro čtyři. Stihl to tak tak.

Pak bylo čtyři deset. Co se děje? Sakra! Byl čím dál nervóznější. Byla to dokonalá past. Každýmokamžikem mohla ze tmy přilétnout kulka a srazit ho k zemi.

Telefon však konečně zazvonil.

„Ano.”

„Tak co. Bude, jak se daří?” „Nežvaň, Lamare. Neudělals jí nic?” „Ještě ne.”

„Dokaž to.”

„Moc si nevyskakuj, poldo. Já nic dokazovat nemusím. Jestli chceš svoji ženu, měl bys dělat, co ti říkám.Nebo jí fakt něco udělám.”

„Kde jste?”

„No tak, ještě ne, Pewtie. Hra na schovávanou ještě neskončila. Ještě se trochu projedeš. Chci si bejt

jistej.”

„Řekni mi to.”

„Ani náhodou. Teď chci, abys jel na východ, na Chickashu. Do Adanarka. Tam je tvoje další zastávka.

Další pumpa. Phillips, na dvaašedesátce. Máš na to hodinu.”

„To nemůžu za hodinu stihnout.”

„Však ty to stihneš. Pak ti možná řeknu, kde mě najdeš, a možná taky ne.”

Zavěsil.

Bud rychle vytočil číslo ústředí.

Bylo obsazeno. Sakra!

Měl chuť strhnout telefon ze zdi. Co tam ten starý pitomec dělá?

Co teď? Vyrazit na Adanarko, kam se za hodinu těžko dostane? Nebo dát Hendersonovi ještě pár minut?Doběhl k autu a nastartoval.

Pak si to ale rozmyslel.

Přiskočil zpátky k telefonu a znovu vytočil číslo. Telefon jednou zazvonil a C. D. to zvedl.

„Bude?”

Kdo jiný by to mohl být?

„Ano?”

„Právě mi zavolal jeden člověk z novin. V roce 1983 zastřelila patnáctiletá holka svýho tátu a mámu, avysloužila si tak sedm let v Kingsvillské nemocnici pro duševně choré zločince. Volal jsem tam a mluviljsem se sestrou, která ji dobře znala. Pořád psala lidem, kteří zabili nebo zranili své rodiče.”

„Richard!”

„Richard. Napsala mu a nikdo se neobtěžoval prověřit, jaké dopisy mu přicházely do vězení, protoženeměl žádnou kriminální minulost a byl tam jen na pár měsíců. Tady je ale to spojení: podíval jsem se pojejím jménu v seznamu těch majitelů aut. Na jméno je tam registrovaná toyota tercel z roku devadesát

jedna.” „Dobrý bože.”

„Žije na farmě u čtyřiapadesátky v okresu Kiowa. Jmenuje se Ruta Beth Tullová.”

„Právě jsem jel kolem. Nechal mě tam projet, aby mě zkontroloval! Teď mě bude honit kolem, aby mě

úplně utahal. Je to asi půl hodiny daleko.”

„Měl byste tam radši vyrazit, Bude. Máte tam práci.”

„Díky, poručíku. Jste vynikající detektiv.”

„To si pište, že jsem. Teď vám dávám deset minut, to je všechno. Přesně tolik vám dlužím. Pak vyrazí

kavalérie.” „To beru.”

„A pamatujte si. Bude. Miřte dobře. Přímo do středu těla. Odrovnejte je. Bude. Všechny.”

KAPITOLA 31

Holly se snažila pročistit si hlavu, ale hrůza ji zcela ovládala. Nemohla na ně přestat zírat. Lamar byl velkýa překypoval testosteronem. Ne a ne se přestat smát. Vypadal jako filmová hvězda.

Pak tu byla ta chudinka Sally, nebo jak se ta holka z farmy jmenovala, Ruta něco –, která byla nervózníjak kočka. Byla opravdu strašidelná; upjatá, podmračená, vychrtlá myš se scvrklým obličejem, kterýnaznačoval nějaké rodové poškození.

Ale hlavní cena byl ten, kterému říkali Richard. Kdyby nebyla tak vyděšená, tak by se při pohledu na nějneudržela smíchy. Richard měl kudrnaté, rozježené vlasy, a jakkoliv byl velký, vypadal změkčile. Mělměkké, bledé ruce pianisty a kráčel, jako by tančil. Byl asexuální, s afektovanými rty a špatně

koordinovanými pohyby.

Pěkná trojka! Tak tihle šílenci zabili jejího manžela, když ležel na zemi, a už dva měsíce terorizujíOklahomu? Vypadali jako nějaký horský klan, burani, kteří nikdy neviděli splachovací záchod. Skoro ji to

rozesmálo. Bylo to k nevydržení.

A také věděla, že zabijí Buda. To bylo to nejstrašnější. Bez váhání mu vezmou život a pak ho vezmou i jí.

„Na co tak koukáš, pusinko?” zeptal se jí náhle Lamar a přiblížil svou tvář k její.

„Říkám si, jaký jste ubohý póvl,” odpověděla. „Ten nejhorší šunt.”

„Dámo,” řekl, „ty dobře víš, že tě můžu znásilnit. Dělám to tak už léta s každou ženskou, kterou jsempotkal. Panečku, co já všechno napáchal. Poldové věděj asi vo třetině. Mohli by mě dát zavřít na tisíc let a

furt by to nebylo ani zdaleka vono.”

„Ale ty to neuděláš.”

„Proč myslíš?”

„Protože někde hluboko v sobě máš strach z Buda Pewtieho. Poprvé jsi ho porazil, podruhé porazil ontebe. Teď se blíží třetí utkání a ty nejseš takovej tvrďák, jak se tváříš.”

Lamar se zasmál.

„Panečku,” řekl. „Ty ji máš ale proříznutou! Skoro bych si tě nechal pro zábavu. Mohla bys pomáhat RutěBeth s vařením. Ruto Beth, nepotřebuješ pomocnici?”

„Ne, tati,” odsekla Ruta Beth naštvaně.

„Tak je mi líto,” pokrčil rameny Lamar. „Nikoho nepotřebujem.” Pak se znovu zasmál a oči se mu zalesklyve slabém světle.

Bud zhasl světla a prolétl kolem hlinité odbočky k farmě. Na pětačtyřicítce neviděl nic kromě světelotlučeného domu asi půldruhého kilometru daleko v prérii.

Ujel ještě asi kilometr a zastavil opatrně, aby brzdy ani nepískly. Snažil se přemýšlet. Má nechat auto ucesty a dojít tam po poli? Má se tam pomalu pustit po příjezdové se zhasnutými světly? Nejspíš by semohl dostat docela blízko. Lamar by ale mohl mít někoho na stráži. Na pěší chůzi to ale bylo dost daleko.

Podíval se na hodinky.

Za deset minut čtyři. Chtěl se tam dostat, než Lamar zatelefonuje a nikdo to nezvedne; podobné narušenírozvrhu by mohlo v Lamarovi vzbudit podezření.

Musíš sebou pohnout hned a rychle, pomyslel si. Nemůžeš tady takhle posedávat. Musíš tam vtrhnout aoddělat Lamara první ranou. Bez Lamara se zbytek gangu rozpadne, i když bude možná muset zastřelit i tu holku. Jestli zaprodala svou duši Lamarovi, stal se z ní terč a musí dostat svůj díl olova. A možná sebude muset postarat i o Richarda, i když toho se bál ze všech nejméně. Richard je srab a nejspíš se složíve vteřině, kdy padne Lamar.

Bud popojel ještě o půl kilometru, kde narazil na další rovnou hlinitou cestu, která jako by vedla doztracena. Prostě mizela ve tmě. Napadlo ho: Je to jenom asi dva kilometry daleko a vede skoro paralelně.

Můžu se vydat po ní, pak zapnout čtyři krát čtyři, zahnout doprava a prorazit si cestu trávou, křovím aploty z ostnatého drátu. Pak se tam přiblíží zezadu, Lamara zastřelí puškou zvenčí, vykopne dveře a nějak

si poradí s tou holkou a Richardem. Holly to možná přežije, možná ne. Byla to nejlepší šance, jakou měl

– jít do toho tvrdě a střílet, aby zabil.

Tak fajn, řekl si, je čas vyrazit.

Jeho vesta.

Už mu nezbyl čas navléknout si vestu! Doufám, že mi štěstí vydrží, pomyslel si. Ale pochyboval o tom.

Lamar sledoval pomalý pohyb minutové ručičky, která obíhala svou trasu po ciferníku velkých hodin nařímse nad krbem. Odpočítávala minutu za minutou a přiváděla Buda Pewtieho blíž a blíž jeho osudu.Udělá, co mu Lamar řekl. Ve čtyři bude v Adanarku; pak ho Lamar pošle zpátky na Odette a dá mu zaúkol najít další budku. Bud nebude vědět, kde má přesně být, a hledání ho utahá. Pak ho dovedou nafarmu. Bude sedět v autě a dívat se na svoji svázanou ženu. Pak bude muset pomalu vystoupit a dojít kní. V tom okamžiku dostane přímý zásah z brokovnice do nohou, pod neprůstřelnou vestu, kterou budemít určitě na sobě. Lamar ho jednou, dvakrát, možná třikrát udeří pažbou brokovnice a odtáhne ho dostodoly. Tam dojde na závěrečnou dřinu. Zabere to většinu dopoledne. Nikdo neuslyší jeho řev.

Až bude tahle práce hotová, užije si Lamar s jeho ženou. Užije si s ní na všechny myslitelné způsoby;vzrušovalo ho, že ví, že to bude její poslední noc. Možná ji půjčí i Richardovi. Ještě se uvidí. Pak ji zabije.Rozhodl se, že ji milosrdně střelí do hlavy.

„Tati?”

„Ano?”

„Už je skoro čas.”

Podíval se znovu na hodiny. Za pět minut celá.

„Ále, dáme mu ještě pár minut, miláčku,” řekl. „Až si to užije. Řítěj se na něj věci, který si ani neumípředstavit.”

Richard byl hrozně nervózní. Neustále si olizoval rty a snažil se nedívat se na tu ženu, jejíž bezmocnost astrach ho vzrušovaly. Ještě nikdy na něj žádná žena takhle nezapůsobila; měl ale také strach. TenhlePewtie není snadná oběť; zabil Odella, se kterým si nevědělo rady mnoho zkušených zabijáků.

Jako obvykle ho zradila jeho představivost. Nedokázal ji potlačit. Viděl, že Lamarovým největším darem je

schopnost soustředit se a jednat, zatímco on, Richard, se pokaždé nechal vyděsit hroznými představami.Řekněme, že Pewtieho rány z brokovnice nezastaví; řekněme, že bude mít v ruce pušku. Řekněme, žeLamar zakopne, až k němu poběží. Mohlo se to zkomplikovat na sto různých způsobů, i když Lamarovyplány většinou vycházely. Lamar prostě věděl, jak na to.

Tohle byla ale na dlouhou dobu poslední těžká chvíle. Lamar řekl, že odjedou a najdou si nové teritorium.

Lamar také chtěl najít odborníka, který by dokončil jeho tetování, a přál si, aby na tom Richard pilněpracoval. Richard ho nechtěl zklamat. Lamar byl pro něj bůh; tyčil se nad ním proti nebi jako tyranskýkrál. Richard se cele poddal jeho moci. Vyměnil matku, které se bál a kterou miloval, za tohoto muže.

Jsem otrok, pomyslel si.

A jsem jím rád.

Znovu se podíval na tu dívku a pocítil nějaký pohyb v rozkroku. Pak se dotkl těžkého revolveru na svémopasku a ohlédl se na Krále Lamara, kterému odpřísáhl věčnou poslušnost.

Bud jel pomalu, se zhasnutými světly. Řídil se podle hvězd a přál si, aby svítil měsíc. Sledoval tikánípočítadla kilometrů, a když číslice ukázaly, že ujel kilometr a půl, zastavil. Vystoupil a zacvakl zámkypohonu předních kol. Byla tma jako v trestancově snu. Po vyschlé prérii se proháněl vítr. Rozhlédl se, akdyž zjistil, že příkop mezi cestou a polem nevypadá nebezpečně, pomalu se rozjel. Nesetkal se s velkýmodporem. Byl tam jen drátěný plot, který podlehl se zaskřípěním kovu o kov. Auto se sklonilo dolů,sklouzlo po bahně a pak jako by se zastavilo.

Kruci, zaklel Bud. Zařadil nižší rychlost a ubral plyn. Zvuk motoru se prohloubil, auto se trochu pohnulo azačalo se škrábat z příkopu. S posledním podklouznutím pneumatik se dostalo na rovnou půdu. Zamířilodo pole a začalo si prorážet cestu kupředu.

Všechno šlo hladce; auto postupovalo skoro nehlučně, vedené kompasem na palubní desce, vyhýbalo senízkým stromům a objíždělo houštiny zakrslého dubu. Prérie se táhla až k obzoru, ale jako u mořskéhladiny byla jejich rovnost jen iluzivní. Auto nadskakovalo na hrbolech a dírách a před sebou viděl jenčernotu, která byla oblohou, a šedé plochy, které představovaly zem.

Nakonec Bud dojel k hřebenu, kde zastavil.

Viděl farmu Ruty Beth. Nebem proletěl meteorit a ozářil farmu. Byla mu podivně povědomá. Odkud ji

mohl znát?

Pak si uvědomil, že už tam jednou byl, když hledal ty pneumatiky. Lamar ho tehdy musel oklamat. Snažilse vybavit si tu dívku, ale na nic nepřišel. Proč si ji nepamatoval?

Viděl stodolu, viděl čerstvě natřený dům, který bíle svítil pod hvězdami. Na domě zářilo jediné světlo. Byloto asi sto metrů daleko.

Nejprve ho napadlo, že se pokusí dojet dál. Ne, to by bylo příliš riskantní: když se k nim bude přibližovatpěšky, nespatří ho, zvlášť když bude mezi ním a domem stále stodola. Auto by ale dělalo hluk. Bylo topříliš riskantní.

Bud se vrátil do kabiny. Svlékl si bundu a klobouk položil na sedadlo. Pak sáhl pod sedadlo a vytáhlpouzdro s karabinou Winchester, model z roku 1894, i když byla vyrobena v roce 1967. Nabil ji náboji

ráže .30-30 s měkkou špičkou. Zavřel zásobník, znovu sáhl pod sedadlo, našel krabici s municí a napočítal

ještě jednu dávku. Celkem to dělalo osm ran. Karabina nebyla pro tuhle práci nejlepší, ale dala se použít:

střílela rychle, byla přesná a kulka s měkkou špičkou se při průchodu terčem, kterým snad budeLamarova hlava, rozplácne jako lívanec. Texaští rangeři je nosí už léta a svého muže pokaždé dostanou.

Sáhl na ostatní zbraně a spočítal je: Beretta 9 mm, Colt .45, Beretta .380, všechny nabité a všechny s

rezervními zásobníky.

Bud se vrátil na hřeben a znovu si prohlédl farmu. Byl rád, že ji poznal a že bude alespoň bojovat na

území, na kterém už byl.

Už nebylo o čem přemýšlet. Vlastně ano: modlitba.

Hej, řekl s pohledem upřeným k nebi. Starouši. Prosím, pomoz mi dneska v noci. Víš dobře, že topotřebuju jako sůl.

Pak těžce polkl a vyrazil na návštěvu k Lamarovi.

Seběhl z kopce a běžel ke stodole a domu, které mu rostly před očima.

V hlavě mu narůstaly pochybnosti. Co když Lamar najal nějaký gang a teď na něj nečekají tři lidé, ale

deset nebo dvacet?

Pak tedy zemřeš, pomyslel si, a Holly zemře s tebou, ale staň se. Za půl hodiny dorazí jednotka SWAT apo následující přestřelce nezůstane na farmě živá duše.

Dorazil ke stodole, která mu byla povědomá. Viděl hrnčířskou pec, dřevěné stoly, plechovky s barvounebo čím, kartáče pečlivě uložené ve sklenicích, lesknoucích se ve světle hvězd. Ano, vybavilo se mu, jehrnčířka. Koupil si od ní hrnek! Vybavil si ten hrnek, zářící jasnými barvami. Byla to jediná barevná věc vjejím okolí. Teď už si vybavoval i ji: vyhublou mladou ženu. Dokázal si přesně představit, jak se mohlazamilovat do Lamarovy síly a slávy, zvláště když ona sama již poznala ono zvrhlé potěšení, které přinášípohled na mrtvolu, která byla ještě před okamžikem živým člověkem.

Ale… byla to žena.

Bud doufal, že tu ženu dokáže zabít. Prostě ji střelit do hlavy a trupu a na nic při tom nemyslet.

Tato malá pochybnost ho popudila. Potřásl hlavou a proklouzl stodolou.

Přikrčil se za jejími vraty a zkoumal prostor před sebou. Dům byl asi pětadvacet metrů daleko. Viděl zadní

vchod a slabé světlo, vycházející z oken v přízemí. Na dvoře před domem parkovala dvě auta a rozeznal i

cosi, co bylo vratkou verandou před předními dveřmi.

Nejprve myslel na auta: prostředek k útěku.

Vyšel ze stodoly, velkým obloukem obešel dvůr a doplazil se k autům. Ani jedno nebylo zamčené: jednobyla ona úporně hledaná toyota a druhé černý chrysler.

Bud opatrné otevřel u každého dveře a nahmatal kabely pod palubní deskou. Neměl čas hledat kabel od

zapalování, a proto je silným škubnutím vytrhl všechny. Dnes v noci nikdo nikam nepojede.

Doplazil se k boční zdi domu. Okno bylo vysoko a neviděl dovnitř, ale protože světlo, které z nějvycházelo, bylo příliš slabé, usoudil, že je to nejspíš tmavá a prázdná kuchyně, osvětlená jen světlem zchodby, vedoucí do větší místnosti. Proklouzl okolo rohu a našel dveře. Vzal za kliku: byly zamčené.Rychle se rozhlédl kolem po něčem, čím by je zajistil. Uvědomoval si, že až zastřelí Lamara, bude Richardhledat, kde nechal tesař díru, a zajištěné dveře mu udělají čáru přes rozpočet.

Šňůra na prádlo!

Doběhl k ní a odřízl ji kapesním nožem. Vrátil se ke dveřím, obtočil šňůrou kliku a natáhl ji zpátky ke

sloupku, kde ji uvázal na poctivý uzel. Richard se ven nedostane.

Možná vyskočí z okna a poběží do polí. Najdou ho o třicet metrů dál, jak brečí nad zlomeným kotníkem.

Bud mrkl na hodinky. Byly čtyři ráno. Čas přejít do akce.

Proklouzl kolem základů domu k verandě a zvedl hlavu. Přední dveře byly otevřené a vstupu bránila jensíť proti hmyzu. Doplazil se blíž ke dveřím a nahlédl dovnitř. Rozeznal jakési postavy, ale neviděl jezřetelně. Sunul se dál, dokud neviděl Lamara Pye.

Tyčil se u pohovky a v ruce svíral sluchátko. Za ním bylo vidět stín Ruty Beth; Richarda Bud neviděl, alebylo mu jasné, že tam někde je. V jednom koutě pohovky rozeznal hlavu. Holly.

Bud zvedl pušku k rameni. Klekl si a hledal oporu. Světlo nebylo nic moc, ale muselo to stačit. Na muškuviděl. Zhluboka se nadechl a snažil se zůstat bez hnutí.

Zabij Lamara, natáhni pušku, zabij Rutu Beth. Dva snadné výstřely vteřinu po sobě. Lamarovi vystříknemozek z hlavy, Ruta Beth nestihne zareagovat a dalším terčem bude její hrudník. Pak zahodíš pušku, tasíš

berettu a vtrhneš do místnosti. Jestli uvidíš Richarda, zastřelíš ho; jestli ne, popadneš Holly a pryč.

Přesto ale na okamžik zaváhal, zaražen chladnokrevností celé akce.

Sakra, ne, řekl si pak. Odrovnej ho. Pošli ho na snídani do pekla.

Bud se soustředil na mířidla pušky a stiskl spoušť v okamžiku, kdy muška seděla právě uprostředLamarova širokého, skoro pohledného obličeje. Na desetinu vteřiny jako by se zastavil čas. Neozval se žádný zvuk, nic se nepohnulo, nikde ani známka

života.

Puška vystřelila, záblesk osvětlil detaily skryté ve tmě a dveře do domu se rozlétly na milion kousků –sakra, nebyla tam síť, ale prosklené dveře proti větru uprostřed léta, kdo by tohle čekal?, a Lamar padlinstinktivně k zemi. Z jeho rychlého a účelného pohybu bylo jasné, že kulka minula cíl a nezranila ho.

Lamar to zkusil znovu. Telefon vyzváněl a vyzváněl. Co se sakra s tím chlapem stalo? „Kde kurva je?” rozčiloval se.

„Možná píchnul nebo boural,” podotkl Richard.

„Tendle chlápek ne. Nevypadá na smolaře.”

Zamračeně se tyčil nad telefonem.

Ze sluchátka se stále ozývalo vyzvánění, ale nikdo to nezvedal.

Lamar přemýšlel, co mohl zkazit. Byl příliš neopatrný? Měl ho snad odrovnat, když jel kolem něj? Je

nějaká sebemenší možnost, že by Bud teď číhal někde venku?

Ne. Na to byl moc opatrný. Nejsou tak chytří.

Stál a díval se na dívku, která ležela spoutaná a s roubíkem v ústech pod ním. Za sebou tušil Rutu Beth.

Richard se krčil někde v koutě.

Dveře explodovaly.

Ve zlomku vteřiny ležel Lamar na zemi. Nevěděl, jak se tam octl: byly to jeho rychlé reflexy, co ho

přitisklo k podlaze.

„Lamare!”

Byla to Ruta Beth, která zůstala strnule stát. „DOLŮ!” zařval. „JSOU TADY!”

Ruta Beth padla k zemi.

„Jsem raněná, tati.”

„Kruci,” zavrčel Lamar.

„Do prdele,” ozval se Richard z kuchyně.

„Je to hodně zlý, miláčku?”

„Krk. Hrozně to bolí, tati!”

„Musíš to vydržet, nebo jsme v hajzlu!”

Stáhl Holly z pohovky a držel ji před sebou jako lidský štít. Cítil, jak se mu srdce zmítá pod žebry jako pták v kleci. Překonal pokušení vpálit jí kulku do hlavy; věděl, že by to byla hloupost. Aniž by Holly pustil,přemístil se k oknu. Když ale vyhlédl ven, neviděl nic. Rychle uvažoval. Ostřelovač SWAT by neminul atouhle dobou už by vzduchem létaly tisíce gumových projektilů, kolem domu by pobíhali chlapi smegafony, přistávaly vrtulníky a celý svět by se ho pokoušel zabít. Neviděl ale vůbec nic.

Bylo mu jasné, kdo to byl. Jak ho sakra našel? Kruci!

„Richarde, chlapče, zhasni světlo!”

„Lamare, já –“ „ZHASNI, SAKRA!”

Jenom řev mohl přimět Richarda k pohybu. Ten bezcenný trouba se konečně pohnul a světla za vteřinuzhasla. Uplynula další vteřina a pak náhle Lamar uslyšel sílící jekot. Znělo to jako zvíře, upalované za živav krbu, ale podle hrůzy v hlase poznal Richarda.

„Zamčeno! Zamčeno! Zamčeno!” vzlykal Richard.

Lamarovi došlo, že myslí zadní dveře. Ten zatracený Pewtie zajistil dveře zvenčí. Chytrý parchant. Kromě

oken už tam nebyl žádný jiný východ.

„Ruto Beth, jseš v pořádku?”

„Ach, tati, strašně to bolí. Všude je krev.”

„Můžeš střílet, miláčku?”

„Cože?”

„Můžeš střílet, sakra, Ruto Beth? Musíme se bránit. Je to ten hajzl Pewtie. Mám jenom tebe.” Ne tak úplně; měl ještě tu holku. Cítil, jak se pod ním zmítá.

„Asi ne, Lamare. Mám na rukou krev. Klouže to.” Šlo to s ní rychle z kopce.

„To je v pořádku, zlato. Na tom nesejde. Pořád jseš zatracenej pašák. Teď chci, abys vyklouzla ze dveří.Nebude střílet, až uvidí, že jseš zraněná. Volej o pomoc. Řekne: ruce vzhůru, a až se ozve, střelím poněm.”

Ruta Beth se proplazila kolem něj, zanechávaje za sebou kluzkou krvavou stopu. Dostala se ke dveřím anějak se jí podařilo postavit. Pak vykročila na verandu a zůstala tam stát. Lamar klekl Budově ženě na krk

a snažil se uklidnit. Upíral zrak do tmy za oknem a čekal na výkřik. V browningu měl pět nábojů. Ažpřijde správná chvíle, vystřílí je všechny do prostoru venku. Jestli tam bude jen jeden muž, jakpředpokládal, alespoň ho zraní.

Bud zapadl za chrysler, stojící nalevo od domu. Sakra! Sakra!

Celý jeho plán se rozpadl na kusy. Co teď? Lamar o něm teď ví a promýšlí další kroky, jestli už nepodřízl

Holly krk.

Ale to, co viděl, vyrazilo Budovi dech.

Byla to ta dívka, Ruta Beth Tullová. Stála tam na vratkých nohou a crčela z ní krev. Vždyť ani nevystřelildruhou ránu! Pak mu došlo, že kulka změnila směr, když prolétla sklem ve dveřích, a místo Lamara

zasáhla Rutu Beth.

„Nestřílejte,” zavolala. „Jsem zraněná.”

Postoupila o krok kupředu.

Bud jí umístil mušku přímo doprostřed čela. Terč byl asi deset metrů daleko; snadno by ji trefil.

„Nestřílejte,” opakovala a udělala další vratký krok kupředu.

Cítil na ukazováčku tlak spouště.

Udělej to, říkal si. Udělej to hned a pak vyřiď ostatní.

„Držte ruce nad hlavou, vyjděte ven a lehněte si obličejem –“

Okno ozářil záblesk výstřelů, když na něj někdo vypálil pět ran z brokovnice. Broky roztrhaly karosérii auta

a roztříštily přední sklo na tisíc střípků. V tom okamžiku přestal cítit levou tvář, která se ve vteřině

probrala k životu a začala pálit.

Dotkl se jí: krev. Proniklo ale něco dovnitř? Bud cítil, jak se mu bolest šíří mozkem, a vítr k němu zanesl

štiplavý kouř ze střelného prachu. Nezdálo se ale, že by byl vážně zraněn.

Pak uslyšel, jak se roztříštilo okno na druhé straně domu. Lamar vyskočil ven.

Lamar věděl, že policista udělá tu jedinou správnou věc, která bude ale zároveň špatná; nemohl ubohouRutu Beth jen tak zastřelit.

A opravdu, Lamar uviděl stín hrbící se nad puškou za levým předním blatníkem chrysleru. V okamžikuzvedl upilovanou brokovnici k rameni a vyprázdnil ji tím směrem.

Když puška přestala střílet a vzduch naplnil kouř, nebyl si jistý, jestli ho zasáhl. Teď mu zbývala jedinávěc: dostat se ven. Na ničem jiném nezáleželo. Kdyby se dostal z domu a přes pole, mohl by někde ukrástnějaké auto. Jeho lístek na svobodu byla ale ta holka, sice ho zpomalí, ale Bud po něm nebude střílet,

když bude mít s sebou jeho manželku.

„Tak se pohni, zlato,” řekl a zvedl ji. Zbytečnou brokovnici zahodil. Měl SIG se sedmi náboji, ale neměl jičím znovu nabít. To bylo špatné. Nebyl čas rozhlížet se po náhradních zásobnících.

Jediným silným trhnutím ji přemístil k oknu na druhé straně domu a vyhodil ji ven. Prorazila sklo, pořezalase na noze a dopadla na zem s ošklivým žuchnutím. Vyskočil za ní a zvedl ji.

„Tak pojď, sakra, nebo ti ustřelím hlavu.”

Odtáhl ji do tmy.

Bud vyskočil zpoza auta, ale pak si vzpomněl na Rutu Beth, která pořád stála ve dveřích.

„VYJDĚTE VEN SAKRA a LEHNĚTE SI OBLIČEJEM k ZEMI!”

Žena na něj ale jen zírala. Pak jako by pomalu zvedala ruce, ale skončila v půli cesty a zdálo se, že na něj

míří. Držela zbraň?

Bud neměl čas o tom přemýšlet; jeho karabina vystřelila, natáhl ji a vystřelil znovu. Neviděl, kam ji kulky

zasáhly, ale po druhé ráně se bezvládně zhroutila na zem a zůstala tam ležet s rozhozenýma rukama a

nohama.

Bud vyrazil za Lamarem.

Ale kde je Richard?

Kde je Richard?

Je to past? Možná to byl Richard, kdo vyskočil z okna, a Lamar zatím nabil a teď čeká, až se Bud ukáže.

Ne, byl to Lamar. Jen Lamar byl dost chytrý na to, aby tak rychle vyskočil ven. Richard bude uvnitř,sesypaný na hromadě. S ním není třeba počítat, to je jasné.

Richard ležel na podlaze v kuchyni a vzlykal. Proč se to nejhorší musí vždycky stát právě jemu? Teď jetady policie a zabije ho. Nic neudělal. Copak to nechápou? Je nevinný. Nemůže proti němu být vznesenožádné obvinění. On přece nechtěl, aby se ty věci staly. On tomu vlastně chtěl zabránit. V té restauracihrdinsky vykřikl a snažil se tak zachránit té ženě život. Zabila ji Ruta Beth, ne on.

Richard znovu zatahal za dveře. Ani se nepohnuly.

Obrátil se, odplazil se ke dveřím a nahlédl do obývacího pokoje. Střelba už ustala. Obě okna byla

vyražená a po Lamarovi nebylo ani vidu.

„Lamare?” zavolal.

Nic se neozvalo.

Pohlédl k přednímu vchodu a na podlaze verandy uviděl ležet boty Ruty Beth. Předpokládal, že po tomvšem střílení bude Ruta Beth stále v nich.

Doplazil se tam a vyhlédl ven. Ruta Beth ležela na břiše v obrovské kaluži krve. Byla nehybná a nejevila

žádné známky života.

Postavil se tváří k temnotě.

Zvedl ruce.

„Vzdávám se,” řekl. Nikdo mu neodpověděl.

Tohle byla ta nejhorší varianta. Teď musel pronásledovat ozbrojeného a všehoschopného muže potmě vneznámém terénu. Nemohl střílet, protože by zasáhl Holly. Každým okamžikem se Lamar mohl vrátit a

vpadnout mu do zad. Ty blázne, nadával si.

Vztekle se prodíral kupředu, snažil se ovládnout svůj dech a pokoušel se znovu přivyknout na tmu své oči,oslněné záblesky výstřelů.

Pak ho ale napadlo: Lamar musí být také oslepený. Ještě dobrých pět minut neuvidí vůbec nic.

Přikrčeně spěchal dál. Karabinu zahodil; pro boj nablízko, který ho čekal, byla k ničemu. Tohle bylatypická policejní práce: přestřelka na blízko s nevinným člověkem v palebném poli. Znal statistiky zčasopisu Policejní střelec: průměrná přestřelka se teď odehrává na vzdálenost mezi sedmi a osmi metry a

zazní při ní 2,3 až 5,5 výstřelu. Vytáhl proto svůj Commander .45, který byl přesnější a jehož kulky mělyvětší průraznost. Jestli k tomu vůbec dojde, bude to zblízka; jedna, dvě rány, ne jako v tom tetovacímsalonu, kde to vypadalo jako ve válečném filmu.

Povědomá pažba pistole ho trochu uklidnila; její známé obrysy, její pojistka přesně na místě, kde mápojistka být, její krátká spoušť, to, jak seděla v dlani a jak se kolem ní sevřely jeho prsty, to všechno naokamžik uvolnilo jeho napětí. Nahrbil se a rozhlížel se po nějakém pohybu v poli, předpokládaje, že Lamar

bude směřovat k nejbližší skupině stromů, která mu poskytne úkryt. Prérie byla pustá a prázdná;napravo ale zahlédl několik stromů v prohlubni. Nebylo tam jinak kam jít, jiná trasa útěku, a věděl, žeLamar bude spěchat, protože čeká brzký příjezd policejních posil.

Nebo si možná řekl k čertu s tím, uškrtil Holly a přitiskl se někde k zemi, kde číhá na svého nepřítele.

Ne, to se Lamarovi nepodobá. Ať je jakýkoliv, je to profesionál a bude se snažit uniknout, aby mohl dálvraždit a loupit. Není to člověk, který by obětoval sám sebe.

Bud se sklonil ještě níž a pospíchal dál.

Ta holka ho zpomalovala. Chtělo se mu praštit s ní o zem. Byl to ale jediný trumf, který měl, a musel si ji

nechat.

Předpokládal, že ho Pewtie pronásleduje. Copak má nějakou jinou možnost? Když se ohlédl do pole zasebe, nic neviděl; alespoň nic skutečného, jen modré a oranžové skvrny jako ohňostroj na Čtvrtéhočervence, když byl ještě chlapec, mu stále tančily před očima jako pozůstatek přestřelky. To je ten

problém se zatracenou upilovanou hlavní.

Dívka jednou padla na kolena, ale trhnutím ji zase postavil na nohy.

„Pudeš se mnou, holka, nebo s tebou potichu skoncuju tady, pak vyřídím tvýho starýho a hurá pryč.”

Viděl její strach a cítil, jak se třese. Snažila se vykřiknout přes roubík. Nemohla však vzdorovat jeho síle.Také krvácela z toho, jak vypadla z okna; uhodila se tvrdě do hlavy. Hodné vydrží. Tohle bude pro

všechny perná noc.

Táhl ji dál. Asi sto metrů před sebou viděl temné obrysy stromů a potěšil ho fakt, že policejní auta avrtulníky ještě nedorazily. Možná je Pewtie ani nezavolal a snaží se udělat celou práci sám jako nějakýhrdina Johna Wayna. Ale ne: Bud Pewtie zavolá posily a pak po něm půjde sám. Lamar měl jasný plán;zabij ho a uteč s tou holkou, ostatní se pak stáhnou.

Lamar už nebyl od stromů ani padesát metrů. Do žil se mu vlila nová síla, sevřel dívku pevněji a přidal natempu. Zdála se být vyčerpaná, nějak se jí zamotaly nohy, upadla, on o ni zakopl a spadli na zem oba.Nastal krátký zápas, když náhle se mu vytrhla a s větší silou, než by v ní hledal, utíkala pryč.

„K čertu s tebou,” zasyčel, zvedl pistoli a málem stiskl spoušť, když si uvědomil, že by ho výstřel prozradil.

Místo toho vyskočil a rozběhl se za ní. Jednou uklouzl v bahně, ale po třech skocích ji měl. Strhl ji k zemi,

ale kopala a zmítala se pod ním. Když se jí pokusil zatlačit hlavu do hlíny, sjela mu ruka z její tváře avytrhla jí roubík.

„BUDE! BUDE, TADY!” vykřikla, než se mu konečně podařilo přimáčknout jí obličej do bláta, ale než mohludělat cokoliv jiného, spatřil na blízkém vrcholku Pewtieho postavu. Zvedl pistoli a vystřelil. Nemohlpřestat střílet. fascinován záblesky a zpětným rázem pistole v dlani. Pewtie zmizel.

Nepředpokládal, že by ho byl trefil.

„Tak POHNI,” vykřikl. Zvedl ji na nohy, ale znovu se mu vytrhla, a tentokrát místo aby ji pronásledoval,jen se za ní díval. Pak se obrátil a zamířil ke stromům.

Bud zahlédl pohyb a zvedl zbraň připravenou k výstřelu.

Málem už stiskl spoušť, když nejasná postava dorazila až k němu a on poznal, že je to Holly

„Holly. Tady jsem.”

Uklouzla, upadla a on k ní doběhl.

„Utekla jsem mu. Nestřelil mě. Ach, Bude, já věděla, že přijdeš.”

Vytáhl nůž a přeřízl jí pouta na rukou. Objala ho.

„Proboha, Bude, zachránils mi život.”

Nic na to neřekl.

„Tak vidíš, že mě miluješ. Přišels pro mě.”

„No, vlastně,” řekl.

„Musíš mě milovat, Bude, když jsi pro mě tolik riskoval.”

„Holly –“

„Odveď mě odtud.”

„Budeš muset jít sama. Chci, abys utekla dál do pole, lehla si tam a nehýbala se, ať se stane cokoliv. Za

pár minut se objeví posily. Jseš v bezpečí. Zvládlas to. Dostal jsem tě z toho.”

„Zachránils mě. Bude. Prosím, nedělej to, co si myslím, že chceš udělat.”

„Musím to skončit. Musím dostat Lamara.”

„Bude! On tě zabije!”

„Musím –“ „Bude!” „Musím jít.”

Ona se k němu však přitiskla, jako by ho tak chtěla držet navždy, aby zůstal jen její, aby,

Udeřil ji otevřenou dlaní do levé tváře a srazil ji k zemi.

Ještě nikdo ji takhle nikdy neuhodil.

Hleděl na ni divokýma očima, ve kterých nebylo nic, co v nich vídala dříve.

„Ty to pořád nechápeš?” skoro vykřikl. „Skončilo to! Skoncoval jsem s tebou a ty skoncuješ se mnou! Teď

zmiz. Tohle je chlapská práce.” a aniž by se ohlédl, seběhl z vršku směrem ke stromům s vědomím, že

má dalších pět minut, než se Lamarovi vrátí zrak. Před sebou viděl tichý shluk stromů a keřů.

Počkej na posily, velel mu zdravý rozum.

Tentokrát ne, odpověděl. Tentokrát to musím zvládnout sám.

Lamar se krčil v křoví. Neviděl měsíc ani hvězdy, jen tu zatracenou tmu. Oči mu pořád ještě nefungovaly.Byla to pitomost, střílet na toho poldu. Amatéřina, něco, co by udělal jen pitomec jako Richard. Zábleskytak blízko obličeje poslaly jeho vidění k čertu: ať se podíval kamkoliv, viděl jen barevné záblesky, drakychrlící oheň, lví hřívu, lesknoucí se na slunci. Čas. Chybí mu čas.

Neměl už skoro žádnou munici. Vytáhl zásobník a po hmatu zjistil, že je prázdný. To znamenalo, že má jen jeden náboj v komoře.

Kruci!

Zdálo se mu, že viděl Buda sbíhat z kopce, ale neviděl ho zdaleka tak jasně, aby po něm mohl vystřelit.

Nedohlédl ani na mušku vlastní zbraně.

Jediná možnost byla dostat se k němu blízko, opravdu blízko, a pak ho odrovnat tou jedinou kulkou.

To se ale Lamarovi ani trochu nezamlouvalo. Bylo na Budovi, jak moc se přiblíží, a jakmile se dostane

mezi stromy, nebude možné odhadnout, jakým směrem se dá. A Pewtie viděl lépe než Lamar, protože už

delší dobu nevystřelil. Lamar už nemohl čekat. Čím déle to bude trvat, tím spíš to s ním špatně skončí.

Tak to ne. Musíš ho nechat přijít blíž, rychle ho vyřídit a vypadnout, než se objeví posily.

Pak ho něco napadlo.

Upevni pistoli do vidlice větví. Zastrč nějaký klacek mezi lučík a spoušť. Nech Pewtieho přijít blíž. Pak

vystřel svůj poslední náboj.

Pewtie opětuje palbu vším, co bude mít po ruce, a jeho vidění bude pryč. Pak bude slepý on a ty ne.

V následující vteřině na něj skočíš a srazíš ho k zemi. Pak to bude souboj muže proti muži, síly proti síle, a

Lamar věděl, že takhle ho nikdo neporazí. Kdyby o tom Pewtie pochyboval, může se zeptat Juniora

Jeffersona.

Za okamžik Lamar našel, co hledal: mladý stromek s vidlicí asi metr a půl vysoko. Lamar do ní zasunulSIG, sundal si pásek a pevně jím zbraň připevnil. Rozhlédl se kolem a se zapraskáním ulomil asi metrovouvětev.

Jemně ji zasunul mezi spoušť a lučík, aby tu mezeru těsně vyplnila. Stačilo zasunout větev o párcentimetrů dál a zbraň spustí.

Lamar se přikrčil a vyčkával zvuků své oběti.

Stejně ho dostanu, pomyslel si.

Bud dosáhl okraje hájku.

Tak tohle se mi nelíbí ani za mák.

Uvědomil si, že kdyby teď musel střílet, byla by to odpověď na Lamarovu střelbu, a na to bude lépe mítvíc pokusů. Zasunul tedy commander do pouzdra na boku a vytáhl berettu. Palcem natáhl kohoutek. Sprstem na spoušti se začal plížit kupředu.

Je tam, sakra, a čeká, až se mu vrátí zrak. Musím sebou hodit, nebo zemřu.

Vklouzl do podrostu. Viděl teď tak jasně, jak to jen bylo možné. Před ním leželo husté bludiště stromů akřovin, brázda, kterou tekl potok, vzadu plot a ještě dál vrcholky Wichitas. Lamara však neviděl.

Pohyboval se tak pomalu, že ho Lamar nemohl zahlédnout.

„Lamare!” zavolal. „Vzdej to, Lamare. Posily jsou na cestě. Nemusíš dneska v noci umřít jako tvoje ubohápřítelkyně.”

Ticho.

„Jenom tě pošlou zpátky do basy, Lamare. Budeš tam velká hvězda. Budeš mít všechno. Budeš král.”

Lamar neodpověděl.

Volá snad na ducha? Vyklouzl snad Lamar ze stromů a teď míří k nějaké nevinné rodině, aby ji vyvraždil,

ukradl auto a uprchl neznámo kam? Ne. Nemohl být tak rychlý. „Lamare!”

Před ním zableskl výstřel, oslnil ho, ale Lamarova kulka minula. Bud zvedl berettu a opětoval palbu.Výstřely ozařovaly klenbu korun stromů a každý detail na ní jasně vynikl, i kdyby to mělo být jen na

milisekundu.

Bud vystřelil osmkrát nebo devětkrát.

Byl teď skoro slepý, ale slyšel, jak se k němu s praskáním něco prodírá. Než se mohl zarazit, vystřelil

znovu a záře výstřelů, snad ještě jasnější než před tím, jako by proměnila noc v den.

Sakra, zaklel v duchu a pak ho Lamar vší silou udeřil do hrudníku.

Lamar ho viděl přicházet. Na okamžik zapochyboval o svém plánu, ten muž byl tak pomalý, že se zdálbýt snadným terčem. Ale ne v noci, když nevidíte na vlastní zbraň, abyste mohli zamířit, a máte jen jedenvýstřel. Musíte nechat nepřítele přiblížit a spolehnout se na svou sílu. Naplánovals to dobře, ujistil se. Sledoval, jak se Pewtie nerozhodně zastavil.

Nevíš, co dál, viď, ty parchante. Pak Pewtie vrátil jednu pistoli do pouzdra a vytáhl druhou. Co má tohle sakra být? Nějaký tajný rituál sezbraněmi? Na tom nesejde. Hlavní bylo, že teď Lamar věděl, že Bud má dvě pistole, jednu v ruce a jednu

u pasu.

Bud neslyšně vklouzl mezi stromy.

Pak se zastavil a něco na Lamara volal. Lamar mu skoro nerozuměl, protože byl tak hluboko skrčený vpodrostu. Levou rukou ovládal větev, která vedla ke spoušti pistole, a dával si pozor, aby nezpůsobilsebemenší hluk. Zároveň se soustředil na Buda, proniknout nějak do policistova mozku a přitáhnout ho

blíž. Zatím to fungovalo.

Bud se o něco přiblížil a znovu zavolal. Pak se zastavil, jako by si nebyl jistý, kterým směrem se dát.

Otočil se a zamířil doprava. Kdyby zašel příliš daleko, ocitl by se mimo Lamarův dosah.

Tak fajn, Lamare, řekl si. Udělej to teď. Skoncuj s ním.

Něco mu v tom ale bránilo.

Co? Strach, soucit?

Až to bylo cokoliv, Lamar se díval, jak se mužův obrys pomalu ztrácí mezi stromy. Udělej to, Lamare,poručil si.

Postrčil klacek dopředu a odpověď na sebe nedala dlouho čekat. Výstřel nebyl ani příliš hlasitý a zábleskna okamžik ozářil policistovu soustředěnou tvář.

Pewtie opětoval palbu skoro okamžitě, Lamar se díval k zemi, aby si zachoval postupně se vracející nočnívidění, a poslouchal výstřely a svistot kulek, prolétajících mu nad hlavou. Bylo jich zbytečně mnoho.

Tak ty máš strach. Ty máš pořádný strach. Ne dva výstřely, ne tři, ale šest, sedm. Modli se a střílej,

parchante.

Okamžik ticha. Pak Pewtie bláznivě vystřelil ještě jednou, unášen vlnou adrenalinu. Lamar vyskočil jakolev a snadno překonal těch několik metrů mezi nimi; jestli ho Bud vůbec viděl útočit, bylo příliš pozdě.Dopadl na něj plnou vahou a cítil, jak šok vnáší zmatek do jeho pohybů.

Nejprve levou rukou přidržel jeho ruku se zbraní. Trochu se napřímil, aby získal rozmach, a pak udeřilpoldu hranou ruky do obličeje, protože se dvěma chybějícími prsty ji nemohl sevřít v pěst; zasáhl hopřesně pod oko a měl pocit, že se lícní kost zlomila. Muž vykřikl a zvedl druhou ruku, aby se kryl před

dalšími údery.

Byl to hrozný pohlavní styk dvou teploušů, dva silní muži válející se po sobě ve zvedající se mlzetělesného pachu a strachu. Lamar už viděl, že snadno zvítězí. Bušil toho muže do hlavy ještě dobrýchdeset vteřin, aby ho omráčil. Pak mu vykroutí z ruky pistoli a zastřelí ho jeho vlastní zbraní.

Budova ruka ale vylétla k jeho hrdlu, pevně ho stiskla a palec mu drtil ohryzek. Lamar se začal dusit.Rozmáchl se, udeřil Buda z boku do krku a cítil, jak se tělo pod ním vzepjalo v nesnesitelné bolesti. Udeřilznovu a tělem jeho protivníka proběhl bezmocný třes. Rychle jako velká kočka se otočil a oběma rukamauchopil zápěstí Budovy ruky, která držela pistoli. Něco ho lehce udeřilo do nohy, pak zbraň vystřelila a její

záblesk ho znovu oslepil. Nezáleželo na tom; závěr se neposunul dozadu a zpětný ráz jen oslabil Budovosevření. Lamar zbraní prudce trhl a držel ji v ruce.

Zaklonil se, pevně sevřel pažbu a pak přitiskl hlaveň k Budově tělu a stiskl spoušť.

Richard slyšel výstřely. Přicházely odněkud zvenku, z prérie.

Znovu se rozhlédl kolem. Nic neviděl, a tak zamířil za zvukem výstřelů. Postupoval tmou, když se náhlepřed ním vynořila jakási postava.

„Lamare?” řekl, ale byla to jen ta dívka. Vyděšeně na něj pohlédla a utekla. Díval se za ní a přemýšlel,proč se tvářila tak zhnuseně.

Několik vteřin tam stál a rozmýšlel, co má udělat. Svět nikdy nebyl tak prázdný, jak se v tu chvíli zdál být.

Pak uviděl záblesk výstřelu v hájku v poli; čirou náhodou se právě díval tím směrem.

Lamar může potřebovat pomoc, napadlo ho.

Vydal se ke stromům.

Musím pomoct Lamarovi.

Vytáhl svou pistoli.

Bud cítil, jak se jeho síly ztrácejí a s nimi mizí i vůle bojovat. Lamar ho udeřil tak silně do obličeje a krku,že neviděl nic než kruhy světla, vytvořené narušenými očními nervy. Stále ale svíral berettu, o které dobře

věděl, že je jeho pověstným posledním stéblem.

Lamar byl všude kolem něj a mlátil do něj jako kladivem. Takovým úderům se nemohl bránit. Obličej muotekl jako shnilý grapefruit. Spatřil před sebou své syny a na okamžik zapomněl, kde je. Lamarův obličejbyl jako divoká maska ztuhlá nenávistí a silou, které jako by přicházely odkudsi ze starověku. Lamarovytmavé oči zářily a nozdry měl rozšířené. Bud cítil pot, hlínu a krev, když mu pak Lamar uštědřil obrovskouránu do nosu, zlomil mu ho a naplnil Budovu mysl červenou mlhou.

Lamar se otočil a Bud cítil, jak mu jeho obě silné ruce svírají zápěstí a snaží se mu vykroutit pistoli. Věděl,že o ni ve vteřině přijde.

Uvolni zásobník, poručil si.

Stiskl palcem tlačítko a cítil, jak zásobník vypadl ven. Pak stiskl spoušť a vypálil poslední kulku, která bezužitku zmizela ve tmě. Pak mu Lamar zbraň vytrhl a s triumfálním výrazem Buda pustil. Přitiskl mu hlaveňna žebra a zmáčkl spoušť.

Lamar ji musel zmáčknout nejméně desetkrát, než mu došlo, že zbraň nevystřelí. Nemohla. Nebyl v ní

zásobník.

Bud mezitím sevřel ruku v pěst, uhodil Lamara do krku a cítil, jak se jeho soupeř naklonil dozadu.

Kousek se odvalil, vytrhl commander z pouzdra na boku a pokusil se jím namířit na Lamara, ale ten sepříliš rychle vzpamatoval a levou rukou pistoli popadl.

Oba muži se do sebe zaklesli a začali sklouzávat po hlíně směrem k potoku. Oba se pokoušeli získatrovnováhu, sílu a naději, kterou spatřovali v Budově commanderu. Budův palec byl na pojistce a snažil seji stlačil dolů, Lamarův pod ním a snažil se ji udržet nahoře. Jejich obličeje byly jen několik centimetrů od

sebe.

Náhle Lamar vyrazil rychle jako had. Jeho zuby se zabořily Budovi do nosu. Hlavou mu projela bodavábolest a vykřikl, ale v tomtéž okamžiku si uvědomil: Ustřelil jsem mu přece prsty.

Palcem vyrazil proti Lamarově pěsti, pronikl obvazem, ucítil, jak ze strupu vytéká krev, a uslyšel novývýkřik, který tentokrát nebyl jeho.

Bud mu vytrhl pistoli a zarazil mu její hlaveň do těla, když však chtěl stisknout spoušť, nešlo to. Lamarměl prst mezi úderníkem a pouzdrem závěru.

„Ty hajzle, ty hajzle, ty hajzle,” opakoval Lamar.

Bud držel pistoli v ruce a palcem se snažil vypáčit Lamarův prst zpod úderníku, ale Lamar ho znovu

popadl za zápěstí.

Zbraň v Budově ruce byla jako bajonet, jak se nad ní oba snažili získat kontrolu a namířit ji na sokovo

srdce. Její hlaveň se střídavě přikláněla k Lamarově tělu, aby pak zase mířila na Buda.

V jednom okamžiku se dotýkala Budovy brady; cítil její chladný kov a viděl Lamarovy nemilosrdné oči, ale

náhle se mu v návalu vzteku podařilo uvolnit poslední zbytky síly.

Pistole vystřelila.

Rána vyšla Budovi těsně před obličejem; bílé světlo zaplnilo celý svět. Proniklo mu mozkem a připravilo ho

o zrak. Tisíce zrnek střelného prachu a olova se zaseklo do jeho kůže na obličeji. Upadl dozadu, izolovaný ve své slepotě. Nic neviděl a nic necítil.

Bud byl bezmocný.

Ztratil zbraň, neviděl a v uších mu zvonilo.

Zabije mě, pomyslel si a čekal na kulku, skoro ji zval, aby zastavila bolest, která mu začala bušit v hlavě.

Ale kulka nepřicházela. Zamrkal a zatápal kolem sebe. Stále nic neviděl, ale začal rozeznávat jakýsi

neidentifikovatelný zvuk, cosi jako chrčení nebo sténání.

Zvedl ruku k očím a silně je stiskl. Snažil se trochu posunout nahoru po břehu.

Otevřel oči a čekal na smrt.

Pomalu ale začal poznávat ten zvuk. Přicházel z těla zhrouceného v potoce, s rukama přitisknutýma na

obličej. Vzdálený záblesk ozářil tělo a Bud viděl, že kulka prolétla zespodu Lamarovou bradou a jako pluhrozryla to, co býval obličej. Zuby a většina jazyka byly pryč, místo nosu zela jen díra. Kulka na své cestězničila Lamarovy obě oči a otevřela mu v čele díru, takže mezi úlomky kosti bylo vidět šedou pulsujícíhmotu. Vzala Lamarovi tvář.

„Abmje, abmje, abmje,” sténal Lamar a Bud věděl, že to je: „Zab mě, zab mě, zab mě.”

Konečně Bud našel berettu .380, která mu během souboje sklouzla skoro až do trenek. Zvedl ji a zamířil.Byl asi metr daleko. Střelil Lamara dvakrát do hlavy, ten se svalil na bok do potoka a ani se nepohnul.

Bud se na něj asi vteřinu díval a pak si sedl. Cítil, jak mu celé tělo tuhne. Malá pistole mu vyklouzla z ruky

a on se ji ani nepokusil zvednout.

Plačící Holly se už skoro dostala zpátky na farmu, když uslyšela ten řev. Ohlédla se na západ a uviděla je,

nebo spíš jejich světla; nad stromy se objevily tři dramaticky blikající vrtulníky. Na druhé straně pak zahlédla auta, policejní vozy, dodávky, sanitky, celý konvoj, jak se řítí popříjezdové cestě k farmě. Vrtulníky a auta se dostaly k farmě skoro současně a ze všech se vyhrnuli muživ černých kuklách se zbraněmi v rukou. Bylo to jako divadlo, jako kino, i když ani jedno přirovnání nebylopřesné.

Blížila se k nim a sledovala, jak hrají své role, vykopávali dveře a probíhali domem, připravení zneškodnitkaždého, kdo by se tam pohnul. Nebylo ale na koho střílet. Vešla do okruhu, který uzavřeli kolem farmy. „Pomoc,” řekla. Ve vteřině ji policisté obklopili. „Jsou tam venku,” ukázala. „Bud Pewtie a Lamar. Tam mezi těmi stromy. Slyšela jsem výstřely. Měli byste

si pospíšit.”

„Jdeme,” vykřikl starý muž, který tomu nejspíš velel. „Pospěšte si, prosím,” řekla, ale už byli pryč. Byli

jsme tak blízko, pomyslela si.

Bud vyčerpaně vylezl z koryta potoka; nedokázal pochopit, proč se kolem zvedá prach, řvou rotory

vrtulníků a blikají navigační světla.

Jeho mysl se soustředila jen na jediné: už to skončilo.

Ozářilo ho světlo.

Zamrkal.

„Tady je,” křikl pilot přes interkom.

C. D. vyhlédl ven a opravdu: ve světle reflektorů tam stál Bud, slepecky šmátral kolem sebe a pak padl nakolena. C. D. zvedl k očím dalekohled a viděl, že je potlučený a celý od krve.

„Přistaňte s tím, SAKRA!” vykřikl.

Vrtulník dosedl na zein s tupým žuchnutím.

„Poslouchejte, vy se vraťte k domu, najděte tam nějakého doktora a rychle ho sem přivezte. Ten člověk

je těžce zraněný. Pak zavolejte na jednotku intenzivní péče, ať ho tam čekají.”

„Označte to místo signální pochodní, poručíku, abychom ho při zpáteční cestě našli.”

„To se spolehněte,” řekl C. D. „A přivezte ještě nějaké muže, aby zajistili oblast.”

Seskočil z paluby hueye a někdo mu podal pochodeň, kterou trhnutím zapálil. Její červené světlo ozářilo

okolí. S pochodní v ruce doběhl k Budovi, zatímco se vrtulník vznesl a zamířil k farmě.

Seběhl z kopce, upustil pochodeň a sklonil se k Budovi.

„Bude, Bude –“

„Dostal jsem ho, poručíku. Je tam dole. Ustřelil jsem mu obličej. Proboha, to je bolest.”

„Hlavně klid. Bude.”

Položil Budovi ruku na hrudník a zkontroloval tep. Bud se začal kácet dopředu, ale zase se napřímil. Včerveném světle pochodně byla jeho krev skoro černá a bylo vidět, že mu otok zakrývá skoro celé oko.Bud se třásl a z krvavých úst mu tekly sliny.

„Zabil jsem ho. Je mrtvej, sakra,” vypravil ze sebe.

„Dobrá práce. Bude. Dostal jste ho. Zatraceně skvělá práce. Už je to za vámi. Pomoc je –“

Náhle se však před ním objevila nějaká postava.

Nejdřív si myslel, že je to jeden z policistů, ale když se ten člověk přiblížil, pochopil, o koho jde.

„Kde je Lamar?” zeptal se Richard.

C. D. byl dost blízko, aby viděl, jak má ten člověk opuchlý obličej. Uhodil ho někdo? Tloukl ho Lamar?

Richard ale popotáhl a C. D. poznal, že plakal.

„Už to skončilo,” řekl. „Je to pryč.”

„Kde je Lamar?”

„Mrtvý,” řekl C. D.

Richard něco zvedl. C. D. viděl, že je to Smith & Wesson .357.

Buda to skoro rozesmálo. Richard! s tak velkou pistolí! Jeho vlastní pistolí!

„Richarde, chlapče, už je konec. Polož tu pistoli. Nechceš přece nikomu ublížit. Teď už ne,” promluvil kněmu C. D.

Richard pohlédl na pistoli, jako by ho překvapilo, že ji vidí.

Bud slyšel, jak se k nim sjíždějí auta. Nad hlavou se jim objevil vrtulník. Zvedl mrak prachu a reflektorozářil trojici.

Richard zamrkal.

„Já, já –“ zakoktal se.

„Už je konec, Richarde. Polož pěkně tu pistoli na zem, ať se nikomu nic nestane,” mluvil na něj tiše C. D. Richard se na něj podíval a pak pohlédl na Buda. Bud viděl velké oči podlité krví a plné strachu, třesoucí

se rty a kapku u nosu.

„Richarde, polož tu pistoli, tihle chlapi to myslí vážně. Nikomu už se nic nestane, ani tobě, ani nikomu

jinému. I ty jseš oběť. Ke všemu tě přinutili.”

Richard otupěle přikývl.

„Zahoď to, Richarde,” řekl Bud, který dostal náhle strach, že policisté toho chudáka zastřelí. Richard

udělal krok k nim, ohlédl se na přibíhající muže z vrtulníku a otočil se zpátky k Budovi a C. D. Zapotácel

se, jako by měl upadnout. C. D. se natáhl, aby ho podepřel.

Richard se začal ohýbat, aby položil pistoli na zem, když ho obklopili policisté. Přesně tak to mělo být, to

byl šťastný konec, jak si ho všichni představovali.

Pak mu ale padl zrak na tělo ležící v potoce.

„Tati!” vykřikl, zvedl pistoli a vypálil.

KAPITOLA 32

Dlouho po pohřbu, který byl největší v historii státu, dlouho poté, co se o to přestaly zajímat noviny atelevize, a dlouho poté, co o tom lidé přestali mluvit, zastavil na parkovišti malého hřbitovu v okresuKiowa Ford F250. Byl listopad, den před Dnem díkůvzdání.

Studený vítr byl nepříjemně vlezlý a Russ Pewtie, který vystoupil na straně spolujezdce, si přitáhl bundublíž k tělu; když vydechl, vycházely mu z nosních dírek oblaka páry a oči mu začaly slzet zimou. Ránopřiletěl z New Jersey, kde bylo překvapivě mnohem tepleji.

Vedle něj se třásl jeho bratr Jeff, který pro něj odjel do Oklahoma City.

„Zatracená zima,” řekl Russ.

„Zatracená zima,” řekl Jeff.

Russ přijel domů po svých prvních dvou měsících na západě; nevedlo se mu tam zvlášť dobře, ale už secítil lépe a věděl, že to nějak zvládne. Jeff vypadal skvěle. Zlepšil si známky, udělal si řidičský průkaz, kekterému podědil pikap, a našel si i přítelkyni, pohlednou dceru plukovníka z pevnosti. Každý den po školetrénoval, aby byl připravený na baseballovou sezonu na jaře.

Oba muži poodešli od pikapu, který byl stále cítit jejich otcem.

Rozhlíželi se kolem a přešlapovali z nohy na nohu, aby se zahřáli, ale moc se jim to nedařilo.

Russ se podíval na hodinky.

„Myslím, že můžeme jít dál,” řekl.

„Jo,” přikývl Jeff. „Ať to máme za sebou.”

Prošli kovanou brankou v živém plotě a kráčeli mezi náhrobními kameny v prérii. Vítr zesílil a vysoká tráva

se ohýbala pod jeho dechem.

Po několika minutách hledání přišli ke kameni, který vypadal jako jeho sousedé. Stejně jako ostatní byl zjednoho kusu leštěné žuly, prostý symbol života a smrti, bez jakýchkoliv ozdob a sentimentality.

Russ se snažil něco cítit, ale nemohl. Cítil se nepřirozeně, podivně, absurdně. Pohlédl na nápis, který shrnoval život muže ve dvou číslech.

1926-1994.

A pod ním dodatek: POLICEJNÍ DŮJSTOJNÍK.

A pod ním ještě jeden: ZEMŘEL PŘI VÝKONU SLUŽBY.

„Chudák stará,” řekl Jeff.

„Rád bych věděl, proč to udělal,” řekl Russ.

A ještě pod ním jméno: C. D. HENDERSON.

„Udělal to, protože to považoval za součást své práce,” řekl jejich otec, který se zvedl zpoza náhrobního

kamene, kde byl už nějakou dobu sám. A pak dodal: „Díky, že jste přišli, chlapci. Vážím si toho. Ahoj,

Russi. Vypadáš výborně.”

„Díky, tati. Mám se fajn. Neviděl jsem tvoje auto.”

„Moc jsem se dneska necítil na řízení té legrační věci se směšným automatem. Vysadila mě tady máma.

Musela se rychle vrátit, aby dohlédla na krocana.”

Russ pohlédl na svého otce a vzpomněl si, jak ho viděl naposled v nemocnici, na pokraji smrti. Byl to jenstín muže, vyhublý a šedý. Občas otevřel oči a věnoval svému okolí nepřítomný pohled. Kulka, kteráprošla Hendersonovou aortou, pak zasáhla Buda, zlomila mu klíční kost a zničila nervy v pravé ruce.Pokračovala pak dolů, kde zmasakrovala ledvinu, a pak se zastavila za slezinou.

Naštěstí byl ve vrtulníku doktor; věnoval Budovi jediný pohled, aby zjistil, že je skoro po něm, otevřel muhrudník a masáží srdce ho přivedl k životu. Pak ho převezli do jednotku intenzivní péče, kde bojoval třiměsíce se smrtí, než se z toho konečně dostal.

„Vypadáš skvěle, tati,” zalhal Russ.

„Ten zatracený důchod je hrozná dřina,” postěžoval si Bud. „Ale já si zvyknu. Tak co, jste připravení na

oslavu?”

„Ano, pane,” řekl Jeff.

Bud vytáhl plnou láhev I. W. Harpera a s křupnutím ukroutil uzávěr. Bez průtahů se zhluboka napil. Podalji Russovi a pak Jeffovi, kteří si oba lokli.

„Páni,” zajíkl se Jeff silou toho nápoje.

„Jestli vás někdy nachytám, jak tohle děláte sami, tak si mě nepřejte,” varoval je Bud a vzal Jeffovi láhev.

Pak vylil zbytek na zem vedle Hendersonova náhrobního kamene.

„Ten starý násoska mě pořád přemlouval, abych se s ním napil,” řekl Bud. „No, konečně jsem mu udělalradost. A přivedl jsem taky své chlapce, jak chtěl. Tahle je na tebe, starochu.”

Pak se otočil a pohlédl na své syny. Russ se pro jednou neoblékl do ponurých svršků intelektuála a Jeff

vypadal, že se mu po prvním setkání s tvrdým alkoholem trochu motá hlava.

„Tak fajn,” řekl. „Jedeme domů.”

Někdy ve stejném týdnu Richard zamrkal, když se otevřely dveře ambulance a on vykročil mezi dvěmadozorci na dvůr věznice. Chtěl si zastínit oči, ale nebylo to možné; pouta na zápěstích a kotnících,připevněná řetězy k opasku, mu neumožňovala moc pohybu.

Vítr byl studený a obloha jasná. Otřásl se a ucítil slabou bolest. I on se uzdravil ze svých zranění, kterábyla překvapivě lehká vzhledem k tomu, že na něj současně vystřelili čtyři policisté skoro v téže vteřině,kdy on vypálil na Hendersona a Pewtieho. Co to říkal Lamar? „Copak už nikdo neumí pořádně střílet?” No,

další věc, ve které měl Lamar pravdu.

Jedna kulka mu zlomila žebro; další prolétla čistě hrudníkem a zbývající dvě prošly svaly na nohou. Nejvícmu vlastně ublížil policista, který ho kopl do hlavy, když už ležel na zemi. Myslel, že ho nechají vykrvácet.Ale zklamal je a neumřel.

Většinu posledních měsíců pak prožil zavřený v přátelské instituci, Kingsvillské nemocnici pro duševněchoré zločince, kde se o něj starali milující doktoři. Něco se ale změnilo. Byl netečný, a ať se snažilisebevíc vyvolat u něj nějakou reakci, jen se na ně díval. Vypadali jako z jiné planety. Ke konci ho takénutili začít zase kreslit. Zíral však jen na tužku a papír a neviděl nic.

Rozhodnutí soudu bylo jednoduché. Aby ušetřili státní náklady za jeho nemocniční pobyt, souhlasil jehoprávník s obvinění z vraždy prvního stupně výměnou za to, že nedostane trest smrti. Nebyl souzen zaútěk, protože právník přesvědčil soud, že ho Lamar přinutil jít s ním, a nebyl potrestán ani za vraždydozorce, řidiče dodávky a civilistů a policistů v Denny’s ve Wichita Falls. Nejvíc mu pomohl starý JohnStepford, který řekl soudu: „Ten nic neudělal. Jenom seděl a brečel, když Lamar a Odell ubližovali méženě a mně. Richard je zbabělec. Neublížil by ani mouše.”

Jestli na to měl Richard nějaký názor, nechal si ho pro sebe. Stal se z něj skoro němý, netečnýpozorovatel. Pohyboval se pomalu a jeho tvář nevyjadřovala žádné lidské city. Kdo mohl vědět, co tančíza jeho očima, které tupě hleděly do prázdna.

„Tak tě vítám, Richarde,” řekl velitel dozorců. „Nic se tady nezměnilo.”

Státní vězení v McAlesteru se tyčilo nad ním, jeho bílé zdi zářily ve slunci a vytvářely iluzi Camelotu,bájného maurského města či pevnosti v Tibetu. Mac. Big Mac. Byl zpátky.

Teď budu muset zaplatit, pomyslel si.

Věděl, že nejspíš zemře.

Černoši ho dostanou. Nejspíš to budou oni. Vrhnou se na něj, znásilní ho, zabijí a budou se při tom smát.Mohl by se snažit získat ochranu nějakého vězeňského kápa, ale… sedmnáct let kouřit péro?

Nebo možná Mexikáni, cholos. Rádi podřezávají gringy ve sprchách. Ti ho dostanou rychle. Nebo rudoši, tineteční mongoloidní divoši s propracovaným vytetovaným náramkem na bicepsu, N-D-N-Z.

Ale ne, byl si jistý: budou to černoši.

Čekal na něj poručík, kterého poznal.

„Nazdar, Richarde. Věděl jsem, že se dříve nebo později vrátíš. Všichni se vracejí.”

Richard na to nic neřekl.

„Vždyť i Lamar a Odell se vrátili. Jsou tamhle, na vězeňském hřbitově. Kam jinam by je dali? Nemohli je

zakopat mezi slušné lidi, to je jasný.”

Richard si na hřbitov matně vzpomínal. Nepopsatelná zarostlá parcela na západní straně, kde bylipohřbíváni trestanci.

„Chtěl bych je někdy vidět,” řekl Richard.

„No, to budeme muset promyslet, Richarde,” řekl dozorce. „Nic není nemožné. Ale jedna věc je jistá: ti už

nikam neutečou.” Richard jen svěsil hlavu. Příjem byl rychlý a neosobní; neměl žádné osobní věci, nebylo mu co zabavit. S náručím plným šatů a v nových vězeňských kalhotách vstoupil do bloku cel a kráčel po lávce na místo,

kde stráví zbytek života.

Konečně… doma.

„Tady to je, Richarde. D-padesát-osm. Je mi líto, cely pro dva došly. Bydlíš s násilníkem, kapitánem

motorkářského gangu a chlápkem, který rád podřezává lidi. Není to zrovna sbor z nedělní školy.”

Richard také věděl, kam ho dají. Na horní palandu vzadu, kde se hromadí prdy a kde je v létě horko jakove skleníku a v zimě na zmrznutí. Každý čtverečný centimetr bude počmáraný obrázky ze životapředchozích nájemníků a na Richarda tam nezbyde místo. Jeho spoluvězni ho možná zabijí, čistě pro

radost, až je omrzí onanie.

Richard se vplížil dovnitř.

Hmmmm.

To musí být nějaký omyl. Nechápal to.

„Mě se neptej, Richarde. Necháváme to na vás, kde bude kdo spát.”

Byla tam volná palanda, ale nebyla to ta vzadu nahoře, ale vpředu dole.

Hmmmm.

Nejlepší postel v cele.

A všechny obrázky ze zdi byly čistě oškrábané; mohl tam vyrýt, co ho napadne. Tupě na to zíral.

„Tak jo, Richarde. Je to na tobě. Buď hodnej kluk, a když se dostaneš do maléru, zavolej nás.”

„Jasně.”

Dozorce odešel a Richard tam zůstal sám.

Posadil se na palandu.

Pak se podíval na dva stolky a strnul. Normálně stolky patřily dvěma nejsilnějším mužům v cele. Když bylivšichni stejně silní, dokázali se někdy dohodnout. Ale… oba stolky tam stály prázdné, všechny věci bylypečlivě srovnané v rohu místnosti, jako by bylo na něm, aby si vybral ten lepší.

Richard proseděl několik hodin a snažil se tu záhadu vyřešit. Musel udělat ještě jednu věc. Opatrněrozložil obrázek, který si objednal, a přilepil ho páskou přesně doprostřed na zeď nad jeden stolek.

Pak byl čas vypravit se na záchod.

Z toho míval největší strach. Na záchodě bez kóje, nahý před celým světem, byl nejzranitelnější. Zvykl si

tam chodit jen s Lamarem nebo Odellem. Ale žádný Lamar nebo Odell tam nebyli. Byli pod zemí asikilometr daleko.

Opět ho udivila jeho vlastní lhostejnost. Cesta na záchod ho nijak zvlášť neděsila. Prostě vstal a šel. Co semá stát, se stane, a dříve bude možná lepší než později.

Vyšel z cely a došel k záchodům. Vstoupil dovnitř. Vychrtlý černoch se na něj podíval, nic neřekl a odešel.

Richard seděl a kadil. Pak vstal, zapnul si kalhoty a chvíli si myl ruce.

Vyšel ven a tam je uviděl.

Byli čtyři, velcí a černí.

Z ničeho nic se vynořili z cely a zablokovali lávku před ním.

Rozhlédl se. O kus dál hlídal na střeleckém postu dozorce s puškou, ale díval se jiným směrem.

Je to tu. Konečně. Můj osud, pomyslel si.

Jeden z nich byl celý nafouklý z posilování; jeho ebenové svaly vypadaly jako hovězí kýty. Kolem pasu

měl červený šátek. Druhý byl vysoký a štíhlý, s vlasy jako Michael Jackson, zlatým náramkem ašlachovitými pažemi. Jeho oči byly mrtvější než kusy uhlí. Třetí byl ještě dítě, které se snaží udělat dojema celou postavou se pokoušel křičet do světa slovo drsňák. Povýšeně si Richarda měřil. A čtvrtý byl slavný

šéf negrů Rodney Smalls. Díval se na Richarda přimhouřenýma očima. Richard věděl, o co jde: musí zaplatit za Juniora Jeffersona. Zdědil Lamarovu vinu. Snažil se tvářit netečně. Jenom se díval, jak se k němu blíží. Tak fajn, říkal si. Tak takhle to vypadá? z nějakého podivného důvodu se ani moc nebál. Došli až k němu.

„Ahoj, Richarde.”

„Hm?” Nic jim nedaruj. Ať nevidí tvůj strach.

„Jak je, chlape?”

„Jsem v pohodě,” řekl.

„Nepotřebuješ něco, čéče? Cigára? Můžu ti ňáký sehnat.”

„Dobrý,” utrousil Richard.

„Do prdele, chlape, pro nás jseš v pohodě. Jenom chcem vědět, co ty na to, Richarde. Jseš v pohodě.” „Tedle Richard,” obrátil se Rodney Smalls ke svému doprovodu, „vodprásknul dva zasraný poldy. Poručíkaa seržanta. Postavil se před ně jako chlap a voba je vodkrágloval. Dostals je voba, Richarde?”

„Sejmul jsem toho poručíka,” řekl Richard. „Ten zkurvenej seržant má víc životů než kočka. Ale povím ti

todle: Co narazil na mě, nemůže v noci chrápat!”

Čtyři černoši se rozesmáli.

„Richarde, ty jseš fakt v pohodě. Máš koule, chlape.”

Jeden z nich ho poplácal po zádech. Cítil jejich lásku, jejich respekt. „Na bílýho chlápka jseš fakt dost dobrej, Richarde.”

Díval se, jak odcházejí. Mladík na něj ukázal prstem jako pistolí a napodobil odprásknutí policisty. Všichni

se zasmáli. „Richarde?”

Otočil se. Stál před ním bledý běloch, možná o pět let mladší.

„Richarde, jmenuju se Aaron Miles. Jsem s tebou na cele. Napadlo mě –“ „Ptal jsem se tě na něco, zmrde?” přerušil ho Richard.

„No, ne. Já jenom jestli –“

„Jestli nic, sráči. Jestli spolu budem mluvit, a všimni si, že neříkám až spolu budem mluvit, ale jenomjestli, bude to, až ti řeknu. Jasný? Nebo se vo tebe začnu zajímat. A to bys nechtěl.”

„Ano, pane.”

„A teď mi táhni z vočí.”

„A vod teďka mi budeš dávat půlku svejch cigaret,” přikázal Richard. „Každej tejden dostanu půlku,

jasný?” „Ano, pane.”

Chlapec odběhl. Richard se za ním díval. Měl pěkný zadek.

Poprvě po dlouhých měsících zase něco cítil: tělem se mu rozlilo sladké vzrušení a na tváři se mu objevilslabý úsměv.

Vstoupil do své cely a zrak mu padl na obrázek na zdi.

Zvíře bylo zachyceno rozkročeně na nějaké pláni, s hlavou skloněnou na stranu. Pod kůží se rýsovalypletence svalů. Lion tourné vers la gauche, la téte levée, od Delacroixe, který, jak si Richard uvědomil,vystihl krk přesně.

Ach, lvi.