Peklo

v bažinách

Stephen

Hunter

KNIHA PRVNÍ

Samova pouť

V POLOVINĚ roku 1947 konečně umřel Jefferson Barnes, státní návladní okresu Polk County ve státěArkansas. Starý pán vypadl na dovolené v Hot Springs z golfového vozíku, jež začínaly přicházet do módy,

a skutálel se do rokle. Celou cestu až dolů ječel sprosté nadávky a klel jako neznaboh, než si srazil vaz o můstek. Záhy po tragédii do této funkce nastoupil jeho věrný zástupce Sam Vincent. V osmačtyřicátémroce vzala Sama na vědomí Demokratická strana (jiná ani v západním Arkansasu nepůsobila). Ocitl se nastejné kandidátce jako Harry S. Truman a Fred C. Becker a stejně jako tito výtečníci i on šikovně vyhrál.Pro Sama to byl cíl, o který usiloval řadu let. Vždycky chtěl zákonu sloužit, ale nyní, což bylo ještě lepší, se

sám stal zákonem.

Sam měřil metr dvaaosmdesát a ve svých čtyřiačtyřiceti letech se stále ještě mohl chlubit hustou kšticívlasů. Méně již jej zdobilo příkré vystupování, které bylo příjemné jen málokomu. Na první pohled dávalsvému okolí najevo, že nestrpí ty, jež pokládá za nevzdělance, pitomce, Yankeeje, agitátory, omezence ahlavně všechny, kdo porušují zákony. Nosil pytlovité obleky potřísněné popelem z dýmky a brýle stlustými skly a pohyboval se lehkou, pružnou chůzí. Na podzim rád lovil, v létě, pokud měl čas, což sestávalo zřídka, chodil na zápasy týmu St. Louis Browns, a s oblibou se bavil vázáním mušek, ačkolivrybařil jen málokdy. Jinak žil jen prací. Byl klasickým příkladem americké posedlosti kariérou a svou prácinadřazoval osobnímu životu natolik, že už téměř žádný osobní život nevedl. Postupně se svou lhostejností

odcizil manželce i dětem, sekretářky ubíjel úkoly a podřízené detektivy otravoval svými rozkazy. V těchvzácných volných chvílích, které si ještě dokázal najít, působil v odvodní komisi, dělal po pěti státechpohovory se slibnými maturanty, kteří se hlásili na jeho milovaný Princeton, každý týden sehrál v místnímklubu partii golfu s nejvyššími potentáty okresu a pil až příliš mnoho osmiletého bourbonu. Znal se skaždým a jako úspěšný muž a pravý Američan byl také všemi uznáván. Dosáhl nejvyššího procentausvědčení ze všech okresních státních návladních v Arkansasu, Oklahomě, Missouri a dokonce i Tennessee.

Podruhé již zvolen nebyl. Po pravdě řečeno nad ním drtivou většinou zvítězil bezvýznamný právníkjménem Febus Bookins, vychytralý příštipkář, z něhož věčně táhl gin a jehož jediným cílem bylo ve svémfunkčním období okrást okres o co nejvíc. Říkal si reformátor. Hlavním a jediným úkolem Bookinsovyreformy byla změna stavu jeho bankovního konta k lepšímu.

Sam sice udělal jen jednu chybu, ale zato takovou, jakou mohl v tomto státě ignorovat jen málokdo.Podobně by to s ním ale nejspíš dopadlo i jinde. V devětačtyřicátém vedl žalobu v případu znásilnění jistéNadine Johnsonové proti Willisi Beaudineovi. Ten případ by nebyl ničím pozoruhodný, jenže Willis bylběloch a Nadine černá. Pravdou je, že měla dost světlou pleť, byla pohledná a uměla se i chovat, jennejspíš nebyla vždycky tak nevinná, jak vypadala, když se dostavila k soudu. Fakta však zůstala fakty azákon zákonem. Některé důkazy obstaral Samův bývalý vyšetřovatel Earl Swagger, který teď dělalpolicejního seržanta a mezi lidmi byl proslulý Medailí cti, jíž se honosil. Earl tím, že proti Willisovi svědčil,neriskoval vůbec nic. Byl už proslulý jako arogantní paličák, který si nenechá od nikoho diktovat amnohým nahání strach. Sam naopak riskoval všechno a taky všechno ztratil, přestože Willis byl usvědčena strávil šest měsíců ve věznici Tucker Farm. Co se týče Nadine, ta se z městečka odstěhovala, poněvadžse skvrny na své pověsti nezbavila ani mezi svými. Odešla do St. Louis, ale osudu stejně neunikla. Díkysvému věčnému chtíči se nakonec připletla do cesty vrahovi. Tento případ však už nikoho nezajímal.

Sam nesl porážku hodně trpce. Pokud se však členové jeho rodiny domnívali, že se doma ukáže častěji,hluboce se mýlili. Pronajal si malou kancelář v Blue Eye a pro změnu nyní trávil většinu dnů i mnohé nocizde. Pracoval na všelijakých drobných případech, které se mu dostaly do rukou, ale především se snažilpřipravit si půdu k návratu do funkce. Ještě pořád chodil na lov s Earlem. K jeho přátelům patřila i Connie

Longacreová, inteligentní rodačka z východního pobřeží, kterou si ve třicátých letech přivedl nejbohatšíprevít z kraje ze studií v Annapolisu po neúspěšném pokusu o námořní kariéru. Connie zanedlouho zjistila,

jakým choutkám se její Rance s oblibou oddává, a zatímco se pokoušela vychovávat jejich nezvedenéhosyna Stephena, spřátelila se se Samem. Ten byl v této části Arkansasu asi jediný mužský, který vidělnějaké představení na Broadwayi, měl někdy v životě rande pod hodinami v Biltmore a nedomníval se, žeHenry Wallace je kremelský špión.

Sam nebyl žádný hlupák. Moc dobře věděl, že je pro něj nanejvýš důležité získat znovu důvěru bělochů.Odmítal tudíž brát jakékoliv případy, které se nějak týkaly černých, i když šlo třeba jen o obyčejnouobčanskoprávní rozepři mezi dvěma osobami tmavé pleti. Ve městě byl černošský právník, jistý TheopolisSimmons, který tyhle věci vyřizoval. Sam zatím usilovně pracoval, spřádal politické pletichy, sledovalsituaci a snažil se nadělat si co nejužitečnější kontakty mezi smetánkou, která se ho tak snadno zbavila.To všechno mu pomáhalo uchovat si optimismus a chuť do dalšího boje.

Jednoho červnového dne roku 1951 se však přihodilo něco, co nečekal. Přišlo to jako blesk z čistéhonebe. Sam právě seděl ve své kanceláři a probíral se dokumenty ohledně pozůstalosti farmáře Lewise,který zemřel bez závěti a stát se teď domáhal zpětného zaplacení daní, kvůli nimž by vdově a čtyřem sirotkům nezbylo z majetku nejspíš vůbec nic. Sam to nehodlal dopustit, jen stále nemohl přijít nacestičku, kudy z toho vykličkovat…

Slyšel, jak se otvírají dveře. Jako zaměstnanec okresu míval vždycky sekretářku, ale když si muselvydělávat v první řadě sám na sebe, nemohl si ji dovolit. Vstal tedy od stolu, protápal hustým mračnemdýmkového kouře a nahlédl do čekárny. Na pohovce tam seděl elegantní gentleman a roztržitě listovalstránkami starého čísla časopisu Look.

„Jste objednaný, prosím?“ zeptal se ho Sam.

Muž na něj beze slova pohlédl.

Byl rovnoměrně opálený jako po nedávné dovolené někde v luxusním přímořském letovisku. Jehozevnějšek vůbec působil pěstěným dojmem, takže i přesto že mu už značně prořídly vlasy, dal se jeho věk

jen těžko odhadnout. Mohlo mu být třicet, ale klidně také padesát. Každopádně nevypadal na žádnéhochudáka. O jeho majetkových poměrech svědčil i dokonale padnoucí tmavě modrý oblek s jemnýmproužkem, smetanově bílá košile a černá vázanka. Na první pohled seriózní člověk. Na pohovce vedle nějležel šedý plstěný klobouk. Černé šněrovací polobotky vypadaly, že jsou šité na zakázku. Sam zahlédlmezi spodním lemem kalhot a okrajem bot vzorek ponožek, jež do této lepší společnosti rovněž dokonalezapadly. Všiml si, že boty má ten neznámý návštěvník pečlivě naleštěné až k podrážkám, což byla jasnáznámka toho, že je vyčistil nějaký profesionál v hotelové hale, na nádraží nebo ve slušném holičství.

„Ne, nejsem, pane Vincente. Rád se ale objednám, anebo, jestli vám to bude lépe vyhovovat, počkámtu, až na mě budete mít čas.“

„Hm,“ zahučel váhavě Sam. Na peníze měl vždycky čich.

„Zrovna se potýkám s jedním těžkým případem,“ prohlásil pak, „pane…?“

„Mé jméno je Trugood.“

„Počkal byste chviličku, než dokončím práci a udělám si pořádek na stole, pane Trugoode?“

„Samozřejmě, nenechte se rušit.“

Sam se vrátil do kanceláře. Všechny papíry, které se týkaly Lewise, naházel do složky a tu zastrčil dozásuvky. Na stole měl jako obvykle nepořádek, ale nezdržoval se tříděním a jen všechno úhledně srovnal.Věděl, že po odchodu nečekaného návštěvníka se bude muset ke všem těm papírům vrátit, ale nijak muto nevadilo. Při vší té příštipkařině pro chudáky, jako byl Lewis a jemu podobní, by mu slušný honorářpřišel víc než vhod. Když měl jistotu, že je na jednání jakž takž připraven, vytáhl ze skříňky poznámkovýblok a zapsal si velkými písmeny jméno TRUGOOD s příslušným datem.

Pak konečně otevřel dveře.

„Už se vám mohu věnovat, pane.“

„Děkuji, pane Vincente.“

Trugood nonšalantně povstal a s lehkým úsměvem prošel kolem Sama dovnitř. Taktně předstíral, že sinevšiml smetí na podlaze, papírů vyčuhujících ze složek, jelení hlavy prožrané od molů a hustého kouře,který se v oblacích linul kanceláří.

Sam mu pokynul směrem k židli pro návštěvy a sám zamířil ke stolu. S napětím přihlížel, jak před něj

Trugood pokládá vizitku.

„Aha, takže kolega,“ zabručel vzápětí.

„Přesně tak,“ opáčil muž, na jehož vizitce stálo, že se jedná o Davise Trugooda z firmy Mosely, Vacannes

& Destin, sídlící na adrese North Michigan Avenue 777, Chicago, Illinois, Hillcrest 3080.

„Jsem vám k službám, pane Trugoode.“

„Děkuji, pane Vincente. Smím-li to tak říct, hodně jsem toho o vás slyšel a dalo mi dost práce najít vás

tu.“

„Vždycky jsem pracoval jen v Arkansasu, pane. Neměl jsem ponětí, že se o mně ví i mimo tenhlezapadákov. Rozhodně by mě nenapadlo, že pověst o mně dorazila až do samotného Chicaga.“

„No, až tak daleko třeba ani ne. Rozhodně se ale rozšířila po celém Jihu, nebo bych spíš měl říct po jehojisté části.“

„Kterou část máte na mysli, pane Trugoode?“

„Tu, která je osídlena barevným obyvatelstvem, pane Vincente. Černochy. Podle nich jste jeden z málabílých právníků, kteří jsou spravedliví i k nim.“

„No,“ zahučel poněkud překvapený Sam, „pokud tím někdo myslí to, že jsem jako státní návladní měřilstejným metrem bílým i černým, tak má pravdu. Věřím v zákon. Nevykládejte si to ale jinak, než to je,pane. Nejsem zastáncem černé rasy. Nikdy jsem nechtěl být hrdinou černých a nehodlám na tom nicměnit. Stejně jako mnozí jiní se i já domnívám, že se v minulosti s americkými černochy nezacházelozrovna v rukavičkách, ale právě tak jsem přesvědčen, že se to musí napravovat pomalu. Nepatřím k těm,kdo chtějí všechno zpřevracet naruby pro nějaké pochybné ideje. Stejně bych jen poštval vlastní lidi protisobě a nakonec by z toho byly další problémy. Spousta bílých by se toho ochotně chytila a zchladila by sina černých žáhu. Pokud se tedy domníváte, pane Trugoode, že jsem ten pravý kůň pro nějakou křižáckou

válku, boj za změnu zákonů či jejich zpochybňování, mohu vás ujistit, že jste na špatné adrese. Jánebudu nikoho podporovat v občanské neposlušnosti, protože to začíná zpěvem spirituálů a končírabováním.“

„Děkuji vám za upřímnost, pane Vincente. Musím vám říct, že většina jižanských právníků hovoří jen vhádankách. Aby jim člověk odjinud porozuměl, potřeboval by si pomalu najmout místního poradce. Vyjste se alespoň vyjádřil jasně.“

„Jinak to ani neumím. Nejspíš se na mně podepsalo studium na východním pobřeží.“

„Výborně. Takže abych přešel k věci, potřebuji někoho, kdo by byl ochoten vydat se na Jih a provésttam jisté soukromé šetření. Musí to být osoba vysoce inteligentní, neměla by postrádat jisté kouzloosobnosti a hlavně by měla být houževnatá jako buldok a čistá jako slovo boží. Člověk, jakého hledám, by

měl být i odvážný. Rozhodně nesmí patřit k těm, jimž se roztřesou kolena při prvním projevunepřátelství. Dále musí být přivyklý pohybovat se jak v bílé, tak v černé komunitě. Měl by umět vycházet i

s muži zákona. Oba víme, že se mezi nimi vyskytnou i tací, kteří nejsou zvyklí jednat s lidmi zrovnavybíravě. Vzhledem k tomu, že se vybraná osoba bude pohybovat na poměrně tenkém ledě, budeodměna za tuto službu, jež by neměla zabrat víc než týden, dosti vysoká. Předpokládám, že protivysokým honorářům žádné etické námitky nemáte, pane Vincente.“

„Vysoká odměna. Tahle dvě slova slýchám v tak příjemném spojení jen málokdy. Pokračujte, prosím,pane Trugoode. Pozorně vás poslouchám.“

„Děkuji. Byl jsem pověřen vykonáním poslední vůle jistého zámožného zesnulého občana Chicaga. Řadulet zaměstnával černocha jménem Lincoln Tilson.“

Sam si do bloku poznamenal: Lincoln Tilson, černoch.

„Lincoln se věrně staral o majetek mého klienta a vykonával pro něj veškeré práce související s

povinnostmi osobního strážce, zahradníka i šoféra. Díky své nekomplikované povaze a temperamentu byl

mému klientovi příjemným společníkem i v těžkých chvílích, jež s sebou přináší náročná práce, jíž se pocelý život úspěšně věnoval.“

„Chápu,“ odvětil Sam.

„Před pěti lety mohl Lincoln konečně odejít na odpočinek. Můj klient se s ním vyrovnal poměrně vysokoufinanční částkou a rozloučil se s ním. Dokonce ho odvezl na nádraží, odkud Lincoln odjel do NewOrleansu. Odcestoval tak vlastně úplně stejně, jako na Sever přijel. Sám si přál vrátit se k prostšímu životu, který vedl na Jihu. Vrátil se do svého rodného města Thebes v Mississippi.“

Sam si to zapsal. „To je až někde úplně dole, ne?“ zeptal se, zatímco psal.

„Přesně tak.“

Slovo Thebes Samovi něco říkalo. Vzpomněl si na Théby, město ve starém Řecku, o něž se v antice vedlyčetné války. Z nějakého důvodu se mu v té souvislosti vybavila sedmička.

„Zdálo se mi to, nebo jste se zamyslel?“ ozval se Trugood. „Jako vzdělaný člověk bezpochyby znáte dílořeckého dramatika Aischyla Sedm proti Thébám. Ujišťuji vás, že v tomto případě rozhodně nebude nutnáarmáda vedená sedmi hrdiny. Thebes v Mississippi nemá s tím řeckým městem nic společného. Je tozapadlé černošské městečko na říčce Yaxahatchee, což je přítok Pascagouly. Nejznámější je z celého okolí

proslulá… ovšem neblaze proslulá… věznice pro barevné s názvem Thebes Farm.“

„Už vím,“ přitakal Sam. „Mezi černošskými delikventy, se kterými jsem měl jako státní návladní hodně codo činění, je to hotová legenda. ‚Do Thebesu ani náhodou,‘ říkávali všichni. ‚Z Thebesu se nikdá nikdonedostal,‘ nebo něco na ten způsob.“

„Zdá se, že si to ve své prostotě popletli s Hádem, ačkoliv ani Thebes není zrovna příjemné místo.Dobrovolně by se tam skutečně nikdo nevypravil.“

„Ale vy chcete, abych tam jel. Proto má být ta odměna tak vysoká?“

„Předně se tam špatně cestuje. V Pascagoule si musíte najmout loď a výlet po řece není nic příjemného.Pokud je mi známo, je to typické bažinaté semeniště komárů a okolní močály budou asi ještě horší. Kdysitam přes ty bažiny vedla silnice, ale před několika lety ji strhly záplavy. Okres Thebes County nepatří

zrovna k nejbohatším, takže se opravy od té doby stále jen odkládají.“

„Chápu.“

„Právě tak primitivní bude i ubytování.“

„Za války jsem v Evropě spával v kdejaké stodole, pane Trugoode. Snadno si zase zvyknu. S tímhle sinedělejte starosti.“

„Výborně, takže přejdeme k podstatě vašeho úkolu. Majetek mého zesnulého klienta, jak už jsemnaznačil, jde o značně vysokou sumu, je vázán v pozůstalostním řízení, protože pan Lincoln Tilson jakoby se vypařil. Snažil jsem se navázat spojení s úřady okresu Thebes County, ale k ničemu to nebylo. Když

už tam náhodou funguje telefon, což je spíš svátek než pravidlo, zvedne to nějaký prosťáček. Na dopisynikdo neodpovídá. Osud pana Lincolna mi zůstává tajemstvím, takže je celé dědictví k nezměrnémuzoufalství ostatních lačných oprávněných zmraženo.“

„Rozumím. Mým úkolem by tedy bylo nalézt buďto Lincolna nebo důkaz o jeho úmrtí. Předpokládám, žebudete vyžadovat nějaký písemný doklad.“

„Ano. Nebude jednoduché z těch uzavřených Jižanů něco vyrazit. Nezbytným předpokladem samozřejměje, aby se za nimi vypravil člověk, který mluví jejich jazykem nebo řekněme akcentem. Ze mě čiší Chicago

na sto honů dřív, než vůbec promluvím. Nepodařilo by se mi přimět je ke sdílnosti. Dokážu si představit,že by na mě hráli neandrtálce, co neumějí mluvit a nerozumějí, co jim člověk říká.“

„Možná ano, ale Jižani jsou taky čestní a přímí, a když jim hned nezačnete dávat okatě najevo svouseveřanskou nadřazenost a radši věnujete čas tomu, abyste si zvykl na jejich uvažování a pomalejšívyjadřování, obvykle umějí být docela přátelští. Je v tom snad ještě nějaký další háček?“

„Uhodl jste.“ Trugood letmo ukázal na svůj kvalitní oblek, drahé boty a anglickou vázanku. Zlatémanžetové knoflíčky s drobnými safíry stály zřejmě víc, než Sam vydělal za posledního půl roku. „Jsemtrochu jiná sorta a v jistých oblastech na Jihu, například právě v Thebesu, by ten rozdíl nezůstal

nepovšimnut.“

„Jste dost nápadný, ale to obvykle úspěšní lidé bývají.“

„Obávám se, že právě tím bych je jen zbytečně dráždil, a pak…, abych byl upřímný, nejsem žádný hrdina.

Mé místo je za stolem. Skutečná konfrontace, pádné argumenty předložené v pravý okamžik, to nenízrovna moje parketa. Rozumný člověk dokáže správně zhodnotit své možnosti. Ani jako malý chlapecjsem se nikdy nepral a nějaké měření sil mi nic neříkalo.“

„Chápu.“

„Proto si chci koupit vaši odvahu i mozek.“

„Nepřeceňujte mě. Jsem naprosto průměrný člověk.“

„Vyznamenaný válečný hrdina.“

„Ve válce byl hrdina skoro každý. Viděl jsem i příklady opravdového hrdinství, ale to bylo něco úplné

jiného.“

„Myslím, že jsem si vybral velmi dobře.“

„Jak myslíte.“

„Děkuji vám, pane Vincente. A nyní k honoráři, o němž jsem mluvil.“

Trugood napsal na zadní stranu své vizitky cifru a přistrčil ji k Samovi, v němž se při pohledu na číslo

zatajil dech.

„Sice mě za sebe strkáte do pekel,“ prohlásil po chvilce, „ale ocenit to rozhodně umíte.“

„Ujišťuji vás, že to budou zasloužené peníze. Do posledního centu.“

SAMOVI trvalo pouhých několik dní, než si nechal proplatit zálohu, zařídil změnu plánů, objednal jízdenkudo New Orleansu a věnoval jedno odpoledne studiu materiálů o Thebesu a tamní věznici v knihovně FortSmith. To, co se z nich dozvěděl, ho vyděsilo.

Teprve v předvečer plánovaného odjezdu si konečně přiznal nejistotu, jež se ho zmocnila. Nakonec serozhodl. Nasedl do auta, aby před cestou do Thebesu podnikl ještě jeden kratší výlet. Po dvacetikilometrech směrem na východ sjel z dálnice u městečka Board Camp. Jel ještě asi kilometr po rozbitéprašné cestě, až dorazil k rozlehlému domu na kopci, který zářil bělostnou omítkou široko daleko. Stejněudržovaná byla i hospodářská stavení a dostatek péče tu byl očividně věnován i zahradě, kde bujně kvetlo

vše, co je schopno přežít žhavé červnové slunce typické pro západ Arkansasu. Na vzdálených pastvináchse pásly krávy, ale většina pozemku byla pokryta lesem, v němž Sam s majitelem na podzim lovilivysokou, pokud se jim nechtělo vydávat se dále do divočiny.

Sam zastavil přímo u domu. Tušil, že nepřijel nepovšimnut. Earlův ani ne pětiletý synek Bob Lee hoskutečně sledoval z verandy. Bob Lee byl na svůj věk až nezvykle vážné dítě. Jako by mu scházela typická

dětská roztěkanost, již uměl neuvěřitelně ovládat, když chtěl. Ten kluk se s očima jako ostříž už narodil,uvědomil si Sam. Chlapec se s nimi již několikrát zúčastnil lovecké výpravy a dokázal, že má pro lovskutečný talent. Rozuměl řeči přírody, uměl se pohybovat ve světě her světla a stínu a přesně odhadovalpočasí. Jen na samotný lov se střelnou zbraní byl ještě příliš malý, ačkoliv se již nyní v lese choval jakosoustředěný lovec, nikoliv jako rozjívené dítě. Sam jako chlapcův kmotr považoval za svoji samozřejmoupovinnost věnovat se mu a nenásilně přispívat k jeho budoucí profesionální orientaci. Earl si umínil, že jeho syn to dotáhne dál a že mu musí zajistit lepší život než ten, jaký vedl on, když jako příslušníknámořní pěchoty harcoval světem a zabíjel v bitvách, jež naplánovali jiní. Svému jedinému synkovi přálEarl něco klidnějšího, například kariéru právníka či lékaře. Bylo to pro něj důležité, a jakmile bylo proEarla něco důležité, obvykle se už díky své neuvěřitelné vůli postaral, aby se záměr stal skutečností.

„Nazdárek, Bobe Lee!“ zavolal Sam.

„Same! Same!“ křikl chlapec z verandy, odkud měl výhled do kraje, na který se začínal snášet soumrak.

„Táta je ještě ve službě, co? Kdy se vrátí?“

„To já nevím. Táta pořád někam chodí, víte?“

„Jo, to vím, ale jak může mít takový dříč kluka lenocha, to nepochopím. To tam pořád jen tak dřepíš?“

„Díval jsem se.“

„To jo. Sledovals přírodu, viď? Ptáky, oblohu, mraky…“

„To taky.“

„Chytrá hlavička. Pobral jsi nejvíc rozumu z celé vaší rodiny, to je na tobě vidět. Jednou budeš boháč. Máš

doma mámu?“

„Ano. Skočím pro ni.“

Chlapec odběhl a Sam čekal. Věděl, že by mohl jít dál. Se Swaggerovými se dobře znal. Nedokázal sevšak zbavit stísněného pocitu. Napětí jako by jej nutilo zůstat venku.

Pak vyšla na verandu Junie Swaggerová. Panebože, ona je pořád tak krásná, pomyslel si Sam. Ale kdo ví,jak na tom vlastně je? Zažila prý při porodu strašná muka. Earl zrovna nebyl po ruce, aby jí pomohl, takže

si celých těch hrozných patnáct hodin protrpěla sama. Nikdy se z toho prý tak docela nevzpamatovala.Byla stále jakoby zasněná a zdálo se, že ani nevnímá, co se jí říká. Největší radostí pro ni byly všechny tyzatraceně kytky; i v největších vedrech trávila celé hodiny pletím a okopáváním záhonků. Vědělo se, že už

další děti na svět nepřivede.

Když k němu přistoupila, všiml si, že je pořád nezdravě bledá.

„Dobrej den, Same. Pojďte dál.“

„Děkuju za pozvání, Junie, ale nebudu zbytečně zdržovat. Potřebuju jen mluvit s Earlem, to je všechno.Nemusíte si se mnou dělat starosti, nepřišel jsem na návštěvu.“

„Ale jděte, nepovídejte hlouposti. Hezky se u nás posaďte a já vám přinesu alespoň sklenici limonády. Azůstanete na večeři, na tom trvám.“

„Ne, to nemůžu. Chystám se na pracovní cestu do New Orleansu. Zítra musím do Memphisu na vlak.“

„Vždyť víte sám, jak je to s Earlem, Same. Kolikrát se do něčeho tak zakousne, že se vrátí až pozdě v

noci.“

„Jo, to vím. Po tom všem, co má za sebou, je škoda, že si nemůže dopřát víc klidu.“

Junie chvilku mlčela, ale v obličeji se jí zračilo úporné soustředění, jako by Sam uhodil na citlivou strunu.Nakonec řekla: „Mám strach, že zase přemýšlí o válce. Ten poprask v Koreji mu nedá spát. Už toho udělal

i tak dost, jenže jeho to táhne všude tam, kde se střílí. Nejspíš má pocit, že může být prospěšný, alemožná je za tím i něco jiného.“

„Earl je rozený válečník, to ano, Junie, ale myslím, že tentokrát přece jen zůstane doma. Ješté pořád hotrápí stará zranění a dobře ví, jak ohromný domov jste jemu i chlapci vytvořila.“

„Mluvit umíte, Same, ale nevěřím vám ani slovo. Jako vždycky.“ Zasmála se a její obličej se konečněrozjasnil. „Posaďte se. Earl přijde možná za chvíli a možná taky ne, jak se mu to bude hodit. Přinesu vám

tu limonádu.“

Sam se tedy posadil a pozoroval, jak se kraj halí do tmy. Mohl tam tak sedět celou noc, ale Earl setentokrát rozhodl vrátit se domů brzy. Už za několik minut Sam uviděl, jak se po cestě k domu kodrcavěblíží černobílý vůz arkansaské dálniční hlídky. Za ním se vznášelo mračno prachu. Earl už čtvrtý rokuvažoval o tom, že dá cestu vyasfaltovat nebo alespoň vysypat štěrkem, ale nikdy mu na to nezbylypeníze. Sam se nabízel, že mu půjčí, ale Earl byl paličatý jako mezek a nechtěl dělat dluhy, které by poněm mohly zůstat rodině, kdyby se snad někdy vyplnily jeho obavy a on zůstal ležet někde v polích sdírou v hlavě.

Earl vystoupil z auta s úsměvem. Sama neviděl už hodně dlouho. Na světě měl rád jenom tři věci: svourodinu, námořní pěchotu a Sama.

„Same, proč jste mi nedal vědět, že se sem chystáte? Junie, přines nám něco silnějšího, než je tahlebrčola, a nachystej na stůl ještě jeden talíř!“

Earl vyšel hřmotným krokem na verandu. Byl to statný chlap. Měřil přes metr osmdesát a po všech těchletech strávených pod tichomořským sluncem byl stále tak snědý, že ho leckdo považoval za Indiána.Earlův dunivý bas dokonale ladil s jeho mohutnou postavou. Když si sundal klobouk, všiml si Sam, že munakrátko ostříhané ježaté vlasy začínají šedivět. Táhlo mu na čtyřicítku a tělo měl zjizvené ze všech bitev,jimiž prošel. Byl už tolikrát sešívaný, že by na pitevním stole připomínal spíš studijní preparát než živoubytost. Byl živoucím svědectvím toho, že každá válka zanechá v lidech stopy, ač zarostlé pod kůží. Ruceměl jako lopaty a pod košilí mu vystupovaly uzlovité svaly zocelené farmářskou dřinou, jíž trávil víkendy.V obličeji se mu však stále zračil onen zvláštní klid, který jeho spolubojovníky za války povzbuzoval akriminálníky, s nimiž přicházel do styku nyní, děsil. Vždy působil dojmem muže, který si dovede poradit vkaždé situaci, a tomuto dojmu nezůstával nic dlužen.

„Říká, že na večeři nezůstane!“ ozvala se zevnitř Junie. „Bůhsámví že jsem se ho snažila přemluvit. Kdyžho přivážeš k židli, bude po problému.“

„Bob Lee bude zklamanej, jestli mu strejda Sam nepřečte pohádku na dobrou noc,“ podotkl Earl.

„No jo, ukecal jste mě, na pohádku zůstanu.“ Sam se svým zvučným a vemlouvavým hlasem, který semnohokrát rozléhal soudní síní, uměl vyprávět pohádky lépe než někdo z rádia. „Moc bych si přál, abytohle byla jen přátelská návštěva, ale musím si s vámi o něčem vážně promluvit.“

„Kristapána, snad nejsem v nějakém maléru?“

„Vy ne, to spíš já.“

Earl si zvykl považovat Sama za svého otce, protože jeho vlastní ho zklamal na celé čáře a Earl cítilniternou potřebu v někoho věřit. Svým způsobem se tedy na Sama pověsil a dva roky pro něj pracovaljako vyšetřovatel, než se plukovníku Jenksovi podařilo ho přemluvit, aby nastoupil k dálniční policii. Mezioběma muži se vytvořilo silné pouto a Sam od Earla vyslechl o jeho službě v Tichomoří i hrůzách v HotSprings věci, které by obvykle tak málomluvný Earl nikomu jinému nevyprávěl.

Earl si k Samovi přisedl. Junie manželovi přinesla sklenici limonády a vzala si od něj opasek se služebnímkoltem ráže .357 Magnum, s pouty a rezervními náboji. Odnesla ho dovnitř.

Earl si uvolnil vázanku a odložil klobouk na volnou židli. Vysoké kožené boty měl sice pokryté prachem,ale i skrz něj bylo znát, že pod tenoučkým nánosem jsou naleštěné až k podrážkám.

„Tak jo,“ prohlásil. „Jsem jedno velký ucho.“

Sam mu stručně pověděl o svém úkolu v Thebesu, o uhlazeném opáleném kolegovi, který ho jím pověřil, i

o velké záloze, kterou od něj dostal.

„To mi připadá jako docela poctivá hra,“ usoudil Earl.

„A slyšel jste už něco o té věznici?“

„Od bílých nic. Ti raději věří, že něco takového ani neexistuje. Od četných jsem ale sem tam něco

zaslechl.“

„Ta díra má příšernou pověst.“

„To tedy má. Jednou jsem zatkl nějakýho chlápka, co si spletl jednasedmdesátku směrem na Kansas Cityse závodním okruhem. Měl plnej kufr marjány. Hrozně se vyděsil, že ho pošlu do Thebesu. Myslel jsem,že ho snad klepne pepka. V životě jsem neviděl nikoho, kdo by se takhle třás. Trvalo mu hodinu, než setrochu vzpamatoval, a další hodinu, než jsem mu vysvětlil, že jsme v Arkansasu, a ne v Mississippi, takžeho do Thebesu poslat nemůžu, ani kdybych chtěl. Odlifroval jsem ho do Tuckeru a vsadím se, že tam totaky nebyl žádnej ráj, ale on u soudu vypadal, že je málem šťastnej. Tucker se nejspíš nedá s Thebesemsrovnat, aspoň ne tak, jak to viděj černí.“

„Jako kdyby žili v nějakém jiném světě,“ ozval se Sam. „Do toho my asi nikdy nepronikneme. Věří navšelijaké duchy a jsou víc spjatí s přírodou. Jako by si líp rozuměli se zemí. Oni i jinak myslí! Člověk občas

vůbec nechápe, proč dělají to, co dělají. Jsou jako my před nějakým miliónem let.“

„Jo, možná je to pravda,“ přitakal Earl, „ale ti, co jsem viděl na Tarawě, umírali a krváceli zrovna tak jako

bílí.“

„A teď vám povím, proč jsem vlastně přijel,“ řekl Sam. „Nedávno jsem si zašel do knihovny Fort Smith azjistil si o tom zapadákově, co se dalo. To, co se tam nejspíš děje, mě docela vyděsilo.“

„Co by mohlo vyděsit Sama Vincenta?“

„Aby bylo jasno, podle jedné statistické ročenky byla v Thebesu před pěti lety ještě pila, čistírna, obchod s

potravinami a smíšeným zbožím, kino, dvě restaurace, dva bary, lékař, zubař, obecní úřad, policejníslužebna, obchod s krmením a veterinář.“

„No a dál?“

„Teď tam není nic. Všechno je zavřené a všichni, kdo tam za něco stáli, jsou pryč.“

„Černoši jsou v pohybu po celém Jihu. Když se dřív řeklo ‚Mississippi‘, člověk si představil bavlnu, ale o tuuž dneska pomalu nikdo nestojí. Všichni se stěhujou na Sever za prací a snazším životem.“

„Tohle já vím. Nejdřív jsem si to zdůvodňoval stejně, jenže pak jsem si namátkou vybral pět městeček zrůzných koutů Mississippi a vytáhl jsem si pro změnu informace zase o nich. V některých sice klesl početobyvatel a mění se jejich společenská struktura, ale pořád ještě v nich zůstává život! Je to celé nějaké

divné.“

Earl neříkal nic.

Sam se rozhodl pokračovat.

„Pak je tu taky ta jejich silnice. Vedla do Thebesu spoustu let a po ní tam pochopitelně proudil život.Benzínové pumpy a hospody u silnice taky živily spoustu lidí. Pak ji ale strhly záplavy a odřízly město iokolí od civilizace, tedy od toho, čemu se tak v Mississippi říká. Místo silnice zůstaly jen bažiny. Jeden by

myslel, že si tamní úřady pospíší, aby tu silnici opravily, poněvadž je to jako všude na Jihu jedináspojnice se světem. Už kolik let je ale ta silnice zaplavená a z toho, co jsem se dočetl, mám dojem, že senikdo nepokouší dát to do pořádku. Když se dneska chcete dostat do toho, co z Thebesu ještě zbylo,nezbývá vám než podstoupit sáhodlouhou cestu lodí proti proudu řeky, ze které na vás malárie zrovnadýchá. Dokonce ani ta loď ale nejezdí pravidelně! z vězení vyjíždí jednou za týden kocábka pro zásoby apro vězně, ale jinak je ten lapák odříznutý od světa. Nikdo se nedostane snadno tam ani odtud a zdá se,že to tak všem vyhovuje. Pořád vám to ještě nepřipadá zvláštní?“

„A nenapadlo vás, Same, že v Thebesu všechno upadá právě proto, že tam prostě nevede silnice? vtakovém městě přece nezůstane nikdo!“

„Mohlo by to tak vypadat, jenže úpadek v Thebesu začal už tři roky předtím, než byla silnice zaplavená.

Její zničení bylo spíš poslední kapkou, ne příčinou.“

„Hm,“ zahučel Earl, „jestli vám to dělá takové starosti, možná byste tam neměl vůbec jezdit.“

„Ba ne, příteli, to už teď nejde. Přijal jsem zálohu. Vzal jsem na sebe profesionální závazek a tomu se už

nemůžu a nechci vyhnout.“

„Tak chcete, abych jel s vámi pro případ, že by vás tam čekalo nějaké nemilé překvapení?“

„Ne, Earle, to samozřejmě ne. Jen chci, abyste o tom věděl. Tady mám obálku s materiály o tom případu.

Jsou tam veškeré informace, které jsem zjistil, cestovní plán a všechno, co s tím souvisí. Z Memphisu mi

to jede zítra v deset čtyřicet pět. V pět bych měl být v New Orleansu. Přespím v něm, ráno si najmu autose šoférem a budu pokračovat do Pascagouly. Tam snad najdu někoho, kdo mě na člunu ještě ten dendoveze až do Thebesu. Když někde najdu telefon, budu každý den telefonovat vám nebo manželce. Kdyžho nenajdu, splním prostě úkol a vrátím se domů.“

„V tom případě se domluvíme na nějakém datu, a jestli se do té doby nevrátíte, vypravím se tam já a

zjistím, co se děje.“

„Děkuju vám, Earle. Moc vám děkuju. Pochopil jste mě naprosto přesně.“

„Přece víte, Same, že se na mě můžete spolehnout.“

„Já vím, že když vy něco řeknete, tak to platí.“

„Beze zbraně bych ale nejezdil. Na ty svoje lovecké pušky zapomeňte. Vezměte si krátkou zbraň.

Předpokládám, že tu armádní pětačtyřicítku ještě máte.“

„Ne, Earle. Já řeším problémy hlavou, ne zbraní. Jsem právník. Střílení není nic pro mě. Řídím se logikou,

spravedlností a lidskostí. Zákon nade vše, to je moje parketa.“

„Same, tam, kam jedete, možná nic takového neplatí. Jestli budu muset přijet za vámi, vezmu si zbraň, to

vám rovnou povím.“

„Každý budeme prostě postupovat po svém. Takže jsme dohodnuti. Neměl bych Bobovi Lee konečně

přečíst tu pohádku?“

„Myslím, že už na ni čeká. Nejradši má ty strašidelné.“

„Máte ještě ‚Pohádky bratří Grimmů‘?“

„Jasně. To jsou jeho oblíbené.“

„Myslím, že zrovna v nich by se pár pěkně ponurých bajek našlo.“

„No jestli máte náladu zrovna na tohle…“

AČKOLIV Sam New Orleans zbožňoval, tuto noc se choval profesionálně nenápadně a veškeré svodyvelkoměsta si zakázal. Ubytoval se v jednom penziónu pro turisty, povečeřel, pečlivě pro svého klientazaznamenal výdaje a šel spát. Ráno se sešel s objednaným řidičem a za chvíli už ujížděli podél zálivu k

hranicím státu Mississippi. Louisianu nechali brzy za sebou.

Cesta, alespoň zpočátku, ubíhala docela příjemně. Řidič Eddie nebyl žádný protivný mluvka, což Samovivyhovovalo minimálně stejně jako prostor a pohodlí, které mohutný vůz značky LaSalle skýtal.

„Je ze čtyřicátého roku,“ prohlásil Eddie. „Poslední a nejlepší model.“ Víc toho neřekl.

Sam si svlékl plášť, vyhrnul si rukávy košile, panamák položil na sedadlo vedle sebe a nechal se ovívatchladivým proudem vzduchu, který do velkého černého vozu pronikal otevřenými okénky. Uzlu vázanky se

však ani nedotkl. Nehodlal se zpronevěřit dojmu, kterým na své okolí vždy působil. Nacpal si dýmku,zapálil si a jen tak se díval ven. Po pravé straně modravé moře omývalo bělostný písek. BřehAppalačského zálivu působil stejně milým dojmem jako úhledná městečka, jež začínala díkyrozmáhajícímu se cestovnímu ruchu vzkvétat. Minuli Gulfport a Biloxi, kde se to začínalo hemžit turisty.Sam sledoval mladé dvojice na pláži. Dlouhou chvíli si krátil hodnocením půvabů žen a dívek. Viděl, jakmořský větřík nadouvá plážové slunečníky, a rozhlížel se po reklamních tabulích penziónů, jež nabízelypokoje k pronajmutí. Mnohé lákaly hosty nápisem TELEVIZE BEZ PŘÍPLATKU.

Za Biloxi se ale všechno změnilo. Sem už nejezdil nikdo za sluníčkem ani za bělostným pískem pláží, takže

nebyla upravená ani jediná. Rostlo na nich kapradí, mangovníky a zakrslé borovice. Kromě nich Samrozeznával hustý zelený podrost, jehož botanické složení mu však zůstalo utajeno. Vnímal jen jehojedovatě zelenou barvu. Táhl se téměř až k úzkému proužku pobřeží, který přecházel ve vodní hladinu.Sam si nebyl jist, jestli si ten dojem nevsugeroval, ale zdálo se mu, že ani voda už není čistě modrá, spíššpinavě hnědá. Kal a nečistoty se v ní volně vznášely jako v ohromné odpadní nádrži. Jakýsi čpavýchemický zápach pronikl až do vozu.

Pascagoula vypadala už z dálky jako průmyslové centrum. Dominantou města byly papírny a o pochybnéprvenství v upoutání pozornosti s nimi soupeřily loděnice. Průmysl tu kdysi skutečně vzkvétal, ale teďměsto postihly zlé časy. Papírenské závody se ještě jakž takž držely nad vodou, ale lodě se po válcepřestaly vyrábět docela. Na město, jež těžilo z průmyslového rozmachu válečné výroby, byl smutnýpohled. Zdroje očividně vyschly, ale všichni si tu určitě ještě pamatovali, jak se žilo v době, kdy se taksnadno vydělávaly velké peníze.

Možná že Sam i tentokrát příliš podléhal vlastní představivosti, ale měl pocit, že všude vidí smutek aapatii. Ulice byly pusté a cedule oprýskané. Reklamě a obchodnímu ruchu vůbec se tu zjevně nevedlo.Všechno spaloval sluneční žár a pach z papíren byl tak silný, že z něj Sama rozbolela hlava.

„Kam chcete zavézt, pane? Půjdete do hotelu?“

Sam pohlédl na hodinky. Bylo teprve jedenáct. Náhle zoufale zatoužil po slušném obědě a hotelovémpokoji se silným větrákem nebo dokonce i klimatizací, kde by si mohl v klidu zdřímnout. Vzápětí však tennával slabosti překonal. Byl na sebe přísný i ve všem ostatním, ale nejvíc ze všeho se to týkalo práce a

povinností.

„Ne, Eddie, musím ještě dál. Znáte to tady trochu?“

„Nijak zvlášť, pane. Já jsem z New Orleansu. Jen málokdy odtamtud vytáhnu paty a už vůbec mě nelákajítyhle zapadákovy. Člověk ani pořádně neví, jak se všechny ty díry jmenujou.“

„V tom případě budeme muset nejspíš začít od radnice nebo policejní stanice. Rád bych se sešel s někým

z místních, než se vydám dál.“

„Jak si přejete, pane. To nějak zvládnu.“

Eddiemu nedělalo žádné zvláštní potíže najít budovu, která sloužila jako radnice a policejní stanicesoučasně. Každý úřad měl vchod z jedné ulice. Zaparkované motorky a hlídková auta nebylo možnépřehlédnout.

Sam se rozhodl navštívit nejdříve úředníky radnice. Oblékl si sako, urovnal uzel na kravatě, navyklýmpohybem přejel klopy saka a puky kalhot a nakonec si pevně nasadil panamák, aby nezůstal nic dluženpředstavě, kterou obyvatelé maloměsta chovají o důstojném občanovi. Eddie ho vysadil hned pod širokým

schodištěm, které vedlo k nepříliš honosným dveřím. Sam po něm vyšel nahoru a nevšímavě minul sochy hrdinů Konfederace, jež shlížely k moři.

Když vešel do haly, zamířil rovnou k recepci a zeptal se, kudy se dostane do kanceláře státníhonávladního. Netrvalo dlouho a propletl se chodbami, až stanul přede dveřmi z mléčného skla. Za niminašel čekárnu s koženými křesly a časopisy opatřenou cedulkou JEN PRO BÍLÉ. Otevřenými dveřmi snápisem JEN PRO BAREVNÉ viděl do vedlejší místnosti. Ta už zdaleka tak honosně nevypadala. I nábytekv ní byl daleko omšelejší a lavice vrzaly, jak se na nich tísnili nešťastně vyhlížející černoši. Sam se obrátil k

bílé sekretářce za přepážkou. Měla pečlivě upravený účes a přísný obličej s tlustým nánosem make-upu.

Podal jí svou vizitku.

„Prosím, pane?“

„Rád bych hovořil s panem…“ Sam se zoufale snažil vybavit si jméno, jež si před chvílí přečetl na dveřích.Nakonec se mu to přece jen podařilo. „S panem Carruthersem.“

„V jaké záležitosti?“ zeptala se sekretářka s typickým neosobním úsměvem, jenž by bylo bláhové vykládatsi jinak než jako profesionální zdvořilost.

„Jsem rovněž státní návladní… tedy, byl jsem. Nedávno jsem kvůli rozmaru voličů úřad opustil. Rád bychsi pohovořil s kolegou.“

„Vy jste z Mississippi?“

„Ne, madam. Přijíždím z Arkansasu. Jako státní návladní jsem působil v okrese Polk County na západě

státu. Máte to na té vizitce.“

„No… já to zkusím.“

Nakonec nepřišel Samovi naproti Carruthers, nýbrž asistent okresního státního návladního Redfield.Okázale ignoroval trpělivě a poníženě čekající černochy, kteří se tísnili v zadní čekárně, a srdečně Samapřivítal. Rychle jej odvedl do útulné a čisťounké kanceláře. Ještě než do ní Sam vstoupil, rychle pátral vpaměti a nakonec přece jen pochopil, proč jej Redfield tak ochotně přijal. Setkali se ještě se skupinounávladních z jiných okresů v roce 1941 na nějaké poradě v Atlantic City. Všichni si tam společně

naposledy vyhodili z kopýtka. Pak už je do své nelítostné mašinérie vtáhla válka.

„To jsem rád, že jste to také přežil, pane Redfielde,“ poznamenal Sam.

„Já jsem bohužel vůbec nenarukoval,“ prohlásil Redfield. „Snížená zdravotní klasifikace. Musel jsem tutvrdnout a honit ty, co se vyhýbali odvodům, zatímco vy jste tam slízli všechnu smetanu. Kam jste se aždostal? Byl jste v Evropě?“

„Ke konci i tam. Naposledy jsem sloužil u dělostřelectva.“

„Dostal jste se k něčemu většímu?“

„Kdepak, já jsem byl jen obyčejný řadový vojcl. Mně stačí, že jsem se dostal domů vcelku.“

Redfield otevřel láhev bourbonu a nalil dvě sklenky. Když Sam poprvé upil, musel uznat, že Redfield mápořád dobrý vkus. Usadili se proti sobě do pohodlných křesel a chvíli nenuceně tlachali o účastnících onéporady, při níž se viděli naposledy. Když probrali, kdo zemřel či padl, kdo se rozvedl, změnil místo, zbohatl

nebo zchudl, přešel Redfield plynule k problematice místní politiky. Svěřil se Samovi s nejnovějšími klepya prozradil mu, že uvažuje o kandidatuře na post okresního státního návladního. Jen si prý stále ještěnení jist, zda nemá počkat až na další volby v roce 1956. Probrali i místní situaci v podnikání, na nížnenechali nitku suchou. Redfield k ní pobaveně poznamenal, že jediným světlým bodem byl příchodjakéhosi nadšence ze Severu, který tu začal vyrábět vodotěsné rakve. Na chvíli tím prý vyřešilprachmizernou situaci místních tesařů, kteří přišli o práci v důsledku úpadku loděnic. Ani tahle světláchvilka prý však podle jeho názoru nepotrvá dlouho, protože podnik rychle zkrachuje a tesaře pak užmůže zachránit jen korejská válka, při níž by mohlo jít ke dnu tolik torpédoborců, že bude vládapotřebovat postavit nové. Sama místní problémy nijak zvlášť nezajímaly, ale zachoval profesionálnízdvořilost a vyslechl si tedy Redfieldovy nářky na neutěšenou situaci celého Jihu. Konečně Redfield na chvilku zmlkl, a když nalil další drink, Sam usoudil, že nastal čas jít k věci.

Vysvětlování důvodu své návštěvy zakončil tím, že se i Redfieldovi svěřil se svými obavami ohledně cesty,kterou má před sebou.

„No,“ začal pomalu a rozvážně Redfield, „abych se vám přiznal, sám toho o Thebesu moc nevím. Nášokres s jejich ani nesousedí, a pokud vím, ta divočina v bažinách je osídlená hlavně polodivokými negry apotomky místních Indiánů. Obživu tam domorodcům zajišťují hlavně aligátoři a sumci. Žít v takovýchpodmínkách v těch neproniknutelných houštinách je pro bílé příliš silná káva.“

„Rozumím.“

„Vůbec nechápu, jak se tam může někdo vydat, když vysloveně nemusí.“

„Nemyslete si, že já po tom výletě nějak mimořádně prahnu, Redfielde. Už jsem na to ale kývl. Doufaljsem, že byste mi mohl napsat nějaký doporučující dopis pro našeho tamního kolegu nebo mi na něj dátalespoň kontakt, abych měl na koho se obrátit.“

„Kdybyste vyrážel do kteréhokoliv jiného okresu, nejspíš by to šlo udělat právě tak, jak navrhujete, ale vThebesu je všechno jinak. Je to tou věznicí, chápete? Budete se muset pokusit proniknout do systémuvězeňské služby a počítejte s tím, že tihle hoši si svoje území střeží velice žárlivě a chovají se kolikrát,jako byste jim lezl do ložnice. Nemají tam rádi cizince a už vůbec ne cizince ze Severu…“

„Pro vás je Arkansas Sever?“

„Netvařte se na mě tak. Neřekl jsem, že to cítím jako oni, ale vím, jak se na vás budou dívat. Jen se vámto snažím vysvětlit. Je to hotový klan. Všichni drží pohromadě. Mají tam černých plné cely, takže se asizrovna nepřetrhnou ochotou pomáhat vám při hledání jednoho z nich. Někteří barevní tam jedou vdrogách, jiní v chlastu a další se zase nechali oblbnout tou komunistickou agitací, která sem přišla právěze Severu. Když k tomu připočtu přirozený sklon černých působit chaos, chovat se naprostonevypočitatelně a vyvolávat potyčky, jen aby se něco dělo, musím uznat, že toho vězeňská správa má ažnad hlavu. Já bych se jim tam prostě nemotal.“

„Chápu,“ odvětil Sam.

„Víte, co bych udělal na vašem místě?“ otočil se k němu Redfield. „Jestli vás zajímá můj názor, tak já bych

se prostě obrátil a vyrazil zpátky na Sevet. Ano, rozuměl jste mi správně! Pak bych napsal tomuchlapíkovi z Chicaga něco v tom smyslu, že všechno proběhlo normálně, že nemusí mít obavy a úmrtní list

že už je na cestě. Nejde přece o víc než o pozůstalostní řízení, ne? Prostě udělejte, co říkám, a pak tomůžete všechno hodit za hlavu. On vám nejspíš párkrát napíše nějaký nepříjemný dopis, ale u Yankeejeby mě spíš překvapilo, kdyby se zachoval jinak. Ti přece neumějí nic jiného než se vztekat, nemámpravdu?“

„Podívejte, Redfielde, to prostě nejde. Už jsem přijal peníze, takže za ně musím odvést práci.“

„Ale jděte, Vincente. Vy děláte, jako byste měl být první, kdo si vezme zálohu, pak sepíše nějaký blábol ana všechno zapomene. Dobře vám radím, Thebes není nejlepší cíl pro výlety. Tamní správa je zvyklá dělat

věci po svém a nebude jí po chuti, když se jí někdo přijede dívat na prsty. Já bych ten dopis napsal, alena koho?“

„Snad komu, ne?“ opravil jej Sam.

„Komu nebo na koho, smysl je přece stejný. V Thebesu nenajdete nikoho, komu byste ten dopis mohlpředat! Tam nesedí v kanceláři pod větrákem žádný hodný strýček, se kterým byste si poklábosil nadsklenkou whisky a vlichotil se mu, aby vás vzal pod ochranná křídla. Ti, co to tam mají na starosti, dřepína sudu se střelným prachem. Pochopíte už mě konečně? a doutnák od toho sudu drží banda negrů.Jediné, oč se tam ti chlapi snaží, je, aby to nebouchlo. Jak já to vidím, je to hrdinství, o kterém se nikde

moc nemluví.“

„Redfielde, já už jsem viděl hodně kriminálů. V některých seděli černí, v jiných bílí. Lidi, co tomu šéfují,dělají všechno možné, ale hrdinství bych jim rozhodně nepřisuzoval. Rozhodně vhodnější by bylo nazývat

to nutným zlem.“

„Samozřejmě, pro vás tam na Severu je všechno úplně jasné. Vy dokážete odpovědět na všechno, co?Jenže tady dole jdou všechny změny pomaleji, víme? Rychle to tu jde akorát, když se něco mění khoršímu, a nic tu není tak černobílé, jak se vám možná může zdát. Občas tu bývá horko i jinak než odslunce. Co vy o tom ale můžete vědět… A právě pro takové případy tu existuje Thebes. Negři potřebujívědět, že tu Thebes je a že tam skončí, pokud si začnou moc vyskakovat. Svým způsobem je tady Thebes

důležitější než třeba Jackson, Biloxi, Oxford nebo Pascagoula. Bez Thebesu by už totiž nestála ani tahleměsta, rozumíte? Nebýt Thebesu, tak nerozeznáte Mississippi od Konga a Ameriku od Afriky. JediněThebes na ně platí! Strašně nerad bych viděl, jak děláte aféru z toho, že jste se jednou nachomýtl ktomu, jak bachař nakopnul negra do řiti. Nikomu byste tím neprospěl. Na vašem místě bych to opravdunedělal. Říkám vám jako běloch bělochovi, že by bylo nejlepší, kdybyste se od Thebesu držel dál. Nedějese tam nic, bez čeho byste se v životě neobešel, rozumíte? Nemusíte to ani vidět, ani slyšet.“

„Moc mě mrzí, že to vidíte takhle, Redfielde. Chápu, že máte svoje zásady a jste zvyklý dělat věci posvém, jenže já jsem na tom stejně. Mám před sebou práci a tím to pro mě končí. Klientovi jsem na nikývl, takže ji udělám s pomocí boží nebo bez ní a nezastaví mě ani ten váš Thebes.“

Sam rázně vstal a bez rozloučení opustil Redfieldovu kancelář.

CHVÍLI jeli mlčky. Eddie vycítil, že Sam není zrovna v nejlepší náladě.

„Kam dál, pane?“ zeptal se nakonec opatrně. „Stačí říct a můžeme vyrazit, kam si budete přát.“

„Nejspíš budeme muset najít nějaké přístaviště nebo nábřeží,“ prohlásil Sam. „Nezbývá mi než si najmoutloď a dostat se tam na vlastní pěst.“

„Ano, pane. Možná to chvilku potrvá, ale spolehněte se, že já to najdu.“

Nakonec se ukázalo, že v samotné Pascagoule je pouze loděnice s doky umístěná na rozhraní hlubokýchvod zálivu. To, co potřebovali, našli až v nedalekém Moss Pointu, kam dorazili po pár kilometrech ujetýchpodél řeky na sever. Odtamtud vyrážely lodě po líně tekoucích říčních ramenech dál do kraje.

Po kratším bloudění městem konečně zastavili u přístaviště, jehož správa měla kancelář v oprýskanéboudě hned u vody. Těsně vedle sebe zakotvené lodě narážely jedna do druhé, jak s nimi cloumal prouda přílivové vlny. Žádná neudělala na Sama zvláštní dojem. Vzpomněl si na Queen Elizabeth, na jejížpalubě se za války plavil do Británie, i na výsadkový člun, který je přepravoval při vylodění na pobřežíNormandie. Dokonce i pod palbou, jež se strhla, když se člun blížil k místu, kde měli vysadit Sama, jehomuže a šest houfnic ráže 105 mm, si Sam připadal bezpečněji než při představě, že by měl svůj životsvěřit některé z těch dřevěných kocábek, ztrouchnivělých vlhkostí i prudkým sluncem.

V podstatě všechny lodě byly původně rybářskými plavidly. Motory měly vestavěné dovnitř, kajuty těsně upřídě, a pokud šlo o komfort, nabízely toho skutečně žalostně málo.

RYBÁŘSKÝ PŘÍSTAV, stálo na dveřích boudy pro správce.

Okolí skutečně vypadalo jako rybářská základna. Všude visely stočené rybářské šňůry a mokré sítě, podpodrážkami skřípal písek, páchlo to tu rybinou a po zemi se válely skořápky krabů i rybí kosti. Občas seozval tlukot racčích křídel, když se ptáci vrhli za dosud nepovšimnutými nebo čerstvými odpadky. Jinakvšak seděli na kůlech a hrázi nehybní jako sochy.

Když se Sam nahrbil, aby mohl vejít do boudy, spatřil tam typického starého mořského vlka. Muž mělsvětlounce modré oči a jeho větrem i sluncem ošlehaný obličej připomínal spletí záhybů a vrásek v tvrdévyschlé kůži spíš křížalu než lidskou tvář.

„Zdravíčko,“ ozval se Sam. Žádné odpovědi se nedočkal. Muž na něj jen upřel rozmrzelý pohled. „Chtělbych si najmout loď.“

„Na rybaření nejste zrovna nejlíp vohozenej.“

„Nechci ji na ryby.“

„Chcete si jen tak vyjet? Podívat se po okolí?“

„Ani to ne. Potřebuji se dostat po řece do Thebesu.“

„Do Thebesu? Tam jezdí jen jednou za tejden vězeňská zásobovací loď.“

„Nešlo by na ní nějak zajistit jedno místo?“

„To asi sotva. Ti chlapi nejsou na cizince zvědaví. S nikým se ani moc nevybavujou. Co v Thebesu

chcete?“

„To je důvěrná záležitost.“

„Pán se nechce bavit, jo?“

„Podívejte se, já tu nejsem od toho, abyste mě zpovídal, jasné? Po vás jen chci, abyste mi sehnal loď, comě vezme po řece nahoru, za to vás tady platí, nebo snad ne? Vy tady tomu šéfujete? Aby bylo jasno, jánejsem zvyklý se vykecávat při práci.“

„A pán je taky pruďas, jak vidím. Podle řeči cizinec, co? Tak mistře, můžu vám sehnat loď i s obsluhou,jestli si chcete vyrazit na sumce nebo na okouny nahoru po řece. Znám i chlapy, co by vás mohli vzít dozálivu na takový ryby, kterýma budete ohromovat ještě vnoučata. Není problém najmout si loď jen na to,abyste se v ní vyvaloval na sluníčku a chytal bronz na ten svůj městskej ciferník, ale až na Yaxahatchee adál do Thebesu nepopluje nikdo. Není proč tam plout. Nenajdete tam nikoho než poloviční divochy, covás vokradou a podříznou stejně rychle, jako se vám poklonili a pozdravili. Když si vás někdo z nich

vyhlídne, nedožijete se západu slunce.“ „Zaplatím.“

„Místní lodníky nepřesvědčíte, šéfe. Smiřte se s tím. Do Thebesu nepopluje nikdo.“

„Krucinál, jak to, že v tomhle zapadákově nikdo není schopen udělat, co se po něm chce? Proč jste tuvšichni tak paličatí? To je dědičné nebo vás to tady učí ve škole? Je možné, že jsou v Mississippi všichnitakoví prosťáčci?“

„Neberte si tenhle stát do huby jenom proto, že máte vztek, šéfe.“

Sam po těch slovech neměl daleko k výbuchu. Nakonec mu však došlo, že řvát na toho staříka, který naněj jen civí a nenechá se vyvést z míry, by nemělo smysl. K ničemu by jej stejně nepohnul. Měl sto chutízchladit si na něm žáhu a alespoň mu svým vztekem trochu otrávit den, ale nakonec došel k závěru, že by

neuspěl ani v tom.

Raději se proto bez dalších řečí otočil a vrátil se do auta.

„Neměl jste štěstí, pane?“

„To je slabé slovo. Tihle domorodci jako by mluvili jinou řečí.“

„To máte pravdu. Jsou nejspíš trochu mimo z té vody z bažin, co tu pijí. Svoje možná udělala taky tamístní kořalka. Jsou tvrdohlaví jako mezci a stejně tak pomalu jim to myslí.“

„Nastartujte, Eddie. Pojedeme dál podle řeky. Třeba mě něco napadne.“

Nablýskaný LaSalle se začal proplétat mezi chátrajícími domky, jimiž byl říční břeh posetý. Zatím měl Samvýhled hlavně na trouchnivějící lodě kotvící u mola, jejichž trupy se o sebe se skřípěním otíraly. Když zvedlzrak vzhůru z okénka, viděl jen kroužící racky. Nevydržel se ale na jejich výkruty a piruety dívat dlouho,

protože ho do očí nesnesitelně bodalo palčivé slunce. Za chvíli zapomněl, že je ještě v Americe. Čím dáltím víc se ho zmocňoval dojem, že se ocitl v nějaké cizí, neznámé a zvláštní zemi. Zvláště silně působil vchudinské čtvrti, kde bydleli očividně pouze černoši. Houf špinavých dětí v otrhaných šortkách a podobněvylepšených tričkách s otrlými výrazy ve tvářích, jimž naprosto scházel typicky dětský výraz, se rozběhl asrovnal tempo se zvolna jedoucím autem. Nejspíš tu nebylo k vidění moc často. Všechny do jednohožebraly o drobné. Sam dobře věděl, že když hodí desetník jednomu, bude muset dát všem, takže serozhodl pro úplně opačnou variantu a nedal žádnému nic.

Pak ale zmizeli dokonce i černoši a Samovi se začínalo zdát, že jsou s Eddiem na světě úplně sami.Rozbitý a popraskaný asfalt silnice vystřídalo okoralé a zaschlé bláto, řeka se schovala za hradbu rákosí anevypadalo to, že by cesta vůbec někam vedla.

Naděje se probudila nejdříve v Eddiem.

„Vypadá to, že tamhle je nějaký domek,“ prohlásil náhle. „Určitě.“

„Zajeďte tam. Třeba tam najdeme někoho, kdo má loď.“

Eddie odbočil z prachbídné cesty a po chvilce se před nimi skutečně objevil… no, domek to nebyl, spíšchatrč postavená z materiálu nejspíš buďto vyhozeného, nebo ukradeného. Střechu měla z dehtovélepenky a všude kolem se povalovaly pneumatiky. Na starých tvárnicích tu úspěšně rezivěla hranatákarosérie sedanu Nash z třicátých let. Cesta vedoucí k chatrči byla pokryta spoustou lastur od škeblí aústřic. Jak chatrč, tak její okolí působily dojmem špíny a nepořádku, ale pro Sama bylo podstatné to, žeza tou spouští zahlédl na kalně hnědém říčním rameni kotvící loď.

„Haló!“ zavolal.

Chvíli to trvalo, než se ze dveří vykolébala shrbená stařena. Podezíravým pohledem si změřila muže veslušném obleku, který na ni ze zadního sedadla auta, jaké nejspíš v životě neviděla, zavolal a odvážil se jirušit v siestě. Pak si ztěžka odchrchlala, zkřivila rty a z bezzubých úst vyplivla odporný chuchvalec hlenu stakovou razancí, že mezi skořápkami na cestě vyhloubil menší kráter. Sama napadlo, že přesnost by jímohli závidět mnozí dělostřelci, s nimiž za války sloužil.

„Co chcete?“ zeptala se. Samovi se zdálo, že mluví s francouzským přízvukem, ale předpokládal, že tobude nejspíš nějaký dialekt, který tu zůstal jako jedna z mála stop po francouzských kolonistech.

„Chci si promluvit s majitelem té lodi.“

„Jste na špatný adrese, panáčku. Kdo vás sem poslal?“

„Ujišťuji vás, milostivá, že mě nikdo neposílal. Prostě jsem zahlédl loď, tak předpokládám, že někomupatří. Když dovolíte, rád bych s tím člověkem mluvil.“

„Vy jste z berňáku?“

„Ale kdepak.“

„Tak policajt? Jste policajt?“

„Ne, madam, a nejsem ani od FBI, ani od ničeho podobného, jestli jste se chtěla zeptat i na tohle.“

„Počkejte tady.“

Stařena se otočila a zabouchla dveře.

„No,“ obrátil se Sam k Eddiemu, „alespoň nějaký začátek. Zrovna ochotou nesrší, ale pořád lepší než to,co jsme zažili předtím.“

Uplynulo hezkých pár minut. Čekání Samovi zpestřoval rámus, který se zevnitř začal ozývat chvilku poté,co se stařena vrátila do chatrče. Pak se konečně otevřely dveře. Tentokrát z nich vyhlédl stařec. Měl nasobě montérky s laclem a plandavé děravé staré tričko. Jeho boty možná před léty vypadaly jako tenisky, ale nyní to byly jen beztvaré trosky bez tkaniček. Z jedné mu vyčuhovaly prsty. Na jeho bicepsu zahlédlSam nějaké neumělé tetování. Šedivé vlasy měl rozcuchané jako vrabčí hnízdo. Poměrně překvapivéSamovi připadalo to, že při vší té zchátralosti má, jak se zdálo, téměř všechny zuby. Obličej poznamenaný

životem stráveným na nemilosrdně pálícím slunci měl samou vrásku. Mnohé z nich však mělo nejspíš nasvědomí jeho neustálé mračení.

„Co chcete?“ zavrčel podmračeně.

„Mluvit s majitelem lodi. To jste vy?“

„Né, tady nikdo takovej není a koukejte vypadnout. Povídám vám, že tu nikdo takovej není.“

„Proč si jenom myslím, že jste to vy?“

„Jděte do háje. Co chcete?“

„Lazeare!“ vyjekla odkudsi zevnitř ta stařena, „ne, abys toho chlapa vyrazil! Má prachy!“

Stařec si Sama změřil podmračeným pohledem od hlavy až k patě.

„Chci se dostat po řece nahoru. Potřeboval bych někoho, kdo mě vezme tímhle ramenem přes Pascagoulu

až na Yaxahatchee. Musím nahoru do bažin, do Thebesu.“

„Co? Panáčku, do Thebesu vám nepojede nikdo! Tam jsou jenom negři a psi. Negrů se tolik bát nemusíte,ti nekoušou, ale ti psi vám natrhnou prdel, že se budete divit. Jeden vás drapne a ostatní vás dodělaj‘.“

„Jestli jsem to pochopil správně, tak je Thebes obydlený jen černými a je tam i věznice pro barevné. Mámtam práci a chci si k tomu najmout loď.“

„Nejspíš už jste to zkoušel všude, co? Nikdo vás tam nechtěl vzít, že jo? Starej Lazear je najednou

takovýmu nóbl panákovi dobrej?“

„Vůbec nezáleží na tom, kde jsem to už zkoušel. Potřebuji odvézt nahoru do Thebesu, tam na mě možnáhodinu, možná den počkáte a pak mě vezmete zpátky. Jsem ochoten zaplatit nejvyšší sazbu a třeba iněco přidat.“

„Milión dolarů. Dáte za to Lazearovi milión dolarů?“

„To samozřejmě ne. Kolik si obvykle počítáte za den plavby? Dám dvojnásobek.“

„Pane,“ ozval se šeptem Eddie, „já bych mu nejdřív navrhl částku a teprve od ní bych vyjednával.“

Lazear byl však rychlejší: „Za den průvodcování v bažinách beru sto dolarů.“

„Pochybuju, že tolik peněz viděl někdy v životě pohromadě,“ zahučel mrzutě Eddie.

„Takže dám dvě stovky,“ prohlásil Sam.

„Čtyři. Dvě za cestu tam a dvě za cestu zpátky. Není to žádná sranda. Stačí zabloudit v těch slepejch

ramenech a sežerou vás aligátoři. To nebude žádnej vejlet. Čtyři stovky.“

„Stovku tu nevyděláte možná ani za měsíc. Jestli vám jsou dvě málo, najdu si někoho jiného.“

„Tak jo, dvě stovky. Dvě stovky, ale platit se bude hned a přijďte sem zejtra večer.“

„Teď dostanete padesát dolarů a vyrazíme hned. Okamžitě.“

„Ne. Je to dlouhá cesta. Bude nám to trvat celej den, možná i půl druhýho. Lazear bude muset připravit

loď.“

„Já už odsud nikam nejedu,“ prohlásil Sam pevně. „Jednou jsme se dohodli a hotovo.“

„Prokristapána, takovýho cvoka ze Severu mi byl čert dlužnej! Seveřani zmagořený! Jste z New Yorku

nebo z Bostonu?“

Tohle je ale banda ignorantů, pomyslel si Sam.

ŘEKA je brzy obklopila svou hrozivou náručí. Samovi se zdálo, že se dělí snad na tucet menších řek. Plulilíně tekoucími říčními rameny pod hustou klenbou navzájem pevně propletených větví pokřivenýchstromů, jejichž jedovatě zelenou hradbu ještě zpevňovaly trnité keře, které se draly až do kalné vody.Ačkoliv bylo ještě světlo, brzy se zdálo, že vláda dne skončila, jakmile vpluli do říše zeleného bažinatého

pekla.

Lazearova loď se prodírala kalnými vodami značně nejistě a Sama jímala hrůza pokaždé, když motorjakoby zakašlal nebo podezřele vynechal.

„Znáte cestu?“ slyšel sám sebe jako z dálky.

„Jako svý boty, šéfe,“ odvětil stařec. Všechno, co měl na sobě, už bylo úplně propocené. Hlavu mu krylaumaštěná baseballová čepice, která byla kdysi modrá a nejspíš nesla znak jednoho slavného sportovního

klubu.

„Myslel jsem si, že poplujeme po řece, ale tohle je obyčejný močál.“

„Až se dostaneme vejš po proudu, bude všechno jiný, uvidíte. Jenom klid. V bažinách se kvalt nevyplácí.Kdo tu chvátá, kope si hrob. Se mnou se ale nemusíte bát. Nekousne vás had ani vám aligátor neurafneruku. Teda… jeden nikdy neví, že jo.“

Vzápětí se Lazearův vrásčitý obličej rozzářil škodolibým veselím. Teprve nyní Sam pochopil, že to měl býtvtip. Jeho průvodce mu připadal čím dál tím víc jako obyčejný šílenec.

„Doufám, že ti divoši nahoře na řece nebudou zase vožralí!“ snažil se Lazear překřičet motor, který jakoby se náhle probral k životu a vyřvával to do světa. „Když začnou chlastat, někdy je popadnou divnýchoutky. To jsou potom schopný začít žrát bělochy. Na mně by si moc nesmlsli, mám maso tuhý jakostarou flaksu, ale vy byste těm indiánskejm zmetkům moh‘ docela chutnat.“

„Po celé Mississippi by nesehnali tolik soli, aby mě mohli spořádat,“ prohlásil ironicky Sam. „Možná se domě zakousnou, ale chřtánem jim neprolezu. To se spíš zadusí.“

Stísněný pocit, který ho začínal ovládat, nebyl způsoben jen dusným klimatem. Na náladě mu nepřidaloani příšeří způsobené hustou zelenou klenbou nad jejich hlavami. Šlahouny větvoví vytvářelyneprostupnou stěnu. Sam nepoznával žádný druh keřů nebo stromů, jež kolem něj vytvářely kulisuzeleného pekla, do kterého zapadali stále hlouběji.

Díky neproniknutelnému rostlinnému baldachýnu nad sebou a stejně pevným stěnám bujné vegetace nabřezích si Sam připadal jako ve skleníku. Vedro tu bylo nesnesitelné dokonce i na místní poměry, takžeměl košili i sako propocené dřív, než si to stačil uvědomit. Sako ze sebe rychle shodil a po chvíli si vyhrnul

i rukávy. Klobouk si nechal na hlavě jen proto, že zadržoval praménky potu, které mu vyrážely u kořínkůvlasů a stékaly by mu rovnou do očí. Samozřejmě že si nechal pevně utaženou kravatu. Dokonce ani vtéhle džungli nebyl ochoten vzdát se svých zásad a nechtěl dělat větší ústupky, než bylo podle nějspolečensky únosné.

Vybral si místo na hromadě provazů na zádi. Nesedělo se mu sice nijak pohodlně, alespoň se však mohlopřít o pažení lodi. O luxusu se tu tedy rozhodně mluvit nedalo. Všiml si, že se na dně člunu objevila kaluž

vody páchnoucí benzinem. Tlumeně šplouchala, jak se člun prodíral bažinatým říčním ramenem kupředu.

Motor šířil zápach, z něhož se Samovi zvedal žaludek. Chvílemi se mu dělaly mžitky před očima, ale nebyl

si jist, jestli už se výpary benzinu přiotrávil, nebo to způsobuje příšerná bolest hlavy.

„Nemračte se!“ křikl na něj Lazear. „Do tmy zbejvá takovejch pět hodin. Potom se utáboříme v jednýmenší zátoce. Vyspíte se na suchu. Starej Lazear to vydrží ve člunu.“

„Děkuji, ale zůstanu tu taky,“ odvětil Sam. Stačilo mu představit si, že by měl v téhle divočině zůstat sámna břehu. Sám se podle jeho názoru rovnalo mrtvý.

Stařec si čas od času přihnul z láhve, jejíž obsah Samovi zůstával utajen. Lazear mu ji několikrát nabídl.Sam zpočátku zdvořile odmítal, ale nakonec jej přemohla zvědavost.

Sotva si lokl, divoce se otřásl. V láhvi muselo být nějaké francouzské svinstvo, jehož názvem si nebyl jistý.

Napadlo jej, jestli to není ten slavný absint. Pálilo to jako oheň a leptalo jako kyselina. Jak se záhadnátekutina proleptávala jeho trávicím traktem, znovu se celý neovladatelně otřásl.

„Ta píše, co?“ křikl pyšně Lazear.

Světlo stále sláblo. Netrvalo dlouho a Samovi se zdálo, že plout dál už není možné. Lazear zakormidlovalke břehu, kde se objevila nepříliš rozlehlá zátoka. Obklopovala ji hustá tráva a houštiny zakrslých stromů.

„Přinesu vám něco k jídlu. Musíte mít hlad,“ prohlásil nečekaně Lazear.

Sam si teprve nyní uvědomil, že hlady málem umírá. Stařec otevřel oprýskaný poklop příďové částipodpalubí a začal tam přehazovat hrnce a pánve. Za pár minut vylezl s nakrájeným bílým chlebem,hrudkou másla, jež na talíři spíš tekla, než držela, kusem sýra ještě zabaleným v mastné tuhé kůži a spřipraveným příborem.

„Nóbl dlabanec pro nóbl chlapa, ne?“

„Už jsem jedl i hůř,“ prohlásil Sam při vzpomínce na vojenské příděly, které chroupali v Ardenách v takové

zimě, že už nevěřil, že to přežije. Tvrdilo se, že Němci jsou všude, a on tehdy netoužil po ničem jinémnež po návratu do Arkansasu, kde by se mohl opět věnovat právu. Namísto toho však musel poslat svémuže na pahorek, kde zakopali houfnice a čekali, až se objeví cíl. Nečekali tenkrát dlouho. Záhy seobjevila skupina německých tanků. Chvíli sledovali mohutné obrněnce, jak se valí zašedlým starýmsněhem. Po třech minutách soustředěné palby z nich zbyly hromady kouřícího plechu páchnoucí spálenounaftou.

Sam si lehl oblečený. Než usnul, cítil, jak se člun pohupuje v chabém říčním proudu. Daleko víc jej všaktrápila voda, která mu pronikla až do pevných kožených polobotek. Spal ale tvrdě a klidně, protožeteplota konečně klesla a chlad jako by odvál i zápach hniloby, který visel ve vzduchu celý den.

VZBUDIL se právě včas na horkou ranní kávu. Lazear vstával mnohem dřív než on a rozdělal na břehuoheň. Sam jej sledoval, jak čeká, až voda v kotlíku začne vařit. Pak kotlík sundal z trojnožky nadplamenem a odřenou polévkovou lžící nabral ze sáčku kávu. Vsypal ji do vroucí vody. Tím však rituálzdaleka nekončil. Lazear otevřel plechovku od prášku do pečiva a nabral z ní lžíci cikorky. I tuto dávkuvhodil do kotlíku. Pak jím zakroužil, aby se vzniklá směs důkladně promíchala. Když k Samovi dolehlavůně kávy a kouře z hořícího dřeva, zakručelo mu v žaludku.

Stařec se k němu otočil, vstal a s plechovým hrnkem plným horké černé kouřící tekutiny prošel mělčinouke člunu. Když se Sam poprvé napil, měl pocit, že se mu do žil vlil pravý životabudič. Musel uznat, žeFrancouzi umějí vařit kávu jako málokdo.

Protřel si oči a zjistil, že je neměl zamžené, jak se mylně domníval. Nad bažinou se válela skutečná mlha.

Bělavé cáry se vznášely nad hladinou, mezi stromy i v jejich korunách.

„Jak dlouhou cestu máme ještě před sebou?“

„Až vyrazíme, za chvíli se dostaneme na vopravdovou řeku. Na soutoku to vemem doprava a jsme naYaxahatchee. Ta není tak ouzká a je rovnější, takže to pofrčí rychlejc. Hlavně si tam musíte dávat bacha,abyste neslítnul do vody. Je tam hluboko a proud je silnej. Tam když někdo spadne, tak ho to vcucne ařeka ho vyplivne, až když mu sebere duši. Pak už vám je jedno, že máte modrej frňák a scvrklý ruce a že

vám uplavaly falešný zuby.“

„Já falešné zuby nemám, příteli.“

„Řece je to vcelku jedno, ta vám sebere všechno, co máte. Je jako černá děvka, abyste věděl. Kdo si s nízačne, toho utahá k smrti.“

„Nemám důvod vám nevěřit,“ odvětil Sam.

Usadil se opět na své místo na zádi. Následovaly okamžiky hrůzy, protože Lazear měl zjevné potíže přimět

motor k činnosti. Konečně se ozvalo škytnutí a zakašlání letitého agregátu, který se vzápětí rozběhl takhlučně, že se člun roztřásl víc než před chvílí Sam. Vzápětí odrazil od břehu.

Vratké plavidlo se prodíralo mlhou a za sebou nechávalo brázdu zčeřené odporně černé vody. Netrvalodlouho a na břehu se objevilo jakési město duchů. Sam upřeně zíral na polorozpadlé a mechem i

lišejníkem obrostlé domky.

„Co se tu stalo?“

„No, ti lidi, co tu bydleli, sice přežili útoky Indiánů, všechny možný nemoci i záplavy, ale pak tady několikzdivočelejch psů roztrhalo tři děti. Myslím, že to byly všechno holky. Ty bestie je napadly, když si hrályvenku, a nedělaly s nima žádný ciráty. Ty děcka vykrvácely. Pak to tu už všichni zabalili. Jo, v bažinách

není život žádnej med.“

Sam se raději od pochmurné podívané odvrátil a snažil se co nejrychleji zaplašit z mysli hrůznoupředstavu. Stále však jako by viděl děvčátka, do jejichž hrdel se zakusují zdivočelí psi. Zdálo se mu, žeslyší jejich vřískot a cítí zápach krve. Prudce potřásl hlavou, aby se těch myšlenek zbavil.

„Ale no tak, šéfe! Tady je prostě život tvrdej, co naděláte? u vás doma je to asi jiný, co?“

Sam na to neřekl nic. Urazili další kus cesty a bažina jako by pomalu končila. Bujná pobřežní vegetaceřídla a ustupovala i klenba stromoví nad řekou. V hustých travinách na břehu se tu a tam objevovala iholá místa. Řeka byla stále širší a podle zrychlujícího se proudu i hlubší. Samovi se zdálo, že se sílícímproudem voda stále více černá.

Už viděl soutok. Jedno rameno směřovalo na východ a druhé na západ. Žádné z nich nevypadalo nikterak

vábně. Voda tu byla pořád stejně temná, ale hladina už nebyla hladká a klidná jako kaluž oleje. Čeřily jivlnky a peřeje, které prozrazovaly, že tam dole číhají zrádné spodní proudy, jež se mohou stát člověkuosudnými.

„Teď se koukejte držet, šéfe!“ křikl stařec, když stáčel člun k pravému rameni soutoku. „Mohlo by totrošku drncat!“ pokusil se ještě Lazear o vtip, ale bylo na něm vidět, že má plné ruce práce, aby udrželchatrné plavidlo uprostřed řeky.

Člun se zarputile dral proti proudu, který jako by se vzpouzel a odmítal vetřelce vpustit dál. Hustoupobřežní vegetaci připomínající tropy vystřídal botový les, který jim znemožňoval výhled do okolí, takženemělo smysl pátrat po známkách lidské přítomnosti. Vzduch byl přesycen vůní jehličí a pryskyřice. Slunce

už zase pálilo stejně jako včera. Alespoň však rozehnalo mlhu. Borovice na břehu Samovi vzdáleněpřipomněly atmosféru močálů ve Wisconsinu či Minnesotě, ale tušil, že tyhle stromy jsou jiné. Tvořily užzase dvě stěny obepínající dlouhý klikatý koridor, v němž nebylo před nemilosrdným žhavým sluncem

úniku. Vzduch se ani nehnul.

Sam pohlédl na hodinky. Po celém těle ho štípal pot a pálila komáří bodnutí. Dokonce na okamžik

zauvažoval, jestli by si konečně neměl povolit kravatu, ale pak si řekl, že když s ní přežil Ardeny, nemůžesi takový poklesek dovolit ani nyní. Pak už by mu zbýval jen poslední krůček ke smíření se smrtí.

Bylo skoro jedenáct hodin.

„Jak je to ještě daleko?“

„Trpělivost, šéfe. Na řece se nedá chvátat. Plujeme proti proudu. Řeka nás tam nechce pustit. Buďte rád,

že máte pod zadkem prkna, protože to, co je dole, by se vám asi nelíbilo.“

Samovi se už začínalo zdát, že plavba potrvá věčně. Pak se však na opačném břehu náhle vynořil Thebes.

Jsme snad v Africe? napadlo v tu chvíli Sama.

To, co uviděl, mu vnuklo pocit, že se z toho zlého snu musí každou chvíli probudit. Něco takového přece v

Americe ani nemůže existovat! Tak strašně to nevypadalo ani na těch nejubožejších předměstích vArkansasu. Fascinovaně civěl na nepořádně postavené sruby se střechami z dehtové lepenky vybělenéprudkým sluncem, na nízké zchátralé budovy skladišť u přístaviště a na příšerné rozbité cesty, po nichž už

nejspíš hodně dlouho neprojelo vůbec nic, natož pak automobil. O kus dál stály u řeky trosky čehosi, cokdysi nejspíš bývalo parní pilou. Stěny však byly pobořené a trouchnivějící konstrukce s parním kolem tuvýmluvně trčela jako smutný pomník lepších časů.

Sam měl dojem, že se ocitl v jiném světě.

„Tak vidíte, že není vo co stát. Není mi jasný, co vás sem táhlo. Merde. Víte, co to znamená? Vy říkáte ‚doprdele‘. Tohle město není nic než jedna velká prdel. Jak tady někdo může žít?“

Zatímco stařec manévroval se člunem k přístavišti, napadlo Sama, že Thebes vypadá stejně bezútěšnějako to mrtvé město, kolem něhož pluli ráno. Současně se však nemohl zbavit pocitu, že ho někdo

pozoruje.

Napadlo ho, že se tu lodě objevují tak vzácně, že by se měl stát středem pozornosti. Všichni by na nějměli civět jako na zjevení. Upřené pohledy sice téměř hmatatelně cítil, ale nikde zatím nezahlédl ani živou

duši.

Lazear mezitím navedl člun k přístavišti a vypnul motor.

„Stoupněte si na příď!“ zavelel stařec a Sam ho bez odporu poslechl. Zatímco se mu pod nohamapohupovalo vratké plavidlo, popadl stočené lano. Když se člun dokolébal dostatečně blízko ke břehu,odrazil se a skočil. Jakmile stál na břehu, škubl lanem a upevnil je k úvazišti. Pak za ně znovu zatáhl, abyse člun stočil podél břehu. Když se ohlédl po Lazearovi, viděl, že stařec už na zádi zajišťuje plavidlopodobným způsobem. Zamířil k němu.

„Nevím, jak dlouho mi to bude trvat. Zůstaňte tady. Držte se dál od hospod, bordelů a všech podobnýchlákadel, jestli tu tedy nějaká vůbec jsou. Já mám teď práci. Když budu mít pocit, že se to protáhne, dámvám vědět. V žádném případě neodplouvejte beze mě. Rozuměl jste mi?“

„No jo, jasně, já tu můžu tvrdnout třeba do soudnýho dne. Já přece nemám na práci nic jinýho než čekat,

až si pan advokát zaslouží svý prachy.“

„Podejte mi aktovku.“

Lazear chvíli hledal, ačkoliv ji nebylo možné přehlédnout, protože aktovka byla jedný čistý předmět večlunu. Když ji Samovi podal, právník se napřímil, urovnal si uzel na vázance, uhladil si záhyby saka, ujistilse, že má rovně nasazený klobouk, a vykročil za prací.

TO TU ŽIJÍ jen děti? lámal si hlavu Sam. Zjistil už, že ho zpoza první řady srubů sleduje tlupa černošských

dětí. Sice je ještě nespatřil, ale slyšel jejich bosé nohy čvachtat v blátě a několikrát koutkem okazaznamenal pohyb. Jakmile se však tím směrem ohlédl, houf uličníků zmizel, jako když do něj střelí. Bylomu jasné, že když se za nimi vydá, utečou.

Kromě té bandy však bylo městečko zdánlivě úplně opuštěné. Ještě nezahlédl jediný obchod a uvědomilsi, že tu vlastně nemají ani chodníky. Konečně minul první špinavou výlohu, pak další, ale byly pustéjedna jako druhá. Většinou míjel jen chatrné sruby. Všechny vypadaly stejně bezútěšně prázdné jakoobchody, kolem nichž prošel. Nepříjemný pocit, že je sledován, však Sama stále neopouštěl. Náhle siuvědomil, že se nejistotou až chvěje.

Teprve když začal stoupat do svahu, který se zvedal nad řekou, potkal jakousi ženu. Ze všeho nejdříveSamovu pozornost upoutaly její obrovské oči ve ztrhaném obličeji. Byla navlečená do podivnéhopestrobarevného úboru z mnoha vrstev, který měla těsně ovinutý kolem těla. Přes vlasy měla pevněstažený šátek. Vzápětí si Sam uvědomil, že žena je úplně bezzubá. Napadlo jej, že má před sebouklanovou matku, osobu uctívanou v každé černošské komunitě. Když se jí podíval pozorněji do očí,uvědomil si, že nejspíš nebude šílená, jak se mu zdálo zpočátku. Prostě na něj civěla se zatrpklou tupou

záští.

„Promiňte, madam, hledám radnici. Mohla byste mi poradit, kde tu najdu něco takového, nebo alespoňpolicejní stanici či jinou úřední budovu, prosím?“

Když žena konečně otevřela ústa, ozvala se jakási hatmatilka, ze které neporozuměl jedinému slovu. Onasnad ještě mluví nějakým domorodým jazykem, zděsil se Sam v duchu. Copak nejsou všichni

amerikanizovaní?

„Promiňte, madam, nerozuměl jsem vám. Mohla byste mluvit trochu pomaleji?“

Když promluvila znovu, rozeznal Sam v jejím brebentění pár anglických slov, ale viděl, že ani tadynepochodí. Stařenu očividně popudila nechápavost, jež se mu zračila ve tváři. Upřeně se na něj zadívala,pak pohrdavě mávla rukou, přitáhla si pestrobarevný oděv těsněji k tělu a hrdě kráčela pryč.

Nakonec se však zastavila, otočila se a ukázala kamsi do uličky.

Opět cosi zabrebentila. Sam si to nakonec vyložil jako pokyn, aby se dal naznačeným směrem.

Vykročil tedy uličkou. Boty mu čvachtaly v blátě, jehož bylo všude plno. Tu a tam se ozval zvukpřibouchnutých dveří nebo zavíraného okna. Nikoho z obyvatel města sice zatím ani pořádně nezahlédl,ale už pochopil, že se mu všichni chtějí vyhnout. Začínal si připadat jako malomocný, před nímž všichniutíkají v hrůze, že je nakazí strašlivou chorobou.

Pak našel to, nač se vyptával té záhadné černošky. Pochopil, že překvapením ještě zdaleka nebude konec.

Požár tu vykonal své. Na plácku, který kdysi možná býval rušným náměstíčkem, stála očouzená kamennákonstrukce, kolem níž se povalovaly rozbité cihly a zbytky spálených a ohořelých trámů a klád. Vrozvalinách nezůstala ani jediná skleněná tabulka. O sklo se pravděpodobně postarali místní obyvatelé.Sam podle mohutných kamenných sloupů pochopil, že má před sebou zbytky budovy městské radnice čisoudu. Kdysi se tu jistě vypínala pyšná, typicky jižanská stavba, ale nyní rozvalinami prorůstal mech atráva, kterou jako by ten obraz zkázy spíš přitahoval, než odpuzoval.

Proto tedy nikdo ze zástupců okresu Thebes County neodpovídal na žádné dopisy. Sídlo okresu vyhořelo as ním zjevně vzala zasvé i vůle pokoušet se tu dál vydupávat civilizaci z ničeho.

Jenže co dál? zoufal si v duchu Sam.

Je snad takhle vyřízené celé město? Po tom, co tu shořela nejspíš jediná úřední budova, pravděpodobnětéměř všichni odešli a zůstalo jen pár zoufalců. Ti asi hledají obživu v okolí nedaleké věznice.

Sam vykročil dál. Kupředu už jej nehnala vidina nějakého konkrétního cíle, spíše naděje, že narazí naněco, co mu vnukne nápad jak pokračovat. Po chvíli zahlédl tenký bělavý proužek dýmu, který stoupal zchatrného komína nízké, zanedbané chýše, jejíž dveře byly otevřené.

Ohnal se po mouše, která mu začala dorážet na obličej, a nahlédl do dveří. Zjistil, že našel místníhostinec, pokud se tak té ruině vůbec dalo říkat. Uviděl jen dva starší muže. Jeden stál za barem a druhýseděl naproti němu. Za barmanovými zády nebyly rozmístěny lahve s nápoji, jak bývá obvyklé. Na policích

stála pouze nestejnorodá směsice sklenic. Na stěnách zšeřelé místnosti byly nalepeny etikety piv, jež seprodávala někdy ve dvacátých letech. Mezi nimi Sam uviděl neónovou reklamu, která podle nánosuprachu nejspíš nesvítila už hodně dlouho. S maximálním úsilím se mu podařilo rozluštit z ní, že

propagovala dávno zaniklý pivovar.

„Prosím vás,“ oslovil Sam ty dva, „potřeboval bych poradit, kudy dál. Můžete mi věnovat chvilku času?“

„Vocaď už to nikam dál nejde, šéfe,“ odvětil barman.

„To už nechte na mně. Poradili byste mi, jak se dostanu k novému sídlu okresu? Musel tu přece zůstat

nějaký úřad, ne? Co takhle matrika nebo finanční úřad? a určitě tu máte policejní stanici, že? Sídlo okresu

bylo přece v tomhle městě, ne?“

„Bejvávalo. Teď už tady toho moc nezbylo. Nemůžu vám pomoct. Votočte se a vraťte se na ten člun.

Tady neni vo co stát.“

„Neříkejte mi, že tu nemáte ani místní policii.“

„Ta si vás najde sama, esli bude chtít,“ ozval se ten druhý chlapík, „ale modlete se, aby na to nedošlo.“

„Dá se tady vůbec s někým normálně jednat?“ hlesl Sam spíš pro sebe. „Všechno to shořelo asi před čtyřma rokama, šéfe. Všichni pak vypadli.“ „To jsem si všiml. Teď už tu vážně nic není?“

„Jenom lágr.“

„Věznice, ano, já vím. Nejspíš budu muset vyrazit tam.“

„Tam nikdo nevyráží, šéfe. Tam vás můžou leda poslat. V řetězech, aby bylo jasno. Jinak je vyloučený se

tam dostat a pište si, že neni vo co stát. Bude lepší, když si pudete po svým.“

„Ještě na něco bych se vás rád zeptal,“ prohlásil Sam a začal jim nejprve líčit osud Lincolna Tilsona, kvůliněmuž se v této bohem i lidmi opuštěné díře ocitl. Sotva však pronesl pár vět, vycítil narůstající neklidobou domorodců. Oba muži jako by se přikrčili a začali nervózně těkat očima kolem sebe. Sam měl pocit,

že snad pátrají, jestli nikdo neposlouchá. „Vo tom já nic nevim,“ prohlásil pak jeden z nich.

„Ani náhodou,“ přidal se vzápětí druhý. „Takže vám to jméno nic neříká?“

„Ne, šéfe.“

„No dobrá. Mél bych vám asi poděkovat za pomoc, ale žádné jsme se od vás nedočkal. Vy tady bílé moc

rádi nemáte, co?“

„Nestojíme vo ně, šéfe.“

„To jsem pochopil.“

Sam se otočil, vyšel ven a zamířil zpátky ke člunu. Věděl, že teď už mu nezbývá nic jiného, než se vydatdo věznice, kde se určitě uchovávají úřední záznamy okresu, pokud vůbec ještě nějaké existují. Připadal sijako v jiném století. Nemohl pochopit, jak je možné, že na místní poměry celkem majetný a úspěšnýčlověk může beze stopy zmizet z povrchu zemského, aniž by po něm zůstal alespoň nějaký úřední doklad,policejní hlášení, úmrtní list či svědectví. To přece není možné, pomyslel si.

Sam byl zvyklý logicky uvažovat. Nade všechno ctil pořádek, protože ten byl podle něj základem profunkci všeho ostatního. Vždy tvrdil, že bez řádu a pořádku se nedá nikam dojít. Civilizace přece nemůžeexistovat bez systému zákonů, úřední evidence, daňové soustavy a kontrolních orgánů. Tady bylo alevšechno jinak. Sam měl pocit, že tu neplatí žádné zákony, na něž byl až dosud zvyklý.

Vyšel z uličky a zamířil po svahu dolů k řece. Odsud už viděl na přístaviště. Ačkoliv bylo vzdáleno několikset metrů, jediným pohledem zjistil, že Lazear je pryč.

Do háje s tím chlapem!

Pochopitelně. Celá tahle cesta byla fiaskem už od začátku. Jak mohl vůbec věřit takovému křivákovi? Na

stará kolena už naletíš každému, vztekal se Sam v duchu sám na sebe.

Zrychlil krok a jen doufal, že Lazear třeba z nějakých technických důvodů odplul na hlubší vodu. Dělal sivšak marné naděje. Když přišel blíž, zjistil, že jak stařec, tak člun jsou pryč. Na kalné hladině přístavištěse nehnula ani vlnka. Za zády měl mrtvé město, před sebou podobně přívětivou řeku a všude kolem jennekonečné bažiny.

Sam nebyl zvyklý propadat panice. Tváří v tvář překážkám býval ještě zarputilejší a tvrdošíjnější nežobvykle. Otočil se na podpatku odhodlán vyžádat si vysvětlení toho všeho od prvního dospělého, naněhož od této chvíle narazí. K jeho úžasu stála nedaleko od něj stará černoška, kterou už dnes jednouviděl. Skoro jako by na něj čekala. Jak to, že jsem ji neslyšel přicházet? lámal si v duchu hlavu Sam. Umísnad vážně čarovat?

Neblázni, napomenul se vzápětí. Přece se nenecháš zmást těmi povídačkami o voodoo a podobnýchpitomostech? Tohle není žádná říše kouzel, ale ubohý, zaostalý Jih, díra, které není rovno, a lidé tu užkvůli nedostatku kontaktu s okolním světem začínají degenerovat. Tady ti žádné nebezpečí nehrozí.Černoši přece bílé nenapadají. Všechno bude v pořádku, ujistil sám sebe a přistoupil ke stařeně.

„Madam, co byste řekla deseti dolarům za ubytování na jednu noc a trochu toho jídla? Pokud tu tedy neníhotel, což by mě velice překvapilo.“

Sam vytáhl z kapsy desetidolarovou bankovku a stařena po ní okamžitě chňapla.

Vykročil za ní.

STAVENÍ, k němuž jej černoška zavedla, se nijak nelišilo od těch, která Sam ve městě viděl. Byl to jendalší sešlý, nízký a zaprášený srub se střechou z dehtové lepenky. Stál na okraji města mezi stromy. Dobažin to odsud nemohlo být daleko. V ohrádce na dvorku rylo a pochrochtávalo několik vychrtlých prasata na ubohé imitaci verandy tvořené prkny pod přečnívající křivou střechou se povaloval olysalý špinavý

pes.

Jakmile spatřil Sama, chraptivě zavrčel.

Stařena mu okamžitě uštědřila kopanec.

„Čokle mizernej!“

Zvíře s kňučením uteklo. Sama napadlo, že pes nejspíš nebude její. Pravděpodobně šlo o ubohého psíhotuláka, jenž se zdržoval v okolí a žil z milodarů, které mu sem tam někdo pohodil.

„Jděte dozadu. Tam, co sou slepice.“

„Děkuji vám,“ odvětil Sam a donutil se k úsměvu. Bylo to naprosto zbytečné, protože stařeně byl očividnělhostejný. Zajímala ji pouze desetidolarovka, kterou od něj dostala.

Obešel chýši a spatřil nízkou boudu oddělenou ode dvora drátěným pletivem. Kolem ní se popelily slepice.

„Domove, sladký domove,“ zašeptal si ironicky pro sebe Sam, přikrčil se a vešel. Obrovský rezavý kohout

měl očividně dojem, že je tu pánem on a vetřelci že to dá jasně najevo. Stačilo však zadupat a křiknout,

aby si to vládce hejna rozmyslel a dal se se vzteklým kdákáním na útěk. Rozvířil při tom oblak prachu a

peří.

Rozhlédl se a zjistil, že nejčistší a nejsušší bude nejspíš sláma v koutě. Právě toto místo si tudíž zvolil za

improvizované lůžko. Prozatím se zkusil do slámy alespoň posadit.

Venku už se začínalo stmívat.

Sam chtěl ještě před setměním sepsat své výlohy za uplynulý den a cestovní zprávu pro svého klienta.

Rozložil si na kolenou poznámkový blok a dal se do psaní. Za chvíli přestal vnímat okolí.

Když stařena vstoupila, vůbec ji nezaslechl.

„Tumáte,“ řekla černoška nakonec. „Chtěl jste jídlo.“

„Cože? Aha, ano, samozřejmě.“

Podala mu hliníkový tác s porcelánovou miskou, což bylo zřejmě to nejlepší nádobí, které doma našla.

Miska byla naplněná hromadou bílých fazolí, z nichž se ještě kouřilo. Byly zalité jakousi omáčkou. Jakopřílohu měl kus domácího chleba. Stařena mu nabídla i hrnek horké kávy. Příbory, jež přinesla, bylypřekvapivě lesklé a čisté.

„Děkuji vám, madam,“ odvětil Sam zdvořile. „Váš dům se mi líbí,“ lhal statečně. „Neni můj,“ zabručela černoška. „Bejvával, ale už neni.“

„Jak to, že není váš?“

„Patří konzumu.“

„Co to je?“

„Vobchod ve věznici. Jinej krám tady už neni. Patří mu tu úplně všechno.“

„Ale to se určitě mýlíte. Pokud ten konzum, jak říkáte, patří ke státní instituci, nemůže půjčovat peněžníprostředky, účtovat si úroky ani zabavovat majetek. Rozhodně ne bez soudního rozhodnutí. Na takovévěci je zákon.“

„Tady je jedinej zákon právě konzum. Nic víc. Jezte. Zejtra si půjdete po svým. Mohla bych s nima mítvopletačky. Nemají rádi, když se tu motá někdo zvenku. Nesmíte jim říct, že sem se s váma vo něčem

bavila.“

„Samozřejmě.“

Pak už černoška jen mlčela a sledovala, jak Sam pořádá celou porci fazolí. Když snědl i poslední, vzala sistařena nádobí a beze slova odešla. Sam ji sledoval, jak pomalu kráčí ke srubu. Byla shrbená a skleslá,

jak na ni doléhaly útrapy toho všemi zapomenutého zapadákova.

V tu chvíli by Sam dal všechno zlato světa za to, aby už měl tuhle díru za zády.

Začal plánovat další postup. Ráno dá podle možností do pořádku svůj zevnějšek a vyrazí do konzumunebo na ředitelství věznice. Tahle instituce je tu s největší pravděpodobností ztělesněním veškeré oficiálnímoci. Musí zjistit, co se to tu vlastně děje.

Odložil klobouk, svlékl si sako a zul boty. Sako si složil pod hlavu místo polštáře. Spánek jej začal zmáhattéměř okamžitě. Ležel sice na obyčejné slámě, ale když nic jiného, byla alespoň suchá a teplá. Slepice,které byly jeho spolunocležnicemi, se občas zavrtěly na hřadu. Zdálo se, že se s jeho přítomností smířil

dokonce i ten bojovný kohout. Zřejmě pochopil, že tento vetřelec mu jeho družky neodloudí.

Sam usnul, jako když ho do vody hodí. Byl za celý den k smrti unaven. Vždy když se mu něco zdálo, byly

to sny zcela realistické. Naprosto postrádaly onu nelogičnost, jež je ve snu tak běžná. Vybavovaly se mu

jednotlivé právní případy, které měl za sebou. Všechny byly jasné a přehledné a vždy v nich zvítězil

rozum, zákon a systém nad emocemi. Občas Sama i mrzelo, že mu jeho podvědomí někdy nepřipraví i

něco pestřejšího. Dělat se s tím však nedalo nic. I dnes to bylo stejné.

Sotva se probudil, zalitoval, že to není jen sen. Všude kolem něj jako by se rozhostila černá nicota, jen do

očí ho bodalo světlo neznámého původu. Prudce se posadil. Okamžitě byl dokonale při smyslech. Vnímal

však jen jakési pohyby, pach koní a stíny, jež se kolem něj míhaly.

Uvědomil si, že na něj míří kužely světla hned tří baterek.

„Co to má znamenat…,“ začal vztekle, ale než to dopověděl, kdosi jej prudce udeřil obuškem přes

rameno. Celým tělem mu projela řezavá bolest. Zkroutil se do klubíčka otřesen jak na těle, tak i na duchu.

Vzápětí mu ruka podvědomě sjela k rychle nabíhající podlitině.

„Proboha!“ zařval.

„Dělejte, chlapi!“ ozvalo se ze tmy.

„Pospěšte si, než se zase sebere.“

„Luthere, jestli se bude cukat, tak mu dej ještě jednu!“

„Panáčku, jestli si chcete tu nakládačku zopáknout, stačí říct, ale podruhý vám rozmlátím makovici!“

Nevěděl, kolik jich na něm vlastně klečí. Vnímal jen, že ho přitiskli k zemi, otočili a zaklapli mu na

zápěstích pouta.

„A je to. Vezměte ho ven.“

Sam cítil, jak ho kdosi vleče z kurníku. Když jej vytáhli ven, zjistil, že se ocitl mezi třemi muži v policejních

uniformách. Podle toho, jak s ním manipulovali, bylo zjevné, že jsou zvyklí používat při vyjednávání

hrubou sílu. Posvítili mu znovu baterkami do obličeje. Prudké světlo Sama oslepilo. Když si naplno

uvědomil, že má spoutané ruce, zmocnil se ho vztek. Ještě nikdy v životě neměl želízka na rukou.

„Co si o sobě myslíte, krucifix?“ vyjel rozzuřeně. „Jsem obhájce a vy nemáte žádné právo…“

V tu chvíli dostal ránu do druhého ramene a skácel se k zemi.

„To by mu snad konečně mělo zavřít hubu,“ prohlásil muž v sedle, který akci očividně velel. „Naložte ho a

jedem.“

UCÍTIL pronikavou a ničím nenarušovanou vůni borovic. Nepřipadala mu nijak nepříjemná. Uvědomil si,že všude kolem sebe má nastláno zhnědlým měkkým borovým jehličím. Pořád to ale bylo vězení.

Bolely ho obě paže. Když si neohrabaně odhrnul oděv z ramenou, uviděl na obou nadloktích rudožlutépodlitiny, jež musel mít na svědomí člověk, který rozuměl svému řemeslu. Obě byly úplně stejně umístěnéa nedalo se říci, že by jedna byla výraznější. Samovi připadaly navlas stejné. Opatrně si ohmatal ruce i

ramena a zjistil, že zlomeného nemá nic. Dokonce ani kůže nebyla porušena. Jediné, co vypovídalo onedávném zákroku, byly ty dvě dlouhé podlitiny. Přesně kopírovaly místo, kam dopadl dřevěný obušek.Obě rány byly zjevně vedeny stejnou silou, v tomtéž úhlu a se shodným účinkem. Sam si uvědomil, že má

paže jako zdřevěnělé a v rukou že mu schází cit, který by mu umožnil cokoliv uchopit. Byl schopen pouze

značně nekoordinovaných pohybů. Když se musel jít vymočit do kbelíku v rohu, bylo pro něj rozepnutíkalhot téměř neřešitelným úkolem, ale byl rozhodnut v žádném případě nepožádat o pomoc ty chlapyvenku. Stejně pochyboval, že by na jeho prosby vůbec nějak reagovali.

Věděl, že ho zmlátil zkušený expert. Ten člověk už musel zbít hezkou řádku jiných, pomyslel si. To nebylyúdery zasazené v zuřivosti, nýbrž po chladné úvaze. Ten, kdo ho ztloukl, věděl, kam uhodit, jak úder vést,

jakou sílu do něj vložit, a dokázal i předvídat, jaké stopy po ranách zůstanou. Uměl tlouci tak, abynezanechal trvalé stopy, nýbrž právě jen podlitiny, jež za pár dní zmizí. Samovi bylo jasné, že než by toho

policistu dostal k soudu, bylo by to už jen jeho slovo proti slovu muže v uniformě, nehledě k tomu, že bystáli před soudem státu Mississippi, jemuž by nejspíš předsedal nějaký venkovský buran. Pro ty místníbalíky bych byl jen cizincem z Arkansasu, a ten podle nich leží někde poblíž New Yorku, který mají zasemeniště komunismu, pomyslel si otráveně.

Uvědomil si, jak ho bolí hlava. Bolest však vzápětí zatlačil do pozadí narůstající vztek.

Zavřeli jej do nějaké samotky mezi stromy. Zvenčí cítil vůni borovic a slyšel šustot jehličí ve slabémvětříku.

Znovu se otočil k mřížím vedoucím na jakousi chodbu a vyjel: „ŽÁDÁM o slyšení u šerifa! Nemáte právomě tu držet! Za takovéhle porušování zákona byste si zasloužili spráskat!“

Nikdo se s nějakou odpovědí neobtěžoval. Za chvíli se ale objevil policista s odulým obličejemvenkovského hulváta. Okénkem ve dveřích mu přistrčil tác s miskou fazolí, několika plátky sušenéhonasoleného masa a krajícem chleba s máslem. Na podnosu stál i hrnek kávy. Jsem opravdu ve vězení?

Je tohle opravdu ten proslulý kriminál v Thebesu, kam posílají shnít nepolepšitelné černochy?

Nezdálo se mu to. Nemohl se však zbavit stísněného pocitu, kterým na něj to bezútěšně prostředípůsobilo. Mezi stromy tam venku bylo až na občasné zacvrlikání jakéhosi ptáka a zaševelení větru ticho.Okno bylo příliš vysoko, než aby jím viděl ven, a v chodbě nebylo vidět nic. Bolely jej paže i hlava, trápilaho uražená ješitnost, ale zdaleka nejvíc mu vadil pocit, že tady se celý jím tak uctívaný systém totálnězbortil. Všechno, čeho byl od začátku svého výletu až dosud svědkem, mu bylo proti mysli a zcela popíralo

jeho celoživotní zásady. Takhle se přece s lidmi nezachází, a už vůbec ne s lidmi, jako je on, tedy sevzdělanými bílými na úrovni. Systém přece nemá žádný smysl, jestliže jej nechrání, a musí být tedy upraven.

„Tohle si odskáčete, dohajzlu!“ zařval, aniž by někoho viděl nebo slyšel. Žádné odezvy se nedočkal.

Když se u něj konečně objevili dva strážní, Sam předpokládal, že je už hodně dlouho po poledni, takže odjeho uvěznění mohlo uplynout takových čtrnáct až patnáct hodin.

„Dejte ruce za záda, ať vám můžeme nasadit pouta,“ řekl jeden z nich.

„A koukejte sebou hodit, krucinál, šerif na vás nemá celej den, hergot!“

„S kým si myslíte, že…“

„Já si hlavně myslím, že jestli nepřestaneš mlít pantem, strejdo, tak ti naložím znova, aby tě přešly

roupy.“

Tak tohle byl tedy člověk, který ho zmlátil už v noci. Mohlo mu být nějakých pětadvacet let, měl rozpláclýnos, nakrátko ostříhané vlasy a oči tupé jako dobytče. Při pozornějším pohledu se zdálo, že podobnětomu bude i s pochody, jež se odehrávají za nimi. Jediným zdrojem jeho sebedůvěry byla očividně hrubásíla, jíž nepochybně disponoval.

„Tak pohyb, mistře, já tady nejsem od toho, abych čekal, až se rozhoupete,“ zavrčel ten druhý.

Sam nakonec poslechl. Otočil se s rukama za zády, aby jej mohli spoutat. Takovéto bezpečnostní opatření

bylo v civilizovaných státech, jako například v Arkansasu, vyhrazeno pouze pro ty nejhorší vězně,především vrahy a pachatele jiné násilné trestné činnosti, u nichž hrozilo nebezpečí, že by mohli býtagresivní i bez jakékoliv záminky. Pouta se zkrátka tam, odkud Sam přicházel, používala jen pro zvládnutíšílenců a zabijáků.

Jakmile na Samových zápěstích zaklaply ocelové náramky, strážní odemkli celu a vzali jej každý za jednupaži. Dovedli ho dřevem obloženou chodbou až do nevelké vyšetřovací místnosti.

Když jej posadili, stalo se totéž, co znal Sam až dosud jen z opačné strany nebo z kriminálních filmů. Doočí ho udeřilo ostré světlo.

Pak se otevřely dveře.

Do místnosti vstoupil mohutný muž. Protože stál za zdrojem světla, nerozeznával Sam detaily, ale viděl,že je oblečený do nějaké tmavé, nejspíš černé nebo hnědé uniformy. Na tlustém krku měl béžovouvázanku a na levé straně hrudi se mu leskla šerifská hvězda. Služební opasek s těžkým revolverem vpouzdře měl vycíděný až k dokonalosti. Kalhoty byly nažehlené a čisté stejně jako vysoké jezdecké boty,

které se leskly jako zrcadlo.

„Samuel M. Vincent,“ pronesl náhle ten muž. Sam si teprve nyní všiml, že v rukou drží jeho vlastní náprsní

tašku s pouzdrem na doklady. „Obhájce, Blue Eye, okres Polk County, stát Arkansas. Co děláte v

Thebesu, pane Vincente?“

„Šerife, jsem bývalý okresní státní návladní. Ubezpečuji vás, že jsem se zákony týkajícími se jednání spodezřelými osobami a použití síly proti nim obeznámen více než dobře. Ve státě, kde působím, by to, covaši muži udělali, bylo kvalifikováno jako trestný čin. Obvinil bych je z bezdůvodného napadení a ublíženína zdraví. Dostal bych je za mříže na dobrých pět let. Myslím, že pak by jim spadl hřebínek. A teď…“

„Pane Vincente, oč vám jde? Uvědomte si, že nejste ve vašem státě, nýbrž v našem, a tady pracujemejinak. Musíme se přizpůsobovat podmínkám, v nichž se nacházíme. Jsem šerif Leon Gattis a vy jste vmém okrese. Já v něm velím, já ho chráním a já se starám, aby fungoval. Tady u nás, pane, platí, žeslušný právník dá policii vědět, když chce provádět nějaké výslechy. Vy jste to však z nám neznáméhodůvodu nepokládal za nutné, takže jste narazil na menší potíže, které žádného soudce státu Mississippi

nevyvedou z míry.“

„Nemohl jsem nikomu nic oznámit, šerife, protože jsem žádné policisty nenašel. A to jsem je včera hledalskoro celý den. Nemohl jsem tušit, že dávají přednost nočním šichtám! Trvám na tom…“

„Zadržte, pane Vincente. I tak už jste zašel příliš daleko. Každý špinavý negr vám mohl říci, kam jste sedostal, a pokud to neudělali, tak nejspíš pochopili, že by to stejně nebylo k ničemu. Musím uznat, že tyjejich divošské instinkty jim většinou usnadní úsudek. Mýlí se málokdy. Takže, pane Vincente, vy budetemuset spolupracovat, a čím dřív s tím začnete, tím lépe pro vás. Co děláte v okresu Thebes? Kvůli čemujste přijel?“

„Panebože, vy jste tady nastolil systém, kterému se nelze podřídit, a pak za to lidi trestáte. To je…“

Prásk!

To šerifova dlaň zprudka dopadla na desku stolu mezi nimi. Místnost se rozezněla ozvěnou hlasité rány.

„Já tu nejsem proto, abych s vámi filozofoval. Upozorňuji vás, pane, že pro vás bude lepší odpovídat,jinak na zdejší pobyt nebudete mít pěkné vzpomínky. Tak to u nás prostě chodí, víte?“

Sam jen zavrtěl hlavou.

Nakonec se však odhodlal k vysvětlení účelu své návštěvy. Prozradil šerifovi, že pátrá po místě pobytunebo důkazu o smrti černocha Lincolna Tilsona, jenž je uveden jako dědic v závěti, která je v současnostiprojednávána v Chicagu, tedy ve státě Illinois.

„Hned jsem měl dojem, že musíte být z Chicaga.“

„Kdyby vám do toho něco bylo, jako že není, řekl bych vám po pravdě, že jsem v Illinois v životě nebyla o Chicagu nevím vůbec nic.“

„Podle toho, co se doneslo mně, jsou tam negři páni. Slyšel jsem, že si tam vozí zadky v bourácích, bíláděvčata že se na ně věší, že chodí jíst do restaurací, prostě že je to takový ráj pro barevné, pokud mi

rozumíte.“

„To je rozhodně přehnané, šerife. Byl jsem i v New Yorku. To už je hodně pokrokové a nevázané město,

ale nic z toho, co jste popisoval, jsem tam neviděl.“

„Možná že opravdu přeháním, ale jedno vím jistě. V Thebesu se nic podobného dít nebude. Tady máme

přirozený řád věcí podle božích přikázání a tak to také zůstane.“

„Podle mého názoru nastanou změny, protože jsou nevyhnutel…“

„Takže vy patříte k nim?“

„Prosím…“

„K nim!“

„Není mi jasné…“

„K nim!“ zařval už tentokrát šerif. „Mluvíte sice jako jeden z nás, ale patříte k nim. K provokatérům zeseveru, ke komunistům. Židům nebo co já vím ještě ke komu. Rozhodně ale k nikomu slušnému. Je to

tak, že, pane Vincente? Jste komunista, nebo Žid?“

„Jsem členem Demokratické strany a příslušníkem presbyteriánské církve. Nemáte právo mě…“ Nezdálo se však, že by měl šerif chuť ho poslouchat.

„Nechte toho, slyšeli jsme o vás dost! Byli jsme varováni. Nás neoblafnete. Jde vám jen o to, abyste tady

provokovali černé. Myslíte si, že jim prokazujete dobrodiní! Ano, že jim pomáháte! Ve skutečnosti jim alenalijete do těch jejich zabedněných makovic spoustu nesmyslů, které se nikdy nesplní. Tím pádem budouale nešťastnější než kdykoliv předtím! To vám je ale jedno. Vy se dál připravujete rozdrtit na prach i snámi všechno, co jsme tu vybudovali. Já znám lidi, jako jste vy, pane. Jste ztělesněním ďábla. Jstepřesvědčeni, že jen vy si počínáte správně a že prokazujete lidem dobrodiní.“

„Jsem skalním zastáncem řádu a zákonů, takže…“

„Řádu! Člověče, já mám okres plný polodivokých negrů! Většinu z nich zajímá jenom, kdy se bude šoustat

a kdy rvát!“

„Šerife, neřekl jsem…“

„Já vám něco povím. Osobně vám zjistím, co potřebujete vědět. Seženu vám ten úmrtní list a moji lidévás vyvezou za hranice okresu. Už se tu nikdy neukážete, je to jasné? Uvědomte si, že vám nabízím něco,

co vůbec není moje povinnost. Dělám to jen proto, že jste bílý, ačkoliv jsem přesvědčen, že to nemáte vhlavě tak docela v pořádku. Thebes není žádné výletní letovisko. Jestli si chcete užít krás Mississippi,navštivte třeba Biloxi. Rozumíte mi?“

„Pochopil jsem vás,“ odvětil Sam.

„To doufám, přítelíčku. Chlapci, přestěhujte pana Vincenta do pohodlnější místnosti. Než nás opustí,

budeme se chovat jako milí hostitelé.“

PAK UŽ Sama nezamkli ani mu nenasadili pouta. Měl možnost pohybovat se volně po policejní stanici, aleměl přísně zakázáno se od ní vzdalovat. Byl pod neustálým dohledem. Zvlášť důrazně mu šerif nařídilnepřibližovat se k černochům.

Policisté mu umožnili osprchovat se v koupelně, kterou využívali i oni sami. Když si Sam dopřál kompletníhygienu, získal konečně opět pocit, že patří k civilizovaným lidem. Jídlo, které mu předložili tentokrát,předčilo kvalitou vše, co jedl od chvíle, kdy opustil Pascagoulu. Dostal fazole se šunkou, smaženébrambory, čerstvý chléb a silnou černou kávu. Z toho mála, co měl možnost vidět, zjistil, že si místníposádka nežije zase tak špatně. Policejní stanice sice připomínala menší kasárna a byla obehnánadůkladným plotem z ostnatého drátu, který ji měl nejspíš chránit před útokem zvenčí, ale podle jídla natom policisté rozhodně nebyli jako v obležení. Stanice byla umístěna asi dva kilometry od okrajeměstečka. Samovi neušlo, že stáj pro koně je nejméně stejně pečlivě udržovaná jako zbytek stanice.Napadlo jej, že mu místní posádka připomíná spíš vojenský jízdní oddíl nežli běžné ochránce zákona. Iživot, který tu její příslušníci vedli, připomínal spíš kasárna. Všiml si, jak velká pozornost je tu věnovánaustrojení a péči o uniformy a výzbroj. Ze stanice pravidelně vyrážely dvoučlenné jízdní hlídky. Stejněpřesně se policisté střídali ve služební místnosti, kde visel rozpis služeb. Všechno tu Samovi připomínalo

spíš armádu než policii.

Netrvalo dlouho a dorazil další jezdec. Prohodil pár slov s policisty a pak zamířil k Samovi. Pokynul mu,aby nastoupil do policejního auta. Jediný rozdíl mezi cestou sem a odjezdem viděl Sam v tom, žetentokrát jej nikdo nezmlátil ani nespoutal. Samův průvodce se posadil vedle řidiče a vůz se rozjel pocestě klikatící se mezi borovicemi. Až nyní si Sam všiml, jak bujné a neprostupné lesy tu jsou. Kam až oko

dohlédlo, táhlo se zelené peklo borovic, bažin a komárů. Když dojeli do města, bylo stejně mrtvé, jakokdyž jím Sam procházel předešlého dne.

Policejní vůz se blížil k řece. Jezdci, kteří jej doprovázeli, odháněli stranou těch několik černochů, kteří senáhodou objevili na ulici. Když míjeli hospodu, Sam na sobě ucítil zachmuřené pohledy dvou mužů, snimiž se včera pokoušel zapříst hovor.

V přístavišti čekalo Sama milé překvapení. Ať už mu Lazear předchozího dne zmizel kamkoliv, byl nyníopět tady. Stál na břehu a motor uvázaného člunu pravidelně klapal. Kromě Lazeara tam stál i šerif.

Sam vystoupil z policejního vozu. Uvědomil si, že krok nemá zrovna nejjistější. Přemohl se však avzpřímeně vykročil.

„Tady je ten doklad, po kterém jste tak toužil. Přesvědčte se, že je úplný a správný. Doufám, že tím jevaše zvědavost ukojena a necháte si zajít cestovatelské choutky. Vraťte se do Arkansasu.“

Když si Sam prohlédl papír, který mu šerif podal, zdálo se, že je to skutečně to, co potřeboval. Nahlavičkovém papíře se znakem státu Mississippi bylo potvrzení, že se jedná o úmrtní list Lincolna Tilsona,občana černé rasy, vyššího, přesně neurčeného věku, z Thebes v okresu Thebes County, stát Mississippi.Datum úmrtí bylo stanoveno na desátého října roku 1950. Jako příčina smrti bylo uvedeno utonutí v řeceYaxahatchee. Podpis soudního lékaře byl omezen pouze na nečitelný klikyhák.

„Tím je to vyřízeno, pane Vincente. Nikdo nevíme, jak skončíme. Tenhle chudák se utopil. Řeka bývázrádná. Když se vás jednou zmocní, nebývá obvykle návratu. Pohraje si s vámi a nevyplivne vás dřív nežza tři dny. Ten Tilson nebyl zdaleka první její obětí. Je vůbec zázrak, že se ho po tak dlouhé době, co ležel

ve vodě, podařilo identifikovat.“

„Kdo ho identifikoval, šerife?“

„Podívejte se, vy Sherlocku z Arkansasu, my si tady nevedeme záznamy o každém mrtvém negrovi na

okrese. Už si nevzpomínám. Nevzpomenu si ani, jak to všechno přesně bylo. Kromě toho už mě nudí se o

tom s vámi vybavovat, protože se chováte, jako bych byl u výslechu. V jednom kuse se mi snažíte

dokázat, jak jste vy ze Severu chytří a my Jižani jací jsme prosťáčci.“

„Aha.“

„Varoval jsem vás. Teď zmizte z města a víckrát se tu neukazujte. Svůj úkol jste splnil a dál tu nemáte co

pohledávat.“

Sam se znovu podíval na získaný dokument. Nenašel na něm nic, co by jej skutečně přesvědčilo, že nebylpadělán třeba před pouhou hodinou.

Úřední potvrzení ale získal. Znamenalo konec všech útrap. Mohl si oddechnout. Své peníze si odpracoval apo návratu vyplní závěrečnou zprávu pro svého klienta. Co se bude dít dál, to už může nechat na něm.

„Víte, šerife, nejsem zvyklý na podobné postupy, ale pochopil jsem, že tady se jen tak něco nezmění arozhodně není mou povinností proti tomu něco dělat. Obávám se, že až tu skutečně nastanou změny,

bude to pro vás zdrcující.“

„Žádné změny nebudou. Tady na Jihu rozhodně ne. Máme dostatek zbraní i vůle, abychom se o topostarali, na to se můžete spolehnout. Mimochodem… čím déle tady otálíte, tím více pokoušíte mojitrpělivost a riskujete, že zapomenu na to, jak příjemný hostitel jsem chtěl být.“

Sam nastoupil do člunu. Když Lazear kormidloval do středu temné, kalné řeky, už se ani neohlédl.

SAM seděl na přídi člunu. Stále ještě nesetřásl zlost, která jím cloumala od zatčení, takže se raději vůbecnepouštěl do hovoru s Lazearem. Chabé výmluvy, kterými se mu stařík pokoušel vysvětlit své zmizení,pouštěl jedním uchem tam a druhým ven.

V jeho nitru probíhal souboj dvou prudkých a protichůdných emocí. Jednou z nich byla úleva.Nepochyboval o tom, že Thebes je něco jako říše zla. Kdo ví, jaká strašlivá tajemství jsou tam skryta, jaké

hrůzy se tam odehrávají, kdo všechno tam trpí nebo už dotrpěl a co prodělal před smrtí? Byly to děsivěpředstavy. Pomyšlení, že se té noční můře vzdaluje, v Samovi vyvolávalo pocit ulehčení.

Až potud by měl být spokojen. Jeho práce skončila a nyní je již pouze otázkou času, než se vrátí kesvému zaběhnutému způsobu života. Nepříjemné zážitky v paměti záhy vyblednou. Bylo mu jasné, žejeho poznatky by nejspíš ani nikoho nezajímaly, takže bude nejlepší na ně rovnou zapomenout nebo jeprostě odsunout s tím, že je snad uplatní někdy ve vzdálené budoucnosti.

Kromě úlevy však současně překypoval vztekem. Byl zvyklý na úplně jiný přístup k práci. Jako základníhodnotu uznával řád, z něhož se odvíjejí všechny ostatní výdobytky civilizace. Řád má však smysl pouzetehdy, pokud ony vymoženosti zaručuje a chrání. Pokud je naopak jejich protikladem nebo je dokonce ničí

a dodržování jeho pravidel je vymáháno tak striktně a brutálně, že už nejde o nic než o naplňovánínějakých bezduchých, abstraktních idejí, je celý systém postavený na hlavu. Sam nepochyboval, že vThebesu něco páchne, a pocit zoufalé bezmoci v něm vyvolával záchvaty vzteku.

Stále ještě cítil rány, které mu uštědřil ten surový policajt, a dobře si pamatoval strach, který se hozmocnil, když jej bolest připravila o veškerou vůli vzdorovat. Nezapomněl na pocit bezmoci, který hoovládl, když jej spoutali a odvlekli do policejního auta. Stále si přesně vybavoval čekání na šerifa, kterýmu dával všemi prostředky najevo, kdo je tu pánem. Neušel mu strach v očích černochů, nad nimiž mělšerif absolutní moc. Ze všeho nejvíc jej však urážela drzost, s jakou mu byl předhozen padělanýdokument, jehož jediným účelem bylo okamžitě ukončit Samův pobyt v Thebesu.

Zamyslel se, jestli by v sobě vůbec sebral tolik síly, odvahy a vzdoru, aby se dokázal postavit na odpor ačelit pochybným praktikám, jež jsou v Thebesu očividně na denním pořádku.

Odpověď mu byla jasná prakticky ihned.

Zněla „ne“.

Nemá na to ani on, ani nikdo jiný. Člověk jde prostě raději bez ohlížení dál. Když ví, že má možnost žítjinde a lépe, využije toho. Vzpomínky brzy vyblednou. Zaměří se na úspěch ve volbách, bude se vícvěnovat dětem, znovu si získá uznání mocných, udělá kariéru a ke stáří bude mít nač vzpomínat. Na konci

pak bude krásný a drahý náhrobní kámen a úcta pozůstalých. To je přece víc než dost.

Když se vnitřně smířil s vlastní slabostí, pohodlně se opřel. Díval se, jak po obou březích ubíhají borovéhouštiny. Do jeho myšlenek se neodbytně vtíralo pravidelně bafání lodního motoru. Bylo o poznáníchladněji než předešlého dne. Sam sledoval temnou a klidnou říční hladinu, jež mu připomínala spíš proud

hustého oleje nežli vodní tok. Za každým říčním zákrutem se vynořovaly další a další pobřežní houštiny,za nimiž se tyčil borový les. Den již značně pokročil a slunce se pomalu začínalo klonit k západu. Sampředpokládal, že za pár hodin dorazí k bažinatému říčnímu rameni, kde se nejspíš utáboří jako při cestědo Thebesu, a ráno budou pokračovat v plavbě.

Začal v duchu počítat. V Pascagoule by mohli být zítra pozdě odpoledne. To by ještě mohl stihnoutzatelefonovat manželce, aby měla jistotu, že je v pořádku. Přespí v nějakém slušném hotelu, pokud se vPascagoule vůbec něco takového vyskytuje… Ne, zařídí se jinak. Najme si auto a pojede podél pobřežíněkam dál, třeba do Biloxi. Tam už určitě nějaký pořádný hotel najde. Mohl by si dopřát den či dva volna.

Peníze, které mu tento případ vydělal, na to jistě postačí. Možná ale že by to mohl Trugoodovi naúčtovatve výdajích. Po tom pekle, které prožil, si přece zaslouží nějaké to zotavení, nebo snad ne? Už se viděl,jak sedí v luxusní klimatizované restauraci s vyhlídkou na jiskřivé moře a dopřává si výbornou večeři. Jako

předkrm si dá ústřice a pak si objedná třeba čerstvého mořského okouna nebo pstruha. Ještě nebylrozhodnut, zda zvolí rybu grilovanou nebo raději dušenou na másle, ale byl odhodlán neslevit ze svýchnároků na kulturu stolování a nechat se obsloužit jedině tam, kde chodí černí číšníci v elegantním bílémsmokingu. Konečně posedí mezi upravenými a spokojenými lidmi, zkrátka mezi výkvětem Ameriky.

Konečně bude mít klid a dá se trochu do pořádku. Ráno pak bude svěží a odpočatý pokračovat do NewOrleansu. Odtamtud pojede vlakem do Memphisu, vyzvedne si auto a odjede domů. Domů!

Domů, opakoval si v duchu.

Domov ho v myšlenkách zaměstnával do té doby, než spatřil to tělo.

Nepřítomně civěl do kalné vody a v šoku z toho, co spatřil, byl ochoten v první chvíli věřit, že je to jenhalucinace vyvolaná jeho pocuchanými nervy. Okamžitě se však vzpamatoval. Tohle bylo skutečné tělo,žádný zrakový blud, halucinace ani představa vyvolaná podrážděným podvědomím. Pár centimetrů podhladinou skutečně zahlédl mrtvého černošského chlapce.

Kdysi tmavou kůži měl sinalou dlouhým pobytem ve vodě a ze stejného důvodu byl celý napuchlý.Vznášel se tam s rozpřaženými pažemi, na jejichž koncích byly nápadně naběhlé prsty. Oči měl doširokaotevřené a vypoulené. Život z nich vyprchal už dávno. Právě tak dokořán otevřená ústa, jako by na Samachtěla zavolat. Sam si však už stačil všimnout jen cárů oděvu, které se nadnášely kolem mrtvoly, a pakten strašlivý přízrak opět zmizel.

Sam strnule civěl do vody. Teprve po chvíli zamžikal a vzhlédl.

Vzápětí něco spatřil i vpředu. Nad hladinou se právě vynořila nepříliš výrazná silueta čehosi, co rovněžvyplulo vzhůru. Když se Lazearův rachotící člun přiblížil, poznal Sam, že má před sebou mrtvolučernošského děvčátka. Ta naštěstí plula s obličejem obráceným ke dnu, takže tentokrát zůstal ušetřenpohledu do očí vytřeštěných vstříc nicotě.

Rozhlédl se kolem. Řeka jako by se právě v tu chvíli rozhodla vydat strašlivě svědectví o hromadnémutonutí bůhvíkolika nešťastníků. Všude kolem se vynořovala těla, jako by se tu před chvílí nečekaněpřevrhlo plavidlo, jež vzalo všechny členy posádky s sebou ke dnu. Sam napočítal nejméně deset

plovoucích mrtvol, jež se zvolna pohybovaly s proudem.

„Zastavte! Zastavte, proboha!“ zařval Sam tak, že překřičel i rachot motoru.

Lazear se po něm překvapeně ohlédl. Sam jej očividně vytrhl z poklidného rozjímání.

„Zastav, ty idiote!“ zaburácel Sam znovu, aniž by si uvědomil, že přešel na tykání. Vyskočil a rozběhl sena záď. Lazear sice nevypnul motor, ale stáhl otáčky na minimum, takže motor jen klapal na volnoběh a proud člun pomalu unášel dál.

„Co jste povídal?“

„Vždyť je ta řeka plná mrtvol! Jen se rozhlédni, ksakru! Tady se musela utopit celá rodina! Zastavíš už tenčlun, krucifix?“ Lazear jen zavrtěl hlavou.

„Už jsem vám přece povídal, jak to chodí, šéfe. V řece jsou svinský proudy, se kterejma se nedá nic dělat.

Každou chvíli to někoho vcucne. Takovej chudák vyplave nafouknutej jako měchejř. My už jimnepomůžeme. Bude nejlepší, když sebou hodíme, abysme byli co nejdřív doma. Jim jsme prd platný. Ažse vrátíte do civilizace, můžete to nahlásit, jestli se vám uleví. Já s těma chudákama nebudu plejtvatčasem.“

Otočil se, sehnul se k motoru a znovu zvýšil otáčky na plný výkon. Člun sebou trhl a dal se znovu do

pohybu…

V tu chvíli ho ale Sam popadl silnýma rukama za ramena, vztekle jím zatřásl a vzápětí Lazeara doslovaodhodil na záď.

Když Sam ke starci přistoupil, zdvihl Lazear ustrašeně ruku na obranu před dalším násilím.

„Nebijte mě, pane! Přísahám, že jsem jim nic neudělal! Zdrhali před konzumem, dostali se do průseru ařeka si je vzala, to je celý!“

Sam se nad ním majestátně vztyčil a prohlásil, jako by vynášel rozsudek v hrdelním procesu: „Teď obrátíš

člun, ty křiváku, a vyzvedneme ty nešťastníky z vody. Pak se vrátíme do Thebesu a donutíme toholempla, co si říká šerif, aby zvednul tu vyžranou prdel a popohnal ty svoje gaunery k práci. Všichni to tupak důkladně prohledáme. Klidně se mohlo stát, že to přežily nějaké děti. Co když se schovávají někde na

břehu? Uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom zachránili každého, kdo přežil, i kdybychompři tom sami měli vypustit duši. A neopovažuj se se mnou diskutovat!“

Pak se Sam sklonil, popadl Lazeara jednou rukou za paži a mrštil jím ke kormidlu. Stařík na ně narazilobličejem a zůstal ležet na palubě.

„Koukej sebou hodit, ty zmetku, nebo budeš proklínat den, kdy ses narodil!“

„Ano, pane, ano, pane,“ blekotal Lazear. V obličeji zesinal strachy.

SAM však záhy pochopil, že nemá smysl pokoušet se někoho z vody vytahovat. Zabralo by to příliš mnoho

času a kromě toho to byla, jak uznal, práce pro profesionály s odpovídajícím vybavením. Došel kesmutnému závěru, že ta těla nejspíš z vody nedostane už nikdo.

Protože se od této chvíle zcela samozřejmě považoval za kapitána plavidla a Lazeara rozhodně aninenapadlo se vzbouřenci protivit, usoudil Sam, že nejvhodnější bude vrátit se co možná nejrychleji dopřístaviště v Thebesu. Obořil se proto na Lazeara, aby si pospíšil.

„A co když zadřeme motor?“

„Tak tu kocábku potáhneš sám a já tě k tomu budu švihat po prdeli!“ zařval vztekle Sam. „Koukej, aby seten krám hnul z místa, a nemysli si, že se budeš ploužit jako předtím!“

„Ano, pane.“

„Jak jsi to myslel, když jsi říkal, že ‚zdrhali před konzumem‘? Co to mělo znamenat?“

„Vůbec si nevzpomínám, že bych něco takovýho říkal, pane.“

„Je to sotva pár minut, cos to řekl, ty idiote! Přestaň si ze mě dělat legraci, nebo si tě podám znovu a

vymlátím ti těch pár posledních zubů, co ti ještě v hubě zbyly.“

Lazear chvíli zachmuřeně civěl kamsi před sebe. Koutky úst zkřivil v trpkém úšklebku a vůbec vypadal, že

si jej Bůh vyvolil jako nebohého mučedníka, který musí nést těžký kříž. Nakonec vzdychl.

Sam ho nakopl do zadku. Začínal ztrácet trpělivost. „Je to takhle lepší? Osvěží ti to paměť?“

„Ale nic jsem vám neřek. Kdyby zjistili, že jsem mluvil, sejmuli by mě. Okay? Zabili by mě, chápete?

Zrovna tak jako vás.“ „Mluv už, do hajzlu!“

„Konzumu patří všechno, co měli dřív negři. Zadlužej se tam, zpozdí se se splátkama nebo s úrokama,konzum jim zabaví, co mají, a tak to jde dál. Všichni patřej konzumu. Jednou jsem slyšel negry, jak si otom vyprávějí.“

„A dál?“

„Co dál? Musí si to odpracovat! Pracujou jako votroci. Nikam nesmějí, mají zakázáno se s někým bavit,prostě to mají na doživotí! Nemůžou dělat vůbec nic. Ztvrdli tam a dělají jen za kus žvance.

Čas od času nějakýmu negrovi otrne a zkusí v noci zdrhnout. Někomu se to povede, někomu zase ne.Tahle rodinka prostě neměla kliku a spolkla ji řeka. Možná je to tak pro ně lepší.“

„Panebože,“ zachroptěl Sam a snažil se potlačit nutkání ke zvracení.

JAK se o nich dozvěděli?

To bylo sice Samovi záhadou, faktem však zůstávalo, že je už čekali. V Thebesu se prostě nejspíš ví ovšem předem.

Starý rozhrkaný člun se konečně dokodrcal k přístavišti, kde ho Lazear uvázal. Šerif Leon Gattis už tam na

ně čekal se čtyřmi policisty. Všichni měli na sobě uniformy a byli po zuby ozbrojení. Za jejich zádynervózně podupávali a přešlapovali zpěnění koně. Samovi skupina jezdců připomínala výjev z Apokalypsy.

Nijak se tím ale nenechal vyvěst z míry.

„Šerife,“ rozkřikl se na Gattise ještě ze člunu, „měl byste své lidi okamžitě poslat pátrat po řece dolů! Párkilometrů po proudu se převrátil nějaký člun s černochy a není jisté, jestli se všichni utopili! Budetepotřebovat silné baterky, protože než se tam dostanete, bude nejspíš…“

„Nemáte pocit, že jsme se spolu na něčem dohodli, pane Vincente? Měl jste přece opustit město a užnikdy se za žádných okolností nevracet. Za těchto podmínek jsem já byl ochoten upustit od vyšetřovánívaší osoby ve věci maření úředního výkonu a pobuřování.“

„Šerife, já jsem se nevrátil, abych si s vámi poklábosil. Tam dole jsou možná v sázce lidské životy!

Pochopte přece, proboha, že jde o čas! Pošlete už konečně svoje lidi pátrat po té mizerně řece! Nějakéčluny tu přece máte, když žijete u vody. Tady už nejde o nějakou lapálii, ale o bezpečnost občanů!“

„Pane Vincente, vy musíte trpět nějakou utkvělou představou. Nevěděl jsem, že se v Arkansasu rodí takoví pomatenci. Slyšel jsem, že je to docela příjemný stát, ale teď vidím, že zdaleka ne všichni jehoobčané mu dělají čest.“

„Šerife, trvám na tom, že…“

„Pane Vincente, já nebudu své muže posílat někam na řeku kvůli pátrání po negrech, kteří se rozhodliuprchnout. Jsou tam nebezpečné a silné proudy a za chvíli padne mlha. V ní pak člověk na řece brzy ztratí

orientaci, a než se naděje, je problém na světě. Nevím, proč bych měl bílé posílat do stejného svinstva,do jakého se ti černí dostali vlastní vinou.“

„Panebože, mluvíme přece o lidských bytostech!“

„Když si vyrazí do divočiny těsně před západem slunce, dobře vědí, do čeho jdou.“

„Šerife,“ ozval se pobaveně jeden z policistů, „vsadím boty, že to byli Jimmy, Glory a ta jejich famílie.“

„Jimmy nikdy nestál za nic,“ prohlásil další. „Co já pamatuju, byl vždycky samý problémy. Nakonec ještě

utopí Glory i s fakanama, zmetek jeden.“

„Ráno to tam zajedeme prověřit.“

„Šerife,“ naléhal Sam zoufale, „mám to snad pochopit tak, že teď neuděláte nic? Vůbec nic? Co když tamnějaké dítě…“

„O žádné dítě si nedělejte starosti, pane Vincente. Všechny už jsou mrtvé. Když někdo utíká před svýmipovinnostmi a zodpovědností, pustí se do nesmyslně hazardního kousku a neuváženě riskuje, pak musípočítat s tím, že za to zaplatí vysokou cenu. Obvykle tomu tak bývá. Jimmy tu dlužil peníze. Měl zůstatjako muž a odpracovat si svůj dluh. On se ale namísto toho rozhodl před ním uprchnout.“

„Musím vás na něco upozornit, šerife. Pokud neuvidím z vaší strany vůbec žádnou snahu o zajištěníbezpečnosti obyvatelstva, budu nucen osobně to ohlásit guvernérovi státu Mississippi a…“

„To je fór!“ zachechtal se jeden z policistů. „On pojede do Jacksonu a bude tam tomu trulantovi vykládat

o utopeným negrovi!“

Ostatní se začali ironicky pochechtávat.

„Pane Vincente,“ ozval se znovu šerif, „povídejte si, co se vám zlíbí, kde chcete. V Jacksonu jsou ovšem

zodpovědná místa přesvědčena, že tu svoji práci děláme dobře. Zvládáme vzpurné negry… nebo ani netak my jako spíš věznice. Staráme se, aby tu fungoval státní aparát, plníme si své povinnosti přizajišťování pořádku a já jsem na to hrdý. Nyní musím znovu opakovat, že jsem vás upozornil, abysteopustil město.“

„Pane Leone,“ zabrebtal nečekaně Lazear, „nevyhánějte nás teď na noc. Za tmy se na řece nevyznám.Skončíme jako ti negři.“

V tu chvíli jako by se v přístavišti rozproudily tři na sobě vzájemně nezávislé rozhovory. Policisté se dálkochali zjevně velice humornou představou, jak Sam míří se stížností do hlavního města státu. Lazearzoufale přesvědčoval šerifa, aby je neposílal na noc na řeku, jíž se za tmy bál víc než za dne. Sam se pakdál dožadoval zahájení akcí na záchranu oné nešťastné rodiny.

Šerif nakonec hrábl do pouzdra na opasku, vytáhl těžký revolver a vypálil jedinou ránu do vzduchu, abyvšichni konečně zmlkli. Ozvěna výstřelu se dunivě šířila nad řekou a odrážela se od stěny lesa i od chatrčí.

Když se pozornost všech přítomných soustředila na statného muže s revolverem v ruce, zavládlo kolemnaprosté ticho.

„Všichni se okamžitě vraťte ke své práci,“ nařídil šerif svým podřízeným. „Ty zůstaneš tady, starouši, a tukocábku necháš uvázanou. Zmizíš hned, jak se rozední, a jestli ne, tak tě bude mrzet, žes nevyrazil už vnoci. Pokud jde o vás, panáčku z města, vy si vlezte zpátky na ten vrak a ať vás ani nenapadne páchnoutmi nohou na půdu mého okresu. Jestli to zkusíte, pište si, že vám po mně zůstane trvalá památka. Tubudete moci ukazovat u vás v Arkansasu a všem vykládat, že to máte kvůli bandě utopených negrů. Tím pro mě celý tenhle případ končí a už se o něm nehodlám za žádných okolností bavit.“

„Děláte obrovskou chybu, šerife.“

„Jede, ty tady zůstaneš a budeš ty dva hlídat, aby se necourali, kde nemají. Jakmile se rozední, postarášse, aby vypadli. Jestli budou dělat nějaké problémy, máš volnou ruku. Já se jdu konečně navečeřet.“

Policista, jehož šerif oslovil, opustil hlouček svých kumpánů a zamířil ke člunu. Byl to postarší, mohutněstavěný chlapík. Opasek měl ověšený hned třemi zbraněmi. Z jeho tupého výrazu Sam usoudil, že je tenčlověk schopen vzít šerifův rozkaz naprosto doslova a že s ním bude těžká domluva. Obušek by nejspíšpřišel ke slovu dřív, než by si jeho majitel vyslechl nějaké rozumné argumenty.

Jed si odchrchlal a hlučně si odplivl do vody. Plivanec rozstřílel kalnou vodu jako oblázek.

„Bez obav, šerife,“ prohlásil pak. „Já se o ty dva postarám, nemusíte si dělat starosti.“

KDYŽ Sam procitl, byla ještě tma. Konečně se rozhodl.

Trvalo mu dost dlouho, než ke svému rozhodnutí dospěl, a stálo jej to hodně přemáhání. Musel se vnitřněvyrovnat s důsledky, o nichž věděl, že se jim nevyhne. Byl si plně vědom, že si říká o problémy, které

mohou ovlivnit celý jeho život a mohly by se mu stát osudnými.

Bylo mu však již jasné, že by dál nemohl v klidu žít a někde v Arkansasu předstírat, že zastupuje právo ařád, kdyby připustil, aby o pár stovek kilometrů dál bujel tenhle vřed na tváři Země, aniž by se někdonepokusil ho vyříznout.

S Thebesem se musí zatočit, v tom měl naprosto jasno.

Nějak to určitě půjde. Postupně mu v hlavě uzrál plán. Podařilo se mu jej sestavit s takovou logikou adůkladností, že si byl téměř stoprocentně jist úspěchem. Bude muset sestavit skupinu uznávanýchjižanských státních návladních, co nemají máslo na hlavě, pár jich znal, a začít velice pečlivě zjišťovat a

shromažďovat důkazy. Ty budou shrnuty v nezpochybnitelné písemné zprávě. Kopie tohoto dokumentubudou pak předány zástupcům uvážlivě zvolených novin, jež se závěry této samozvané komise vyrukují vden, kdy s nimi bude seznámen guvernér státu Mississippi, předseda jeho sněmovny, dva místní senátoři,pět kongresmenů, a aby byla publicita úplná, možná dokonce samotný Harry S.Truman nebo nějaké jinévelké zvíře z Bílého domu.

Všechno se bude muset provést poctivě a podle zákona. Bude třeba pracovat uvážlivě a postupně,přičemž každý krok bude muset být dokonale načasován. Sam věděl, že musí při uskutečňování svéhoplánu zůstat oběma nohama na zemi a starat se hlavně o to, aby výsledný materiál byl natolik kvalitní, žeho nepohřbí jižanské politické pletichy a místní čachry. Snil o tom, že probere z letargie i řadové Jižany,dělníky z mlýnů i farmáře, zemědělské nádeníky i prodavače, politické aktivisty a dokonce třeba i ženské,jimž nikdy nedokázal odpustit, že se v těch nejvypjatějších okamžicích uchylují k slzám. Představoval si,že v Jižanech vzkřísí ducha Konfederace. Lidé, jimž v žilách koluje krev bojovníků od Peahawk Ridge,Gettysburgu a Antietamu, se přece nenechají dlouho obelhávat! Zdědili po slavných předcích vůli udělat si

mezi sebou pořádek, jen potřebují správné vedení, přesvědčoval Sam v duchu sám sebe. Postačí jepřesně nasměrovat a oni už s Thebesem zatočí sami. Na světě bude hned o jedno hnízdo zla méně.

Právě tak jistě však věděl, že začít bude třeba písemným důkazem.

Bez papíru, který bude černé na bílém vypovídat o místních hrůzách, je všechno jen bublina, jež praskne,jakmile se do ní šťouchne. Musí získat hmatatelný důkaz zla, které je tu pácháno a které je třebaokamžitě zastavit.

Něco získat musí, to Sam věděl a bylo mu jasně, že jinudy cesta nevede.

Musím se dostat do toho jejich konzumu, pomyslel si.

To je ale šílenství, napadlo jej vzápětí. Konzum je v důkladně střežené věznici a jen tak lehce svátajemství určitě nevydá. Kromě toho je dobré dva kilometry odsud a cestu lesem vůbec nezná. Ze všehonejhorší však je, že on rozhodně není typ na vloupání. Byl přesvědčen, že bude dopaden, a vůbec

nepochyboval, že by se tím ocitl ve vážných potížích.

Znovu se hluboce zamyslel. Došel k závěru, že potřebuje pomocníka. Někoho, kdo na sebe vezme rizikospojené se získáním potřebného dokumentu.

Pak si vzpomněl na tu stařenu, v jejímž kurníku nocoval. Zpočátku jí sice nerozuměl ani slovo, ale když se

do její výslovnosti pozorně zaposlouchal a zvykl si na rytmus její řeči a zkomolená slova, nakonec se s nídorozuměl. To ona mu jako první řekla o existenci konzumu. Té je určitě jasné, že tu není něco vpořádku. Jistě chápe zločinnost místního systému, který uvrhuje občany do dluhů, aby pak pracovalizadarmo nebo za almužnu ve prospěch nějakých diktátorů. Ti díky této otrokářské državě nemajíprakticky žádné výdaje a jen shrabují zisky. Železný systém udržovaný jedině násilím tak plní kapsy jehopředstavitelů.

Ta stařena určitě nějaký písemný doklad týkající se existence konzumu má. Sam si vzpomněl na jejísešlou vrásčitou tvář a divoké číhavé oči. Napadlo ho, že stará černoška je ve městě možná poslední, kdose nenechal zlomit. Věděl, že u černochů autorita a moc často naráží na sílu vnitřního vzdoru. Tahlestařena je nejspíš natolik inteligentní, zkušená a nebojácná, že odolala i tomu místnímu vymývání mozkůa peněženek.

Sam zamžoural do tmy a pak se podíval na hodinky. Bylo těsně před čtvrtou hodinou ráno. Pokud by semu podařilo projít kolem té gorily v přístavišti, mohl by být do půl páté u stařeniny chýše a v pět by mohlbýt zpátky. Než je odsud vyženou, mohl by mít dokument, na němž by se už dalo stavět dál. Jinak anijako právník postupovat nemůže. Potřebuje písemný doklad. Hmatatelný důkaz. Pokud tedy nějaký

existuje.

Nadzdvihl se na dece natažené na přídi člunu a opatrně si obul boty. Ačkoliv bylo teplo, zvedl sako, kteréměl složené pod hlavou místo polštáře, a oblékl si je, aby jeho bílá košile nesvítila do tmy. Potichu vstal apomalu se plížil po palubě. Na okamžik zůstal stát, aby se zaposlouchal do stařeckého pochrupování.

Lazear ležel u kormidla v poloze, v níž si podle Samova názoru nemohla žádná lidská bytost pořádněodpočinout. Stařec však spal jako dřevo. Zvuky, které přitom vydával, sice nesvědčily o nejlepším stavujeho dýchacích cest, zdálo se však, že ho to nikterak netrápí. Sam byl přesvědčen, že se do rána jen tak

nevzbudí.

Pomalu a obezřetně vystoupil z člunu na přístaviště a zjistil, že policista, který je měl hlídat, se kamsi

vytratil. Pochopitelně, pomyslel si, nejspíš se šel někam zabavit. Hlídat celou noc ho nemohlo bavit. Určitě

bude v nějakém špinavém bordelu s černou holkou. V tomto přesvědčení jej utvrzoval dojem, jímž na něj

zapůsobili všichni místní policisté. Vypadali, že přes den černochy s chutí pronásledují těminejbrutálnějšími způsoby, ale v noci že dokáží ocenit přínos společného soužití.

Sam vyšel svah nad přístavištěm a vykročil onou pochybně vyhlížející hlavní třídou, kterou znal dosud jenza denního světla. S hlavní ulicí to mělo jen málo společného. Viděl pouze výklady se staženými roletami,za nimiž možná kdysi bývaly rušné obchody s byty majitelů, dnes však mnohými z nich prorůstalo borové

houští. Snažil se vzpomenout si, kudy má jít dál. Thebes sice nebyla žádná metropole protkaná širokými

ulicemi i úzkými postranními uličkami, v nichž by člověka mohlo potkat nečekané překvapení nebo kde bybylo možné se ztratit, ale ve tmě Samovi připadalo všechno jiné. Kvůli tmě se navíc nemohl orientovat navětší vzdálenost. Hospodu, kde se setkal s těmi dvěma nevrlými chlapíky, však zahlédl a vzpomněl si… ne,

k chatrči té stařeny se dostal až potom, co se zastavil tady. Proč jen si nedával větší pozor na to, kudyjde? Tehdy mu to nepřipadalo důležitě, ale nyní by se mu hodilo, kdyby se dokázal orientovat rychleji.

Nakonec se však přece jen rozhodl. Pokusil se představit si jakousi trojrozměrnou mapu Thebesu tak, jaksi město pamatoval ze včerejška a předvčerejška. Minul hospodu, zahnul do uličky a vykročil mezitemnými sruby kupředu. Sem tam zaslechl zvuk nasvědčující, že se kdesi ve tmě honí či perou psi. Občasse ozval i štěkot, převážně však bylo slyšet natřásání slepic na hřadech kurníků a někdy jejich vylekané

kdákání ze spaní. U jiného srubu zase Sam zjistil, že v Thebesu se venku potulují prasata i v noci. Domácí

zvířata však byla také to jediné, co Sam potkal. Pokud šlo o obyvatele Thebesu, neukázala se v ulicích

ani živá duše.

Noc byla teplá a jasná. Když Sam vzhlédl, viděl dosud temnou noční oblohu posetou hvězdami. Vkorunách borovic ševelil lehký větřík přinášející úlevu po palčivém vedru, jež tu panovalo ve dne. Vůněborové pryskyřice a jehličí ho provázela na každém kroku. Nyní, když milosrdná tma halila zaneřáděnost a

zpustlost celého Thebesu, napadlo Sama, že by si možná dokázal i namluvit, že je v docela příjemnémměstečku uprostřed borových hájků.

Konečně došel k domku, kde bydlela ta stařena. Byl si jist, že se nespletl. Domek stál dál od ostatních atéměř jej obklopovaly stromy. Sam jej poznal právě podle umístění. Když si jeho oči přivykly na tmu, ježbyla mezi borovicemi ještě hlubší, popošel dalších několik kroků a rozeznal i kurník, v němž strávil rušnounoc ve společnosti hejna slepic a nevrlého kohouta. Když však uvážil, s kým se setkal potom, museluznat, že tato společnost byla podstatně příjemnější.

Plížil se jako duch stále blíž. Rozhodně nestál o to, aby někdo zjistil, že ten bílý právník ze severu, který setu potlouká, navštěvuje pod rouškou tmy místní občany. Pro tu stařenu by to znamenalo jen problémy.

Dveře nebyly zamčené. Sam vklouzl dovnitř a zůstal na chvíli nehybně stát. Musel počkat, až si jeho očipřivyknou na temnotu, jež v chýši panovala.

Když konečně rozpoznal překážky, na něž by mohl při chůzi narazit, vykročil směrem ke dveřím, za nimižtušil ložnici. Opatrně se vyhnul kamnům uprostřed hlavní místnosti i těm několika kouskům chatrnéhonábytku, aby nenadělal hluk. Připadal si v tu chvíli jako zloděj.

Rychle však nepříjemný pocit zaplašil a v duchu sám sebe přesvědčoval, že se jen snaží zajistitspravedlnost a stará se, aby byl v téhle Sodomě opět zaveden pořádek.

Nakonec si však musel poctivě přiznat, že je hlavně vyděšený běloch, který se odhodlal k boji s něčím, cosám dost dobře nechápe.

Když přistoupil k lůžku, začal si lámat hlavu, jak ji vzbudit, aby hned nezačala ječet a nezburcovala celéokolí včetně místních policistů.

„Paní,“ zašeptal tlumeně.

Nic.

„Madam? Madam, probuďte se, prosím. To jsem já, Sam, potřebuji s vámi mluvit.“

Tentokrát na ni promluvil poněkud hlasitěji, ale stále se mu nedařilo stařenu vzbudit.

Sam se tedy sklonil nad lůžkem, kde spíš tušil, než viděl schoulené drobné tělo, a jemně se dotklstařeniny paže. „Matko… matko, prosím vás, vstávejte.“

Stařena se však ani nehnula.

Teprve nyní si Sam uvědomil, co je tu cítit. Vzápětí rozpoznal i přes pokrývku jakousi nepříjemnou

vlhkost.

Ucukl, ale věděl, že nemůže odejít, dokud nezjistí pravdu.

U lůžka našel svíčku i krabičku zápalek. Sotva škrtl o pelest, okamžitě plamínek schoval v dlani v obavě,že bude vidět široko daleko. Přiložil hořící zápalku ke knotu svíčky. Plamínek se zatřepotal, ale rychle serozhořel. I nyní Sam zakryl planoucí svíčku dlaní, aby nebudil pozornost okolí, přistoupil ještě blíž k lůžku

a odhrnul pokrývku.

Naskytla se mu hrůzná podívaná. Stařena měla lebku rozbitou téměř k nepoznání. Ložní prádlo bylozčernalé krví smíšenou ještě s nějakou odpornou šedavou hmotou… Oči měla mrtvola obrácené v sloup ajedno bylo nárazem vystouplé z důlku. Bělma byla zarudlá krevními výrony způsobenými smrtícímúderem. Zatím bylo naštěstí příliš chladno, než aby se tu objevily mouchy, ale Samovi bylo jasné, že porozednění se tu vyrojí v mračnech.

Díky své práci byl na podobné odporné zážitky zvyklý, ale stejně zalapal s hlasitým zasípáním po dechu.

Ježíšikriste, pomyslel si. Kdo to mohl…

Vtom se v okně zableskly světelné kužele několika baterek. Vzápětí se světla objevila i na druhé straněchatrče. Téměř současně se kolem Sama vyrojili muži, jež ve tmě sice nepoznával, ale vrzání vysokýchkožených bot a opasků mu bylo nepříjemně povědomé.

„Tak teď jste ale opravdu v průseru, pane Vincente,“ prohlásil šerif Leon Gattis. „Chlapi, dejte tomuYankeejovi klepeta. Vraha se nám naštěstí podařilo dopadnout hned na místě činu.“

KNIHA DRUHÁ

Earl na cestě

EARL přiložil k očím dalekohled, a jak pomalu zaostřoval, město před jeho očima začínalo nabývatjasnějších obrysů. To, co viděl, v podstatě odpovídalo jeho očekávání. Nepřekvapil jej špinavý zapadákovzarostlý borovicemi a plný bahna ani zničené nábřeží, trosky pily a chátrající obytná část připomínající spíš

město duchů.

Brzy si všiml i mužů na koních. Nakonec jich napočítal osm. Jediným pohledem ocenil výbornou kondicizvířat, ale pak se již věnoval jen jezdcům v tmavých uniformách. Z jejich chování, celkového vzezření idržení těla nebylo těžké pochopit, že jsou tu pány nad vším a nad každým. Sledoval je, jak projížděliměstem, a neušel mu děs občanů, které zastavili, aby se jich na něco zeptali. Vypadalo to, že v Thebesuse nejspíš nestává, že by si policista jen tak s někým poklábosil. Tady asi každé setkání se strážníkem

znamená automaticky problém, pomyslel si.

Earl už se rozhodl, jak bude postupovat. Ze všeho nejdřív si chtěl připravit podrobný plán.

Ležel v houštině na opačném břehu řeky. Od města jej dělilo přibližně sto metrů. Číhal tam už celé hodiny

a dokonale zaostřeným dalekohledem sledoval prostor před sebou. Neustále si dělal poznámky donotesu. Mapku města měl již téměř hotovou. Zaznamenal do ní i časy střídání jízdních hlídek, popisjednotlivých policistů i jejich trasy. Ke každému ze strážníků si zapsal stručnou charakteristiku.

Brzy ráno viděl vycházet z domků značný počet černošek. Earla napadlo, že to budou vězeňské kuchařky,uklízečky a švadleny. Předpokládal, že kromě těchto povinností se místním bílým mocipánům starají i ouspokojování tělesných potřeb. Už v noci si všiml, že se jezdci zastavují u některých chýší a opouštějí jevždy přibližně po hodině. Nezatěžoval se spekulacemi o podrobnostech toho, co se dělo uvnitř.Předpokládal, že místní ubožačky nejspíš ani nemají jinou možnost, než se podvolit. Moc se toho tadynezměnilo, pomyslel si. Už se nedivil, že spousta dětí, které v ulicích zahlédl za denního světla, má pleťspíš čokoládovou než černou.

Earl zvolil úplně jiný postup, než pro jaký se rozhodl Sam. Nebyl ostatně zvyklý jednat v rukavičkách jakoprávník. Vůbec nepředpokládal, že tu existují nějaká zákonná pravidla, takže ani nepočítal s tím, že bymohl dospět k jistým výsledkům dotazováním a očekáváním rozumných odpovědí. Nedělal si iluze osystému, který v Thebesu panuje. Sice už dlouho sloužil u policie, ale duší byl stále mariňák. Každéneznámé území proto vždy považoval za nepřátelské, dokud se neprokázal opak. Podle toho také jednal.

V den, kdy se měl Sam vrátit, zatelefonoval Earl Samově manželce. V tom, nač se bude ptát, měl předem

jasno.

„Ne, Earle, ještě se neozval,“ odvětila hned po prvním dotazu. „Už mi to začíná dělat starosti. Neměla

bych se obrátit na policii?“

Earlovi se to moc nezdálo. Nikdo nemohl s jistotou říci, jak se zachovají strážci pořádku v zaostalých azapadlých končinách Mississippi.

„Domluvili jste se tak?“ „Nic takového nepovídal.“

„V tom případě bych raději počkal, Mary. Víte přece, jak Sam nesnáší zbytečný rozruch.“

„Už je to ale dost dlouho, Earle. Ta práce by mu takovou dobu zabrat neměla.“

„Víte, Mary, na takovém maloměstě se nedá předvídat, jak tam funguje místní správa. Já si myslím, že

tam v těch bažinách jde všechno mnohem pomaleji.“

Pak Earl zavolal Samově dobré přítelkyni Connii Longacreové. Dobře věděl, že je mezi těmi dvěma

důvěrný vztah, ale neznal podrobnosti a ani se po nich nepídil.

„Connie?“

„Earle, už se vám ozval Sam? Začínám o něj mít strach.“

„Neozval, Connie. Napadlo mě, že byste o něm mohla mít nějaké zprávy vy.“

„Nezavolal ani jednou, Earle, a to zrovna Samovi není vůbec podobné. Co bychom…“

„Já už něco vymyslím.“

„Earle, já…“

„Nechte to na mně, Connie.“

Ani tím však Earl s telefonováním neskončil. Zavolal ještě náčelníkovi dálniční policie státu Arkansas

plukovníku Jenksovi. „Co je, Earle?“

„Pane, potřeboval bych si vybrat starou dovolenou. Odkládám to už pět let po sobě. Teď bych sipotřeboval vyřešit nějakou soukromou záležitost a ta dovolená by se mi na to hodila. Byl bych vám mocvděčný, kdybyste mi mohl vyhovět.“

Plukovník si Earla oblíbil už dávno stejně jako každý, kdo se s ním seznámil v dobrém. Ti, kdo ho poznali z

opačné stránky, se ho báli a zároveň ho nenáviděli. Plukovníkovi bylo jasné, že pokud se vyskytlo něco,co dokonce i Earl považuje za problém hodný pozornosti, bude řešení takové záležitosti vyžadovat nějakýčas. Earl po svých nadřízených jen zřídkakdy něco chtěl. Patřil k tomu druhu nadšenců a bláznů, kteříslužbě obětují všechno a jejich šéfové si na to velice rychle zvyknou.

„Já to s personálním vyřídím, Earle. Nějaký čas to tu snad bez vás zvládneme.“

„Děkuji, pane. Jsem vám zavázán.“

„Nemáte mi zač být zavázán, Earle. Dobře víte, že na to máte víc než nárok.“

Plukovník vyslovil svatou pravdu. Earlovi se za celou dobu, co sloužil u dálniční policie státu Arkansas,nedalo absolutně nic vytknout, ba právě naopak. V jeho služebních záznamech se objevovaly pouze pochvalné zmínky. Problém spočíval v tom, že pracoval snad až příliš tvrdě a byl k sobě přísnější než kostatním. Nikdy by si neodpustil sebemenší nedbalost, nespravedlnost nebo opomenutí, ať už se to týkalo

osobního života nebo služby. Jako by to vyznamenání, jež si za války vysloužil, považoval za nějakýzávazek, jenž ho nutí chovat se neustále jako stoprocentní muž, který je tohoto ocenění hoden. Pokudtomu tak skutečně bylo, každý, kdo Earla znal, si mohl být jist, že závazku dostojí, i kdyby jej to mělo stát

život, ale právě tak jisté bylo, že o tom nikdy s nikým na světě nepromluví.

Když si Earl zařídil dovolenou, čekala jej podstatně větší nesnáz. Tu představovala Junie. Nakonec se všakukázalo, že to bude jednodušší, než čekal. Když jí řekl, že nebude několik dní doma, nemusel být žádný

psycholog, aby poznal, jak celá zvadla.

„Ty jedeš do té svinské války, viď?“ spíš konstatovala než se zeptala. „Jsi do válčení celý blázen. Stejně už

tady nemáš stání.“

„Na to můžeš klidně zapomenout,“ odvětil překvapený Earl. „O válku tady vůbec nejde. Já už bych dneska

pány u odvodu nezajímal. Jsem pro ně moc opotřebovaný.“ Teprve pak manželce vysvětlil, že bude pryčskutečně jen několik dní, protože musí zajet do Mississippi a poohlédnout se tam po Samovi, který semožná dostal do potíží.

„Do jakých ten by se mohl dostat potíží, prosím tě? On, který by se vykecal třeba z pekla?“

„No, z pekla možná jo, ale třeba tam narazil na něco ještě horšího. Rozhodně se tím ale nemusíš trápit.“

Věděl, že vyhrál. Daleko větší hrůzu měla Junie z toho, že ho posedne neodbytná touha vydat se za svými

mariňáky, kteří už zase válčí, jenže tentokrát v Koreji. Věděla, že psal kongresmenům i svému bývalémuveliteli, a obávala se, že se dříve nebo později najde nějaký šílenec, který ho vezme zpátky do armádybez ohledu na zranění utržená v té poslední hrozné válce. Svým způsobem se jí nejspíš ulevilo, že vyrážíjen do Mississippi.

Když vyřešil i tento problém, zbývalo Earlovi telefonicky zařídit pár věcí na cestu a pak už měl před seboutelefonát poslední. Rozhodl se vyřídit jej z automatu. Zavolal svému kolegovi Wilburu Forebushovi, kterýsloužil v hodnosti poručíka u státní policie. Řídil tajné pátrací akce, jichž začínalo být zapotřebí čím dál tím

víc, protože podsvětí rozhodně neusínalo na vavřínech a jeho stále rozmanitější činnost se těšiladokonalému technickému a finančnímu zázemí. Earl už by ani nespočítal, kolikrát si s Wilburem za těchpár let po válce vyrazili na kachny do zatopených rýžových polí.

Earl Wilburovi vysvětlil, co od něj potřebuje, ale důvod mu neprozradil.

Protože však mezi nimi panovala naprostá důvěra, Wilbur se na nic nevyptával.

„Jasně, Earle, ale jestli se dostaneš do průseru, koukej se včas ozvat. Neboj se, že bych tě v tom nechal.“

„Já vím. Jen nechci, aby se ode mě dala vystopovat i moje rodina, když vlastně vůbec nevím, do čeho

jdu.“

„Rozumím. O všechno se postarám. Stačí, když ti to pošlu zítra ráno?“

„Úplně.“

Ráno pak Earl skutečně kurýrní zásilkou obdržel balíček, v němž byl řidičský průkaz s jeho fotografií. Bylod pravého dokladu k nerozeznání, ale zněl na jméno jakéhosi Jacka Bogashe z Little Rocku. Kroměřidičského průkazu dostal od Wilbura ještě kartu sociálního pojištění, strojnický průkaz a několik dalšíchdokumentů. Samozřejmě že žádný Bogash nikdy neexistoval. Jednalo se o vysoce kvalitní padělky, určené

ke krytí příslušníků tajných operačních policejních týmů v akci. Jejich pravost by dokázaly zpochybnitpouze testy v laboratořích FBI.

Když se Earl ujistil, že nové doklady jsou skutečně k nerozeznání od pravých, vydal se konečně na cestu.Do Pascagouly jel autobusem. V batohu měl kromě všech dalších potřebných věcí i pětačtyřicítku ještě zválky. Nezapomněl ani na opakovačku Winchester 95, kterou si vezl i s ochranným pouzdrem. Oblékl silovecký úbor do drsných podmínek, a když si nasadil měkký plstěný klobouk, nikdo by nepochyboval, ževyráží na sraz s přáteli, kteří vyznávají stejnou zálibu. Puška nikoho nepřekvapila. Na Jihu patřila k cestovní výbavě snad odjakživa. V autobuse se věnoval především pozornému studiu všech map, jež semu podařilo sehnat. Zvlášť užitečná a podrobná mu připadala ta největší z nich, a ačkoliv pocházela zosmatřicátého roku, Earl se na ni soustředil a snažil se vštípit si ji co nejdůkladněji do paměti.

V Pascagoule jeho cesta nekončila. Pokračoval autobusem dál. Netrvalo dlouho a po několika zastávkáchbyl jediným bělochem v celém voze. Tak dojel do zapadlého a ospale vyhlížejícího městečka Benndale,kde si nakoupil nějaké zásoby na další cestu a začal pátrat po loveckém průvodci. Lovecká sezónasamozřejmě ještě ani zdaleka nezačala. Když se s touto námitkou při pochůzkách městečkem setkal, vždy

argumentoval tím, že to samozřejmě ví, ale dělá jen průzkum pro několik boháčů, kteří si chtějí přijetzalovit. Tvrdil, že shání dobrý revír, kam by své klienty mohl na podzim zavést a umožnit jim lov jelenů.Nakonec jej poslali k nějakému McTyeovi, staříkovi nuzáckého zevnějšku, který byl ochoten vzít jej kánoípo řece Pascagoula nahoru a dál po řece Leaf. Earl ochotně souhlasil.

Plavba bažinatou řekou Pascagoula proběhla bez jakýchkoliv mimořádných událostí. Pak ale Earl staříkapřekvapil oznámením, že změnil plán. Prý nechce plout dál po Leafu, ale chce se nechat vysadit právětady, na soutoku Leafu, Yaxahatchee a Pascagouly. Přesvědčil svého průvodce, že půjde dál podél Leafupěšky, aby mohl pátrat po výskytu zvěře. Dohodl se se staříkem, že pro něj za týden přijede.

„Pane, tady nebejvá zrovna bezpečno,“ prohlásil starý McTye a svraštil vrásčitý obličej. „Jsou tady močálya v nich místa, kde se člověk prostě propadne a už ho nikdy nikdo nenajde. Taky jsou tu houštiny takhustý, že se možná proderete dovnitř, ale už nikdy se nevymotáte ven. A k tomu ty divoký a zrádnýproudy na řece… Vůbec nevíte, kdo všechno se tu motá. Můžou tu pořád ještě bejt Indiáni i polodivokýnegři, a ty se s váma mazlit nebudou! Občas tu bejvají problémy i se psama… s obrovskejma divokejmabestiema, co si nezadají s vlkem. Táhnou ve smečkách, a když narazí v lese na člověka, nedopadá to proněj vobyčejně nejlíp. Asi sedmdesát kilometrů na sever je lapák, a ten by tam určitě nestavěli, kdyby sevocuď dalo snadno zdrhnout.“

„Ujišťuji vás, že já se nehodlám dobrovolně vydávat na cestu do vězení. V lese ale nejsem poprvé, takžedoufám, že už to nějak zvládnu. Když se budu rozhlížet jen z kánoe, nejsem tady k ničemu. Chci najít azmapovat nebezpečné úseky kolem močálů, musím zjistit, kde jsou místa vhodná k táboření, potřebujinajít ochozy zvěře a porozhlédnout se, kde by se tu daly ulovit nějaké pořádné trofejní kusy, pokud tutedy vůbec něco takového máte.“

„Ale to víte, že máme… Jsou tu osmeráci a setkal jsem se i s většími trofejemi. No, vidím, že nemá smysl,

abych se pokoušel dál vás přemlouvat. Jenom abyste na tu svou tvrdou palici nedojel. Jak myslíte,chlapče. Pohřeb budete mít vy, ne já. Nemám něco vzkázat rodině?“

„Když budete tak laskav,“ odvětil vděčně Earl a na lístek ze zápisníku napsal adresu Jacka Bogashe z Little

Rocku. „Tohle vám tu nechám. Za týden se sem vraťte. Když mě tu najdete, nebude co řešit. Když tunebudu, je možné, že jsem se dal jiným směrem. Ani v tom případě si nedělejte starosti, pokud se vámpo nějaké době neozve policie nebo moje vdova. V tom případě jim ohlásíte, odkud jsem vycházel, abudete se za mě modlit, aby našli moje tělo.“

„Doufám, že víte, do čeho se pouštíte, šéfe.“

„Sám z toho nemám nejlepší pocit, jenže když se chce člověk dneska uživit, nezbývá mu nic jiného, než

riskovat. Když to ale vyjde, budu mít na chvíli vystaráno.“

Stařík si hlučně odplivl do vody, nechal Earla stát na břehu a zakormidloval zpátky do středu řeky. Earl jejještě chvíli sledoval, než mu člun zmizel za zákrutem definitivně z očí.

Když v bažinatě pustině osaměl, neztrácel dál čas. Vytáhl z pouzdra pušku a postupně vtlačil do nábojovéschránky v předpažbí čtyři náboje ráže .30-06. Rázným pohybem kliky závěru vrazil první náboj dokomory a zbraň zajistil.

Potom přišel na řadu kompas. Earl si nastavil azimut na východ, aby měl jistotu, že se přes území meziřekami Leaf a Yaxahatchee dostane zhruba po sedmi až osmi hodinách pochodu do vzdálenosti přibližnětřiceti kilometrů od Thebesu. Jeho prvním cílem byl břeh Yaxahatchee.

Když byl s těmito přípravami hotov, hodil si Earl batoh na záda a k opasku si připnul polní láhev.Zkontroloval si, zda má pistoli ráže .45 zajištěnou. Ačkoliv už nebyl v takové kondici, jako když sloužil u námořní pěchoty, díky náročné službě u dálniční policie a péči o fyzičku byl stále schopen zvládnoutznačnou tělesnou námahu, která jej čekala. Rychle zaplašil vzpomínky na akce na území okupovanémJaponci, aby jej přílišná opatrnost zbytečně nezdržovala, a vykročil. Snažil se jít pokud možno conejpřímějším směrem a neuhýbat z trasy. Jakmile opustil pobřežní močálovitou oblast, les ještě vícezhoustl a pod téměř neproniknutelnou klenbou borovic a křovin zavládlo nesnesitelné vedro. Netrvalodlouho a Earl měl košili úplně propocenou. Pot se mu začal hromadit i pod kloboukem. Rázovalstejnoměrným tempem celých pět hodin. Pozorně se vyhýbal zrádným bahenním propadlištím, ale vždydbal na to, aby se neodklonil od kursu na východ. Dopřál si krátkou zastávku, během níž rychle snědlporci tuňáka. Plechovku zahrabal, několikrát si lokl vody z polní láhve a vyrazil dál. Za soumraku došel nabřeh Yaxahatchee. V těchto místech se řeka přestávala klikatit a její koryto se postupně rozšiřovalo. KThebesu zbývalo přibližně třicet kilometrů divočinou zarostlou borovými lesy, jež by se neměly příliš lišitod těch, kterými se prodíral doposud. Další dvě hodiny Earl ořezával silné borové větve. Znovu muselocenit kvality univerzálního vojenského nože. Když větve očistil od kůry a suků, svázal si z nich vor. Hotov

byl až po setmění.

Ke spánku se uložil do spacího pytle. Ani jej nenapadlo rozdělávat oheň. Spal tak lehce, že byl v podstatěstále připraven se bránit, pokud by k něčemu došlo. Jistotu mu dodávala puška položená na kolenou.Přestože neusnul nijak tvrdě, dokázal si důkladně odpočinout. I v tom mu prospěly návyky získané unámořní pěchoty.

Ještě před rozedněním posnídal dalšího tuňáka a otevřel si i plechovku rajského protlaku. Obě prázdnékonzervy pak zahrabal. Když začalo svítat, spustil na vodu své vratké plavidlo a začal se bidlem odstrkovat

od břehu. Byl rozhodnut nepouštět se až ke středu řeky, aby měl možnost rychle se skrýt v houštináchsplývajících nad vodou, pokud by narazil na nežádoucí společnost.

Když se ocitl na dohled od Thebesu, bylo do setmění ještě daleko. Ke břehu uhnul jen ve chvíli, kdy zdálky zaslechl hukot silného motoru, který mu prozradil, že se blíží větší loď. Netrvalo dlouho a spatřilčlun vězeňské správy, který jezdil do Thebesu jednou týdně. Bylo to starší plavidlo dlouhé něco málo přes

deset metrů, poháněné parním motorem. Vezlo zásoby pro věznici a další nešťastníky odsouzené kvýkonu trestu v jednom z nejhorších nápravných zařízení široko daleko. Earl si loď pozorně prohlédldalekohledem. Na první pohled na ní nezjistil nic zvláštního. Pak jej ale zaujala velká bílá bedna, na nížrozeznal podivný znak tvořený červenými trojúhelníky rozloženými kolem kruhu stejné barvy. Zpočátku se

domníval, že je to jen zrakový klam a že je bedna označena červeným křížem. Když však důkladnězaostřil, zjistil, že zdravotnický materiál v té záhadné bedně nebude. Nikdy nic takového neviděl. Překreslil

si obrazec do notesu a rozhodl se, že si s tím zatím nebude lámat hlavu. Momentálně stejně nemělmožnost, jak té záhadě přijít na kloub.

Zvolil si výhodné pozorovací stanoviště, zalehl a dál už jen sledoval, co se děje na opačném břehu řeky,kde leželo město dosud opředené tajemstvím.

Brzy mu bylo jasné, že policejní stanice nebo strážní posádka nemůže být daleko od města ani od břehu.Poznal to z frekvence střídání hlídek i z rychlosti, s jakou se při střídání objevovali noví strážníci naodpočatých koních.

Nakonec si troufl odhadnout, kde stanice leží. Předpokládal, že bude umístěna na severozápad od jehostanoviště přibližně na polovině cesty mezi městečkem a věznicí, jež zatím jeho zrakům zůstala skryta.

Po chvíli už si byl svým odhadem stoprocentně jist. Štěkot psů, který se odtamtud nesl, byl víc než

výmluvný.

PSY slyšel zcela zřetelně.

Když nic jiného, řekl si v duchu s úlevou, tak alespoň nejsou volně vypuštění. Zjistil, že jsou ustájeni vkotcích umístěných v zadní části pozemku obehnaného drátěným plotem. Policisté si byli natolik jisti svoupřevahou, že s nimi vůbec nechodili hlídkovat kolem plotu. Neprováděli ani žádná jiná bezpečnostníopatření. Dokonce ani noční hlídky se tu zřejmě nekonaly. Připadali si tu zjevně jako svrchovaní vládci,jimž si nikdo nedovolí se postavit. Když je Earl sledoval, jak se klátí v sedlech jako otrokáři na plantáži,napadlo jej, že se musí cítit jako absolutní vladaři celé té šíleně říše, jejíž hranice tvořily bažiny, řeka aneprostupné lesy. Říše, jež se stala pro zbídačené černochy něčím daleko horším než jen obyčejnýmvězením.

Earl si pozorně prohlédl kotce pro strážní psy. Sledoval nepříliš mohutná, ale statná, šlachovitá, šeděskvrnitá a žíhaná zvířata. Zdálo se mu, že ve štěkotu neustávají snad nikdy. Jejich počet odhadl přibližněna dvacet. Nedal se zmást jejich hravostí, kterou psi mezi sebou v kotcích projevovali. Dobře věděl, že

jakmile by byli nasazeni na jeho stopu, neustali by, dokud by jej neobjevili. Ani se nepokoušel domýšlet,

co by následovalo, bylo mu však jasné, že by s ním slitování rozhodně neměli.

Psů se Earl bál. Když sloužil u námořní pěchoty, setkal se s jejich nasazením v akci. Posílali je dorozstřílených bunkrů vyhledávat dosud živé Japonce. Díky schopnosti psů odlišit vynikajícím čichemzraněného v bezvědomí od mrtvoly vypátrala zvířata prakticky každého nepřátelského vojáka, který zásah

bunkru přežil. Obvykle následovalo napadení, jež končilo Japoncovou smrtí. Earl mnohokrát viděl, jak psivytáhli krvácejícího a zmítajícího se nepřátelského vojáka z trosek bunkru či kulometného hnízda a zazuřivého vrčení se do něj pustili. Dodnes nezapomněl na zoufalou snahu oněch ubožáků krýt se předrozšklebenými psími tlamami. Nevzpomínal si, že by se někdo z nich zachránil. Přestože vůči Japoncůmjako nepřátelům cítil zuřivou zášť, to, čeho býval při dohledávání zraněných svědkem, mu bylo proti mysli.

Jen nerad vzpomínal na psí smečky, které se vrhaly na již bezbranné vojáky. Jejich krvácející rány vepsech vyvolávaly ještě větší zuřivost. Ze všeho nejvíc však Earla dráždili psovodi, kteří své svěřenceprovokovali k dalším útokům a surově se v krvavé podívané vyžívali. Někteří psi se po útoku zakousli adrželi, jiní po zákusu se svou obětí jen zatřepali, pustili ji a vrhli se na jiné místo. Earl zastával názor, žežádný člověk, ani úhlavní nepřítel, by neměl umírat takovýmto způsobem jen pro povyražení přihlížejícíhoa pro ukojení jeho brutálních choutek. Právě tak si byl jist, že psy, s nimiž se za války setkával, potká ponastolení míru nelítostný osud. Tušil, že budou utraceni, protože zvířata vytrénovaná k útočení na člověka

s cílem zabít neměla mimo válečné nasazení žádné upotřebení. Jak tehdy, tak i nyní si uvědomoval, že jej

tito psi vlastně chránili, ale stejně se při vzpomínce na otřesné zážitky nemohl zbavit mrazivého pocitu. Itentokrát se zachvěl. Na jisté věci prostě neměl žaludek.

Psi, které sledoval dalekohledem, mu připadali stejní jako ti, jež znal z války. Byla to sice krásná, výborněosvalená a elegantní zvířata, ale Earl tušil, že jsou již zkažená výcvikem prováděným surovci azaměřeným na jediné, na napadání bezbranných ubožáků. Svým způsobem mu tito psi připadali jakozosobněné zlo, kterým se místní správa podepsala na obyvatelstvu. Považoval to za zneužití poslušnostizvířat, která vykonávají to, k čemu jsou vychovávána svými pány. Sledoval dění v kotci, kde, jak zjistil,platil bez výjimky zákon silnějšího. Pravidla života smečky byla zřejmě stejně neúprosná jako mezi vlky vdivočině. Největší ze psů, statný hafan se šedě žíhanou srstí, vládl svým soukmenovcům s rozhodnostíhodnou lepší věci. Mladší a slabší psy dokázal ukáznit pouhým upřeným pohledem. Earla napadlo, že je to

podobné jako ve světě lidí. Právě kvůli tomu, co viděl, nikdy nestál o to, aby se směl stát členemjakékoliv smečky. Po chvíli spatřil staršího muže, který měl psy zřejmě na starosti. Připadalo mu, že se sesvými svěřenci sžil natolik, až se jim začal podobat. Pravý prostředník mezi světem zvířat a lidí, pomyslelsi Earl. Všiml si, že se jej ostatní policisté jaksi straní. Došel k názoru, že pokud budou psi nasazeni najeho stopu, povede je právě tento muž.

Stanici objevil za svítání. Stačilo sledovat stopy koňských kopyt. Budova, v níž policejní stanice sídlila, mupřipomínala spíš jezdeckou základnu. Byl to vlastně mohutný srub zbudovaný z těžkých klád. Earlanapadlo, že skutečnou policejní stanici by si v místních podmínkách, kde strážci zákona vykonávajíhlídkovou službu téměř výhradně na koních v doprovodu psů, ani nedokázal představit.

Celý areál policejní stanice tvořila hlavní budova, stáj a psinec. Vše bylo obehnáno vysokým plotem zostnatého drátu a obklopeno hustým borovým lesem. Samozřejmě že se do blízkosti areálu neodvážilnikdo z místních černochů. Možná že jsou ti psi speciálně cvičení na černé, pomyslel si Earl. Když si všimlpřístavku hlavní budovy, napadlo jej, že v něm budou cely pro zadržené. Tušil, že někde tam je Sam.Pokud se mýlí, je už jeho přítel na cestě do věznice. Jakmile se tam dostane, nebude možné jejosvobodit, jestliže si Earl nepřivolá na pomoc divizi mariňáků. Zůstal v úkrytu mezi stromy a sledovalpohyb policistů. Byli to samí statní chlapi, z nichž vyzařovala sebejistota a přesvědčení o neotřesitelnosti jejich pozice. Rutina tu sálala naprosto ze všech činností, jež se na stanici odehrávaly. Hlídková službazjevně probíhala podle jasně stanoveného řádu. Earl byl dostatečně blízko, aby zaslechl, jak policistéoslovují svého šerifa. Ještě nevěděl, jestli je „Leon“ jeho křestní jméno nebo příjmení, ale záhy pochopil,že se ten lamželezo těší všeobecné úctě a vážnosti. Když šerif již poněkolikáté nahlédl do přístavku scelami, získal Earl z jeho napjatého výrazu jistotu, že Sam je vězněn právě tam. Pochyboval, že by se šerif

osobně tak staral o nějakého obyčejného zadrženého.

To už mu bylo jasné, že se tam musí nějak dostat. Pozorně sledoval stanici, pátral po přístupových

cestách a lámal si hlavu, jak se tohoto úkolu zhostí.

Jedno věděl s určitostí, musí se podřídit směru větru, který bude roznášet jeho pach. Jakmile by jej ucítili

psi, začali by vyvádět. Tím by upozornili policisty, a ti by mohli začít čmuchat po okolí. Pokud by vypustilipsy, bylo by po všem. Earl nepochyboval, že by jej našli. Jeho mise by skončila. V lepším případě by bylzatčen a skončil tam, kde je teď Sam. Takhle si ale vyvrcholení své akce rozhodně nepředstavoval.

Už během noci si pozorně všímal větru. Zjistil, že těsně před svítáním mezi pátou a šestou ráno byloprakticky bezvětří. Věděl, že se ke stanici bude muset přiblížit z té strany, na niž není vidět ze psince, a že

bude muset postupovat hodně pomalu. Pokud se zpotí, psi jej ucítí. Bylo mu jasné, že proti jejich čichunemá sebemenší šanci. Na cizí pach by zareagovali tak, jak by jim velel instinkt prohloubený výcvikem.

Přestože byl navenek klidný jako na čekané, zmocňovala se jej vzrůstající nervozita. S takovou policejnístanicí, jakou nyní pozoroval, se ještě nesetkal. Za normálních okolností policisté bydlí se svými rodinamia do služby docházejí. Věnují se ženě a dětem, chodí do kostela i do kina, zkrátka mají i civilní život. Tihle

chlapi na něj však působili zcela odlišným dojmem. Tady žili policisté v lese izolováni ostnatým drátem achráněni psy. Uniformy, jež tu byly důkazem moci a symbolem strachu, snad vůbec nesvlékali. Earlovipřipomínali spíš okupační armádu na dobytém území než policejní pořádkovou jednotku.

Kromě toho mu připadali nezvykle mladí. Zřejmě byli dostatečně dobře placení, aby vydrželi tentokasárenský způsob života v lesích i vojenskou disciplínu, jež tu vládla. To Earla vedlo k přesvědčení, že tuexistují ještě jiné zdroje peněz než obecní kasa zbídačelého okresu Thebes County. Městečko zapadlé vbažinách, jehož jedinou fungující institucí je věznice, mohlo svým strážcům pořádku sotva nabídnoutzajímavé finanční ohodnocení.

Earlovi se to všechno líbilo čím dál tím méně. Divočina ovládaná po zuby ozbrojenými surovci na koních ase psy, kteří drželi Sama v zajetí a děsili obyvatele městečka, neskýtala valné naděje na jakoukoliv pomoc

zvenčí. Báječné vyhlídky, pomyslel si mrzutě.

EARL. se myl ve studené proudící vodě tak dlouho, dokud mu nezačala naskakovat husí kůže. Teprve paksi oblékl poslední čisté prádlo, které s sebou ještě měl. Věděl, že se za chvíli opět zpotí, ale spoléhal nato, že čisté oblečení nebude šířit pach jeho těla tak intenzivně.

Přesně v půl páté se připlížil k ostnatému drátu a pokračoval ve sledování. V přístavku s celami zářilomihotavé světlo svíčky. Někdo tam tedy držel noční službu. Earl si byl však jist, že strážce spí. Před sebouměl hlavní budovu stanice. Bránila mu ve výhledu na psinec. Namazal si obličej blátem, stejně jako todělával před akcí u námořní pěchoty, a svlékl si bundu. Byl rozhodnut jít do jámy lvové jen v kalhotách atmavé košili. Dostat se přes plot z ostnatého drátu nebylo zrovna jednoduché. Když se ocitl na druhéstraně, drobné oděrky a škrábance jej pálily jako čert. Tušil, že kapky krve psům jen pomohou přihledání. Jednodušší by bylo drát prostě přestřihnout, ale poškozený plot by hned po rozednění nejspíšzpůsobil poplach.

Zůstal ležet za plotem a pozorně se rozhlížel. Jeho jedinou zbraní byl námořnický nůž se začerněnoučepelí a rukojetí obalenou kůží. Byl připraven použít jej v případě krajní nouze při napadení psy. Zatímvšak nezaslechl ani štěknutí. Sám nevěděl, jak dlouho už vlastně leží a vyčkává. Když se stále neozývalyani lidské hlasy, ani zvuky probouzející se smečky, vstal a obezřetně vykročil.

Postupoval se smysly vybičovanými na nejvyšší míru, ale dával si dobrý pozor, aby nezrychloval. Bylrozhodnut vyhnout se i plížení nebo přískokům. Chtěl mít jistotu, že pokud jej někdo zahlédne z okna, bude mít dojem, že se jedná o někoho z posádky. Kráčel přes dvůr směrem k domu. Každým okamžikemčekal výkřik nebo rozkaz, aby zůstal stát, ale kupodivu bylo pořád ještě ticho. Místní strážci si byli očividně

jistí neproniknutelností svého opevnění.

Když obešel hlavní budovu a dostal se k přístavku, opatrně nahlédl dovnitř. Spatřil policistu, který klimbals hlavou na stole. V kamnech skomíral oheň. Za stolem pro službu byly umístěny tři cely. Dveře prvníchdvou byly dokořán, poslední cela však byla zavřená. Tam by měl být uvězněn Sam. Earl však dovnitřnevstoupil. Obezřetně minul vchod do přístavku a přistoupil k oknu. Potichu se chytil za okap a vyšvihl sena střechu. I tentokrát se mu manévr podařil, aniž by vzbudil něčí pozornost. Kolem panovalo naprostéticho. Chvíli zůstal sedět. Když se ujistil, že nebyl nikým zpozorován, pomalu se vztyčil a přešel po střeše k

místu, pod nímž tušil onu uzamčenou celu.

Lehl si na břicho, vytáhl nůž a pokusil se proříznout střechu. Zcela správně předpokládal, že právěstřecha, na niž vězeň nedosáhne, bude nejzranitelnějším místem cely. Trámy byly staré a ztrouchnivělé,šindele již vlivem vlhkého a horkého podnebí změkly a dehtová lepenka, která je držela pohromadě, natom byla ještě hůř. Neúnavně rýpal nožem do šindelově krytiny. Po chvíli se mu podařilo vyříznout dostřechy otvor. Téměř současně spatřil Sama, který spal neklidným spánkem na palandě.

Earl se plně soustředil a plivl spícímu právníkovi do obličeje. Nebyl to sice zrovna nejslušnější aninejpříjemnější způsob probuzení, ale za daných okolností neměl příliš na vybranou. Vzbudit se mu hopodařilo až napodruhé.

„Pst,“ sykl shora. „Klid, Same.“

Sam nevěřícně zamrkal a otupěle se rozhlédl kolem.

„Earle, kde…“

„Pst!“ zasyčel Earl znovu, tentokrát mnohem důrazněji.

Sam zmlkl a konečně vzhlédl ke stropu. Otvorem ve shnilém dřevě spatřil Earlovo mrkající oko.

Rychle vstal. Stoupl si na pryčnu a natáhl se ke stropu, aby byl příteli co nejblíž.

„Jak jste mě našel, proboha?“

„Na tom teď nezáleží. Co se tu stalo?“

„Ti místní burani mi hodili na krk tak pitomě vykonstruované obvinění z vraždy, že by to před normálnímsoudem neobstálo ani na chvilku, o porotě už vůbec nemluvím. Nevím, co hodlají podniknout, Earle, ale

budete se muset spojit s naším kongresmanem a…“

„Pst!“ sykl opět Earl.

„Jen klid,“ pokračoval Sam, „hodně jsem o tom přemýšlel a přesně vím, jak bude třeba postupovat. Dobřemě poslouchejte.“

„Teď poslouchejte vy mě, Same. Trochu jsem se tady porozhlídnul, a jestli vám můžu něco říct, tak jste vprůseru až po krk.“

„Earle, musíte kontaktovat kongresmana Etheridge, guvernéra Deckera, guvernéra Mississippi Bilboa apotom…“

„Nic takového. Podobné nesmysly by vás stály krk. Jediné, co musím udělat, je dostat vás odsud.“

„Ne, Earle! Když uteču, poruším zákon. To už bych nebyl o nic lepší než…“

„A když neutečete, jste po smrti. Pod drnem už nebudete nikomu nic platný. Uvědomte si, v jaké jstesituaci, sakra! Ti chlapi vás oddělají! Musí! Podle mě už vymýšlejí, jak to provést nejlíp. Možností je celářada. Může to být nějaká nehoda, utonutí v řece, pád bůhvíodkud nebo třeba neopatrná procházka lesem,

která skončí v močálu. Nikdo jim nic nedokáže a od vás budou mít pokoj. Tímhle jsem si naprosto jistý.“

„Earle, existují přece nějaké zákony a…“

„Tady ne. Poslouchejte, co vám povídám. Můžu vás odsud dostat. Musíte být ale připravený, chápete? Jávymyslím, jak odlákat psy, a popřemýšlím taky o úkrytech, které budeme potřebovat cestou. Zrovna tak si

budu muset rozmyslet, kudy se dáme. Od vás budu potřebovat nátělník.“

„Ten vám mohu dát hned.“

„Výborně. Vyhoďte ho z okna. Ode dneška za dva dny pro vás přijdu. Budu tady ve dvě ráno. Ještěnevím, jak vás probudím, ale na něco už přijdu. Nemusíte se bát, že byste zaspal. Nejspíš uspořádámmenší ohňostroj. Požár, výbuchy a tak. Potom oddělám toho největšího psa a psovoda a přijdu pro vás.“

„Earle, přece nemůžete zabíjet. Psa ani člověka.“

„Kdyby šlo o vás, jeden jako druhý by se nerozmýšleli ani vteřinu.“

„Já jsem nic neudělal. Pokud budete zabíjet, dostaneme se na opačnou stranu barikády a už nebude cesty

zpátky. Nikdy bych si neodpustil, že jsem vás nechal něco takového provést. Vy si nezasloužíte, aby z vás

život udělal desperáta. Raději skončím v řece, než bych připustil, abyste se kvůli mně zničil.“

„Vy na tu svou tvrdou palici jednou dojedete.“

„Earle, slibte mi, že žádné zabíjení nebude. Nesmíte se nechat ovlivnit tím, co ti místní gauneři dělají.Kdybyste je zabil, jen z nich naděláte mučedníky.“

Earl mlčky zavrtěl hlavou. Pochopil, že Sama nezlomí.

„Vyhoďte mi ten nátělník, Same. Za dva dny jsem tady. Pamatujte si, přesně ve dvě. Pak vyrazímedomů. Nebude to sice žádná procházka, protože ty bažiny nejsou zrovna nejschůdnější, ale až sedostaneme domů, budeme na to vzpomínat jako na dobrodružství s dobrým koncem.“

EARL se těsně před svítáním vrátil do lesa a dopřál si pár hodin spánku. Když se vzbudil, necítil se nijakzvlášť odpočatý. Uvědomil si, že spal jako na vodě a jakýsi šestý smysl že mu nedovolil úplně se uvolnit.Jen díky němu se však probudil včas.

Opět se umyl ve studené vodě. Přestože už bylo zase nesnesitelné vedro, naskočila mu husí kůže. Když sikonečně připadal alespoň v rámci možností čistý, začal přemýšlet, jak postupovat dál. Ze všeho nejdřívese potřeboval rozhodnout, jakým směrem budou se Samem prchat. Vytáhl z batohu mapu zosmatřicátého roku, kterou studoval již v autobuse. Musel uznat, že její tvůrci odvedli dobrou práci, ablahořečil si, že nelitoval peněz na její nákup. Byla součástí cestovního průvodce, na jehož třiaosmdesátéstraně objevil mapku dopravních uzlů a cest. Pozorně se na ni zahleděl a zvlášť důkladně sledovalželezniční trať, směřující s nepříliš výraznými odchylkami od severu k jihu. Z Pascagouly vedla kHattiesburgu. K ní se budou muset dostat a doufat, že se jim podaří naskočit do některého z projíždějících

vlaků.

Earlovi bylo jasné, že to bude riskantní podnik, kde půjde především o čas. Psi budou na jejich stopunejspíš nasazeni okamžitě poté co se zjistí zmizení vězně. Budou se muset snažit svést je ze stopy a tytopokusy co nejčastěji opakovat. Čím rychleji budou psi postupovat, tím menší šance na únik budou seSamem mít. Může se stát, že se k železniční trati vůbec nedostanou. Další nepříjemnou možností bylo, žeke kolejím sice dojdou, ale zrovna nepojede žádný vlak. Ještě štěstí, pomyslel si Earl, že je tu krajina takhustě zalesněná, že nás nebudou moci pronásledovat na koních. Věděl, že muži zvyklí vozit se nakoňském hřbetě budou ještě pomalejší a lenivější než lidé zvyklí běžně chodit pěšky. Unaví se dalekodříve nežli psi, ale ti je potáhnou dál. Vytrvalý asi bude ten psovod, jehož jméno zůstávalo Earlovi dosudutajeno. Nejdůrazněji však bude své muže popohánět šerif, protože dopadení uprchlíka bude věcí jehoosobní prestiže. Earl se zamyslel nad eventualitou, že policie zapojí do akce i ostrahu věznice. Když si tuto

možnost důkladně probral, napadlo jej, že by to pro něj a Sama mohlo být plus, protože koordinace postupu dvou ozbrojených složek by vyžadovala více času a náročnější organizaci. Tím by sepronásledovatelé zdrželi a uprchlíci by získali náskok. Právě čas bude to, oč půjde v této akci především.

Promýšlel si jednu část akce po druhé, dokud neměl jistotu, že na nic nezapomněl. Věděl už, kudy vnikne

do areálu policejní stanice, jak bude postupovat dál, jak dostane Sama ven, kudy uprchnou i kterými

orientačními body se budou řídit cestou. S pomocí kompasu prošel lesem až k vodě a našel vhodný úkrytpro batoh. Nechal tam i pušku a pistoli. Počítal s tím, že si vše vyzvedne, až budou prchat. Napadlo jej, že

nejdůležitější součástí jeho vybavení bude nejspíš právě puška. Tušil, že pokud je psi začnou dohánět,dostane se zbraň určitě ke slovu.

Když nad krajem opět převzala vládu noc, vydal se Earl znovu do areálu stanice. Ze všeho nejdříve zamířil

do stáje. Pomalu procházel kolem nádherných koní, kteří se po něm neklidně ohlíželi. Sem tam se ozvaloznepokojené frknutí. Ve skladu postrojů našel to, co potřeboval ze všeho nejvíc, provaz. Důkladnýmškubnutím se přesvědčil o jeho pevnosti a v duchu blahořečil tomu, kdo tu čtyřpramenný provazponechal.

Pak se vydal dozadu k boudě, v níž byl ukryt generátor. Na noc byl vypnutý. Když Earl vklouzl dovnitř,objevil několik stolitrových sudů benzinu. Pozorně se rozhlédl a nakonec našel i čtyřlitrové kanystry, jimižobsluha generátoru nejspíš plnila nádrž. Vzal si hned tři, napustil je po okraj a důkladně utáhl uzávěry.Dvanáct litrů benzinu. S tím už se dá ledacos provést, pomyslel si spokojeně.

Když byl s dnešní částí příprav hotov, vyklouzl ze stanice. Do svítání už mnoho času nezbývalo. Rozhodlse, že se opět pokusí trochu se prospat. Věděl, že jej čeká perný den. A to bude teprve začátek.

VE TŘI hodiny odpoledne přišel šerif.

„Konečně mám pro vás nějaké novinky, pane Vincente,“ oslovil Sama.

„Výborně,“ odvětil Sam. „I já vám mám co říci. Nejen že na vás podám oficiální stížnost státní policii aFederálnímu úřadu vyšetřování, ale budu vás i vaše muže žalovat u občanskoprávního soudu. Spotěšením vás pošlu na hodně dlouho za mříže a ještě se postarám, abyste, až jednou vylezete –skončili bez prostředků a na zbytek života i bez šance na jakékoliv slušné zaměstnání. Možná že budeterádi, když vás vezmou ve věznici do prádelny místo těch černošek.“

„Moc mluvíte, pane Vincente. Nevzpomínám si, že bych se setkal s člověkem, který mluví, jako když máslaukrajuje, ale přitom je jedovatý jako vy. Do Mississippi se zkrátka nehodíte.“

„Až s vámi budu hotov, šerife, budete litovat nejen dne, kdy jsem do tohoto státu přijel já, ale proklejete

den, kdy jste sem vlezl vy sám, na to vemte jed.“

„To si ještě povíme. Prozatím vám ale mohu oznámit, že budete zítra lodí převezen do Lucedaleu. Tam sivás vezme na starost soudce třetího okrsku, aby rozhodl, jestli jsou důkazy svědčící proti vám dostatečnéna obvinění z vraždy.“

„Vy dobře víte, že jsem to nemohl být já. Nemáte jediný hmatatelný důkaz, nenašli jste u mě sebemenšístopy krve a nenechal jsem tam žádné otisky. Soudní lékař kromě toho musel konstatovat, že smrt ténešťastnice nastala dlouho před mým příchodem na místo činu.“

„Nic ještě není jisté. Faktem je, Vincente, že vás moji muži zadrželi v domě zavražděné ženy a nikdo jinýnebyl nablízku. Třeba jste měl chuť vyzkoušet si to s nějakou lacinou černou štětkou, když už jste se tumotal, a napadlo vás, že ta nešťastnice bude svolná. Přepočítal jste se však, ta ubožačka vás k soběnechtěla pustit a vy jste jí rozmlátil hlavu. Nebyl by to první případ. Kdybyste byl místní, řekl bych si ‚nojo, chudák starý Vincent začal myslet rozkrokem‘, a nechal bych to plavat. Takové věci se zkrátka stávají.Jenže vy jste vetřelec zvenku, takže se hraje podle úplně jiných pravidel.“

„To je naprosto směšné. Každý návladní vás s tím pošle do háje. Vyslechl jste alespoň nějaké svědky?Prověřil jste si okolnosti případu, zaznamenal jste jednotlivé časy? Uzavřel jste místo činu? Vyšetřoval jste její vztahy se sousedy, prověřil jste si příbuzné, zaměřil jste se na lidi, kteří by mohli mít ať už z nenávistinebo z jiných důvodů zájem na smrti té staré černošky? Ne, vy jste prostě uvěznil…“

V tu chvíli však Sam náhle zmlkl. Pochopil, oč tu jde.

Je to přesně tak, jak tvrdil Earl. Zítra, až ho budou převážet lodí údajně k soudu, se má nešťastnounáhodou utopit. Řeka ho spolkne právě tak jako tu černošskou rodinu, kvůli níž se sem vrátil. Ty šerifovypovídačky mají jediný cíl, prozatím jej uklidnit.

„U soudu se budete moci předvést,“ poznamenal s úsměvem šerif. „Dostanete šanci vybrat si obhájce apřípad se jednou provždy vyřeší a uzavře. Všichni budou spokojeni a spravedlnosti bude, jako v okresuThebes County vždy, učiněno zadost.“

MĚSÍC zůstal skryt bůhvíkde a vítr ochabl. Psi byli zticha, takže se zdálo, že nastane jen jedna z dlouhéřady horkých letních nocí, jaké v Thebesu nikoho ničím nepřekvapí.

Earl se však již krčil v areálu policejní stanice. Jeho oblečení nemělo s výbavou pro parné léto nicspolečného. Vypadal spíš, jako by se chystal do války. Měl na sobě silné tmavé lovecké kalhoty, vysokétěžké boty, stejně tmavý vojenský svetr a pletenou shrnovací čepici. Obličej měl začerněný blátem. Nabok si připnul pouzdro s námořnickým nožem. Hodinky na zápěstí otočil ciferníkem dolů, aby ve tměnesvětélkovaly.

Pokud počítal správně, měla by během minuty explodovat jím nastražená primitivní zápalná bomba. Vkůlně vzdálené asi kilometr od policejní stanice na okraji Thebesu nechal stát tři kanystry benzínu sesmotaným hadrem vecpaným do hrdla. K výbuchu dojde, jakmile dohoří doutnák vytvořený z cigarety azamotaný do hadrů nasáklých hořlavinou. Vzniklý požár opuštěnou kůlnu zachvátí celou, takže dojde i narozbušky a improvizovaně třaskavé nálože, jež si Earl vyrobil ze střelného prachu vysypaného zpistolových nábojů. Zpočátku to bude vypadat, že se kdesi na okraji Thebesu rozpoutala divokápřestřelka. Pak celá ta dřevěná bouda vzplane a nocí zazní ještě pár „výstřelů“ poté, co se plamenyzakousnou do dřevěných stěn, v nichž je rovněž umístěno několik třaskavých náloží.

Earl předpokládal, že policejní stanice bude během několika málo sekund na nohou. Ať už jsou to jakkoliv

velcí gauneři, bylo zřejmě, že disciplína ani výcvik jim nechybí, a nad slunce jasné bylo, že jejich šerif odnich očekává schopnost okamžitě reagovat. Za pár minut už tudíž budou v sedlech a vyrazí, aby sevypořádali s nevítanými rušiteli nočního klidu. Earl počítal s tím, že právě v tu chvíli vyrazí k celámpředběžného zadržení, vběhne dovnitř, případného strážce zneškodní a osvobodí Sama. Okamžitě se dajína útěk. Tušil, že Samovo zmizení nezůstane dlouho utajeno, takže bude muset ihned začít pracovat nasvedení psů ze stopy.

Opět se podíval na hodinky a napadlo jej, kolikrát už takhle ve tmě nejrůznějších zapadlých zákoutí čekalna stanovený čas, signál nebo událost nutnou k tomu, aby se akce dala do pohybu. Až dosud však šlo

pokaždé o akci, kterou považoval za nutnou kdosi nad ním. Tentokrát si všechno vymyslel sám a byl

odhodlán celou operaci provést za každou cenu. Muže, jenž patří k jeho nejbližším, osvobodí, jinak užnebude mít cenu žít dál. Uvažoval tak, jak byl zvyklý. Ani jej nenapadlo vymýšlet nějaké okliky, přemýšlet

o jiných možnostech nebo se snad zdráhat či pochybovat o správnosti svého záměru. Necítil žádnépokušení postupovat obezřetněji, a pokud vůbec měl strach, úspěšně jej pohřbil pod vlnou agresivity,kterou v sobě ještě více podněcoval, jak se to naučil za dob aktivní vojenské služby.

Samovi byl, aniž by si to kdy naplno a otevřeně přiznal, zcela oddán. V mládí, na něž jen neradvzpomínal, to byl právě Sam, kdo se k němu jako jediný v celém krutém okolním světě dokázal chovatslušně a s citem na rozdíl od Earlova vlastního otce. Ten svého syna vychovával řemenem na broušení břitvy a stejným nástrojem mu vtloukal do hlavy i boží přikázání. Aby náhodou jeho slova nebylazapomenuta, opakoval pro jistotu tyto výchovné lekce několikrát týdně. Neomezoval se při tom pouze naEarla, ale touto láskyplnou péčí zahrnoval i svého druhého syna a manželku. Když to zjistil Sam, zachovalse stejně nekomplikovaně jako obvykle a na rovinu si s Earlovým otcem promluvil.

Léta ubíhala a Earl vstoupil do námořní pěchoty. Přišla válka, a jen co se z ní vrátil, čekala ho v HotSprings další. I v té málem přišel o život. Když se tu setkal se Samem, vyslechl si od něj nabídkuzaměstnání. „Něco bych pro vás měl, Earle,“ řekl mu tehdy Sam. „Potřeboval bych v Polku vyšetřovatele.Státní správa moc neplatí, ale protože máme nedostatek sil k zajištění veřejného pořádku, budu se snažitvybojovat vám trochu slušnou mzdu. Rád bych pracoval právě s vámi, Earle. Moc bych si vyčítal, kdybyvás tady něco nepříjemného potkalo.“

Hezkých pár let pak pracovali společně a Earl konečně začal chápat, že Sam je pro něj zosobněním otce,jakého si vždy přál mít. Nikdy sice nečetl nic o psychologii, ale cítil to tak a byl si tím zcela jist. Nezajímalo

jej žádné vysvětlení tohoto jevu a nijak zvlášť o něm nedumal. Stejně by to nedokázal vypovědět,protože mistrem slov nebyl nikdy. Slova považoval za věc ohebnou a ošidnou. Domníval se, že nikdyneznamenají přesně to, jak jsou navenek vykládána. Byl si dokonce jist, že ti, kdo moc mluví, to jenmálokdy myslí doopravdy a ještě vzácněji že říkají, co si skutečně myslí. Earlova neschopnost vyjádřitsvoji náklonnost k Samovi však nic neměnila na tom, že ho považoval za upřímného, spravedlivého ačestného chlapa, který umí vzít za práci jako málokdo. Právě Sam pomohl Earlovi sehnat bankovní úvěr,aby si mohl opravit starý dům po otci. Právě Sam se k Earlovu synovi choval spíš jako k vnukovi než jakok dítěti svého zaměstnance. Boba Leea si upřímně zamiloval a bral ho jako člena své rodiny.

Tím bylo pro Earla všechno jasné. Byl odhodlán bez rozmýšlení a ohlížení napravo nalevo udělat to, kčemu se již rozhodl.

Opět pohlédl na hodinky. Ano, už by to každou chvíli mělo…

Vtom se v dálce ozval výbuch. To však byl jen začátek divadla rozpoutaného vzníceným benzínem. Mezistromy probleskla oranžová záře a několik sekund nato se ozval suchý praskot jednotlivých drobnýchnáloží. Earl jich ze třiceti nábojů připravil pětadvacet. Dalo mu dost práce uvolnit střely z krčků nábojnic,které pak opět utěsnil blátem. Zalepené nábojnice explodovaly jedna po druhé a rachot prachových náloží

i zápalek vyvolával dojem, že město, které už ani neví, co je to banka, přepadla lupičská banda súmyslem vyloupit tu finančních ústavů hned několik najednou.

Earl sledoval hlavní srub stanice, v němž téměř ihned zavládl čilý ruch. Jedno okno po druhém zaplálojasným světlem, jak probuzení strážci zákona vyskakovali z lůžek. Kdosi nastartoval generátor. Pak vyběhl

z domu první policista, po něm další a nakonec ještě tři nebo čtyři. Všichni se nejistě rozhlédli a pak seobrátili směrem k místu, odkud zněl rachot vybuchujících náloží a praskot hořící kůlny. Někdo začal tloucido obrovského gongu. Chvíli to byl docela humorný pohled. Earlovi to ze všeho nejvíc připomínalo čínskýlampiónový průvod. Vzápětí se k policistům připojil i šerif a všichni se očividně pokoušeli zjistit, co se tovlastně děje.

Pak se na cestě ozval dusot koňských kopyt. Vzápětí se do vrat stanice vřítil policista, který měl nočníhlídku. Prudce zarazil zpěněného a zpoceného koně a teprve potom se rozeřval.

„Hoří Sutterův sklad a někdo tam střílí jako na manévrech! Vůbec nevím, co se to děje! Negři zase nejspíšdostali chuť hrát si na revoluci!“

„Všichni do sedel!“ zahulákal šerif. „Ty parchanty musíme okamžitě zarazit, jinak si začnou troufat a úplnězdivočí. Tak hněte sebou, doprdele!“

Policisté vyvedli koně, rychle je osedlali a jeden po druhém se vyšvihli na jejich hřbety. Ozvalo se kovovécvakání, jak kontrolovali nábojové válce revolverů, zásobníky brokovnic a závěry karabin. Když mělivšichni zbraně nabité a připravené k palbě, bez dalších řečí pobídli koně a rozjeli se tryskem k městečku.

Kopyta koní rozvířila husté mračno prachu, které se nad cestou vznášelo ještě dlouho poté, co jezdci

zmizeli za bránou.

Earl si vybral za úkryt místo hned za hlavním srubem, kam z domu téměř nebylo vidět. Věděl, že až sebude blížit k celám, nebude moci utíkat ani se krčit nebo plížit. Nyní se tedy vztyčil a obezřetně vykročil kupředu. Předpokládal, že v nastalém zmatku mu nikdo nebude věnovat pozornost, a i kdyby se taknáhodou stalo, nikdo si nevšimne, že má kolem kotníku omotaný Samův nátělník. Povedlo se.

Právě obcházel zadní trakt hlavní budovy, když z areálu vyrážela druhá skupina jezdců. Tu vedl samotnýšerif. Earla napadlo, že teď už je možná stanice úplně opuštěná. Stoprocentní jistotu ale neměl.

Rychle našel boudu, která sloužila jako úkryt generátoru. Ozýval se z ní rachot benzinového motoru.

Vklouzl dovnitř, přidřepl si ke generátoru a odšrouboval víčko nádrže. Pak si odvázal nátělník omotanýkolem nohy, sroloval jej a jedním koncem ho namočil do benzínu. Vsunul jej do ústí nádrže. Věděl, žebenzín bude vzlínat tak dlouho, dokud nebude látka plně nasáklá. Z kapsy vytáhl krabičku cigaret. Jednu,kterou už před započetím této riskantní operace přeřízl napůl, si zapálil, zhluboka potáhl a pak cigaretuvsunul mezi cáry trika. Zatímco se bude benzín šířit látkou vzhůru, cigareta bude dohořívat. Běhempříprav na akci si ověřil, že polovina cigarety hoří dvě minuty. Do té doby k ní dosáhne vzlínající hořlavina.

Nádrž exploduje a místní strážci pořádku budou mít zamotanou hlavu hned ze dvou požárů, které budetřeba řešit. Jeden z nich jim navíc poškodí jejich základnu.

Earl spěšně vyšel z boudy, obešel hlavní budovu a zamířil k celám. Původně doufal, že se mu podařínepozorovaně vklouznout dovnitř, ale přepočítal se. Policista, který měl u cel noční službu, stál předpřístavkem a hleděl směrem k požáru, který se na okraji městečka utěšeně rozhoříval. Pohrával si přitoms krátkou dvouhlavňovou brokovnicí. Zapálil si cigaretu, přešlápl, přejel si dlaní přes okoralé rty apohledem zatěkal po horizontu. Nejistota z něj přímo sálala.

Earl vzal do ruky námořnický nůž. Důvěrně známý dotek ohmataně rukojeti obalené kůží mu dodávaljistotu. Délku čepele znal naprosto přesně a právě tak spolehlivě věděl, co dokáže.

Rychle k postaršímu chlapíkovi v uniformě vykročil. Rukojeť nože sevřel pevně v dlani.

Stačil jediný přesně zacílený výpad a strážce cel se nehlučně svezl k zemi.

Úder kovovým knoflíkem zakončujícím rukojeť byl spolehlivý jako vždy. Earlovi se podařilo zasáhnoutstrážce těsně nad kloubní spojení dolní čelisti s lebkou, zhruba dva centimetry pod uchem. Účinky tohotozásahu jej nezklamaly nikdy. Strážný byl v hlubokém bezvědomí dřív, než dopadl na zem. Jediný hlukzpůsobila padající brokovnice. Earl věděl, že zhruba pět minut si se strážným nemusí dělat starosti.

Vešel dovnitř, rychle sebral ze stolu klíče a odemkl Samovu celu. Právník se mlčky a chvatně oblékl.Nezapomněl dokonce ani na vázanku. Očima napjatě a poněkud ustrašeně těkal kolem a Earl si všiml, žedýchá ztěžka a povrchně.

„Jdeme,“ sykl Earl a oba poklusem vyběhli ze dveří.

Než se však Sam mohl rozběhnout nazdařbůh do tmy, chytil ho Earl za rukáv.

„Půjdeme hlavní bránou a budeme se snažit jít ve stopách koní. Když uvidíte koňskou koblihu, pokaždé doní šlápněte. Je to jasné?“

„To mám ještě hledat lejna? Vždyť není vidět ani…“ Prásk!

Proti temné noční obloze vyrazil gejzír ohně. Oba muži pocítili náraz tlakové vlny a pak už jen sledovali,jak se požár boudy s generátorem šíří a osvětluje okolí. Sloup ohně, který vyletěl k obloze, se ve výšcerozptýlil do spousty oranžových jazyků připravených zhltnout vše, co bude na dosah. Plameny zasáhly istřechu hlavní budovy, jež téměř okamžitě vzplála. Díky mihotavému odlesku požáru neměli Earl seSamem potíže najít stopy koňských kopyt lemované nevábně páchnoucími koblihami. Vyrazili po nich

hlavní bránou z areálu stanice.

„Tudy!“ zařval Earl.

Seběhli z cesty a vřítili se mezi stromy. Ocitli se ve spleti borových houštin, která ve tmě vypadalanaprosto neprostupně. Earl však během příprav na akci nezahálel, takže nyní Sama s jistotou vedl řidšímiúseky porostu. Zamířili do svahu, a když se ocitli na nepříliš vysokém pahorku, Earl se rychle zorientoval,zamířil k mýtině, a jakmile ji oba uprchlíci překonali, vnořili se znovu do lesa. Když si byl Earl jist, žedorazili tam, kam měli, zůstal stát a na okamžik rozsvítil baterku. Nemýlil se. Kolem kmene borovice uviděl omotaný provaz. Přistoupil ke stromu, jediným rychlým pohybem provaz odřízl a smotal si jej za

opasek.

„Teď tudy a koukejte se mě držet,“ pokynul Samovi. „Nečeká nás zrovna nejpříjemnější cesta. Asi tak zadeset hodin musíme v téhle divočině urazit třicet kilometrů. Zvládnete to? Nést vás nemůžu, Same.“

„Poběžím, dokud nepadnu, Earle. Jste skvělý chlap. Amerika by na vás mohla být hrdá.“

„Nevím proč. Odsud vás ale dostanu, i kdyby se proti nám spiklo samo peklo, tak sebou koukejte hodit.“

Vyrazili lesem dál. Zhruba po každých sto metrech se zastavovali, ahy Earl vyhledal další strom omotaný

provazem, který rychle odřízl.

OD POŽÁRU se policisté dostali až za úsvitu, ale psům se už podařilo zachytit stopu.

„Daleko nedojde,“ ujistil Pepper šerifa Leona. „Psi ho dostanou jako králíka. V poledne už ho budou držet

pod krkem, ve čtyři ho můžete vrazit do lochu a já mu konečně nakopu prdel za tu ránu, co mi dal.“

Pepper měl na levém spánku bouli jako tenisový míček. Bolela ho hlava a kromě toho po úderu spolkl celýčerstvý chuchvalec žvýkacího tabáku. To bylo ještě horší než samotné zranění, protože když se probral,snad hodinu zvracel hnědou břečku a na tabák se teď nemohl ani podívat. Měl proto vztek hned dvakrát –

jednou pro rozbitou hlavu a podruhé kvůli vyplýtvanému tabáku.

„Uvidíte, pane, že mu psi co nevidět roztrhají tu jeho seveřanskou prdel.“

Šerif však rozhodně nevypadal, že ho Pepper přesvědčil.

Věděl, že tu musí být ještě někdo druhý a že to nebude hloupý protivník. Šerif už si pomalu začínal dávatdvě a dvě dohromady. Z toho požáru ve městě se vyklubala jen obyčejná hořící kůlna, v níž kdosinastražil pár třaskavých náloží z nábojů do pětačtyřicítky. Šerif musel uznat, že to bylo chytře vymyšleno,a bylo mu jasné, že se nejednalo o okamžitý nápad. Ten chlapík musel přemýšlet hodně dlouho ausilovně, než plán připravil.

Všichni policisté se hodnou chvíli schovávali v okolí požáru mezi stromy a pátrali po pachateli, který už byl

bůhvíkde. Ten ovšem zatím vnikl do areálu policejní stanice, zničil generátor a osvobodil toho prokletého

právníka z Arkansasu.

Měl ale ještě pozabíjet psy, pomyslel si šerif. Když už se k nám tak nepozorovaně vloudil, měl všemdvaceti podříznout krky. Proč to neudělal?

„Tak jo,“ ozval se konečně. „Máte všichni spacáky? Možná to bude delší výlet.“

Jeho muži už se mezitím přezuli do turistických bot, protože v bažinatých lesích neexistovaly stezky projezdce. Všichni si připravili batohy se spacími pytli a výstrojí pro pobyt v divočině. Jednali naprostoautomaticky tak, jak byli vycvičeni. Nebylo to poprvé, co se vydávali na lov lidí. Pušky už měli připraveny.

„Šerife, neměl bych zajet do věznice a ohlásit řediteli a Bigboyovi, že honíme uprchlíka? Mají tam taky

dobré psy.“

„Hele, jejich psi nejsou o nic lepší než ti moji,“ vložil se do toho Pepper. „Moji hafani to těm vořechům zlapáku natřou levou zadní, kdykoliv si vzpomenou. Věřte mi, šerife, moji psi jsou nejlepší.“

Šerif na Pepperova pyšná slova mnoho nedal. Uvažoval, jestli by skutečně nebylo nejvhodnější zapojit doakce ředitele věznice i velitele stráží Bigboye, aby jim poslali na pomoc své strážně. Byli mezi nimiskuteční profesionálové pro lov lidí. Mnozí měli za sebou úspěšné pronásledování spousty uprchlýchčernochů, kteří na svůj neuvážený pokus o útěk těžce doplatili. Znamenalo by to však vyslat posla adohodnout společný postup, koordinovat pátrání v neprostupných bažinatých porostech a shodnout se vnázorech na směr štvanice. Bez vysílaček a jakýchkoliv jiných moderních komunikačních prostředků by se to mohlo pěkně zvrtnout. Občas se stávalo, že pokud se pronásledování ujalo příliš mnoho lidí, nakonecskončilo vzájemnou přestřelkou mezi nimi.

„Ne, jdeme jen po jednom chlapovi, nanejvýš po dvou. Utíkají lesem, kde to neznají, a sami nevědí, kam

je cesta zavede. My jsme tu doma, známe to tady jako své boty a Pepper má dobré psy. Tak vyrazíme,

chlapi. Nemusím vám snad připomínat, že když někdo na útěku před spravedlností dokáže zapálit ipolicejní stanici, je to opravdový zoufalec. Udělá cokoliv, aby se odsud dostal a mohl se zašít někde napobřeží. Jakmile je uvidíte, palte. Jasné? Všichni pochopili? Miřte tak, aby už nebyli nebezpeční. Jsou togauneři a my je musíme dostat. A teď jdeme.“

Pepper vybral šest svých nejlepších psů, kteří se až dosud zuřivě vzpínali na řemenech a nasávali ze zeměSamův pach. Ihned vyrazili dozadu za hlavní budovu a vedli psovoda k drátěnému plotu, kde Sam podle

všeho proklouzl ven.

Šerif svým mužům nařídil prostříhat drát, protože se mu nechtělo vracet se k bráně a objíždět areálzpátky. Jeden policista za druhým se protáhl dírou v plotě. Nakonec je následoval i šerif.

„Mám je pustit, šerife?“ zeptal se Pepper.

„Pusť je, Peppere. Ať si zaloví.“

Pepper mlaskl jazykem a začal ke psům mazlivě promlouvat. Vůdce smečky, statný hafan se šedě žíhanousrstí, se pomalu uklidnil a sedl si. Záhy jeho příkladu následovali i ostatní.

Pepper mezi nimi procházel a postupně je uvolňoval z řemenů. Ačkoliv zvířatům instinkty velely okamžitěvyrazit, poslušnost, kterou jim Pepper svou brutalitou vštípil, je udržela na místě. Tušili, že pokud by sevyřítili předčasně, vysloužili by si leda výprask.

Konečně Pepper vykřikl: „Stopa!“ Všech šest psů okamžitě vyrazilo. Vzrušeně kňučeli a lačně nasávaliSamův pach. Vzápětí se vrhli po stopě. Svaly na tělech jim jen hrály, když s vyplazenými jazyky mizeli v

houští.

„Tak stopu chytili perfektně,“ prohlásil Pepper spokojeně. „Podívejte se, jak vyrazili. Jsou to lovci a tohochlápka už mají v merku. Jdou po něm jak slepice po flusu.“

Psi se řítili kupředu jako dobře organizovaná skupina bojovníků. Samův pach byl očividně velmi výrazný.Šerif se na okamžik neubránil spokojenému zamručení.

Stopu chytili opravdu skvěle. Byli si naprosto jistí. Bude to snadné.

Vzápětí však do smečky jako když střelí. Každý pes vyrazil jiným směrem. Jeden se vrhl do ostružinovéhohouští, druhý se otočil a rozběhl se zpátky, dva se rozštěkali na strom a poslední dva prostě zůstali státjako sochy a kňučeli. Tak se pronásledování zastavilo dřív, než pořádně začalo.

„Co se děje? Ztratili stopu?“

„Krucinál,“ zahučel Pepper. „Do hajzlu s tím mazaným parchantem!“

„Co se stalo?“

„Nastražil falešnou stopu. Ty psy sem zavedl nějakým předmětem nasáklým pachem. Musel to být nějakýhadr nebo něco podobného, nejspíš část oblečení toho chlápka. Narafičil psům stopu až sem a ti jsou ztoho teď úplně zpitomělí. Když je tu najednou spousta pachů, je to horší, než kdyby nenašli vůbec

žádný.“

Šerif cítil, jak v něm vztek kypí jako v přetopeném kotli. Nedokázal ovládnout zuřivost, která se ho náhle

zmocnila.

„Do prdele s ním! Toho hajzla mi byl čert dlužen!“

„Ten zatracenej advokát není žádnej blbec,“ ozval se Opie Brown, jeden z nejmladších policistů.

„Ten advokát s tím nemá nic společného. To jste ještě nepochopili, že v tom s ním jede někdo další?Musel nás už nějakou dobu sledovat a chystat si plán. Kdo si myslíte, že založil ten požár, pánbůh?“

„Ne, pane.“

„Co budeme dělat, Peppere?“

„Musíme začít znovu, pane. Budeme prohledávat okolí, dokud psi nezachytí pravou stopu a nevyrazí

znovu.“

Šerif věděl, že to může trvat několik hodin. V duchu si představil, jak s celou skupinou bloumá houštinami

v okolí policejní stanice a čeká, až některý ze psů narazí na skutečnou Samovu stopu, která nebude mítnic společného s touto léčkou.

Pak už by ale štvanice neměla trvat dlouho.

„Dostaneme ho, šerife!“ vykřikl Opie. „Já to vím, ksakru!“

POSLEDNÍ provazovou smyčku našli až příliš brzy. „Krucinál,“ zavrčel Earl.

„Co je?“

„Jsme moc rychlí.“

V lese byla pořád ještě tma. Kolem sebe spíš tušili, než viděli obrysy stromů, jež se nad nimi majestátnětyčily. Člověku s bujnější fantazií by mohly připadat jako obludná monstra chystající se k útoku nebo jakosymboly blížící se zkázy. Sam však postrádal tak živou představivost, takže strach necítil, a Earl byl přílišzaměstnán momentální situací. Ačkoliv už obloha začínala blednout, do východu slunce pořád ještězbývalo víc než půl hodiny.

„To je dobře, ne?“ zeptal se Sam, který už sotva popadal dech.

„Omyl, to je naopak špatně. Znamená to totiž, že tu teď budeme muset dřepět, dokud nebude světlo,abychom se mohli řídit kompasem, krucinál.“

„Vy nedokážete…“

„Ne, Same. Nevidím dostatečně daleko, abych mohl nastavit azimut. Musíme tady zůstat, dokudnerozeznám orientační body asi tak kilometr vzdálené.“

„Máme před nimi několik hodin náskok a tudy nás nemohou pronásledovat na koních.“

„Možná byste koukal, jak rychle se lidé dokáží pohybovat, pokud mají dostatečnou motivaci. Ten šerif jimá víc než dostatečnou. Utrpěl porážku na svém vlastním území. Pokořili jsme ho tam, kde vládne on, ato nemůže nechat jen tak, protože všechno, co má, stojí a padá s přesvědčením, že právě on je tennejtvrdší, nejchytřejší a nejnebezpečnější chlap široko daleko. Tuhle buranskou pýchu a ješitnost už jsemzažil u otce. Půjde za námi, i kdyby měl vypustit duši, a my tu budeme půl hodiny jen tak dřepět. Jak jste

na tom?“

„Až na několik puchýřů to docela jde.“

„Ve skrýši mám obvazy i nějaký ten aspirin, ale je to ještě pár kilometrů. Tam si ulevíte.“

„Dobrá. Nevzal jsem si na tuhle túru ty nejvhodnější boty.“

Oba pohlédli na Samovy kožené polobotky od firmy Brooks Brothers v St. Louis. Krásné boty z kvalitní

drahé kůže sytě mahagonové barvy byly sice znakem úspěšného muže, ale zde v lesích působily tak

nepatřičně, až to bylo málem k smíchu.

„Prostě budete muset šlapat dál,“ prohlásil Earl. „Když to vydržíte, jste za dva dny doma u dětí.“

„K čertu s dětmi. Chtěl bych ale vidět Connii Longacreovou.“

„To je bezvadná…“

„Earle, takovýhle zážitek donutí člověka přemýšlet a já…“

„Počkejte s tím, Same. Teď na to stejně není čas a měl byste si šetřit dech. Než tohle všechno skončí,

budete ho ještě potřebovat.“

Za dvacet minut už bylo dost světla, aby mohl Earl podle terénních orientačních bodů stanovit azimut.

Vydali se tedy znovu na cestu. Hodinu nato dorazili k místu, kde za stromem v porostu vysoké suché

trávy Earl schoval své věci.

Odšrouboval uzávěr polní láhve a Sam se zhluboka napil. Earl pak z batohu vytáhl čisté suché ponožky aobvaz. Sam se zul, promáčené a ušpiněné ponožky zahodil, ošetřil si puchýře a natáhl si suché ponožky.Byly poměrně silné, takže ho v promočených scvrklých kožených botách poněkud tlačily nohy.

„To se spraví,“ prohlásil Earl, když si Sam postěžoval. „Vytáhnou se a ani je neucítíte.“

Pak sáhl hlouběji do batohu a vyndal pistoli ráže pětačtyřicet, kterou si před pár lety nechal upravit. Napouzdro závěru bylo přivařeno hledí větší, než bylo obvyklé, a vylepšená byla i pojistka.

„Tumáte, ta je pro vás.“

„Earle, já si ji nevezmu. Nemohu zabíjet, abych se dostal na svobodu. Popřel bych tím všechno, zač jsemkdy bojoval, a to je především zákon.“

„Same,“ ozval se Earl, zatímco lovil z trávy pušku Winchester 95, „vy máte pocit, že tady platí nějakézákony?. Jsme odkázáni sami na sebe a žádný zákon nám nepomůže.“

„Earle, znám vás jako slušného a poctivého chlapa. Říká se o vás, že jste nejlepší policista v Arkansasu, adobře vím, jak jste vynikal za války. Tím víc mě překvapuje, jak rychle a snadno se dokážete přizpůsobitstylu druhé strany. Skoro to vypadá, jako by ve vás dřímal člověk dvou tváří. Doufám, že váš syn po vászdědí jen tu statečnou, upřímnou a zásadovou a že pokud budete mít dalšího chlapce, nevyroste z něj

násilník.“

„Jste připraven?“ zeptal se Earl a schoval odmítnutou pistoli do batohu.

„Earle, slibte mi, že s tou puškou nikoho nezabijete. Jakmile to uděláte, ocitáte se automaticky na druhémbřehu.“

„Nezabiju, pokud vás nebudu muset bránit, Same. A doufám, že se ten zákaz nevztahuje na psy. Možná

budu muset pár těch bestií oddělat. Žádnou radost z toho mít nebudu, ale pokud to bude nutné, udělám

to.“

Právě v tom okamžiku zaslechli z dálky nezřetelný štěkot.

„A je to tady,“ prohlásil Earl. „Jak je vidět, hned tak se nevzdají.“

Psi začali štěkat pravidelněji a hlasitěji. Očividně na něco narazili.

„Už je mají. Jasně, šerife, aspoň jednoho už určitě zahnali na strom.“

Štěkot se změnil. Už to nebylo nesoustředěné poňafávání psů na stopě, kteří štěkají jen ze setrvačnosti.

Nyní zněl hlas smečky odhodlaně, vztekle a stále silněji.

Když pronásledovatelé vstoupili na mýtinu, spatřili všechny psy najednou.

„Jasně, šerife, ať se propadnu, jestli už jednoho nemají na stromě. Vidíte! Dostali toho hajzla! Povídal

jsem vám, že jsou nejlepší!“ hulákal Pepper a zalykal se spokojeností.

Psi několikrát oběhli mohutnou borovici. Tři pak zůstali stát pod stromem a další dva se pokoušeli vyskočitna kmen. Všichni divoce vrčeli. Jen mohutný šedě žíhaný pes se držel stranou, jako by se mu to všechno

jaksi nezdálo.

„Fajn, chlapi!“ křikl šerif. „Obejděte je a dávejte…“

Jeho slova přerval jediný výstřel, který se ozval z hustého větvoví. Vzápětí se na mýtině rozpoutala hotovávřava. Všichni policisté začali pálit na borovici ránu za ranou. Jak střely rvaly kůru, větve i jehličí, vytvářelse kolem stromu zelenavý oblak tříště. Od kmene odletovaly úlomky kůry a dřeva. Jedna z přesně

zasažených větví se vlastní vahou zlomila a zřítila se.

„Přestaňte střílet, krucifix!“ zařval šerif Leon a palba postupně umlkala.

„Kryjte se a jistěte ten strom, ksakru! Prostě jen čekejte. Uvidíme, co se nám chytilo za ptáčka.“ Policistéchvatně zaujali pozice v úkrytech a psi, kteří se hned při prvních výstřelech rozprchli, se znovu shlukli podstromem a opět se snažili vyskočit nahoru nebo ho alespoň rozkousat.

Šerif čekal celé tři minuty, ale pak pomalu vytáhl těžký revolver Smith & Wesson z pouzdra.

„Všichni mě kryjte.“

„Ano, pane.“

„Opie, na mě střílet nebudeš, je ti to jasný?“

„Ano, pane,“ odvětil Opie.

Šerif se začal obezřetně plížit ke stromu. Zkušenosti z mnoha přestřelek jej naučily, jak postupovat. Mělza sebou dlouholetou službu u policie v New Orleansu, odkud byl v roce 1932 propuštěn pro korupci.Tehdy nastoupil jako strážný ve věznici v Thebesu a tam se dostal až na post místního šerifa. Zbraň drželpřipravenou k výstřelu a prstem se neustále dotýkal spouště. Konečně se dostal až pod závoj mohutnýchspodních větví, pod nímž se přikrčil a obrátil zrak i revolver vzhůru, aby se podíval do koruny borovice.

„No,“ řekl klidně, když se vynořil z větvoví, „co kdybyste se šli podívat na ten svůj úlovek, chlapci?“Policisté se rozběhli ke stromu.

Ve výšce asi tří metrů spatřili na zásahem zlomené větvi, kolem níž byl kmen poset důlky a škrábanci pospoustě vypálených střel, zavěšené dvě černé ponožky.

„Rozstříleli jste advokátovy fusekle,“ zavrčel šerif. „Škoda že v nich už neměl nohy.“

„JE TO opravdu neodbytná banda,“ prohlásil Sam, když asi tak půldruhého kilometru za nimi konečněustala palba. „Měl jste pravdu. Opravdu mi začali střílet po ponožkách. A byly tak pěkné. Asi už na ně

mohu zapomenout.“

„Jeden nikdy neví,“ odvětil Earl. „Tihle zálesáci nejsou zvyklí plýtvat. Nejspíš už si je teď někdo z nich

zkouší. Možná že když se sem za takových deset let, až se tu na všechno zapomene, vrátíte, zjistíte, že je

nosí v neděli do kostela.“

Podle toho, jak byly stromy vysoké, se nezdálo, že by se blížil říční břeh. Místy se však začínaly objevovat

mýtiny, které Earlovi dělaly starosti. Odmítal postupovat volným prostorem v obavě, aby nevběhli do ránystřelci, který by se dostal na místo vhodné k zamíření dřív, než opět zmizí ve stěně lesa. Pokud by měl

nepřítel dostatek času zamířit, nemohl by na otevřeném prostranství minout. Stačil by jediný výstřel. „Když nic jiného,“ prohlásil Sam, „tak se nám teď alespoň lépe jde, protože už tu není tak hustý podrost.Ještě před chvílí to byly samé šlahouny a tráva a co já vím co ještě. Můžeme zrychlit a…“

„Ale jim se půjde stejně dobře jako nám. Sledují naši stopu. Když zahneme my, oni zahnou taky. S tímmusíte počítat, jestli jste nepřišel na způsob, jak po sobě přestat zanechávat pach. Kdyby vás něconapadlo, dejte mi vědět.“

„Mělo mě napadnout, že Earlu Swaggerovi je nejlepší do taktiky nemluvit,“ řekl Sam.

„Znám spoustu triků,“ prohlásil Earl. „Je to nakonec to jediné, co vůbec umím.“

Svůj největší trumf však zatím z rukávu nevytáhl. Stále čekal, až nastane vhodná příležitost. Potřeboval k

tomu větší a mohutné stromy. Ne nějaké štíhlé borovice, nýbrž duby. Ty se v lese až dosud vyskytovaly

pouze nahodile. Naprosto ideální by byl odumřelý lesní velikán s roztříštěnou horní částí kmene.

Konečně na opačné straně mírného svahu spatřil přesně to, co hledal.

„Fajn,“ prohlásil, „teď si odpočiňte.“

„Earle,“ ozval se Sam, jemuž už se obličej leskl potem, „vy přece víte stejně dobře jako já, že ti chlapi

nemohou být daleko.“

„Něco jim tady přichystám. Uvidíte, že bude legrace.“

Earl poklekl a hrábl do batohu. Vzápětí vytáhl klubko provazu. Chvilku si s ním pohrával, až se mukonečně podařilo vytvořit klasické kovbojské laso i se stahovatelnou smyčkou vbodnou k chytání skotu zkoňského hřbetu.

„Když jsme v Pacifiku zrovna nezabíjeli Japončíky, chodili jsme na westerny. Viděl jste někdy něco s

Johnem Waynem?“

„Ano, Earle, samozřejmě že už jsem viděl pár westernů, ale co proboha…“

„Nic neříkejte a jen se dívejte.“

Earl laso roztočil nad hlavou a mrštil jím k vršku pahýlu odumřelého dubu. Cíl ve výšce asi deseti metrů

napoprvé minul.

„Ksakru!“ vyštěkl.

„Já půjdu…“

„Ne. Zůstaňte, kde jste.“

Earl pomalu stáhl laso zpět, aby se nikde nezachytilo. Pak to zkusil znovu. Vymrštil smyčku a…

Tentokrát se trefil. Smyčka dopadla na zašpičatělý pahýl kmene a sjela dolů.

„A je to.“

Pak Earl přistoupil k dalšímu, tentokrát zdravému dubu, vyhoupl se přes spodní větev na další a natáhl

laso zachycené na mrtvém pahýlu. Když se ujistil, že mírně pruží, upevnil je ke kmeni stromu.

Pak seskočil dolů. „Teď můžeme jít.“

„Co to mělo znamenat, Earle? Tohle je ta největší hloupost…“

„Prostě pojďte.“

Mlčky urazili dalších přibližně sto metrů.

„To je ono. Takhle by to mohlo vyjít. Jdeme zpátky.“

Vrátili se opět ke stromu.

„Teď tam vylezte a přeručkujte po tom provaze ke druhému stromu.“

„Earle, já nechápu…“

„Jde o náš pach. Drží se při zemi. Psi cítí jen to, co je dole. Proto jdou s nosem tak nízko. My teďpřelezeme, aniž bychom se dotýkali země, a až budeme na druhé straně provazu, vyrazíme dál. Psidoběhnou těch sto metrů k místu, kam jsme před chvilkou došli, a ztratí stopu. Dobrou hodinu jim budetrvat, než zachytí její pokračování.“

Sam na Earla obdivně pohlédl.

„Tedy Earle,“ vypravil ze sebe nakonec, „kdybyste nebyl na straně zákona, musím uznat, že by z vás mohlbýt velice prohnaný zločinec. Máte to v krvi, to se prostě pozná.“

„Krucifix!“ zařval šerif.

„Doháje,“ zabručel Pepper, „něco takového jsem v životě neviděl. Stopa tady prostě končí. Copak odletěli

nebo co?“

„Třeba tady měli helikoptéru,“ ozval se jeden z policistů. „Viděl jsem to v kině v týdeníku. Ty nové mašinydovedou přistávat kolmo dolů.“

„Neblbni, Skeetere,“ vyjel na něj šerif. „Viděl jsi tady někdy něco takovýho? Prostě se vrátili po vlastnístopě a někde z ní uhnuli. Sice nevím, jak to dokázali, ale jedno je jistý. Ten chlap, co to na nás vymýšlí,

je chytrý jako opice.“

„Šerife, takhle daleko nám ještě nikdy nikdo neutekl.“

Šerif věděl, že tohle stíhání nebude tak jednoduché, jako tomu bývalo jindy. Ustaraně svraštil čelo.Uprchlíci se obvykle vydávali jiným směrem, protože svobodu pro ně znamenala řeka. V myslích černochů

bylo nejspíš instinktivně zakotveno přesvědčení, že pokud řeku překonají, dostanou se na svobodu. Šerifto sice nechápal, ale dobře věděl, že černí vždycky utíkají na východ k řece. Všichni se domnívali, že psinejsou schopni udržet ve vodě stopu, ale tihle psi byli skutečně dobří. Jen tak snadno ji neztráceli auprchlíci kromě toho zanechávali dostatek pachu v rákosí, na vyčnívajících vodních rostlinách, nanaplavených větvích a listí, takže psi stopu udrželi. Bažina mimo to prchajícího zpomalila a někdy horovnou pohltila, čímž šerifovi a jeho mužům ušetřila starosti. Dopadený vězeň stejně končil s kulkou vtěle. Zastřelit uprchlíka bylo pro místní policisty stejně jednoduché, jako poslat člověka do vězniceThebes. Vlastně v tom ani nebylo nic osobního, ale uprchlík byl automaticky pokládán za viníka, a pokudbyl na útěku zastřelen, stálo to všechny zúčastněné méně papírování, než kdyby ho přivedli zpátky.

Tenhle zpropadený běloch byl ale neuvěřitelně vychytralý. Prchal hustým lesem, takže musel mít kompasa uměl se pohybovat v divočině. Důkladně si promyslel i to, jak se vypořádá se psy. Plán si vypracovalskutečně slušný.

Tak daleko se opravdu ještě nikdo nikdy nedostal.

„Takže budeme muset chodit v kruhu, dokud psi ten pach znovu nezachytí, je to tak?“ spíše konstatoval,nežli se otázal šerif.

„Ano, pane,“ řekl Pepper.

„Uděláme změnu,“ prohlásil šerif a horečně uvažoval. „Dáš psy na řemen. Rozdělíme se na dvě skupiny akaždá bude mít po třech psech. Ty je povedeš v jedné, Opie ve druhé skupině. Nebudeme tedy všichnichodit v jednom kruhu, ale rozdělíme si ho na poloviny. Jakmile někdo najde stopu, vystřelí. Pak tu stopuoznačíme. Rozumíte? Označíme ji kapesníkem nebo něčím takovým, chápeš to i ty, Opie?“

„Ano, pane, určitě,“ prohlásil Opie.

„Fajn. Skupina, která objeví stopu jako první, po ní hned vyrazí, druhá půjde za výstřelem, najde značku abude pokračovat za první. Mohlo by nám to ušetřit dost času, ne?“

„To jo,“ prohlásil Pepper. „Šerife, vy jste teda hlava.“

„No jo, tak se do toho dáme. Mimochodem, už vím, kam jdou.“

„A kam, šerife?“

„K trati. Vede nějakých deset kilometrů odtud. Doufají, že tam naskočí na vlak. Radím vám, abyste je dotý doby chytili, jasný? Nestojíme přece o to, aby někdo někde vykládal nesmysly o tom, jak to u nás na

okrese chodí, ne?“

„JAK JE TO ještě daleko, Earle?“ zeptal se Sam. V jeho věku pro něj byl podobný pochod utrpením. Užpřed chvílí si nepříjemně podvrtl kotník, takže se dál jen belhal. Chůze byla stále obtížnější, protože hustýpodrost se jim namotával na nohy a větve je šlehaly do obličeje a po pažích. Ještě horší snad bylo, žekaždou chvíli narazili na stezku, ale vždy v sobě museli vyburcovat dostatek disciplíny, aby se drželi kursustanoveného Earlovým kompasem a nenechali se zlákat představou pohodlnější chůze.

„Už je to blízko,“ lhal Earl, jako když tiskne. Dobře věděl, že mnohem přesnější výraz by byl „blíž“. Už aleneslyšeli štěkot psů a byli v temném lese konečně sami.

„Začíná mi docházet dech.“

„To mně taky, Same. Na něco podobného jsme se nepřipravovali. Ti chlapi za námi mají ale v podobnýchpochodech praxi a jsou nejspíš zatraceně dobří, takže bychom neměli zpomalovat. Jestli nás doženou,

bude to mnohem horší.“

„Podle mne už jsme je setřásli. Ten váš poslední trik je určitě dokonale zmátl. Možná bychom si mohlitrochu odpočinout.“

„Same, to by nás připravilo o dobrou hodinu. Ti policisté jsou mladší, v lepší kondici a mají nejméněstejně silnou motivaci jako my. Ti se nezastaví. Vsadím se, že za námi půjdou, dokud nás nedostanou.Nejlepší bude na žádný odpočinek nemyslet. Musíme si prostě poručit.“

„Asi máte pravdu. Já… ale dohajzlu.“

„Krucinál,“ zasténal Earl. Z dálky zaslechli výstřel.

STOPU jako první zachytila fena Lucy z Opieho skupiny, v níž byl i šerif.

Lucy se začala třást a kňučet. Pak se opřela předními prackami Opiemu o prsa a olízla mu obličej.

„Jdi do háje, vořechu mizernej,“ zavrčel Opie a odstrčil ji.

„Ale ona chytila stopu,“ ozval se šerif. „Chce odměnu. Dej jí pusu, Opie.“

„Čokla líbat nebudu.“

„Ale budeš, Opie. Viděl jsem, že je Pepper takhle odměňuje docela normálně. Dělej.“

Když se Opie sklonil a s odporem nabídl nadšeně feně obličej k dalšímu olíznutí, šerif se otočil, vytáhl

revolver a vypálil ránu do vzduchu.

„Tak jo, hoši,“ řekl. „Teď mě dobře poslouchejte. K těm kolejím už to není dál než nějakých pět kilometrů.

Od teďka to bude závod na čas a na ten já už nemám věk. Zbytečně bych vás brzdil. Opie, sundejte si se

Skeeterem batohy. Necháte je tady. Za psy poběžíte už jen s puškami. Na psy je spoleh, neloví takhleprvně. Koukejte, ať jim stačíte, jasné? Já tady počkám na ostatní. Až dorazí, vydáme se za vámi. Psi náspovedou, takže bychom se neměli moc opozdit. Naše šance jste ale vy. Dohoňte ty gaunery a sejměte je.Nestojím o žádný rozruch, aby bylo jasno. Rozkaz je, doufám, jasný, zpátky je chci mrtvé, ne živé, abyuž nikdo nemohl otravovat s pitomými otázkami. Ani teď, ani nikdy později. Pochopili jste mě?“

Oba muži měli srdce lovce a byli nadšeni příležitostí, které se jim dostalo. Už teď se těšili na tu zábavu.

„Tak už koukejte vyrazit, sakra. Já tu na ně počkám.“

Opie uvolnil psy z řemenů. Ti okamžitě vyrazili. Oba mladí policisté, kterým se jen s puškami a bez batohůkráčelo mnohem lehčeji, je s chutí následovali. Oči se jim leskly radostným vzrušením.

„Psi,“ ozval se Sam. „Kristepane, psi.“

„Tolik jich zase nemají,“ prohlásil Earl. „Museli rozdělit tým, takže nás teď stopuje jen část smečky.“

„Dá se jim uniknout?“

„Budeme sebou muset hodit. Nemůžeme se nechat ničím zdržovat. Je mi líto, Same, ale teď už budememuset dál běžet.“

„Jak myslíte,“ řekl Sam, „já udělám, co je v mých silách.“

Vyrazili podstatně rychlejším tempem, než jakým postupovali do nynějška. Odhodlaně se prodírali lesem apo chvíli dal Sam zcela nečekaným způsobem najevo, jak špatně na tom je, povolil si kravatu.

„Ještě že tady máte jistotu, že vás takhle neupraveného neuvidí nikdo od soudu,“ prohlásil Earl. „To by

vám mohlo ohrozit kariéru.“

„O tomhle nepovíte ani živé duši, Earle. Zůstane to jen mezi námi dvěma. Jakmile se dostaneme do vlaku,bude už kravata zase jak má být. I když pojedeme náklaďákem, člověk nikdy neví, na koho může

narazit.“

Earla potěšilo, že Sam zatím tak docela neztratil smysl pro humor. Pokud už člověk ve vypjatých situacích

nedokáže vtipkovat, bývá to obvykle znamení, že je u konce svých sil. Za války nevynechal ani jedinou

příležitost, aby svým chlapcům umožnil se zasmát třeba i sebevětší pitomosti. Obvykle se pak alespoňtrochu uvolnili. Volnější duševní rozpoložení někdy v akci rozhodovalo o úspěchu či neúspěchu.

Terén začal pozvolna stoupat, jako by se i příroda spikla proti nim. Netrvalo dlouho a oba se muselizastavit. V předklonu se snažili zklidnit tep i přerývaný dech a ochladit si těla zmáčená potem. Taknáročné túry skutečně nepodnikali často.

Earl se chtěl co nejdříve dostat k osamělé borovici vzdálené asi ještě kilometr. Znovu se proto přinutili kco nejrychlejšímu pohybu, ale nebyli už schopni ničeho jiného než pravidelného klusu. Silou vůle se nutilisetrvat alespoň v tomto tempu a snažili se ignorovat bolest. Soustředili se pouze na útěk.

Earl měl v těle ještě z války spoustu střepin z japonského dělostřeleckého granátu. Čas od času seněkterá z nich uvolnila, zavadila o nerv nebo jinou citlivou část organismu a vyslala tak do jeho mozkunesmírně bolestivý signál. Mimo to byl ve válce několikrát postřelen a vůbec se dalo říci, že se s ním životnikdy nemazlil, jako ostatně s málokým. Už si ale pomalu začínal myslet, že tvrdá léta strádání a útrap má jednou provždy za sebou. Jak se nyní ukazovalo, život mu ještě chystal lecjaká překvapení.

Znovu sevřel pevněji pušku, od které se nikdy neodloučil. Byla to hodně stará zbraň. Koupil ji kdysi z

druhé ruky od policisty, jenž odcházel do výslužby. Celá léta ji s sebou vozil v hlídkovém voze zabalenou v

dece. Postupem času na pažbě i kovových částech přibývalo škrábanců. Pokud však člověk chtěl mít poruce něco, čím mohl dorazit poraněný kus dobytka i zlikvidovat lupiče zabarikádované v domě, byla právěosvědčená kulovnice ráže .30-06 Springfield s nábojovou schránkou na pět nábojů tou nejvhodnějšízbraní.

Doufal, že nebude muset střílet. Zároveň však věděl, že pokud to bude nutné, nebude váhat. Uvažoval

tak vždy.

DOSTALI SE na vrchol pahorku.

„Koukni, sakra!“ křičel Opie. „Viděl jsem je! Jsou před námi!“

Zrak měl dobrý. Když se Skeeter podíval naznačeným směrem, i on asi půl kilometru před nimi směrempo svahu dolů zahlédl náznak pohybu. Nebylo to nic, co by na první pohled prozrazovalo přítomnostčlověka, ale rozhodně se to nedalo přehlédnout. Bezesporu se tam kdosi pohyboval.

„Psi jsou u nich za chvíli,“ prohlásil Skeeter.

„Ti už se o ně postarají,“ doplnil jej Opie. „Pak přijdeme na řadu my. Je to stejný, jako když jdeš namedvěda. Na toho se taky chodí se psy. Najdou ho, doženou, unaví, potrhají a ty už se pak jen v klidupřiblížíš a máš o předložku do obýváku postaráno.“

„Tys v životě na medvěda nešel, Opie.“

„No jo, krucinál, ale jenom proto, že tam u nás žádní nejsou, a stejně vím, že se to dělá takhle, jasný?Tys snad někdy medvěda lovil?“

„Tamhle, hergot!“ zařval Skeeter. „Taky jsem je zahlíd! Tak jdeme! Konečně nějaký vzrůšo!“

„Vzrůšo!“ opakoval po něm ječivým hlasem Opie.

Oba mladí policisté se s odhodláním hodným lepší věci vrhli do houští a opět se začali prodírat k místu,

kde oba uprchlíky zahlédli naposledy.

Nyní již nebylo obtížné jít po stopě. Tři běžící psi za sebou v borovém mlází zanechali takovou paseku, žeby ji nemohl přehlédnout ani naprostý idiot. Opie se Skeeterem postupovali usilovně vpřed. Odvahu i chuť

do boje jim dodávala vidina akce, úspěchu a cesty domů. Vrátí se z divočiny jako hrdinové. Ta představaje rozveselila už dopředu. Jejich přirozená lovecká dravost znásobila účinky vyplaveného adrenalinu. Dralise dál ostošest.

SAM klopýtl a upadl. Znovu se vzchopil a zvedl se na všechny čtyři. Hrudník se mu ztěžka zdvíhal a obličejměl zbrocený horkým potem.

„Earle, já jsem v koncích. Bojím se, že mě zradilo srdce! Nechte mě tady a jděte dál. Neohlížejte se namě. Udělal jste, co jste mohl. Prostě jsem to nezvládl.“

„Same…“

„Ne, Earle. Berte to jako oficiální zproštění veškerých závazků, které byste snad ke mně mohl pociťovat.

Je to jediné možné a správné řešení. Vraťte se do Arkansasu, vychovejte svého chlapce a…“

„Same, dejte mi sako.“ „Já…“

„To sako. Krucinál, nemáme moc času! a klobouk taky. Tak dáte mi to?“

„Earle, já…“

„Ksakru, Same, udělejte, co říkám!“

Sama ohromilo, že právě Earl, který žil léta v jižanské společnosti spoutané konvencemi a posvátnouúctou k výše postaveným, si na něj dovolil zvýšit hlas. Jako by to náhle ani nebyl on. Na Jihu se křičí načerné, občas na nádeníky, ženské nebo děti, zvláště pak výrostky, ale nikdy na…

Earl nakonec ztratil trpělivost. Zjevně už nehodlal čekat, až se právník vzpamatuje ze šoku, popadl jej zaklopy saka, zvedl ho ze země, otočil si jej a stáhl mu sako sám. Pak mu strhl z hlavy slaměný klobouk.

„Teď košili.“

„Košili?“

„Sundejte si tu košili, ksakru!“

Sam ji rychle svlékl. Byla úplně promáčená. Earl ze sebe okamžitě shodil svůj lovecký kabát a hodil ho dopůl těla nahému Samovi přes ramena.

„Teď mě dobře poslouchejte. Ti psi jdou po vašem pachu. Já uhnu doprava. Vy půjdete pořád rovněsměrem ke trati. Ti chlapi půjdou za mnou. Pokusím se je odvést pár kilometrů odsud a pak se nějakdostanu do některého vlaku.“

„Earle, vždyť vy ani nevíte, jestli tu nějaké vlaky jezdí, a pokud ano, tak kdy…“

„V Hattiesvillu má být v osmnáct třicet, takže tudy by měl projíždět kolem čtvrté odpoledne. To znamená,že máte přibližně čtvrt hodiny. Myslíte si, že bych se do tohohle šílenství pustil, aniž bych si zjistil všechno

potřebné? Vždyť s tím vlakem celý tenhle podnik stojí a padá! Obvykle jezdí šest vagónů. Do svahu vlakzpomaluje, takže by vám nemělo dělat problémy dostat se do něj. Jednou jsem se takhle po vandráckudokodrcal z Little Rocku až do Daga. A teď už sebou koukejte hodit, odpočinul jste si dost. Jděte.“

„Earle, já…“

„Prostě vstaňte a jděte, Same. Uvidíme se v Arkansasu.“

„Ano, já…“

„A ještě něco. Je mi jasné, že když se nevrátím, budete to chtít rozjet ve velkém stylu. Guvernér,kongresman, policejní ředitel, noviny, prostě celý ten obvyklý humbuk. Říkám vám, nedělejte to. Berteto jako rozkaz. Jestli mě dostanou, jediné, co by mi mohlo zachránit krk, bude to, že si budou lámathlavu, co jsem zač. Pokud se po mně začnou ptát pánové shora, skončím s kulkou v hlavě zahrabanýněkde v lesích. Je vám to jasné? Pochopil jste mě?“

„Earle, řekl byste mi alespoň, jak dlouho mám čekat?“

V tu chvíli se však v dálce ozval hvizd vlakové píšťaly a Earl bez dalších řečí vyrazil. Zamířil vpravo oddosavadního směru jejich postupu a cestou neustále otíral Samovy propocené šaty o keře a stromy.

Sam tedy vstal, přitáhl si Earlův kabát těsněji k tělu a vykročil také.

KDYŽ EARL osaměl, hned se cítil lépe. Snažil se co nejvíce rozšířit Samův pach. Samota mu vyhovovalajako vždy. Když byl sám, mohl se plně soustředit na to, co jej čekalo, a nemusel věnovat neustáloupozornost Samovi. S lítostí hodil batoh i s pistolí do díry ve ztrouchnivělém kmeni. Nemohl si dovolit nésttak velkou zátěž.

Psi už byli slyšet až nepříjemně hlasitě. Věděl, že návnada zabrala. Naštěstí se nechali zlákat pachemSamova silně propoceného oblečení. Přesto však Earla chvílemi přepadaly pochybnosti, jestli by neudělallépe, kdyby si někde v záloze počkal, až jej psi doženou, a postřílel je. Protože však neměl jistotu, jakrychle se psi dostanou až k němu a jestli by měl po jejich likvidaci ještě vůbec čas dostat se k vlaku,raději tomuto pokušení pokaždé odolal. Ze všech možných řešení, z nichž žádné nebylo bez chyby, zvolil

to nejmenší zlo.

Prodíral se borovým mlázím těsně pod hřebenem nízkého pahorku. Na jeho opačné straně by se mělterén svažovat ke kolejím. Earl odhadoval vzdálenost ke trati přibližně na kilometr. To by neměl býtproblém. Sam má dost času. Když pohlédl na hodinky, ujistil se, že i on sám se k vlaku dostane včas.Někde tu prostě odhodí Samovy šaty a nepozorovaně se dostane přes hřeben.

Šaty nakonec nacpal do spleti hustých větví staré borovice dostatečně vysoko nad zemí. Když si představil

ten povyk, jaký psi začnou dělat, až sem dorazí, musel se i přes vážnost situace s chutí zasmát. Pak sepřikrčil a přeběhl na opačnou stranu hřebene. Nyní už stačilo jen seběhnout dolů ke kolejím. Náhle jehonitro zaplavil hřejivý pocit, zvládnou to. Všechno jim vyšlo. Bylo to…

To, co z hřebene spatřil, mu nahnalo husí kůži a po zádech mu přeběhl mráz.

Celý svah byl vykácený. Nikde před sebou neměl přírodní kryt, kterého by využil při sestupu. Vzápětíspatřil Sama, jak se osamocen plahočí mořem pařezů a s očividnou námahou a bolestmi klopýtá kekolejím. Měl ho jako na dlani a bodlo ho u srdce při představě, že ho takto nemusí vidět jen on.

Bylo mu až nepříjemně jasné, co to pro ně znamená.

Pokud se na hřebeni ocitne alespoň průměrný střelec, bude mít Sama na mušce celou cestu po svahudolů. Ve výhledu mu nebude nic bránit a pomalu se pohybující terč není tak obtížné zasáhnout. Nebudeostatně muset trefit první ranou, protože Sam se stejně nemá kam skrýt. Pokud je mezi pronásledovatelijen trochu slušný střelec, zastaví Sama dobrých tři sta metrů před kolejemi.

Earl si na chvilku přidřepl, aby zklidnil dech. Neměl žádnou zvláštní chuť uvažovat o svých možnostech.Ačkoliv už byl těsně před okrajem paseky, svým pronásledovatelům vlastně již unikl a zbývalo mu jenpřeběhnout svah v okamžiku, kdy se bude blížit vlak. Představa, že vyrazí do otevřeného prostoru zcela

nekrytý, ho nelákala ani v nejmenším.

Namísto toho se rychle vrátil zpátky za hřeben a zamířil pronásledovatelům naproti.

Teď bude on lovit je.

SAM SI připadal jako nahý v trní. Věděl, že na té pasece skýtá mimořádně snadný terč, ale les měl poobou stranách vzdálen nejméně kilometr, a kdyby chtěl postupovat tamtudy, hrozilo nebezpečí, žezmešká vlak. Rozhodl se proto doufat a modlit se, aby si ho pronásledovatelé nestačili vzít na mušku, apokud ano, aby ho netrefili. Klopýtal s pocitem naprosté bezmoci dál. Místo košile už měl na sobě jenlehký Earlův lovecký kabát, v botách mu čvachtala voda, kotník ho po tom podvrtnutí bolel čím dál víc adechu se mu už dávno nedostávalo. Chraptivě a sípavě lapal po vzduchu, jako by ho vyschlé hrdlonedokázalo pojmout tolik, aby postačil rozbolavělým plicím.

Už viděl v dálce před sebou koleje. Leskly se na slunci jako ocelová páska, ale křečovitý dech a neustáléklopýtání způsobovaly, že trať viděl značně rozmazaně. Slunce pálilo stále stejně. Ve vzduchu tetelícím sehorkem se rojila mračna hmyzu, která již tak vyčerpaného Sama sužovala ještě více. Občas narazil na některý z pařezů nebo se zachytil o zapomenutou větev, takže mu na potlučených a odřených nohoupřibývalo podlitin a škrábanců. Díky svažujícímu se terénu však dokázal jít stále dál. V tu chvíli děkovalmocné přírodě za zemskou přitažlivost.

Vtom zaslechl výstřel.

OBJEVIL SE první pes. Stavbou těla i hlavy připomínal ohaře. Mladé, štíhlé a krásné zvíře se dychtivěhnalo po stopě a neustále nasávalo Samův pach.

Vzápětí pes spatřil Earla. Bez jakéhokoliv viditelného přechodu nebo zaváhání se ze stopaře stal útočník.Vrhl se proti Earlovi se zuřivostí, proti níž nenávist zfanatizovaných Japonců za bojů v Tichomoří byla jenchabým odvarem. S vyceněnými zuby vyrazil vzteklé hrdelní zavrčení. Earl měl v tu chvíli pocit, že zaohrnutými pysky se z chroptícího psího hrdla žene ven samo peklo. Stačil si ještě všimnou zarudléhobělma přimhouřených očí a pak už za něj jednaly spíš instinkty. Když pes skočil, Earl vypálil jedinou ránuod boku. Střela zasáhla zvíře zdola do krku, odchýlila se ze směru a vyletěla temenem lebky. Nádhernýpes, ještě před chvílí plný života a nabitý energií, byl okamžitě mrtev. Dopadl zplihle na zem jako beztvará

hromádka kůže potřísněné krví a mozkem.

V tu chvíli nedaleko od Earla další kulka rozvířila gejzír hlíny. To po něm vypálil jeden z policistů.

Earl prudce škubl klikou závěru, vyhodil prázdnou nábojnici a poklekl za strom. Policista se bez rozmýšlení

rozběhl, aby se podíval, jestli byla jeho rána úspěšná. Earl zamířil na střed jeho hrudníku a už se chystalstisknout spoušť. Na poslední chvíli si to ale rozmyslel, sklonil hlaveň pušky a vypálil mladíkovi pod nohy.I tentokrát střela rozryla půdu a rozvířila spršku hlíny. Policista upustil pušku a mrštil sebou o zem. Jehokumpán, který se právě chystal ke střelbě, se rovněž okamžitě kryl, když viděl, jak málo scházelo, aby byljeho kolega zasažen.

Nic z toho však už Earl neviděl.

Mezitím po něm totiž skočil druhý pes. Než stačil vrazit do nábojové komory další náboj, bylo zvíře těsněu něj. Jeho mrštnost Earlovi neumožnila připravit se k dalšímu výstřelu, takže na poslední chvíli uhnul aohnal se po psu pažbou pušky. Ucítil, jak to ve zbrani tupým úderem zabrnělo. To už však měl na soběfenu a cítil, jak mu její rozšklebená tlama sjela po krku. Než se zvíře stačilo zakousnout do odhalenéměkké kůže, zachytilo se zuby o látku košile a roztrhlo ji. V zuřivém odhodlání, s nímž zvířata bojují, jecosi děsivého. Nikdy nejsou zmítána pochybnostmi nebo postranními úvahami a jejich strach zuřivost jenznásobí, takže jsou v okamžiku boje ještě silnější a nebezpečnější nežli za normálních okolností. Fena seEarlovi naštěstí ani přes opakované pokusy nedostala na hrdlo, jež si muž chránil skloněnou bradou. Nežmu zvíře stačilo rozervat obličej, vytáhl Earl útočný námořnický nůž a vrazil ho feně do těla.

Zavyla strašlivou bolestí, ale přes utrpení ze smrtelného zranění, jež jí Earl musel čepelí způsobit, se naněj vrhla ve zlomku sekundy znovu.

Mezitím se však Earlovi naštěstí podařilo dostat náboj do komory a vypálit. Zasáhl fenu do břicha. Zvíře se

začalo s příšerným vytím svíjet. Earl nesnesl pohled na utrpení statečného bojovníka, okamžitě přebil avpálil feně do hlavy ránu z milosti.

Než si stačil vydechnout, vrhl se na něj pes, kterého předtím odrazil pažbou pušky. Zahryzl se mu dolevého zápěstí, takže nemohl vystřelit. Celou paží mu projela strašlivá bolest. Přehodil si zbraň do pravéruky, obrátil ji a udeřil psa pažbou do hlavy. Stisk čelistí povolil. Earl se znovu rozmáchl, uhodil pažboupodruhé a s ještě větší silou. Uslyšel příšerné prasknutí a pak pes konečně zplihl.

Earl se ztěžka posadil. Z několika ošklivých ran mu prýštila krev. Cítil, jak mu teče do očí a po skráni.Promáčela mu košili a po pažích mu stékala na ruce, jež mu klouzaly tak, že v nich sotva udržel pušku.Snažil se pohledem vyhýbat zohaveným psím tělům. To, co musel udělat, mu zkazilo dobrý pocit zdosavadního úspěšného snažení. Nemohl být pyšný na to, že se mu podařilo pozabíjet tři krásná zvířata,jež dělala jen to, k čemu byla vycvičena.

Sotva se na okamžik uvolnil, vyděsilo jej další nepříjemné zjištění. Poslední úder pažbou vedl zřejmě stakovou silou, že odskočil závěr zbraně a zbývající dva náboje vypadly kamsi do trávy. Od tohoto

okamžiku je tedy neozbrojen.

„OPIE! Tamhle je, ksakru!“

„Jdeme po něm, Wale. Pak dostaneme toho druhýho. Za chvíli je tady šerif se zbytkem psů. Ten už se otoho tam dole postará. Tohle je určitě ten svinskej právník, na to dám krk.“

Nemýlil se. Skutečně poznal Sama, který se namáhavě prodíral pasekou směrem ke kolejím. Mnohemvhodnější by bylo podstatně vyšší tempo, ale Sam si počínal jako obyčejný městský člověk nepřivyklýpohybu v divočině. Neměl nejspíš ani ponětí, jaké nebezpečí mu hrozí. Honci jej měli na tu dálku jako nadlani, ačkoliv ho viděli jen jako drobnou postavičku pohybující se na pozadí vykácené mýtiny.

Oba policisté si lehli na břicho a natáhli závěry pušek.

„Musíš mířit výš. Na tu dálku střela klesne a zásah bude akorát.“

„Dívej se, kam půjde rána, a opravuj mě.“

„Vidíš ho, blbce, jak se tam špacíruje?“

„Co bys od nažehlenýho panáka z města taky čekal?“

Opie byl vynikající střelec. Byl mladý, měl výborný zrak, střílel často a rád a od útlého dětství sepohyboval v lese. Jakmile mu to věk umožnil, začal se věnovat lovu. Nyní viděl jasně svůj cíl, který seztěžka pohyboval ve vzdálenosti přibližně šesti set metrů. Pro zbraň ráže .30-30 to bylo dost daleko, aleúspěšný zásah rozhodně nebyl nemožný. Ostatně Opie nakonec ani trefit nemusel. Stačilo prchajícíhoprávníka vyděsit natolik, aby zalehl, a znemožnit mu tak naskočit do vlaku. Opie věděl, že pokud tohodosáhne, je vše v pořádku. Za chvilku dorazí šerif se psy a s ostatními muži a uprchlíka doženou.

Když se klopýtající postavička objevila přesně v zákrytu s hledím a muškou, stiskl Opie ohmatanou adokonale hladkou spoušť pušky.

V okamžiku výstřelu sebou zbraň trhla a Opie ztratil cíl na zlomek sekundy z očí.

Rychle škubl klikou závěru, vyhodil prázdnou nábojnici a vsunul do komory další náboj.

„Tohle bylo nejmíň pětasedmdesát metrů před něj!“ křikl Skeeter. „Musíš mířit výš!“

„To je mi jasný, dohajzlu! Jen to musím vystihnout.“

Znovu na uprchlíka pečlivě zamířil, podle mušky a hledí si pak určil výšku terče a posunul bod zamíření o

pětinásobek této výšky nad Samovu hlavu. Teprve potom opět stiskl spoušť.

„Ksakru, to už bylo blízko, ale pořád je to krátký!“

„Mířil jsem o pět terčů výš. Teď zkusím o šest.“

Opie znovu přebil, zavrtěl se na zemi, aby si našel co nejpohodlnější polohu, a opět vystřelil.

Tentokrát střela rozvířila spršku hlíny necelé tři metry od uprchlíka.

„Tohle už bylo mnohem lepší.“

„Takže o šest terčů výš.“

Opie vypálil počtvrté a Skeeter tentokrát spatřil obláček prachu překvapivě blízko Sama. Ten okamžitěpadl k zemi, pár metrů se ještě chvatně plazil a pak se skulil do terénní prohlubně.

„Jupí!“ vykřikl Opie. „Teď ty, Skeete. Pamatuj si, o šest terčů výš.“

SAM ležel v úžlabině a ztěžka lapal po dechu. Všude kolem nyní panovalo naprosté ticho. Až po chvilce seozvalo tlumené žuchnutí a země za ním se zvířila v oblaku rozprášené hlíny a kamenné tříště. Sam ucítilštípnutí na krku. Nejspíš jej zasáhl některý z úlomků kamení.

Panebože, pomyslel si zoufale.

Až celou sekundu nato k jeho sluchu dolehl zvuk výstřelu, který byl pomalejší nežli vypálená kulka.

Panebože, panebože, opakoval si v duchu stále dokola Sam.

Už slyšel vlak. Pomalu se blížil a jemu zbývalo urazit ještě přibližně sto metrů ke kolejím. Věděl však, žemusí zůstat až do posledního okamžiku v úkrytu. Bude muset dobře odhadnout, kdy vyrazit. Až vyskočí,vyřítí se k vlaku hlava nehlava a naskočí na něj jako nějaký vlakový lupič. Až se vydrápe na vagón,konečně bude chráněn před střelami pronásledovatelů. Věděl, že šanci má. Možná nepatrnou, ale nadějiskýtala. Vůbec se mu však nelíbila představa, že bude muset běžet přes zbylou část té paseky a přitomodhadovat rychlost vlaku a přizpůsobovat jí své tempo. Bál se výmolů, pařezů, pahýlů větví i kamenů,které mohly jeho běh snadno ukončit. Nejméně příjemné bylo pomyšlení na ty dva, kteří mu jsou vpatách a nejspíš už se těší, jak ho dopadnou a znovu mu zvalchují záda obušky.

Prásk!

Tentokrát střela rozryla půdu pár centimetrů od Samova obličeje a vehnala mu prach do očí. To horozzuřilo.

Je dopaden. Vlezl jim do pasti jako králík.

Náhle mu bylo všechno přehledně jasné. Zahyne tady a nikdo za to nebude potrestán. Právě tak tu zemře

Earl. A to všechno úplně zbytečně. I dědicům onoho chicagského zbohatlíka, který ve své závětipamatoval také na černocha, jenž mu oddaně sloužil, bude odepřena spravedlnost.

Nad tou strašlivou nespravedlností si však zoufal jen chvilku. Pak si v duchu připomenul, že život nebýváspravedlivý a že s tím, co se stalo, nic nenadělá. Nemohl přece tušit, do čeho se pouští.

Počítal s tím, že každým okamžikem vyrazí, a chystal se ke startu.

Earl se k nim dostal z boku. Oba policisté byli natolik soustředěni na ostřelování, že ho vůbec neslyšeli.Právě tak samým vzrušením zapomněli i na psy. Earl sice ztratil trochu krve a scházela mu potřebná

rychlost, dokázal však tento nedostatek vyrovnat odhodláním.

Když se řítil k mladíkovi, kterého měl blíž, policista jej zaslechl a prudce se ohlédl. Bylo však již pozdě.Earl se na něj vrhl dřív, než stačil mladík vstát, a pušku mu vyrval z rukou.

Okamžitě vyskočil a mrštil zbraní proti druhému z mladíků, který už zvedal zbraň k rameni. Náraz hozené

pušky jej však odhodil na záda.

Muž rychle vstal, ale Earl se na něj vrhl jako tygr. Policista zcela zbytečně zdvihl pěsti do klasickéhoboxerského postoje, jako by čekal, že teď začne regulérní pěstní zápas. Nedal sebeméně najevo strach.Jediné, co z jeho zkřiveného obličeje vyzařovalo, byla zuřivost. Mohlo mu být takových devatenáct let.

Zásah do čelisti na mládence zapůsobil jako rána kladivem. Svezl se k zemi, ale to už se na Earla vrhl ten druhý. Pokusil se ho strhnout k zemi tak, že se na něj jednou paží a oběma nohama pověsil a druhourukou mu zuřivě bušil do ledvin. Earl se otočil, vyklouzl ze sevření a shodil mladíka na zem. Vyskočil anapřímil se právě v okamžiku, kdy proti němu chlapec vyrazil levou pěstí. Podařilo se mu zasadit Earlovidocela slušnou ránu do čelisti.

Vítězně se zachechtal, vyplivl hnědý chuchvalec sežvýkaného tabáku do houští a přiskočil k Earlovi blíž.Mával si před obličejem pěstmi jako zběsilý a pokoušel se vystihnout vhodný okamžik ke zdrcujícímuúderu. S přimhouřenýma očima už si vybíral, ze kterého úhlu ránu povede.

Earl inkasoval dvě vcelku neškodné rány do ramene, uhnul nepříliš dobře mířenému rozmáchlému háku anakonec mladíka poslal k zemi prudkým úderem do čelisti. Odhadoval, že mládenec bude hezkých párměsíců odkázán pouze na kašovitou stravu.

Tím byl s oběma policisty vypořádán.

Sebral obě pušky, rychle vyprázdnil opakovaným posouváním závěru nábojové schránky obou zbraní apušky bez nábojů pak zahodil, jak nejdál dokázal.

Vztyčil se a zamával. Byl příliš daleko, než aby mělo smysl volat. Sam jej však viděl, vstal a rovněž mávl.Earl ho rozmáchlým gestem připomínajícím odhoz míče vybídl k pohybu. Chtěl tak Samovi naznačit, ževlak už je skoro u nich. Zoufale doufal, že ho právník zničený přestálými útrapami pochopí. Vtom se Samkonečně otočil.

Mezi stromy se vynořila obrovská dýmající lokomotiva. Táhla čtyři kryté a dva otevřené nákladní vozynaložené zemědělskými stroji.

Earl se obrátil k policistům. Jeden už se probíral a mnul si pohmožděnou čelist.

„Za ty psy se omlouvám, ale nedali mi na vybranou. Teď koukejte zůstat, kde jste, nebo dostanete dalšínakládačku.“

Mladík zjevně neměl o další pokračování zápasu zájem. Earl se otočil ke trati právě včas, aby zahlédl, jak

se Sam sápe na vagón.

Věděl, že sám to nemůže stihnout. Zkusit to ale musel.

Rozběhl se tedy po svahu dolů. Vlak zpomalil, protože se blížilo táhlé stoupání. Earla napadlo, že by tosnad ještě mohl stihnout. Právě v tom okamžiku však uslyšel štěkot.

Sam vydržel hodinu jízdy bez sebemenšího hnutí. Ležel mezi jednotlivými součástmi upevněnými řetězy avnímal otřesy vagónu, jež se přenášely i na náklad. Cítil, jak mu hučí v hlavě. Nikdo na něj nepřišel. Vlakzjevně nikdo nekontroloval a o přiděleném doprovodu už nejspíš vůbec nemohlo být řeči. Měl pocit, že jev celém vlaku jen on sám. Ležel na ploše otevřeného vagónu mezi mlátičkou a řezačkou a prohlížel sizbrusu nové technické zázraky firmy McCormick. Skoro záviděl zemědělcům, kteří s těmito stroji budou

pracovat.

Necítil nic. Měl dojem, že snad už nikdy nezažije žádnou radost. Nikde totiž neviděl Earla. Vůbec netušil,co se s ním stalo. Podařilo se mu dostat se do vlaku? Pochyboval o tom. Když Earla viděl naposledy, stálnahoře na svahu a mával na něj. Pak se Sam obrátil a hnal se ke kolejím sám.

Když doběhl až k nim a pohlédl na vlak dunící kolem, strnul. Teprve nyní když se měl stát jeho pasažérem, si Sam uvědomil, jak obrovský je. Když jej občas v minulosti pozoroval z dálky, nikdy mu totak nepřipadalo. Měl pocit, že se chce dotknout ohromné ocelové nestvůry. Kolos, který otřásal povrchemzemě, po níž se hnal, na něj působil děsivým dojmem. Sam se oblédl do bezútěšné pustiny za svými zády,

z níž mu hrozila smrt, a konečně se odhodlal chytit se za ocelový žebřík vagónu. Vzápětí mu došlo, jakobrovská má kola, jež se blýskají a kloužou nad kolejemi. Jen díky kovovému žebříku, který byl umístěn vzadní části vagónu, se dokázal vytáhnout na ložnou plochu. Sice se přitom o cosi tvrdého uhodil do kolena

a zažil i okamžik ledové hrůzy, kdy se mu zdálo, že klouže zpátky, ale nakonec to přece jen dokázal. Když

byl konečně nahoře, zoufale se z posledních sil doplazil do úkrytu a zhroutil se mezi stroje ukotvenétlustými řetězy. Tam zůstal ležet jako vyděšený králík.

Když mu došlo, že by se měl poohlédnout také po Earlovi, nadzdvihl se a začal se rozhlížet mezerami vkonstrukci strojů a jejich kol. Bylo však již pozdě. Vlak minul pásmo vykáceného lesa a nyní projíždělhustým porostem borovic. Sam neviděl nic než neprostupnou lesní stěnu vzdálenou pouhých pár metrů od

kolejí. Ať již ukrývala jakákoliv tajemství, nezdálo se pravděpodobné, že by je vydala.

Mysl měl Sam jakoby zamlženou. Nečekal, že jej v tomto věku ještě potkají takové fyzické útrapy. Přežil

šílenství války, konečně našel své místo ve světě a teď najednou tohle… Zdálo se mu, že jeho mysl prostě

není schopna pojmout všechno, co se mu stalo. Děsivé vědomí, že ještě není nic vyřešeno, mu rovněž na

klidu nepřidávalo. Earl je přece pořád někde tam venku a je na tom bůhvíjak. Tyto myšlenky Samazačínaly užírat zevnitř jako žaludeční vřed. Bolely právě tak nepříjemně.

Pokoušel se všechno si rozumově zdůvodnit. Earlovi se pravděpodobně podařilo uniknout. Pokud sepohybuje na vlastní pěst v lesích, je nebezpečným nepřítelem i pro deset mužů. Earl určitě přežil. EarlaSwaggera, jednoho z nejlepších policistů, válečného hrdinu námořní pěchoty a jednoho z nejschopnějšíchmužů na světě přece hned tak něco neporazí.

Takhle by to ale mohla být pravda pouze v racionálním světě. V prostředí, kde vládne rozum, vítězí řád aje zajištěna spravedlnost. Ať už se ale ocitli kdekoliv, rozhodně se nenacházejí v racionálním světě, nýbržv nějaké strašlivé říši divochů, která jako by se vynořila z jakési dávné pověsti. V říši, kde přežití neníprávem spravedlivých, nýbrž výhodou šťastlivců, a kde nerozhoduje ani obyčejná logika a neplatí lidskost.

To já jsem do toho Earla zapletl, pomyslel si Sam a opět ho bodlo u srdce. Znovu se v něm začalavzdouvat vlna zoufalství, způsobeného pocitem viny. Myslel na to, co Earlovi provedl, do čeho jej dostal akvůli čemu se to všechno seběhlo.

Stále více si sám sebe ošklivil. Usilovně přemýšlel a lámal si hlavu nad tím, jestli by nebylo správnévyskočit z vlaku a zamířit zpátky, aby Earlovi pomohl. Jakkoliv však o tomto nápadu uvažoval, vždydocházel k závěru, že je to neproveditelné. Prostě to nemůže udělat. Nemůže přece seskočit z jedoucíhovlaku, už naskočit na něj bylo dost obtížné, a jít vstříc šerifu Leonu Gattisovi a jeho lidem. Ještě nyní siživě vybavoval jejich obušky a vzteklý řev psů. Roztříštěná lebka té ubohé staré černošky mu rovněž nešla

z mysli. Kdo jiný než oni ji mohl zabít? Osobně byl přece svědkem toho, jaký strach z nich mají místníčernoši. Viděl, jak se bojí svých mocipánů, kteří vystupují naprosto arogantně a sebejistě jako okupačníarmáda. Jejich chování vyjadřovalo přesvědčení, že mají svoji nadvládu nad celým okresem zajištěnusilou. Jim čelit nemůže. Rozhodně ne v tom stavu, v jakém je teď. Nemá ani košili, podvrtnutý kotník hobolí jako čert a únava, která ho zmáhá, je ještě daleko horší než ta, která ho sužovala ve válečné vřavě.Přitom byl tehdy mnohem mladší, silnější a daleko víc si věřil.

Tak uvažoval až do půl deváté, kdy vlak vjel do nákladního nádraží v Hattiesburgu. Tam si uvědomil dalšínesmírně nemilou skutečnost. Je teď vlastně na útěku a policie po něm půjde. Možná že už nyní putujeéterem hlášení s jeho popisem a vylíčením zločinů, jichž se dopustil. Pokud se tak ještě nestalo, paknebude trvat dlouho a rozpoutá se hon. Je na všechno úplně sám. Nemá peníze, široko daleko se nemůže

obrátit na žádného známého a nevlastní ani jiné prostředky, které by mu pomohly této nezáviděníhodnésituaci čelit.

Právě ve chvíli, kdy začínal propadat malomyslnosti, nahmátl v levé kapse Earlova loveckého kabátujakýsi oválný, tvrdý a šustivý předmět. Když ho zvědavě vytáhl na světlo, s úžasem vytřeštil oči na svazek

bankovek. Bleskově z něj stáhl gumičku a peníze přepočítal. V balíčku bylo více než čtyři sta dolarůpřevážně v deseti a dvacetidolarových bankovkách. Uvědomil si, že díky této částce by si mohl zajistitubytování, něco na sebe a nakonec i vhodnější obuv. Věděl však, že bude muset být nanejvýš opatrný,protože policie už bude hlídat všechny dopravní prostředky. V duchu rychle plánoval. Napadlo jej, že by

ho sem mohla zajet vyzvednout Connie Longacreová. Pokud se ukryje v zavazadlovém prostoru jejího

auta, dostane se při troše štěstí přes silniční hlídky, jež budou po okolí nepochybně rozmístěny. To by pro

něj Connie mohla udělat. Vždycky s oblibou vyhledávala dobrodružství. Snad proto, že manželství snanicovatým, nicméně velmi bohatým Rancem Longacrem moc příležitostí k jejich prožití neskýtalo. Nebože by naopak bylo dobrodružné až přespříliš?

Moc propracovaný jeho plán nebyl. Earl by se nade vší pochybnost vytasil s plánem daleko lepším,

protože byl mužem činu, kdežto Sama živil jeho vytříbený mozek zběhlý ve vymýšlení a předvídáníprávnických kliček. Tvrdá realita života v divočině a boj o život už mu však dávno nic neříkaly.

Jedno však věděl s naprostou jistotou. Z nádraží se musí dostat co možná nejrychleji. První informace,kterou o něm policie dostane, se bude týkat právě jeho útěku tímto vlakem. Sem tedy půjdou okamžitě. S

úlekem si uvědomil, že už to tu v tuto chvíli možná pročesávají.

Rozhlédl se kolem. Byla už tma, takže neviděl prakticky nic. Přitáhl si kabát těsněji k tělu a sklouzl z ložnéplochy vagónu. Spustil se po straně vozu k zemi a opět pocítil úžas nad tím, jak mu vlak zblízka připadáobrovský. Bohužel si k jeho opuštění vybral právě okamžik, kdy kolem něj procházeli tři policisté.

„Hele otče,“ oslovil ho jeden z nich klidně, „na vandrování vlakem už máte trochu léta, nezdá se vám?“

„Ehm… no…“

Sam měl dojem, že má v hlavě naprosté prázdno. Mysl, jež mu vždy dokázala přispěchat na pomocvhodnými slovy, jako by měl zatemněnou. Vždy býval pohotový, rychlý a výmluvný a dokázal svůjprotějšek zkrotit těžko vyvratitelnými argumenty. Náhle jako by ztratil řeč i paměť. Cítil, jak se mu rtynezvučně chvějí. Nebyl schopen vypravit ze sebe jediné srozumitelné slovo. Zoufale se nadechoval a vítr

mu vysoušel rty.

Dopadli ho.

„Já… no… tedy…“

„Ztratil jste řeč, mistře?“

„Je to taková… ehm… no… víte…“

„Vsadím se, že nemá ani žádnej průkaz,“ ozval se další z policistů. „A určitě bude dělat stejně blbýksichty, ať se ho zeptáš, na co chceš. Takoví jsou všichni.“

Tihle policisté však Sama nikterak neděsili. Nikdo z nich nepoložil dlaň na pouzdro se zbraní, což, jakSam ze zkušenosti dobře věděl, je první známka toho, že policista nemá ze situace dobrý pocit. Nikdonesáhl po obušku, po nádobce se slzným plynem ani po jiné zbrani, nikdo nezatínal pěsti, až mu zbělelyklouby, a nikdo nezačal ztěžka dýchat. Nevšiml si, že by někdo z policistů přimhouřil oči, nahrbil se achystal se ke skoku v očekávaném násilném řešení situace. Nezaznamenal zkrátka sebemenší náznakyagresivity, které dokázal citlivě rozeznat.

„No, tak půjdem, kamaráde, jestli nechceš, abychom tě odvezli na záchytku. Tam by ses z toho vyspal, to

si piš.“

„Pane,“ podařilo se Samovi konečně najít hlas, „já nejsem opilý.“

„Ale ne! On umí mluvit a dokonce docela srozumitelně! To jsou věci!“

Sama ohromilo, jak rychle se dokázal vzpamatovat a jak bleskově byl schopen analyzovat situaci. Vědí oněm něco? Byl už jim nahlášen jako uprchlý vězeň? Pokud by tomu tak bylo, určitě by se už na něj vrhlise zbraněmi v rukou nebo alespoň s obušky. Chovali by se úplně jinak. S jednáním policistů při zákrocíchproti uprchlíkům už přece má své zkušenosti. Kdepak, tihle policisté vypadají docela klidně a uvolněně.Nejspíš ho mají za směšného postaršího podivína.

„Určitě si vyslechneme fantastickou historku o tom, jak přišel o košili,“ prohlásil jeden z policistů. „Už setěším na ty báchorky. Viděl bych to na povídačky o farmářově dceři, nerudným tatíkovi s brokovnicí anějakým městským hejskovi, co mu lezl do zelí.“

Nic nevědí, uvědomil si v tu chvíli Sam. Nemohou nic vědět. To by se nechovali takhle.

Pomalu proto sáhl do kapsy a vytáhl náprsní tašku.

Jeden z policistů si ji od něj vzal a posvítil si na ni baterkou.

„On je to právník z Arkansasu, chlapi. Sam Vincent z Blue Eye. Teda tomu říkám fór.“

„Pane Vincente, nějak jste se nám zatoulal za hranice svého působiště. Pokud si vzpomínám, tak Blue Eyeje odsud hodně daleko na západ, nebo se snad pletu?“

„Máte naprostou pravdu, pane.“

„Je mi líto, ale musím se vás zeptat, jak je možné, že jste se jako černý pasažér železnice ocitl právě vnašem městě. Jste bez košile a vůbec vypadáte hrozně. Člověk by se vás skoro lekl. Asi byste se nám měl

pochlubit tím, co vás potkalo.“

Sam vůbec netušil, odkud se v něm vzal ten nápad. Nevěděl ani, jakému božstvu za to náhlé vnuknutíčelí, ale zlomek sekundy poté, co jej ta spásná myšlenka osvítila, už jí málem sám věřil.

„Byl jsem na služební cestě v New Orleansu, pane. Víte zajisté, jak v tom městě tepe noční život. Musímse s lítostí přiznat, že jsem podlehl svodům neřesti, jež jsem si celá dlouhá léta odpíral. V jistém domějsem se seznámil s nejmenovanou mladou dámou. Byla to černoška. Velmi půvabná černoška.“

„Chápu. Ty jsou nejhorší. Dokážou člověka zblbnout dřív, než se naděje.“

„Přesně tak, pane. Musím přiznat, že v tom svoji roli sehrál též alkohol. Každopádně jsem měl druhý denpocit, že jsem do ní zamilován, a vrátil jsern se do onoho domu, abych ji z něj vysvobodil a odvezl si jidomů. Přiznám se, že jsem v tu chvíli vůbec neuvažoval o tom, jak to po sedmnáctiletém manželstvívysvětlím své ženě a pěti dětem. Bylo mi tam však jasně naznačeno, že o mě nikdo nestojí. Dozvěděl

jsem se ale, že ta dívka pochází z Pascagouly a jmenuje se Vonetta Louise. Zjistil jsem si i to, že z toho

domu odešla chvíli před mým návratem. Domníval jsem se, že je to tím, jak hluboce na ni zapůsobila máláska k ní a její city vůči mně. Předpokládal jsem, že se rozhodla změnit svůj život a vydat se jinou

cestou.“

„No jo, takových případů už jsme tu měli! Já sám jsem poznal spoustu bělochů, co si mysleli, že spasíčernou holku před osudem. Nemůžete ji ale zachránit jednoduše proto, že je černá!“

„Nikdy to nemůže vyjít. Prozřetelnost to zkrátka nepřipustí,“ poznamenal další policista.

„Zajisté,“ připustil ochotně Sam, „ale než jsem to pochopil, najal jsem si auto, vydal jsem se doPascagouly a začal se vyptávat. Nakonec jsem ji také našel. Kromě ní jsem ale objevil a poznal také jejího

přítele a partu jeho kumpánů, surových a bezcitných mladých černochů, jejího otce, děda a hlavněbabičku, která z té rodiny byla snad nejhorší. Mohl jsem jim o své lásce vykládat horem dolem, ale nebylo

to nic platné. Nic s nimi nehnulo. Nepříliš jasně si vzpomínám na hádku a rvačku, která se nakonecstrhla. Neměl jsem proti té přesile šanci, a tak jsem musel utéci. Jasně si pamatuji až na to, jak jsem bezkošile utíkal na nádraží, kam mě zahnali ti černí násilníci přesvědčení, že mi musí dát za vyučenou.Vzpomínám si, že doslova mluvili o ‚vypráskání toho bílýho zmetka‘. Ta představa mi nepřipadala nijakzvlášť zábavná a moje láska ke sladké Vonettě Louise náhle dostala poněkud trpkou příchuť. Podařilo semi naštěstí vklouznout do vlaku a ukrýt se v jednom z vagónů. Sám nevím, jak dlouho jsem tam vlastněležel. Pak se na nádraží konečně objevili nějací běloši a ti černí zmizeli, ale byl jsem příliš vyčerpán, nežabych se pokusil zmizet, a kromě toho jsem neměl sebemenší chuť vysvětlovat jim důvod svépřítomnosti. Chvíli nato se ale vlak rozjel, a tak jsem se nakonec ocitl až tady.“

„Pánové, neříkal jsem vám, že se pobavíme?“ rozchechtal se jeden z policistů. Všichni tři si Samovuhistorku očividně vychutnávali. Zjevně odpovídala zážitkům, které prodělali sami, nebo o nichž alespoňslyšeli. K popukání je pobavila představa, že se tak vzdělaný muž nechal zlákat na šikmou plochu svodyalkoholu a lehkých žen. Podobné neřesti se staly příčinou zkázy mnoha mužů, kteří neodolali lákadluveřejných domů v New Orleansu. Sam policisty jako vypravěč vysloveně zaujal.

„Jo, negři se vám předvedou v pravým světle, teprve až když vás někde načapají samotnýho a nablízkonejsou žádní další bílí. Už je to tak. Je lepší se s nima vůbec nezaplést a zdaleka se jim vyhnout. Vy alepší lidi vůbec je z té pravé stránky nemáte kdy a kde poznat. Vy od nich pořád slyšíte jen poklonkovánía uctivé pozdravy, ale abyste věděl, černí nikdy nevynechají příležitost, aby nám to pořádně spočítali.“

„S lítostí přiznávám, že mně se tohoto poučení dostalo značně tvrdým způsobem. Abyste mne správněpochopili… nejsem tak úplně bez prostředků. Nějaké peníze mi zůstaly. Potřeboval bych pouze zajistitubytování na jedinou noc. Pochopitelně že před záchytnou stanicí bych dal přednost hotelovému pokoji,když už si jej mohu dovolit. Pokud bych k tomu mohl dostat ještě košili a nějaké čisté prádlo, nebude užmi scházet vůbec nic a zítra budu v cestě pokračovat autobusem.“

POLICISTÉ Sama hlídkovým vozem zavezli do nejlepšího hotelu v Hattiesburgu. Postačila jejich přímluva apro Sama se jako zázrakem našel slušný pokoj. Zaplatit musel pochopitelně hotově a předem.

„Konečně budete mít možnost poznat místní pohostinnost a Mississippi se vám tak ukáže i z té dobréstránky. Mrzelo by nás, kdybyste si myslel, že tady neděláme nic jiného, než válčíme s negry, abychom jeudrželi na uzdě. Dá se tu báječně žít a naše děti nejsou vychovávány o nic hůř než jinde. Bylo by vhodné,

abyste zatelefonoval manželce a něco si vymyslel, protože už o vás má docela jistě starost.“

Sama překvapilo, jak se nejmladší z policistů umí chovat. Byl k němu ostatně slušný po celou dobu.

„Samozřejmě že to udělám, pane,“ odvětil.

„Dave, pane Vincente. Jmenuji se Dave.“

Samovi se zdálo, že k němu Dave pocítil jistě sympatie, ačkoliv nechápal důvod. Snad to bylo tím, že seneprojevoval tak, jak u něj bylo obvyklé. Většinou vystupoval zcela sebejistě. Jeho typické chováníprozrazovalo vědomí příslušnosti k vyšší společenské vrstvě. Jen zřídkakdy vypadl z role prohnaného,arogantního, schopného a sebevědomého právníka. Možná že změnu v Samově chování způsobilo to, žese dosud tak docela nevzpamatoval ze svých nedávných zážitků. Už si nebyl tak jist tím, že na jehopostavení se nemůže nic změnit, že je neotřesitelné a že je vlastně jakýmsi jeho dědičným právem. Ještězcela nedávno o tom byl plně přesvědčen. Už však zjistil, jak snadno dokáže dát surový svět najevo, žečlověk není ničím než třtinou větrem se klátící. Nejlépe jej o tom přesvědčili ti mladí policisté, kteří do nějpřed nedávnem bezostyšně tloukli obušky jako do pytle a z jeho postavení si očividně nedělali sebemenšíhlavu. Ať již však bylo příčinou cokoliv, mladý policista, který Sama doprovodil do hotelu, se k němuchoval slušně a zdvořile.

Sam tedy zatelefonoval domů. Když hovořil se svým nejstarším synem, měl dojem, že si chlapec anipořádně nevšiml, že byl otec namísto ohlášeného jednoho týdne mimo domov celé tři neděle. Manželka,která syna u aparátu vystřídala, sice dala najevo, že si je toho vědoma, ale nezdálo se, že by se tím nějak

zvlášť trápila. Pak Sam zavolal Connii Longacreové. Namísto ní se mu v telefonu ozval Ranceův hlas. Byljako obvykle namol. Sam mu přesto nadiktoval telefonní číslo do hotelu a Connie mu po chvíli skutečnězavolala zpět. Jako obvykle si příjemně popovídali. Sam ji miloval. Zároveň si však sebekriticky přiznával,že nikdy nesebere odvahu, aby zahodil své zázemí, rozvrátil si celý život a rodinu a zničil i tu její jenproto, aby nastala změna. Věděl, že se bude vždy těšit jen z oné tajné náklonnosti a něhy.

Hotelová služba mu na pokoj donesla jídlo. Sam záhy usnul. Zdálo se mu o Earlovi. I sám sebe ve snu

přesvědčoval, že Earl se z toho nakonec dostane. Určitě je v pořádku. O Earla si přece nikdy nikdonemusel dělat starosti.

V osm hodin ráno kdosi zaklepal na dveře pokoje. Sama na okamžik zachvátila panika. Ulekl se, že už sedo Hattiesburgu doneslo, že po něm pátrá policie okresu Thebes. Když otevřel, spatřil však pouzedůstojně se tvářícího prodavače z místního obchodu s pánskou konfekcí Longbow Men’s Apparel Shop.Navštívil Sama, aby mu nabídl celou kolekci sak, vázanek a košil. Sam si tedy mohl konečně vybrat novéoblečení a ihned je také v hotovosti zaplatil.

Po vydatné a vynikající snídani v hotelové jídelně Sama vyzvedl mladý policista Dave. Odvezl ho na autobusové nádraží. Stačil už Samovi dokonce i zjistit, že autobus odjíždějící v deset hodin ráno doMeridianu jej doveze na letiště právě včas, aby stihl letadlo DC-3 startující v patnáct hodin na Memphis,kde zanechal auto. Pak by jej ještě měla čekat jízda přes téměř celý stát, ale na pozdní večeři už by mohl

být doma.

Zatímco projížděli ulicemi Hattiesburgu, Dave Samovi vyprávěl o svém životě, dětech i plánech dobudoucna. Svěřil se mu, že by chtěl začít večerně studovat práva. Dokonce už Samovi zkusil položit párvysoce profesionálních otázek. Sam se snažil odpovídat mu tak, aby si neudělal ostudu, nicméně abynadšeného mladíka nezahanbil a nevzal mu tak chuť do studia.

Když se Samovi zdálo, že nadešla vhodná chvíle, přece jen si neodpustil nahodit návnadu a pokusit se takze svého nenadálého pobytu v Hattiesburgu vytěžit nějaké informace.

„Poslouchejte, Dave, slyšel jste někdy o Státním nápravně výchovném ústavu pro barevné v Thebesu?Mám dojem, že černí tam v Pascagoule o něčem takovém mluvili. To víte, člověk je zvědavý…“

„No, pane Vincente, pokud jde o Thebes, tak je lepší na zvědavost zapomenout. V Mississippi je dostjiných věznic, ale ti opravdu nepolepšitelní negři se posílají do Thebesu. Nechtějte vědět, jak to tam

chodí. Není to zrovna rekreace, pane Vincente.“

„Aha. Chápu. Jen mě tak napadá, že když jsou tam tak tvrdé podmínky, jak naznačujete, asi tam majíproblémy s útěky, co?“

„Pane Vincente, z Thebesu ještě nikdy nikdo neutekl. Nikdy. To je takové peklo, že když tam člověk chvílipobude, úplně ho to zlomí a nemá pak už na nějaký útěk ani energii nebo vůli. Kromě toho je ta vězniceuprostřed nejhorší džungle, co znám, a mají tam prý nejlepší psy ve státě. Povídá se, že jejich strážníoddíl dokáže s těmi bestiemi zázraky a ti chlapi prý sami stopují jako psi. Údajně jsou to chlapi jako hory.Za to, že slouží v tom nejhorším pekle, jsou docela slušně placení. Státu to takhle vyhovuje. Má po rucevěznici, kam je možné šoupnout ty opravdu nepolepšitelné černé, a negři z ní mají takový strach, že jimnaskakuje husí kůže, jen o tom lapáku slyší. Spousta si jich proto dá raději pokoj. Je to takhle lepší.Hlavně pro nás, ale v jistém smyslu i pro ně. Nemohou si tolik vyskakovat. Raději se drží zpátky a nedělají

problémy. Vědí, že když to přeženou, hrozí jim Thebes.“

Sam moudře přikývl a poznamenal: „Ano, velmi zajímavý postřeh.“ Vyvolal tak v Daveovi dojem, že s ním

souhlasí, aniž by dal najevo, jaké sám zastává stanovisko.

Zbývající část cesty domů uběhla Samovi vcelku hladce. Té noci už skutečně spal ve svém bytě po bokulhostejné a chladné manželky a přes chodbu slyšel spokojené oddechování právě tak lhostejných dětí. Užsi myslel, že si takové pohodlí nikdy nebude moci dopřát, ale osud byl k němu milostivý.

Těšil se, jak se zítra sejde s Connii. Dají si společně oběd a na chvíli se spolu pokusí zapomenout na tu

bídu kolem.

To však nebylo zdaleka to hlavní, co zaměstnávalo Samovu mysl. Nedokázal ani na chvíli zaplašitmyšlenky na to, co je s Earlem. Znovu a znovu si musel připomínat Earlovo nařízení nikomu nic neříkat,nedělat povyk a nepodnikat žádné kroky k jeho osvobození. Earl mu přece připomínal, že by ho tospolehlivě stálo život.

Neustále jeho slova ze všech stran rozebíral. Snažil se vybavit si je naprosto přesně a hledal v těch větách

skulinku, jež by mu umožnila Earlův příkaz obejít. Potřeboval si nějak sám před sebou ospravedlnit to, že

by se podle Earlových slov případně tak docela nezachoval nebo že by se jim vzepřel úplně. Nakonecvšak došel k závěru, že se Earl vyjádřil naprosto jasně a že jej tedy musí poslechnout. Nezapomněl ani na

povinnost vůči svému klientovi, který bude muset dostat zprávu o výsledku cesty. Umínil si, že jivypracuje ráno a pošle ji spěšnou poštou. Zároveň se rozhodl, že bude dál pokračovat v hledání skulinekv Earlových pokynech, aby se mohl nějak zapojit do řešení jeho situace. Víc zatím dělat nemůže.

Přítel mu však nešel z mysli. Co je s Earlem, ptal se v duchu zoufale sám sebe.

PSI se na Earla vrhli jako zběsilí. Měli sice tvrdé útočení v povaze, ale jejich zuřivost mohla být znásobena

krví, kterou z něj cítili. Byl potřísněn nejen svou vlastní, ale i krví členů jejich smečky. Zaútočili na nějvšichni najednou. Síla mladých a dobře živených zvířat na něj zapůsobila jako přívalová vlna z protrženéhráze. Psi proletěli vzduchem tak rychle, že je vnímal pouze jako nejasné šmouhy. Nejvýraznějšímvjemem pro něj bylo jejich vzteklé vrčení. V následujícím okamžiku vzdal snahu udržet rovnováhu asoustředil se už pouze na to, aby si chránil životně důležitá místa na těle.

Schoulil se jako novorozenec. Kolena si přitáhl až k obličeji a pažemi si zakryl hlavu a hrdlo, takže mělchráněn i obličej. To psy rozzuřilo snad ještě víc. Věděli, jak jej zneškodnit, a dali průchod vztekuvyvolanému tím, že se jim to nedařilo. Nemohli se mu rozšklebenými mordami dostat na měkká, snadnozranitelná místa, takže mu útočili na paže a nohy. Jako by věděli, že pokud mu způsobí dostatečně velkou

bolest, reflexy oslabí jeho snahu se krýt a oni se mu dostanou na místa, z nichž po několika zákusechvykrvácí. Earl se zoufale snažil odolat náporům bolesti a vydržet zuřivé útoky psů, kteří mu rvali ruce inohy takovým způsobem, že mu křeče bolesti zmítaly celým tělem. Tušil, že to dlouho nevydrží.

Náhle si však uvědomil, že se mezi rozvzteklené psy vrhli muži, kteří se je pokouší odtáhnout. Slyšel dutéúdery bot, jak policisté do rozvášněných zvířat kopali ve snaze je zvládnout. Jako první se na psy vrhli dvamuži a záhy se k nim přidali ještě tři další. Sotva zpacifikovali psy, kopání pokračovalo. Tentokrát však užbyl terčem Earl. Všech pět mužů po něm dupalo a kopalo do něj za neustálého spílání, kleteb a výhrůžek.

Cítil i plivance. Tak to šlo hezkých pár minut, než se ozval hlas posledního z policistů. Earl už ho sotvavnímal, ale pochopil, že vyslovil jakýsi rozkaz.

„Chlapi, nechte už ho být, ksakru. Podíváme se, co nám to psi vůbec chytili.“ Příval ran v tom okamžiku

ustal.

„Vstávej, hošánku, nebo to s tebou vyřídíme rovnou na zemi.“

Earl se překulil, natáhl nohy a spustil paže z obličeje. Vzhlédl k šesti mužům, v nichž poznal čtyři řadovépolicisty, psovoda a šerifa. Všichni byli propocení a oči se jim leskly vztekem a přestálou námahou.

„Už mě nechte, prosím,“ řekl Earl. „Nic jsem neudělal.“

Prásk!

Kopanec do žeber, který jako odezvu na svoji prosbu inkasoval, mu se zjevným potěšením uštědřil

psovod.

„Až na to, žes zabil tři skvělý psy, ty ksindle! Postarám se, abys do večera táhnul za nima, hajzle.“

Dva muži se nad Earlem svižně sehnuli a převrátili ho. Cítil, jak mu kroutí ruce za zády a nasazují mu

ocelová pouta.

„Podejte mi taky klepeta na nohy. Vsadím krk, že tenhle zmetek bude i kopat, to si pište!“

Vzápětí Earl ucítil, jak mu kolem kotníků zaklaply těsné náramky.

„Tady ho máte, šerife. Teď už nikam nezdrhne.“ Mládenci, kteří Earla spoutali, odstoupili a znovuzadrženého převrátili.

„Co jsi zač, panáčku?“ zeptal se šerif. „Já… totiž…“

Earl nebyl schopen vzpomenout si na jméno uvedené ve svém padělaném řidičském průkazu.

„Tak bude to? Koukej vyklopit, co jsi zač, doprdele! Když se tě na něco ptám, tak mi odpovíš, je to jasný?

a dávej si sakra pozor na to, co řekneš!“

„Jmenuje se Jack Bogash!“ křikl mladý policista, který už našel Earlovu náprsní tašku, jež v zápalu boje

zapadla kamsi do trávy. „Další zmetek z Arkansasu.“

„Tomu říkám náhodička, co? Vy tam u vás asi hodně držíte partu, že jo? Kamarádíčkové k pohledání,

nemám pravdu? Takže tys sem vyrazil zachránit toho starýho…“

„Pane! Pane!“ zachroptěl Earl. „Já nevím, o čem to mluvíte! Prosím, vás, už mě nebijte. Jsem zraněný adost krvácím. Potřebuju doktora. Prosím vás, pane, jestli mě nevezmete k doktorovi, vykrvácím tady!“

„Buď bez starosti. Možná ztratíš trochu krve, ale jestli ti to dělá starosti, neměl sis hrát na drsňáka. Kromětoho máš daleko horší problém než těch pár škrábanců. Ten problém jsem já, kamaráde.“

Earl pohlédl do rozšklebeného šerifova obličeje.

„Pane, jmenuji se Jack Bogash. Pracoval jsem jako řidič náklaďáku, ale přišel jsem o práci, tak sepokouším živit se jako lovecký průvodce. Přijel jsem k vám, protože jsem se doslechl, že se tady mocneloví. Napadlo mě, že bych tady v těch nevyužitých lesích mohl rozjet lovecký tábor, když tu prý mátetakovou spoustu jelenů. Chtěl jsem si tu pronajmout revír, postavit chatu v lese a přilákat sem naloveckou sezónu pár pracháčů z Hot Springs nebo z Little Rocku. To je všechno.“

„Hošánku, hnali jsme se za tebou dobrých třicet kilometrů. Podpálil jsi nám dva baráky, napadl jsistrážného, zabils tři psy, dva naše lidi jsi zmlátil málem do bezvědomí a utíkal jsi před námi jako o život.“

„To jsem nebyl já, pane. Přísahám. To museli být tamti chlapi.“

„Jací chlapi?“

„Víte, pane, tábořil jsem asi tři kilometry odsud. Hledal jsem jeleny. Chtěl jsem se tu seznámit s terénema promyslet si, kde by bylo nejlepší postavit tábor. Zrovna jsem se toulal po lese, když z houští vyběhlidva chlápci a vykládali mi, že je honí černí. Vymýšleli si nějaké nesmysly, kvůli kterým je prý pronásledují.

Nabízeli mi peníze, když jim pomůžu dostat se ke trati. Sice to moc nechápu, ale vážně mi chtěli zaplatit.Ten starší mluvil jako kniha a nedalo mu moc práce mě přemluvit, abych jim pomohl. Sám teď nevím,proč jsem to vlastně udělal, ale povím vám, že ten strejc by vymámil z jalovice tele. Podvrknul si někdekotník, tak jsem mu pomáhal jít. Musel jsem ho podpírat, jinak by se dál nehnul. Vůbec nevím, co se stalo

s tím druhým. Zrovna jsem toho dědulu nechal u kolejí a vracel jsem se do tábora, když na mě vyrazili tipsi. Přísahám, pane, že říkám pravdu!“

„Lže,“ prohlásil Opie. „Viděl jsem, jak zastřelil psa. Zrovna tak jsem viděl, jak střílel po mně. Šel po násjako slepice po flusu. Zmlátil nás oba jako nic. Dostal nás jako profík a ani se přitom nezpotil. Boxuje jako

nějakej svinskej šampión. Povídám vám, šerife, že ten parchant lže a je nebezpečnej jako chřestýš. Teďna nás hraje vystrašenýho balíka, ale říkám vám, že už vymejšlí, jak nás všechny pozabíjet. Je to

normální gangster.“

„Podle mě je to komouš. Docela obyčejnej komouš, kterýho sem poslali, aby blbnul negrům makovice.“

„Já si myslím, že je to tajnej od FBI. Prostě jeden z těch jejich slídilů. Čmuchá tady a koleduje si o

problémy.“

„Nejlepší bude rovnou ho pověsit, šerife.“

„Prosím, prosím, pánové, já jsem nic neudělal! Mladý muži, přísahám vám, že jsem to nebyl já, kdo ublížil

vašim psům a střílel po vás. To byl ten druhý, ten, co se tu pořád ještě někde potlouká! Já ani neumímpořádně střílet! Jo, kdysi jsem trochu boxoval, a jestli jsem vás praštil, tak jen proto, že jste se na měchystal vystřelit, to je všechno! Co jsem měl dělat?“

„Tak ty říkáš, že sis tu chtěl pronajmout revír na lov. To znamená, že jsi lovec. Jestli se nepletu, tak tyboty, co máš na nohou, lovci vážně nosí. A to mi chceš tvrdit, že neumíš střílet? Jenže tady někdoodprásknul tři psy v běhu! Ty nám věšíš na nos bulíky, hošánku. Jo, ty psy vážně oddělal ten druhej. Ten,

co umí zmást psy tak, aby je zdržel. Ale nikdo není tak dobrej, aby se psům vypařil natrvalo! Nikdo další tady není, kamaráde! Jak mi vysvětlíš, žes ve svým věku dokázal hravě srovnat dva mladý a silný poldy?Nezaměstnanej šofér z Arkansasu, jo? Hošíku, s touhle historkou můžeš tam u vás večer uspávat haranty,

je ti to jasný?“

„Je to opravdu hodně nebezpečný člověk, pane.“

„To už stačilo. Panáčku, s tebou to prostě po dobrým nepůjde. Vezměte ho ke stromu, chlapci. S těmi

zmetky z Arkansasu se asi jinak zacházet nedá.“

NAMÁHAVÁ cesta jim trvala dobrou hodinu, ale policisté očividně kráčeli s jasným cílem. Earlovi došlo, žek němu asi neputují poprvé. V duchu už si představoval strom s mohutnými rozložitými větvemi. Napadlojej, že na něm nejspíš skončil každý uprchlík, kterého dopadli v těchto končinách. Pravděpodobně semodvlekli i mnohé nepohodlné obyvatele městečka. Zjevně si nelibovali ve střílení lidí zblízka. Možná jimnedělal dobře pohled na lidskou lebku poté, co do ní vnikne střela z pětačtyřicítky a vyletí opačnoustranou. Několikrát měl možnost sledovat, co kulka velké ráže napáchá po střetu s kostí. Z hlavy tohoobvykle mnoho nezbylo. Oběšení je mnohem čistší a obejde se bez krve.

„Šerife, říkám vám…“

„Drž už konečně hubu, hajzle! Zbytečně se snažíš. Nepokoušej se nás ukecat. Jestli okamžitě nesklapneš,Pepper už se ti o ten tvůj užvaněnej jazyk postará kudlou. A pamatuj si, že pak už budeš mlčet jako hrob.

Jen nevím, co si počneš u posledního soudu bez jazyka.“

„Jestli chcete, šerife, udělám to hned. Tady v Mississippi se se zabijákama psů jinak nejedná. Zabils psa,musíš za to zaplatit. Psi mají svou cenu a ti tři byli jako mí bratři.“

Podivný průvod kráčel borovým lesem a Earl se bezvýsledně pokoušel zpomalit tempo. Jakmile si tohojeho věznitelé všimli, okamžitě jej vždy pobídli nesmlouvavým dloubnutím hlavní pušky. Musel se protoneustále přizpůsobovat jejich svižnému kroku. Ze spousty ran způsobených psími tesáky mu dál prýštilakrev. Konečně celá skupina vyšla na stezku, po níž bylo možné postupovat ještě rychleji. Netrvalo dlouhoa došli k pahorku. Na jeho vrcholu Earl záhy spatřil osamělý dub, jeden z těch, jimž se kupodivu podařilovyrůst do úctyhodných rozměrů dokonce i v temném borovém lese. Měl statný kmen a mohutné větve,jež byly určitě schopny unést váhu lidského těla. V tom se na borovice rozhodně nedalo spoléhat.

Vrchol pahorku byl holý a ošlehaný větrem. V blízkosti starého dubu už žádné borovice nerostly. Strombyl bez kůry a křivý jako polámaná a špatně srostlá kost. Jeho pokroucený kmen se však i přesto tyčilpoměrně vysoko.

„Fajn, chlapci. Víte, co máte dělat.“

„Měl by si ještě vykopat hrob,“ prohlásil Opie, „jinak to budeme muset udělat sami.“

„Jasně, já dám tomu vrahounovi do rukou rýč, ne? Chceš snad vyzkoušet, koho z nás s ním zabije jakoprvního? Máš chuť zjistit, jestli by se někomu z nás povedlo ho ještě dostat dřív, než by nás oddělalvšechny? Ty vážně dřív mluvíš, než myslíš, hochu.“

„Neděláte dobře, šerife,“ ozval se Earl. „Já jsem nic neprovedl. Jen jsem přece pomohl dvěma chlapům,co tvrdili, že utíkají před černými, kteří je chtějí zmasakrovat.“

„O důvod víc tě pověsit. Slyšel jsi už někdy, že by bílí utíkali před negry? Já o tom pochybuju, ale jestli tito vážně někdo zkoušel nakecat a tys byl tak blbej, žes tomu uvěřil, budeš se houpat už proto, že takovej

idiot si nezaslouží žít. Spíš si ale myslím, že máš za idioty nás a snažíš se nás nakrmit takovýmhle

blábolem. Podle mě sis chtěl prostě zahrát na hrdinu, tak sis k nám vyrazil, abys zachránil toho starýhošťourala. Nejspíš si tě najala jeho rodina. Hrdinství za prachy, co? Doufám, žes je stačil utratit. Teď už sije totiž neužiješ. Dost vysoká cena za pitoměj vejlet, že jo? Aspoň vidíš, že jezdit si hrát na drsňáka do

Mississippi se nevyplácí.“

To už jeden z mladých policistů přehodil provaz přes větev, zručně uvázal smyčku, hodil ji Earlovi na krk a

utáhl. Neměli pochopitelně koně, kterého by odvedli, aby z něj odsouzenec spadl, ani žádný podstavec,jenž by mu mohli podkopnout pod nohama. Earl pochopil, že nemá být popraven milosrdně rychlýmzpůsobem. Nezemře následkem zlomeniny krční páteře způsobené jeho vlastní vahou, nýbrž jej budoupomalu vytahovat do vzduchu silné ruce těch zabedněnců. Bude se dlouho dusit. Zamrazilo jej, když sipředstavil umírání ve strašlivých mukách, v nichž se bude svíjet, škubat a nakonec se mu uvolní svěrače.

I přes tyto chmurné představy však necítil žádný zvláštní strach. Byl si sice jist blížícím se koncem, aleočekávaná hrůza se stále nedostavovala. Se smrtí byli staří kamarádi. V době, kdy sloužil u námořnípěchoty víceméně jako profesionální zabiják, poslal tomu nahoře hezkých pár dodávek. Věděl, že jednou

– dříve či později, přijde řada i na něj, a nyní tedy neodvratnému konci čelil tak, jako bral smrt vždy. Měl

k ní stejný vztah jako šelma. Nenaplňovala jej strachem. Bral ji chladně a byl pevně odhodlán zhostit se isvé poslední životní role, role odsouzence, dokonale a tak, aby na něj ti tupci, kteří se mají stát jehokaty, nikdy nezapomněli. Chtěl, aby si jej pamatovali jako muže, jenž jako muž dokázal i zemřít.

Provaz se napjal a Earl si uvědomil, že už stojí jen na špičkách.

„Zatím každej začínal touhle dobou škemrat,“ ozval se kdosi.

„To bude spíš v pekle mrznout, než bych já prosil takovou chátru, jako jste vy, vy impotenti z Mississippi.“

„To je tvrďák, co?“

„Musíš uznat, že i když to má spočítaný, chová se, jako by mu to tady patřilo.“

„Chceš něco říct?“ zeptal se odsouzence šerif.

Earl polkl a na chvilku se zamyslel. Ať se však snažil sebevíc, nepřišel na nic, co by mu stálo za to říci.

„Nechceš přiznat nějaký ty hříchy, hošíku? Máš nejvyšší čas zpytovat svědomí, abys před pánabohapředstoupil smířenej.“

To Earla konečně inspirovalo. „Ano,“ ozval se a ucítil, jak napnutý provaz nepatrně povolil, aby mohlmluvit. „Jeden hřích vážně mám a strašlivě ho lituju. Moc mě mrzí, že jsem chtěl tuhle práci zvládnout bez

zabíjení lidí. Někomu jsem prostě slíbil, že se to obejde bez mrtvol. Byla to chyba. Kdybych udělal to, cojsem pokládal za správné, a postřílel vás… Měl jsem začít s těmi dvěma přiblblými usmrkanci. Další bypřišel na řadu tamhleten pejskař. Nezapomněl bych ani na tyhle dva kejvaly, co lezou šerifovi v jednomkuse do řiti, a pan šerif by si taky přišel na svý…“

„Na to, že máš oprátku na krku, máš dost silný kecy,“ ucedil Pepper a hlasitě si odplivl Earlovi pod nohy.

„Taky je mi líto těch psů, co to přežili,“ pokračoval Earl, „protože je mi jasný, že až se mnou skončíte,namažete se jako prasata a dřív nebo později ty chudáky němý tváře obskočíte, když nemáte na ženský,

a…“

V tu chvíli se provaz napjal a stáhl mu hrtan tak, že už nepromluvil. Vznesl se vzhůru a svět se mu předočima propadl do černé nicoty. Pak už neviděl ani neslyšel nic a jen kopal do vzduchu. Zoufale zápasil otrochu toho vzduchu. Marně. Jak se mohutné svaly jeho paží i nohou zběsile stahovaly a napínaly,otevíraly se mu v těle další rány způsobené uvízlými střepinami, jež si s sebou přinesl z války. Náhle jejnapadlo, jak je dobře, že má syna. Skvělého syna, z něhož určitě vyroste slušný člověk. Uvědomil si, jakmiluje svoji ženu, a zamrzelo jej, že k ní nebýval milejší. Děkoval bohu, že po celá ta dlouhá léta mohlplnit v řadách námořní pěchoty své povinnosti a že, pokud mu bylo známo, vždy zabíjel jen ozbrojenélidi, kteří mu usilovali o život. Nikdy nikoho netýral ani nenapadl člověka, který by se nemohl bránit. Předočima mu vytanula modrá dálava Pacifiku. Viděl šmouhy, z nichž se posléze stávaly ostrovy zastíněnédýmem, a vzpomněl si i na to, jak mu bylo, když zdárně přestál akci a měl opět chvilku času radovat se ztoho, co přežil. V posledním záchvěvu vědomí mu došlo, že tehdy vlastně prožíval okamžiky největšíhoštěstí ve svém životě a že takhle šťastný se mohl cítit jen málokdo.

Vtom spadl na zem.

Lačně se nadechl.

Uslyšel křik.

Když otevřel oči, uvědomil si, že se tu objevili další lidé. Viděl šest či sedm neznámých mužů. Ten, kterýjim očividně velel, právě řval na šerifa. Earl si nemohl nepovšimnout, jak obrovský ten člověk je. Mělsněhobílé vlasy a narůžovělou pleť. Oči mu zakrývaly sluneční brýle. Earl se zadíval na seržantské výložky

uniformy, jež mu byla dosud neznámá.

„Toho chlapa chce vidět ředitel, Leone, tak se koukejte zdekovat! Víte sakramentsky dobře, že se

postarám, aby vždycky dostal, co chce!“

„Jistě, pane Bigboyi, to vím,“ blekotal náhle nejistý a zaskočený šerif, „ale dávejte na něj dobrý pozor,protože je to prohnaný bastard, na to vás upozorňuji.“

„Tak tenhle nám problémy určitě nenadělá,“ ušklíbl se Bigboy. Vzápětí se otočil k Earlovi, který ležel stáleještě jako zhroucená troska na zemi a zmítal se v návalech dávení, mezi nimiž sípavě lapal po dechu.Bigboy se pousmál. „Nebudete dělat potíže, viďte že ne, pane?“ zeptal se medově a vzápětí Earla omráčilprudký a dobře mířený úder do čelisti. Dál už pro něj nebylo nic než tma.

KNIHA TŘETÍ

Tajemství Thebesu

Earl viděl spoustu vody. Uvědomil si, že je všude kolem něj. Nad sebou spatřil zvlněnou zelenou hladinu.Zalapal po vzduchu, ale kýžená úleva se nedostavila. Pak si uvědomil, kde vlastně je. Ocitl se opět naTarawě nedaleko pláže. Jejich výsadkový člun zakotvil u útesu asi půl kilometru od břehu a on vede svojičetu k přepadu. Světlice vypálené Japonci ozařují hladinu mdlým modrobílým přísvitem, jejich houfnice aminomety odpalují jeden těžký granát za druhým a voda víří explozemi. Všechno se s ním vznáší a on sev té záplavě ohně, chaosu a strachu snaží udržet formaci svých mužů a dovést je do úkrytu, protože napláži jsou nesmírně zranitelní. Náhle mu ujíždí noha a on klesá pod vahou výstroje a výzbroje pod vodu.Polní torna, samopal a další vybavení jej táhnou ke dnu a kolem něj se náhle rozhostí zelené ticho. Začíná

ztrácet vědomí. Je pod vodou. Uvědomuje si, že je všude kolem něj. Nad sebou vidí zvlněnou zelenouhladinu. Lapá po vzduchu, ale kýžená úleva se nedostavuje. Vědomí však neztrácí. Pomalu se probírá…Když se Earl skutečně probudil, uvědomil si, že neleží v teplé slané vodě Tichého oceánu nedaleko pláže,ale že jej osud zavál do úplně jiného pekla. Pak se rozpomenul.

Bolelo jej skutečně celé tělo. Tržné rány způsobené psími tlamami nebyly o nic příjemnější nežli bolestižeber, do nichž schytal tu strašlivou spoustu kopanců od policistů. V ústech ucítil slanou pachuť vlastníkrve. K té plejádě nepříjemných pocitů se přidala ztuhlost a bolest svalů deformovaných nepřirozenou avelice nepohodlnou polohou. Ještě horší bylo, že v místech, kde se mu ocelové náramky pout zařezávalydo zápěstí a kotníků, měl již otevřené rány, jež pálily jako opravdový oheň. Ze všeho nejvíc ho ale bolelahlava. Jak se pomalu probíral k vědomí, docházelo mu, že něco není v pořádku. Měl pocit, jako by měllevou polovinu hlavy dvakrát větší než obvykle. Když otevřel oči, na levé sotva viděl. Pokusil se ohmatat si

ránu, ale zjistil, že je spoután. Sklonil tedy hlavu k rameni a otřel se o ně spánkem. Otřásl jím prudkýpříval bolesti a vzápětí pochopil, že ty podivné pocity způsobuje obrovský otok. Levou stranu hlavy mělpříšerně napuchlou a levé oko nebyl schopen téměř vůbec otevřít. Vzpomněl si na boxerský turnaj, jehož se v osmatřicátém roce zúčastnil na palubě válečné lodi Philippine Sea, jež tehdy kotvila v šanghajském

přístavu. Bojoval proti svobodníku Kowalachikovi. Řezali do sebe blava nehlava celých patnáct kol. Zoufale

se pokoušel rozpomenout se, jestli tehdy vyhrál, ale nakonec si uvědomil, že tak surový boj vyhrát nelze.

V takovém zápase už jde jenom o přežití.

Pomalu se mu začínaly vybavovat podrobnosti jeho nedávných zážitků. Hlava mu sice třeštila, oči jej pálily

a bolest mu ochromovala celé tělo, ale přesto si zvolna dával dohromady mozaiku předchozích událostí.Docházelo mu, kde asi může být. To natřásání a rachot mohou znamenat jediné, je ve voze, který teďnejspíš kodrcá po nějaké rozbité polní či lesní cestě. Asi lesní, uvědomil si, když vzhlédl a spatřil nadsebou hustou zelenou klenbu. Ano, cesta musí vést lesem nebo spíš jakousi neprostupnou džunglí. Kdyžse do neproniknutelného houští zadíval pozorněji, vybavily se mu vzpomínky na Guadalcanal. Tam sepohyboval ve stejné divočině zarostlé bujnou tropickou vegetací a stejně jako zde i tam byl horký vzduchprosycen vysokou vlhkostí. Uvědomil si, že cinkot a chřestění, jež mu doléhají k uším, způsobují řetězy,jimiž má spoutány ruce i nohy. Nemohl se kvůli nim prakticky ani pohnout.

Byli skutečně v džungli. Tady už žádné borovice nerostly. Z toho Earl usoudil, že se nacházejí v blízkostiřeky. Když se překulil, spatřil nad sebou dva strážné, kteří seděli na kozlíku vozu a řídili spřežení šestikoní. Zatím si jej vůbec nevšímali.

Po obou stranách cesty se do výšky tyčila neprostupná klenba džungle. Připadala mu jako zelená,uzavřená, horká a vlhká katedrála.

Znovu se trochu natočil a opřel se o loket, aby se podíval přes postranici vozu, stlučenou z hrubých,nehoblovaných prken. Zjistil, že po každé straně jedou tři strážní na koních. Všichni měli klobouky splochou střechou naražené hluboko do očí, na opascích těžké revolvery a v sedlových pouzdrechpoloautomatické pušky. Podle toho, jak uvolněně se v sedlech klátili, Earl usoudil, že jsou zvyklípohybovat se častěji na koni nežli pěšky.

Obrátil se a natáhl krk, aby se podíval, jak to vypadá vpředu.

Prásk!

Kdosi ho prudce udeřil přes paži a Earl se ve strašlivých bolestech svalil na korbu vozu. Bylo mu jasné, žepo takové ráně bude mít ruku oteklou a promodralou dobrých čtrnáct dní. Podíval se po strážném, kterýse po něm ohnal dřevěným obuškem, aby mu dal najevo svoji nelibost způsobenou nespíš Earlovounemístnou zvědavostí. Jako bych mohl někam utéci, pomyslel si vztekle. Řetězy mu zcela znemožňovalyvstát. Jak by ne, řekl si v duchu, když si všiml, že jsou provlečeny železnými kruhy upevněnými ke korbě.Byl tedy upoután k vozu tak, že měl předem zmařenou jakoukoliv šanci na únik.

„Brzo už toho uvidíš tolik, že tě to bude mrzet, kamarádíčku,“ ozval se strážný. „Nebude trvat dlouho abudeš proklínat chvíli, kdy ses narodil. Ještě tě bude mrzet, že tě ti poldové rovnou nepověsili.“

Brzy Earl skutečně zahlédl víc než jen jednotvárné zelené vlhké peklo džungle. V dálce se vynořily jakésičervené cihlové zdi. Když vůz přijel blíž, Earl si všiml, že na nich zapracoval zub času. Na mnoha místechbyly otlučené a leckde se už i drolily. S jejich opravami si zjevně nikdo starosti nedělal. Když se vůz ještěvíce přiblížil, spatřil Earl lesklou mosaznou tabulku, na níž stálo:

STÁTNÍ NÁPRAVNĚ VÝCHOVNÝ ÚSTAV PRO BAREVNÉ THEBES

„Vítej doma, negře,“ ozval se strážný.

Jakmile vůz projel zděnou branou, měl Earl možnost vidět toho víc. Hrubě svařená železná klenba zabranou byla očividně podstatně novější nežli zdi před ní. Byla zdobena nápisem vyvedeným neumělýmpísmem nějakého polovzdělance. Myšlenka na text nápisu však musela vzejít z hlavy člověka, jenž měl,

pokud šlo o jeho význam, naprosto jasno.

PRÁCE OSVOBOZUJE, stálo na bráně. Earlovi ta slova připadala jaksi zlověstně povědomá, ale nedokázalsi je nikam zařadit. Ať se snažil jakkoliv, nevzpomněl si na místo ani na čas, kde se s tímto textem setkal.

Vůz pomalu projel pod železnou klenbou a ocitl se přímo v jámě lvové. Earla obklopilo peklo Státníhonápravně výchovného ústavu pro barevné Thebes.

Spatřil starý a strašlivě zchátralý dům postavený ve starobylém stylu jižanských plantážníků. Sloupořadí vprůčelí vypadalo stále ještě honosně a okázale, ale i na něm již zapracoval zub času, jenž na dřevěnoustavbu seslal hnilobu a postupné trouchnivění. Kdysi nejspíš zářivě bílý dům byl nyní posetýhnědozelenými skvrnami, jež svědčily o působení tropických hub, plísní a hmyzu. Možná však, napadloEarla, že je to jen obyčejný mech. Celý dům mu připadal spíš jako opuštěná ruina, ale záclona, jež sepohnula za oknem v patře nedaleko sloupořadí, prozrazovala, že dům nějakého pochybného obyvatelepřece jen má. Normální člověk by přece dohlédl na to, aby byly stěny znovu natřeny a získaly zpět onuzářivou bělobu tolik typickou pro honosná jižanská obydlí. Kdo to jen mohl nechat takhle zchátrat,napadlo Earla. A proč vlastně?

Nedaleko domu se tyčila stavba podstatně novější. Earlovi připomínala levné a rychlé výtvory stavebnictvíválečných let, kdy se muselo hodně a rychle improvizovat. Nízký barák vypadal ze všeho nejvíc jakokasárna. Bylo v něm očividně rušno. Pak ale Earla napadlo, že půjde spíš o nějaký sklad nebo obchod,protože před tou poměrně novou budovou, jež byla očividně středem místního dění, trpělivě postávalzástup čekajících černochů, kteří podle všeho nepatřili mezi nešťastníky, jimž se o byt a stravu staralomístní nápravně výchovné zařízení. Earl si zatím marně lámal hlavu, co může být uvnitř tak důležitého, žeti lidé s tupou poslušností jako ovce čekají, až na ně přijde řada. Připadali mu jako otroci seřazení přirozdílení práce. Bůhví co se tam děje, napadlo jej, když viděl, že z domu vychází jakási černoška a někdozevnitř volá dalšího. Těch pár sáčků, které nesla, obsahovalo podle všeho nejspíš potraviny nebo jinýnákup. Teprve nyní si Earl uvědomil, že v Thebesu samotném si vlastně ze svého vyvýšenéhopozorovacího stanoviště mezi stromy nevšiml jediného fungujícího obchodu. Tohle tedy bude nejspíš

jediná prodejna široko daleko.

Zahlédl ještě několik dalších nevzhledných cihlových baráků. Z některých už byly hotové zříceniny, jiné senacházely přece jen v poněkud lepším stavu. Na všech se ale očividně podepsala vlhkost vydechovanáokolní divokou džunglí, jež natahovala své zelené pařáty v podobě stromové klenby až nad věznici.Teprve za těmito baráky ležel skutečný areál věznice, kde byli drženi odsouzenci. Earl spatřil další bránu a

plot z ostnatého drátu, který byl očividně daleko spolehlivější než stará a rozpadající se cihlová zeď. Vdálce rozeznal i baráky. Opět v něm vyvolaly představu kasáren. Do nich byli nejspíš vězňové zavíráni ponávratu z každodenní namáhavé lopoty na polích náležejících k věznici. Uviděl však i něco, co mupřipadalo skutečně podivné, čtyři vysoké věže s jakýmisi budkami nahoře. Z těch vyhlíželi průzory muži s

dalekohledy. Na tu vzdálenost by si to netroufal tvrdit s jistotou, ale měl dojem, že v jednom z průzorůspatřil cosi jemu velice dobře známého, chladič těžkého kulometu Browning ráže .30. Čtyři věže… že bytaké čtyři kulomety? To by znamenalo slušnou palebnou sílu, která by se mohla obrátit proti komukoliv,kdo by se odvážil postavit se na odpor pořádkům, jež ve věznici a okolí panují. Earla takováto výzbrojnesmírně překvapila. Těžké kulomety měly určitě své opodstatnění ve velkých káznicích na Severu, vnichž byli drženi těžcí zločinci, například v Alcatrazu nebo v Sing-Singu, ale tady v tom jižanskémzapadákově? Ani v největší arkansaské věznici nebyli strážní vyzbrojeni těžkými kulomety.

Vůz dojel k jednomu z baráků a koně zastavili.

No, tak jsme tady, pomyslel si pochmurně Earl.

Strážní sesedli a vypřáhli koně. Uvolnili řetězy ukotvené až dosud v kovových kruzích, zvedli vězně ahrubě jej dovlekli ke dveřím patrového cihlového baráku, který musel pamatovat minulé století. Přestožebyl zchátralý, leskl se čistotou, jako by o něj pečovali lidé sužovaní obavami z výprasku, jenž bynásledoval, pokud by úklidu nevěnovali dostatečnou péči. Pak strážní Earla vtáhli dovnitř.

„Tak, hošíku,“ ozval se kdosi, „a teď budeš spolupracovat, jinak poznáš, že ty nakládačky, cos dostávaldoteďka, byly jenom něco jako nedělní škola. Pochopils mě?“

Earl na to neřekl nic. Ocitl se v jakési místnosti, v níž už čekal muž s nožem. Bez jakéhokoliv úvodu azcela mlčky začal na Earlovi rozřezávat šaty.

„Ježíšikriste,“ hlesl Earl, ale to už byl úplně nahý.

„Drž hubu, sakra,“ ozval se jiný chraplavý hlas. Earl si uvědomil, že je v místnosti poněkud těsno. Bylojich na něj pět, možná i víc.

„Hele, je tetovanej,“ ozval se kdosi.

Jeden z mužů se nahnul, aby si lépe prohlédl zašlé modré tetování na Earlové bicepsu.

„Mariňák. Takže ty seš nakonec válečnej hrdina, co, hošánku?“

Earl neodpovídal. S některými lidmi nemá smysl mluvit.

Vzápětí mu prudký proud vody z hadice podrazil nohy jako rána holí. Rozhodně to nedělali z péče oEarlovu osobní hygienu, ačkoliv i tento účel surová sprcha nejspíš splnila. Proud puštěný naplno Earlasrazil a přitiskl k zemi. Očista proběhla skutečně bolestivým způsobem. Když konečně ledový proudpřestal bičovat jeho nahé tělo, začal se Earl třást, jak se jej zmocnil nečekaný chlad. Připadal si jako

vyždímaný hadr. Žádné šaty už nedostal. Namísto toho jej nahého vlekli dál.

„Na mým jméně nezáleží,“ prohlásil muž před Earlem. „Do toho, jak se doopravdy jmenuju, ti vůbec nic

není a nikdy se to nedozvíš.“

To už Earl seděl na dřevěné židli. Tím, že ho nechali nahého a spoutaného, chtěli jeho věznitelé nejspíšdosáhnout toho, aby se cítil před mužem s výložkami seržanta bezmocný. Zatím však neměl na nějaképocity čas. Jen na seržanta fascinovaně civěl.

„Jestli si snad lámeš makovici tím, kde jsi,“ pokračoval seržant, „tak s tím ti snadno pomůžu. Tomuhlebaráku se říká ‚bičárna‘. Tady se starám, aby tenhle ústav fungoval, jak má. Není to pěkná práce, ale bezní to nejde. Ujišťuju tě, že jsem v ní lepší, než si asi myslíš. Naši chovanci by mohli vyprávět. Měl by siszapamatovat dvě věci. Za prvé, od bičárny se drž zpátky. Za druhé, nikdy nesmíš nasrat Bigboye.“

Earl si uvědomil, že právě tento muž jej zachránil před oběšením, jež mu hrozilo z rukou policistů. Pak mu

uštědřil ránu, po níž mu opuchla celá levá polovina hlavy. Pozorně se na toho člověka zadíval, ačkolivinstinktivně vycítil, že by bylo lepší před ním uhýbat očima.

Seržant mohl vážit nějakých sto dvacet, možná sto třicet kilogramů. Přitom však na těle neměl ani gramtuku. Všechno byly jen svaly. Musel trávit denně spoustu času v posilovně, když se mu podařilovypracovat si takovou muskulaturu. Jakmile si sundal sluneční brýle, Earl si mohl prohlédnout jehomalinká zarudlá očička, jež jako by zosobňovala jeho slabost a zranitelnost. Bledá pleť prozrazovala, že vživotě nepoznala účinky zdejšího slunečního žáru. Nejspíš by se při sebemenším působení místního slunce

strašlivě spálil, takže nosil klobouk s širokou krempou, rukavice a olivově zelenou košili upnutou až kekrku. Vlasy měl tak světlé, že by ho Earl v žádném případě neoznačil za blondýna. Spíš se mu zdálo, žeseržantova kštice má barvu čerstvého sněhu.

„Bigboy. Brzy to jméno uslyšíš ze všech stran,“ řekl seržant Earlovi. „Měl bych tě na něco upozornit. Je tojen přezdívka. Říkají mi tak chlapi, kterým velím. Taky mi tak říká pár lidí, kteří s námi spolupracují. Nášdoktor, černí, co tady pracují, kuchaři a ostatní. Nejspíš mi tak říkají i muklové, ale nikdo se mě takneodváží oslovit, protože je každýmu jasný, co by přišlo potom. Už chápeš, jak jsem k tý přezdívce (‚Big‘= ‚velký‘, poznámka překladatele) přišel?“

Earl nepředpokládal, že je na tuto řečnickou otázku třeba odpovídat, ale o pravém opaku jej vzápětípřesvědčil surový úder do zápěstí, který mu ze stínu uštědřil kterýsi ze strážných. Podle síly rány Earlpoznal, že gumový obušek, jenž na jeho ruku dopadl, musel být naplněn olověnými broky. Celou paží muprojela strašlivá bolest. Zkroutil se pod jejím náporem a na okamžik měl pocit, že má zlomené zápěstí.

„Ne,“ vypravil ze sebe Earl, když konečně popadl dech.

„Co ne?“

Prásk! Rána, kterou Earl dostal tentokrát, si nikterak nezadala s předchozí.

„Ne, pane!“ odpověděl Earl okamžitě. Bolestí už se třásl po celém těle.

„To už je lepší. Možná si myslíš, že jsem tu přezdívku dostal kvůli tomu, jak jsem velikej. Omyl, kámo.Není to pravda. Spoustu let mi říkali úplně jinak. To jsem ještě nevypadal tak jako dneska. Byl jsem slabej

jako čajíček. Žrádlo pro velký chlapy. Fackovací panák. Zábava pro každýho, kdo si potřebovalbouchnout. Posloucháš mě?“

Nejspíš už jsem úplně zešílel, pomyslel si Earl. Nebo je blázen on.

„Bejval jsem slaboučkej chlapeček s červenejma očičkama a bílejma vláskama. Prej nějaká dědičnáporucha. Doktoři tomu říkají albinismus. Nosánek jsem měl nahoru jako holčička, a když jsem dlabal,chrochtal jsem a někdy to vypadalo, jako když prdím. Dělali si ze mě srandu, že jsem takový malý růžovýsele, co se ani nemeje. Tenkrát mi říkali Pigboy (‚Pig‘ = ‚prase‘, poznámka překladatele) Sedělo to, ne?Pigboy. Začal mi tak říkat tatík a po něm se opičila máti i všichni tři bráchové. Tak to šlo do tý doby, nežmi bylo patnáct. Myslíš, že mi to bylo příjemný?“

„Ne, pane.“

„Ne, pane. Správně. Pigboyovi to nebylo příjemný ani dost málo. ‚Pigboyi, koukej hodit tou zastanouprasečí prdelí!‘ Tohle jsem musel poslouchat v jednom kuse. A tak když bylo Pigboyovi patnáct, jednou se

nasral, vzal sekyru a rozsekal mámu, tátu i brášky na kousky. To byl ten nejšťastnější den v jeho životě.Stalo se to sice v úplně jiným státě strašně daleko odsud a jmenoval jsem se jinak, ale stalo se to.Ujišťuju tě, že je to pravda. Utekl jsem. Prostě jsem zdrhnul. Od tý doby jsem se úplně změnil. Zažil jsemspoustu dobrodružnejch kiksů a naučil jsem se věřit sám sobě. Nakonec jsem si řek‘, že už nikdy nesmímbejt slabej a nikdo už mi nikdy nenažene strach. Sehnal jsem si práci u železnice, víš? Pokládal jsemkoleje. Pět let jsem tahal kolejnice a byl jsem pořád větší a silnější. Pak jsem objevil posilovnu. Nazvedaljsem snad milióny kil železa a brzy jsem zjistil, že mám tělo, co na cvičení reaguje úplně zázračně. Dřeljsem a taky jsem se učil. Pak jsem začal i zápasit. Přišel jsem na to, že jsem v tom dobrej. Mám v sobětotiž strašnou nenávist. Nejspíš se ve mně hromadila celej život. Dělá mi dobře lidem ubližovat a dívat se,jak krvácí. Baví mě poslouchat, jak řvou bolestí. Nejvíc mě baví, když vidím, jak jim dochází, že nemajíšanci. No a kde bys řek‘, že takovej člověk skončí? Jasně, na celým světě je jen jedno jediný správnýmísto pro chlapa, jako jsem já. Dal jsem se k vězeňský službě státu Mississippi. Tam moje schopnostinejen ocenili, ale ještě je rozvinuli. Teď jsem seržant a šéfuju týhle mašině na pomstu a spravedlnost.Kamarádi mi říkají Bigboy a pokaždý, když to slyším, si vzpomenu na to, jak se z Pigboye stal Bigboy.Znova vidím všechno, co jsem pro to musel udělat, jak strašně to bolelo a kolik síly a odhodlání mě tostálo. Uvidíš, že až zapadneš mezi mukly, pochopíš, že nemáš co dělat s obyčejným bachařem. Dojde ti,že proti tobě stojí výtvor vůle, a ten udělá, co je třeba, aby bylo všechno tak, jak má bejt. Nemáš žádnýpráva, aby bylo jasno. Nemáš se kam odvolat. Na nějakou naději můžeš taky zapomenout. Nemůžeš sespolehnout na nic jinýho než na to, že přežiješ, když se smíříš s mou vůlí a silou. Tady jsem prostě pán já.

Odpor tu nemá naději. Fyzicky a vůbec jsem prostě nad tebou a smiř se, že s tím nic nenaděláš. Jestli semi zkusíš postavit, zničím tě a pamatuj si, že mi to nebude dělat problémy. Pochopils mě?“

„Pane, já přece nejsem mukl. Já jsem…“

Prásk!

Teprve nyní začal skutečný výprask. Už nepadly žádné další otázky. Jen rány.

EARL už dávno ztratil pojem o čase. Neexistoval pro něj den ani noc. Uvědomoval si pouze, že zatím

existuje.

„Jméno?“

„Už jsem vám je řekl, pane.“

„Tak mi je řekni znovu.“

„Jack. Jack Bogash. Jsem z Little Rocku. Pracoval jsem jako řidič náklaďáku. Hledal jsem tu lovecký revír,nic víc. Myslel jsem, že bych se tady mohl slušně uživit, ale vypadá to, že jsem se do něčeho připletl. Když

jsem se motal po lese, narazil jsem na chlápky, co křičeli, že je honí černoši nebo snad Indiáni, sám už

nevím. Prý po nich šli jako slepice po flusu. Škemrali, že jim musím pomoci. Tomu staršímu jsem pomohl,

když mi slíbil peníze. Ten druhý se rozběhl a…“

Prásk!

Bigboy osobně Earla neuhodil ani jednou. Zřejmě to bylo pod jeho úroveň. Tuto práci za něj obstaralistrážní, které Earl ani nezahlédl. Jejich přítomnost si uvědomoval jen díky úderům, jež přicházely ze stínu.

Používali krátké obušky a byli ve své činnosti zjevně velice zběhlí. Práci zápěstí a paží ovládali naprostodokonale. Dokázali mu uštědřit rány, které strašlivě a dlouho bolely, nicméně mu přitom nepřerazilijedinou kůstku v těle. Byli to očividně zkušení praktici. Profesionálové každým coulem.

„Nikdo další tam nebyl,“ prohlásil Bigboy, „a strašně mě mrzí, že mě máš za pitomce. Pamatuj si mukle,že já pitomec nejsem. Nenašly se stopy, psi nezachytili ničí pach, prostě vůbec nic. Ty ses dostal dopolicejní basy v Thebesu, nastražil jsi výbušniny, nad kterýma jsi musel hodně dlouho přemejšlet, hlídačejsi sejmul tak, aby byl v limbu, ale přitom aby nezhebnul, vytáhnul jsi z basy mukla, provedl jsi hodivočinou, nastražil jsi léčky, co oblafly i policejní psy, tři z nich jsi odrovnal jako ostrostřelec a zálesák vjedný osobě a dva zkušený poldy jsi zmlátil jako malý kluky. Kdyby mezitím nedorazila druhá smečka psů,

vypařil by ses beze stopy. Skvělá práce, to se musí uznat. Tohle bylo dílo člověka, co má za sebouzkušenosti a trénink. Nikdo jinej než profík by to nezmáknul. Co jsi zač?“

„Jmenuji se Jack…“

Prásk!

„Jsi od FBI? Agent? Komunistickej špión? Nebo jsi pořád u mariňáků? Nějakej speciál? Vyšetřuješ nástady? o co ti jde? Proč jsi tu? Kde ses tohle všechno naučil?“

„Pane, jmenuji se Jack…“

Prásk!

Hodili ho do cely, a zrovna když ho konečně obestřely milosrdné mrákoty, vytáhli ho znovu ven k dalšímu

výslechu.

Hadice naplněné broky přišly opět ke slovu.

S hlavou v kbelíku s vodou zoufale chrčel a bezvýsledně se snažil nadechnout.

Jedině, co ještě Earl dokázal vnímat, bylo zoufalé vyčerpání, ostré světlo a odporné zvuky.

Právě tak jasně vnímal údery gumových obušků naplněných broky a vedené zkušenýma rukama, kterému působily strašlivou bolest.

Teď už se bití zúčastňoval jak Bigboy, tak ostatní. Přehazovali si ho mezi sebou jako boxovací pytel.

Earl zatím strašlivou trýzeň přežíval pouze díky jediné myšlence, jež mu dávala sílu. Bylo mu jasné, že ztohoto pekla může vyváznout pouze v případě, že se mu podaří utajit svoji totožnost. Věděl, že honemohou zabít, protože jej potřebují zlomit, a dokud jim vzdoroval, měl alespoň jeden trumf na svéstraně. Jeho vzdor byl pro něj mocnou zbraní.

„Prověřili jsme si ty tvoje kecy. Žádnej Jack Bogash neexistuje. I adresa je falešná. Kdo jsi, kámo? Cotady děláš?“

„Jmenuji se Jack Bo…“

Prásk!

To už bylo Earlovi jasné, že je to přesně tak, jak předpokládal. Potřebují zjistit, kdo se o ně zajímá. Je topro ně otázka další existence. Jsou sice vychytralí a mazaní, mají i své konexe, ale právě tak vědí, že mají

nepřátele, a ty potřebují odhalit a zničit. Človíček jako Sam pro ně žádné nebezpečí neznamená. Dokázalje sice pozlobit, ale rozhodně je nemůže ohrozit. Kromě toho neví vůbec nic o poměrech ve věznici.Seznámil se jen se zkorumpovanou policejní posádkou zapadlého venkovského okresu kdesi v Mississippi,a to není nic výjimečného. Takových prohnilých zapadákovů je v celém státě spousta. Zato on sám je proně velkou neznámou. Instinkty jim napovídají, že představuje nebezpečnou hrozbu, což je děsí a dráždí zároveň.

„Jacku!“ „Jo? Co?“

„Jacku, dvakrát jsem tě oslovil jménem a ty ses ani neohlídnul! Zapomněl jsi, jak se jmenuješ? Kdybych

na tebe zavolal tvým pravým jménem, hned by to s tebou hnulo, ne?“

„Pane, strašně mě bolí hlava. Jsem úplně mimo. Už si nevzpomenu vůbec na nic, dokonce ani na svoje

jméno.“

„A to zní jak?“

„Jack, pane. Jack Bo…“

Prásk!

„Jacku, ty jsi vážně tvrdej parchant, to se ti musí nechat. Sakramentsky tvrdej parchant.“

„Ale vůbec ne, pane. Prostě vám jen pořád dokola říkám pravdu.“

Earl se své historky držel ze všech sil. Zoufale ji donekonečna opakoval, až pomalu zapomínal na svoji

pravou totožnost. Bylo to pro něj nakonec lepší, protože kdyby myslel na své blízké, jen by ho to v jeho

vzdoru oslabovalo. To si nemohl dovolit. Nemohl se prozradit. Pokud by k tomu došlo, znamenalo by to

pro něj jistou smrt. Věděl, že pokud si připustí jedinou vzpomínku na manželku nebo synka, je to jeho

konec.

„Pro koho pracuješ, Jacku?“

Pokud zjistí, že nepracuje vůbec pro nikoho a že je jen obyčejný nadšenec, který svému příteli odpřisáhlpomoc, vystřelí mu mozek z lebky, někde ho zahrabou a vzápětí zapomenou, kde ho nechali. Neznamenalby pro ně už žádné nebezpečí. Dokud ale nevědí, kdo za ním stojí, musí ho udržovat při životě. Netuší,

zda není agentem nebo vyšetřovatelem některého z orgánů činných v trestním řízení. Nevědí, zda nepřišeljako zástupce nějaké jim nepřátelské instituce, a potřebují zjistit pravdu. Musí vědět, kdo ho poslal a kdo

po nich jde.

„Pro koho pracuješ, Jacku?“

„Pro nikoho, pane. Jsem jen chudák, co se snaží…“ Prásk!

UVĚDOMOVAL SI, že není jediný, koho tu bijí. Jednou v noci, nebo to byl možná den, sám už nevěděl –ho z milosrdenství kratičkého spánku podobného spíše mdlobě vytrhly výkřiky nějakého jiného ubožáka,který se ocitl v péči osazenstva bičárny. Neměl sice možnost seznámit se s celým barákem, ale bylpřesvědčen, že se nachází ve spletitém bludišti chodeb a cel v přízemí. O tom, co je v patře, však nemělani potuchy. Právě odtamtud k němu ale stropem doléhal zoufalý nářek. Naprosto jasně slyšel řev, zjehož intonace pochopil, že vyslýchaným je černoch.

„Pane! Pane! Přísahám, pane, že já jsem to nevzal! Vim přece, co se patří, pane! Pane, prosím vás, já…“

Vzápětí Earl uslyšel rachot, jako by se nahoře strhla potyčka. Kdosi zasténal. Znělo to tak nelidsky, až měldojem, že ty přidušené zvuky snad ani nemohou vycházet z hrdla lidské bytosti. Přesto z nich naprostozřetelně sálala hrůza.

„No, když víš, co se patří, Willie…“

To se ozval Bigboy. Earl si byl jist, že poznal ten hlas, který postrádal nejen intonaci, ale i jakékoliv

vzrušení, strach nebo jiné emoce. Přesto zněl neuvěřitelně rozhodně a nesmlouvavě. Naprosto jasně z něj

čišelo pouze odhodlání uspokojit své surově choutky. Ten zápal by slušel lepší věci. Zdálo se, že toBigboy bere jako svoji povinnost ve jménu očisty lidstva.

„Panebože, ne, pane! Prosím vás, ne, já…“

Když bili Earla, používali k tomu obušky, obyčejné krátké hole nebo pendreky, s nimiž zacházeli sezručností a silou zkušených tyranů. Na prudké pohyby cvičených zápěstí Earl nemohl zapomenout. Cvikdokázal svoje. Bití měli nejspíš i teoreticky promyšlené, protože nepracovali příliš rychle. Prostě mu jenopakovaně působili prudkou, ostrou a nesmírně intenzívní bolest, která postihovala převážně svaly apovrchové nervy. Dávali si přitom dobrý pozor, aby mu nezlomili žádnou kost, a jejich údery jen zřídkakdy

porušily kůži.

Rána, která se ozvala nyní, byla ale jiná. Earl jasně slyšel ostré prásknutí. Dokázal si živě představit rukuexperta, která úder vedla. Nepochyboval, že jím byl Bigboy. V duchu viděl jeho silné zápěstí, jež dokázalošvihnout neuvěřitelnou rychlostí a silou. Podle prásknutí, jež proniklo stropem, usoudil, že onoho ubožákauhodil koženým bičem spleteným z několika řemínků. Při takovém úderu vyvinul konec biče snad ažnadzvukovou rychlost, a když dopadl, dokázal brutálně rozervat kůži i maso pod ní. Surová rána vedenázkušenou rukou a podpořená hrubým povrchem koženého biče tak překonala účinky všech nástrojů, ježEarl pocítil na vlastní kůži. Upřímně litoval toho ubožáka, který musel zakoušet příšernou bolest.

Ze zvuku, jenž dolehl k jeho sluchu, Earl pochopil, že se tam nahoře děje něco hrozného. Švihnutí bičeproniklo odpornou rezonancí stropem, a když doznělo, uvědomil si, že se podobalo výstřelu. Přesto bylojaksi podivně ztlumené, protože Willieho maso zcela pohltilo strašlivou energii surové rány.

Willieho řev neustával. Agónie, jež z něj zněla, byla prostě nepopsatelná. Earl by nikdy nikomu nedokázalvylíčit pocity, jež v něm vyvolávala. Zvuky, které mu drásaly bubínky, by neuměl reprodukovat ani přinejlepší vůli. Zněly mu jako předsmrtný chropot a zoufalý nářek současně. Nejspíš by je nedokázaloztlumit vůbec nic. Hrůza z dalšího utrpení je ještě znásobila a Earl měl dojem, že se v tě mučírně nahořeocitl on sám. Nebohý černoch řval z plných plic a nezdálo se, že by jeho křik slábl.

Zkušený ranař dokáže způsobit obrovskou bolest a umí uhodit tak, aby trvala co nejdéle. Pokud senenechá unést zuřivostí a má základní znalosti o lidské nervové soustavě, není pro něj problém udeřit tak,

aby zasáhl místo, odkud už nervy po předcházející ráně přestaly vysílat zoufalé signály do mozku. Každárána je tak pro trýzněnou osobu stejně intenzívní, jako by byla první.

Willie kvílel jako zvíře a do jeho nářku zaznívaly tlumené Bigboyovy domluvy. Nezasvěcenému člověku byto připadalo jako konejšení nešťastného děcka. Bigboy se jako profesionál skutečně nezapřel. Přesto všaktentokrát zřejmě neodhadl sílu nebo umístění úderu. Earl zaslechl zvuk, který mu prozradil vše. Smrtelnéchrčení umírajícího, jež slyšel za války v Tichomoří mnohokrát, mu připomínalo jakési tlumeně bublání. To

z těla onoho černého ubožáka prchal kvapem život.

„Je v limbu, seržante,“ uslyšel Earl vzápětí hlas jednoho z Bigboyových pohůnků.

„Houby v limbu,“ prohlásil Bigboy, který poznal, kolik uhodilo. Nejspíš to nebylo poprvé. „Zhebnul. Teď užna něj nemůžeme.“

„Moc dlouho nevydržel, co?“

„Těžko říct,“ odvětil Bigboy. „Někdy se stane, že tě zrovna takovej vychrtlej kostlivec překvapí a vydržícelý hodiny. Zrovna tak se stává, že chlap jako hora to vzdá dřív, než se naděješ. Někde v makovici muprostě něco sepne. Dojde mu, že už je toho moc, a je hotovo.“

„Víte toho o negrech víc než kdokoliv jinej, pane,“ ozval se znovu bachař.

„Omyl. Negry zná pořádně jedině ředitel. Všechno jsem se naučil od něj,“ prohlásil Bigboy.

POZDĚJI téhož dne, alespoň mu to tak připadalo, ale zrovna tak to mohlo být po měsíci nebo možná i po

roce, se Earl ocitl s Bigboyem o samotě. Seržant načnul krabičku camelek, zapálil Earlovi cigaretu apodal mu ji. Earl si ji sice vzal, ale dával si dobrý pozor, aby se vyhnul Bigboyovu pohledu. Měl už totižpocit, že mu seržant dokáže číst myšlenky a jako zlý duch mu do nich vstupuje. Ve snech už se snad ani s

nikým jiným nesetkával. Měl z něj primitivní, zvířecí strach umocněný vědomím, že nemá, čím se mubránit. „Jen klid, kámo. Zakuř si.“

Earl lačně vdechoval kouř. Bylo to první potěšení, které mu bylo dopřáno za dobu, jež jemu samotnémupřipadala jako roky, ačkoliv byl ve věznici teprve pár dní.

„Abys věděl,“ ozval se po chvíli Bigboy, „držel ses dobře. Sám to musím uznat.“

„Nic jsem neprovedl, pane. Jenom jsem vám říkal pravdu, to je všechno.“

„Tak teď mě dobře poslouchej. Povíš nám, co jsi zač, jasný? My si to ověříme a mezitím tě na těch párdní necháme bejt a šoupneme tě někam, kde se ti bude bydlet líp. Dostaneš najíst a nikdo ti nebudehlídat režim. I cigára ti dáme. Máš rád holky? Pošleme ti bezvadnou černou holku, aby ti v noci nebylosmutno. Máme jich tu dost a nezklame tě žádná. Rozumíme si, ne? Pamatuj si, Jacku, že s každou z nichna všechny modřiny zapomeneš dřív, než se naděješ. Když se nám povede nějak se s tvýmzaměstnavatelem domluvit, pustíme tě. Chápeš přece, ne? Ruka ruku myje, že jo? Pobyt tady pak užmůžeš brát jenom jako bojový cvičení na utužení charakteru. Přece jsme ti nezlomili ani kůstku, Jacku!Nenechali jsme tě vyspat, to je fakt, ale nic víc.“

„Jmenuji se Jack Bogash. Jsem…“

A tak to šlo dál.

ODVEDLI ho do sprch, kde z něj obvyklým způsobem spláchli špínu. Konečně mu sejmuli i řetězy. Dostal i

čerstvě vypraný vězeňský úbor, hrubé šaty z pruhované látky, a jedny staré boty. Když s ním byli hotovi,znovu mu nasadili řetězy. Tentokrát však dostal lehčí. Už si nepřipadal jako vánoční stromek ověšenýželezem. Měl jen obyčejná pouta na rukou i na nohou, tvořená jednoduchými náramky spojenými tenkým

řetízkem.

Vyvedli jej z bičárny, která byla bůhvíkolik dní jeho domovem a vězením zároveň. Když Earl vyšel ze dveřína světlo, musel přimhouřit oči. Slunce pálilo. Poprvé po dlouhé době znovu spatřil denní světlo. V bičárně

ani nevěděl, jestli je den nebo noc. Bigboy kráčel jako první, za ním šel Earl doprovázený dvěmastrážnými a jeden bachař kráčel s brokovnicí za ním, připraven zmařit mu případný pokus o útěk.

Když kráčeli kolem budovy, o níž už Earl věděl, že je to onen pověstný konzum, měl pocit, že je provšechny domorodce stejnou atrakcí jako dvouhlavé tele nebo tříhrbý velbloud. Všechny černošky čekajícíve frontě před konzumem na něj třeštily oči, protože v životě neviděly bělocha v řetězech. Očividně sichtěly ten obraz uchovat v paměti, aby o tom mohly vypravovat ještě vnoučatům. Den, kdy se sbělochem v Thebesu zacházelo jako s černochem, se měl nejspíš stát památným.

Podivný průvod došel až ke kdysi honosnému domu, jehož sloupořadí jako by bylo romantickoupřipomínkou lepších a dávno zašlých časů. Dům se tyčil nad všemi ostatními místními stavbami. Vypadaljako kulisa některého z těch filmů, kde vystupují jižanské krasavice v nadýchaných šatech a mladí jízdnídůstojníci Konfederace, kteří odcházejí bojovat s „modrými panděry“ a bránit svůj životní styl. Nikde všaknebyli vidět livrejovaní černí sluhové, kteří by poslušně otevírali a přidržovali dveře. Když Earl se svýmdoprovodem došel až těsně k domu, všiml si, jak zchátralá je celá stavba. Pochmurný dojem ještěumocňoval oprýskaný a zašlý nátěr. Mnohá okna byla zatlučená prkny a keře kolem domu už léta nepocítily péči zahradníka. Celé okolí bylo zarostlé plevelem. Před sto lety možná obyvatelé tohoto domuvlastnili a neochvějně ovládali plantáž, ale dnes to byla jen hudba dávné minulosti.

Vystoupili po třech schůdcích a vešli do haly, kde byl nábytek zakryt prostěradly. V místnostech a

chodbách v zadním traktu domu Earl zahlédl prakticky totéž. I tam ležela vrstva prachu na všem, co

nebylo překryto potahy a přehozy z hrubé látky. Bigboy však zamířil doprava. Tam se nacházely jedinédveře. Temi vešli do místnosti, jež byla zřejmě jako jediná v celém domě funkční. Earl pochopil, že se ocitl

v kanceláři ředitele věznice, jímž zřejmě bude muž, jehož spatřil za stolem.

Muž na Earla pohlédl. V jeho očích nebyla žádná zloba. Připomínal spíš stárnoucího obtloustlého strýčka.Tento dojem ještě umocňovala pleš ověnčená řidnoucími bílými vlasy na spáncích. Mohlo mu být přibližně

šedesát let. Oči měl silnými skly brýlí nestvůrně zvětšené. Jeho oblek z lněného plátna očividněpamatoval lepší časy. Podobně zašlá byla i jeho košile, která byla už dávno spíš šedá nežli bílá. Místokravaty měl u krku úzkou černou pentličkovou vázanku. Earlovi připomínal zneuznaného hrdinuKonfederace na odpočinku.

„To je on, pane řediteli,“ ozval se Bigboy.

Earl zůstal mlčky stát a ředitel si ho pomalu prohlížel od hlavy až k patě.

„No, mladý muži,“ oslovil jej nakonec, „slyšel jsem o vás, že jste mimořádně zdatný. Síly vám, jak se zdá,hned tak nedojdou, viďte?“

Earl nepovažoval za nutné odpovědět. V kanceláři se rozhostilo ticho.

Zezadu do Earla kdosi šťouchl.

„Mukle, když tě pan ředitel osloví, okamžitě odpovíš.“

„Nejsem žádný mukl,“ řekl Earl. „Tohle všechno je jen nějaké strašné nedorozumění.“

Vzápětí ucítil další dloubanec do žeber.

„A ředitele oslovujeme ‚pane‘, mukle!“

„Pane.“

„No vida,“ ozval se opět potichu ředitel. „Tak tedy… ‚mukle‘…, nadělal jsi nám na tom našem písečkuopravdový zmatek. Na vyvolávání chaosu jsi zjevně talent.“

„Pane, jmenuji se Jack Bogash. Pocházím z Little Rocku v Arkansasu. Sem jsem přijel, abych si prověřilmožnosti pronájmu loveckého revíru v nevyužívaných oblastech. Chtěl jsem se začít živit jako loveckýprůvodce. Nevím, co vám vaši lidé namluvili, ale bylo to tak, že jsem se v lese setkal s nějakými dvěmamuži. Vyběhli z houští celí uřícení a nabízeli mi peníze, když jim pomohu. Zvlášť ten jeden mluvil opravdupřesvědčivě a já peníze potřebuji, proto jsem se nechal přemluvit. Tak jsem se zapletl do něčeho, čemuvůbec nerozumím. Ani mě nenapadlo, že by mohlo jít o něco nezákonného. Všechno je to jen nešťastnénedorozumění.“

„Rozumím, rozumím,“ pokýval ředitel klidně hlavou. „Takže to, co se tady seběhlo, včetně útěku zadržené

osoby, honičky v lesích, léček nastražených na psy i dalších věcí, které mi byly nahlášeny, se podle tebevůbec nestalo. Tak jsi to chtěl říct?“

„Pane, to byl…“

„Někdo jiný. Ano, i to už jsem slyšel. No, mukle, sám nevím, co s tebou. Ty nám tu tvrdíš něco úplnějiného, než máme v hlášení. Co mám s tebou dělat?“

„Pane, já o žádném hlášení nic nevím. Vím ale, jak to bylo doopravdy.“

„Tak fajn, mukle,“ ozval se ředitel, „jestli je to tak, jak říkáš, mohl bys mi laskavě něco vysvětlit?“

„Pokud to bude v mých silách, pane… Hlava mi po tom bití už tak docela neslouží.“

„Napadá mě, že kdybys byl vážně tím, za koho se vydáváš, a ne tím, za koho tě máme my, nedal bysnám pokoj, dokud bychom ti nepovolili právníka. Dožaduje se ho každý nespravedlivě obviněný člověk,který se cítí nevinný, protože je mu jasné, že advokát je před policií a soudem jeho naděje a záchrana.Každý zadržený bezúhonný občánek žádá, abychom ho nechali zatelefonovat domů. Všichni chtějí mluvit s

manželkou, vidět děti a vůbec se chtějí za každou cenu co nejrychleji navrátit do svého normálníhosvěta. Nikdy nezapomenou zdůraznit, že z něj byli vyrváni naprosto neoprávněně. Urychlený návrat nasvobodu a do života pro ně znamená strašně moc. Nikdo z nich se nedokáže přizpůsobit místnímuprostředí. Prostě si tu nezvyknou a ani to nemají v úmyslu. Mluví ze mě zkušenost, můžeš mi věřit.“

„Pane, já jsem se snažil spolupracovat s policií a pak i se strážnými. Nic víc jsem…“

„Na druhé straně ovšem jedině protřelý kriminálník nebo člověk zvyklý na podobně drsné podmínkyneztrácí čas bědováním. Kdepak. Takový hodně rychle pochopí, že se ocitl v jiném světě, kde platí jiná

pravidla, existuje nový systém a jiní vládci. Zrovna tak mu dojde, že tyhle nové okolnosti mu skýtají i jiné

možnosti. Takový člověk se velice rychle přizpůsobí, aby se s tím, co má před sebou, vyrovnal. Je zvyklýrychle myslet a zrovna tak rychle se přizpůsobovat. Obvykle se sem taky právě kvůli tomu dostane. Kprůšvihu, ve kterém jede, se totiž nachomýtne dost často právě kvůli té své pružnosti a přizpůsobivosti.Tihle lidé bývají především realisté. Ty mi připadáš zrovna takový. Ještě sice nevím, na které straněbarikády stojíš, ale právě ten realismus mají kriminálníci a tajní agenti společný. Přiznej se, mukle, jsirealista, viď? Hraješ nám tu sice vystrašeného a slaboučkého pitomečka, ale zatím už koumáš, jak budešmluvit a jednat dál. Snažíš se zjistit, co víme, a hledáš nejvhodnější způsob, jak si zajistit co nejvyšší šanci

na přežití. Jasně… tys přece neudělal absolutně nic z toho, co se ti tu snažíme přišít, viď? To všechno ten

druhý, nemám pravdu?“

„Pane, já opravdu nevím, o čem mluvíte. Jsem Jack…“

„Ale nepovídej, mukle. Bigboyi, slyšíte ho? On už zase hraje pitomce. Jestli jste se mu ale díval do očí,když jsem s ním mluvil, a já vím, že jste se díval, protože vám nic neujde, co jste viděl?“

„Pořád totéž, pane řediteli,“ prohlásil Bigboy. „Zúžily se mu zornice a o poznání ztmavly. Celý jako by senapnul a trochu předklonil hlavu, jako by chtěl slyšet co nejlíp. Nehnul ani brvou, jak dokonale sesoustředil. Měl byste vidět, jak pozorně se rozhlížel, když jsme ho sem vedli. Bylo na první pohled vidět,jak si všechno ukládá do paměti.“

„Kolik černošek čekalo před konzumem, Bigboyi?“

„To nevím, pane řediteli.“

„Vsadil bych se, že on to ví úplně přesně. Mukle, kolik jich tam bylo?“

„Nevím, pane.“

„Pět nebo šest?“

Earl dobře věděl, že jich tam stálo sedm.

„Nevím, pane.“

„I teď jsem se mu díval do očí, Bigboyi. Ani na jednu možnost bezděčně nezareagoval. Ať jsem řekl pětnebo šest, vůbec to s ním nehnulo. On dobře ví, že tam těch opic čekalo sedm.“

„Nestačím se divit, pane.“

„Tak abychom to nějak uzavřeli. Mám menší problém, hochu. Od tebe čekám, že si necháš tou tvoubolavou hlavinkou projít, jak bych ho měl vyřešit. Stačíš mě sledovat?“

„Ano, pane.“

„Fajn. Ten pán, co tady přede mnou stojí, nemůže být Jack Bogash z Little Rocku. V Little Rocku totiž žádný Jack Bogash nežije. Doklady byly padělky, ovšem velice kvalitní. Ten záhadný neznámý mávynikající trénink a sloužil u mariňáků. Tvrdý, mazaný a chladný bojovník. Kdepak, hošíku, ty nejsi žádnýJack Bogash. Ty jsi totiž pan X. Pan X je agent, abys věděl. Možná ho najal někdo z Arkansasu, ale možná

taky až z Washingtonu. Pan X je mimořádně inteligentní a nejede v něčem podobném poprvé. Mohlibychom klidně říct, že je to v tomhle oboru profesionál. Tak tak, panáčku. Jenže my s ním nemůžemedělat vůbec nic, dokud nezjistíme, co je zač, proč je tu a oč mu vlastně jde.

Jelikož to netušíme, tápeme ve tmě, ale jakmile se dozvíme, co potřebujeme, hned budeme mít jinémožnosti. Do té doby se prostě jen špiníme s dalším muklem. Jenže být za mukla zrovna tady, panáčku,to není žádná legrace. My jsme totiž přesvědčeni, že muklové by za své zločiny spáchané na společnostiměli trpět.“

„Jmenuji se Jack Bogash…“

„Krucifix! Myslel jsem, že už jsem ti to vysvětlil dostatečně jasně! Žádný Jack Bogash neexistuje! JackBogash nám s ničím nepomůže. Jack Bogash tady není. Jack Bogash je výmysl. Je to jen tvoje fantazienebo možná profesionální krytí, rozhodně dobře připravené a promyšlené. Už o něm od tebe nechci slyšet

ani slovo, mukle. Doufám, žes mě pochopil. Taháš nás za nos a přitom dobře víš, jak se za to umímeodvděčit.“

„Pane, jsem Jack Bo…“

„Fajn, ty agente X. Vybral sis sám. Seržante Bigboyi, odveďte agenta X do rakve.“

SAM poslal svoji cestovní zprávu klientu Davisovi Trugoodovi do Chicaga a netrpělivě čekal na odpověď.Předpokládal, že Trugood bude reagovat okamžitě a buďto pošle telegram nebo mu zatelefonuje, takžeby se s ním mohl spojit už třetí den po odeslání zprávy. Třetí den se však nedělo nic. Nic se nestalo aniden čtvrtý.

Sam se nedokázal kvůli samým starostem na nic soustředit a byl nepříjemný na všechny kolem sebe.Největší vztek však měl sám na sebe. Zazlíval si i nesmírný pocit úlevy, který se jej zmocnil poté, co semu podařilo zmizet z Thebesu. Nedokázal se tomu pocitu ubránit i přesto, že Earl tam někde stále trčí.Mrzelo jej, že navzdory potížím, jimž musí jeho přítel čelit, cítí prudkou radost z toho, že přežil. Ze životase náhle radoval tolik, že mu nevadily ani jedovaté narážky, jimiž mu manželka zpestřovala snídani, adokonce ani rozmrzelé nálady dětí.

Snad největším trestem pro něj bylo setkání s Junií a malým Bobbiem Lee. Musel je ujišťovat, že je Earl vpořádku a že pouze plní důvěrné poslání nutné k vyřešení jednoho ze Samových případů. Ubezpečoval je,

že mu žádné nebezpečí nehrozí. Tvrdil jim, že se mu brzy ohlásí a že se nejspíš ještě dříve ozve Junii.

Junie mu připadala podivně apatická. Znala už Earlovy způsoby a povahu. Pokud se s nimi ještě nesmířilanebo je nepochopila, vzala nejspíš alespoň na vědomí fakt, že se její život bude i nadále odvíjet podle

toho, jak to budou vyžadovat Earlovy služební povinnosti.

„Má to zase co dělat s válkou, že, Same? Earl patří k chlapům, co válku tak nějak potřebují k životu.Strávil v ní až příliš velkou část života a teď už se bez ní nedokáže obejít. Manželka ani dítě mu nejspíšnedávají to, co skutečně potřebuje. Pokoušel se dostat do Koreje, víte o tom?“

„Ano, Junie, vím to.“

„Odmítli ho. Nejspíš nestojí o to, aby se člověk s jeho hrdinskou minulostí nechal zabít v nějakém zapadákově, o kterém tady nikdo nikdy neslyšel.“

„Asi ne.“

„Takže Earl začal hledat nějaký jiný zapadákov, kde by si mohl koledovat o průšvih. Jsem si jistá, žetentokrát je ochoten nechat se zabít pro daleko větší prkotinu, než kvůli které vedl tu svou předchozíválku. On by se nejspíš nechal oddělat jen tak pro nic za nic. Same, řeknu vám, že jsem v životě o nikom,

jako je on, neslyšela. Proč je Earl takový?“

„Junie, ujišťuji vás, že Earl rozhodně není v situaci, která by se alespoň vzdáleně podobala válce.“

„Same, na člověka, který umí tak obratně zacházet se slovy, jste vážně mizerný lhář. Nebo možná sámchápete, že říkám pravdu, a nedokážete tím pádem lhát tak dobře jako obvykle. Oba ale moc dobře víme,

že je Earl v nějaké hrozné šlamastyce a že to možná nepřežije. Jenom doufám, že jestli zemře, dozvímese o tom, abychom se s tím mohli nějak vyrovnat. Nedokážu si představit, že by prostě jen zmizel. To bybylo příliš kruté. Vědomí, že je po smrti, by bylo hodně bolestné a pro Bobbieho by ztráta otce bylahotová tragédie, ale kdyby se Earl jen tak ztratil, asi bych to nepřežila.“

„Vrátí se, to vám slibuji.“

„Nemůžete mi slíbit vůbec nic, Same. Znáte Earla stejně dobře jako já a právě tak dobře víte, že je taknevypočitatelný, že nemůžete mít jistotu, jak se zachová. Rozhoduje se vždycky jen sám za sebe. Nejspíšho k tomu žene něco, o čem já sama nevím vůbec nic. Nejen já, ale ani nikdo jiný a nikdo se o tom takynedozví. Tak už to prostě je.“

V tomto pochmurném tónu také jejich rozhovor skončil a Sam zamířil k autu. U něj seděl Bob Lee.

„Co je s tatínkem?“ zeptal se chlapec příkře.

„Musel odjet splnit důležitý úkol, chlapče. Vrátí se hned, jakmile to bude možné, ale sám víš, že tvůj otecvždycky příkladně plní své poslání, takže udělá, co je třeba, i kdyby měl přitom zahynout. Právě proto je

to tak dobrý policista.“

„Co je to poslání?“

„To ti sám neumím vysvětlit. Znamená to prostě udělat správnou věc, ať to stojí, co to stojí. Když je tojednoduché, nejde vlastně ani o poslání, prostě jen děláš svoji práci. Většina lidí dělá jen svou práci. Jejen málo takových, jako je tvůj táta, kteří plní skutečné poslání.“

„Chci tatínka.“

„Vrátí se ti hned, jak jen to půjde, hochu, to ti slibuji.“

Chlapec na Sama upřel zrak. Sam měl v tu chvíli pocit, že ho přímo provrtává pohledem. Na okamžik se

mu zdálo, že stojí proti Earlovi samotnému. Pak jej napadlo, že Bob Lee tuto schopnost proniknout svému

protějšku pod kůži nejspíš zdědil po otci.

Když se Sam vrátil do kanceláře, čekalo na něj další překvapení. Limuzínu, která stála před domem,poznal okamžitě. Nevěděl sice, jestli Trugoodovi patří, nebo ji má pouze pronajatou, ale byl si jist, žeposledně tu ten právník z Chicaga byl právě s tímto vozem. Trugood Sama očekával přímo v jehokanceláři.

„Zdravím vás, pane Trugoode.“

„Pane Vincente, přijel jsem tak rychle, jak jen to bylo možné. Vaše zpráva pro mne byla velicenepříjemným překvapením.“

„Trápí mě to neméně stejně jako vás, pane Trugoode.“

„Nemůžete popřít, že jste nebyl oprávněn zapojit do toho někoho dalšího. K tomu jsem vás nezmocnil.Byla to vaše práce? Nechci si mýt předem ruce a vyhýbat se důsledkům, ale v tomhle musím mít jasno.“

„Pane Trugoode, snažíte se snad vyhnout žalobě?“

„Ne, to v žádném případě. Daleko větší starosti mi dělá vlastní svědomí. Nikdy bych nikoho nevystaviltakovému nebezpečí kvůli podobné banalitě. Jen tohle mě trápí.“

„V tom případě můžete být klidný. To, co Earl udělal, podnikl kvůli mně, nikoliv kvůli vám. O vás vůbecneví. Má mimořádně vyvinutý smysl pro loajalitu a ke mně se chová téměř jako syn k otci, ačkoliv jsme sivěkově poměrně blízcí. To on sám se rozhodl kvůli mně tolik riskovat.“

„Nehodlám se od něj nikterak distancovat, jen přemýšlím, jak bych jej mohl podpořit. Je to fér? Snažím sebýt fér. O bezpráví toho vím víc, než byste čekal.“

„Ano, pane. Je to fér. Vážím si vašeho přístupu.“

„Dobrá. Jsem rád, že si rozumíme. Hodlám mu tedy být nápomocen, jak jen to bude možné. Co pro nějmůžeme udělat?“

„To zatím sám nevím. Není mi známo, jestli se ocitl ve vězení nebo jestli jej zadržela tamní policie či jinéorgány. Nemám možnost se s ním spojit. Ti, s nimiž jsem se tam proti své vůli seznámil, jsou ale schopnivšeho. Je to tam hotové peklo. Netušil jsem, že v tomto století a v téhle zemi může něco podobnéhoexistovat ještě i po tom, co jsme vyhráli válku, kterou jsme vedli, abychom právě od podobných příkoříosvobodili lidi na celém světě.“

„Neměl byste se obrátit na policii? Státní policie v Mississippi je určitě schopna zakročit proti zvůliměstských strážníků.“

„Vzhledem k tomu, že se to stalo na Jihu, si tím nejsem tak docela jist, pane. Tam je to úplně jiné. Tenzapadákov je naprosto odříznutý od světa. Lidé tam žijí v zoufalé izolaci a místní mocipáni vykonávají svépovinnosti velice osobitým a mimořádně drsným způsobem. Obávám se, že to jistým lidem v Jacksonuvyhovuje tak, jak to je. Earl mi ale kategoricky zakázal zahajovat jakékoliv vyšetřování nebo vznášetstížnosti. Domníval se, že by mu to nijak nepomohlo. Právě naopak. Myslel si, že bych ho tím vystavilještě většímu nebezpečí.“

„Vy jeho názor sdílíte?“

„Sám nevím. Jak už jsem vám naznačil, Earl dokáže mimořádně dobře odhadnout situaci, pokud jde ovyužití síly. Ví lépe než kdokoliv jiný, jak se tihle lidé chovají, a obvykle se s nimi dokáže bez větších potíží

vypořádat. Sám to tak chtěl. Obával se, že pokud bude dopaden a na jeho věznitelé bude vyvíjen tlakzvenčí, nenapomůže to k jeho propuštění, ale naopak to urychlí jeho likvidaci.“

„Nedokážu si představit, že bychom jen nečinně čekali a nic pro něj neudělali.“

„I pro mne je to těžké.“

„Měli bychom si stanovit určitý čas na vyčkávání. Co třeba… řekněme měsíc? Jestliže o něm do té dobynebudeme mít žádné zprávy, budu po vás žádat, abyste vynaložil veškeré prostředky a síly, které máte k

dispozici. Souhlasíte?“

„Samozřejmě.“

„Mám ještě další návrh. Jestliže budeme muset začít usilovat o změnu poměrů v okresu Thebes, pak oněm musíme vědět úplně všechno. Nemáte pocit, že by bylo rozumné začít shromažďovat všechnydostupné informace? Měli bychom si zjistit historii okresu, opatřit si informace o tamních vlivných osobách

i o celkové situaci a podmínkách. Co si o tom myslíte? Nepřipadá vám to moudré?“

„Už jsem na tom začal pracovat, pane. Earl je můj přítel a já si od chvíle, kdy jsem se vrátil, lámu hlavunad tím, co dělat dál. Je mi trapně už z toho, že já jsem tady, užívám si rodinu a přátele, žiju si v pohodlía v bezpečí, zatímco on se mou vinou ocitl v ohrožení života. Mám o něj strach, ačkoliv ho znám jakomuže mimořádných schopností a jsem si jist, že pokud vůbec existuje možnost, aby unikl a přežil, on to

dokáže.“

„Tady máte šek, pane Vincente. Je vystaven na moji banku v Chicagu.“

„Nežádal jsem vás přece o peníze, pane Trugoode. Earl je můj přítel.“

„Tím pádem jako by byl i mým přítelem a co udělal pro vás, udělal také pro mne, pro mého klienta aLincolna Tilsona. Jsme mu zavázáni všichni a já bych nedokázal žít s vědomím, že jsem seděl s rukama vklíně a nic jsem pro něj nepodniknul. Tento šek proto berte jako můj příspěvek na jeho podporu. Zčástky, která je na něm uvedena, budete hradit veškeré výdaje nutné na Earlovu záchranu a propuštění.Ponechávám na vás, jak velkou část z těch peněz předáte jeho manželce, protože pro ni a pro jejich synato musí být obzvláště těžké. Nakládejte však s těmi penězi rozumně, pane Vincente, a pravidelně mneinformujte. Telefonní číslo na mě máte.“

„Ano, pane Trugoode.“

„Pane Vincente, musím vám říci, že mě velice potěšil váš úspěšný únik. Právě takový dojem na mneudělalo to, jak u vás v Arkansasu dokážete držet pohromadě. Škoda že se taková solidarita nevidí častěji i

u nás v Chicagu. Znám dost rodin, kde spolu netáhnou za jeden provaz ani tolik, jako to tady umínaprosto cizí lidé.“

„Děkuji, pane Trugoode. Hned se dám do práce. Budu se snažit ten problém vyřešit co nejrychleji. Jendoufám, že jsme proti své vůli a aniž bychom o tom věděli nerozpoutali válku. Snadno by se nám to

mohlo vymknout z rukou a mohlo by to postihnout spoustu nevinných lidí.“

„Pokud ovšem skutečně budeme muset bojovat, pak mám dojem, že právě Earl Swagger je pro podobný

podnik ten pravý.“

„Ano. Je to jeho nadání od pánaboha a zároveň i jeho prokletí.“

V RAKVI člověka ze všeho nejvíc nesužovalo horko, ačkoliv bylo hrozné. Nejhorší nebyl ani vlastní pot,špína a výměšky, v nichž byl odsouzenec nucen ležet. I tma, ačkoliv pobyt v rakvi ještě víceznepříjemňovala, by se dala přežít. Ani samota by nebyla tak strašná. Rozhodně ne pro Earla, který na nibyl zvyklý a snášel ji vždy daleko lépe než většina lidí. Přežít se daly dokonce i krysy nebo co to vlastněbylo za tvory, kteří mu rejdili kolem nohou a všetečně po něm lezli. Občasné hmyzí štípnutí se rovněž dalo

vydržet. To všechno bylo sice nepříjemné a odporné, ale silný muž opírající se o víru ve své poslání to

snést dokáže.

Ve skutečnosti byl na pobytu v rakvi ze všeho nejhorší ten prostor nebo spíš jeho absolutní nedostatek.Vyvolával v odsouzenci pocit, že ho rozdrtí, a ničil jej vědomím zoufalé bezmocnosti. Právě proto se vevěznici tomuto zařízení říkalo „rakev“ a proto byla rakev tak strašná.

Vnitřní prostor rakve byl sto osmdesát centimetrů dlouhý a asi třicet centimetrů vysoký. Rakev bylavyvedena z betonu a nacházela se na jinak pustém a nevzhledném dvoře za bičárnou. Nedaleko ní setyčilo pár stromů, ale rakev byla promyšleně umístěna tak, aby na ni slunce mohlo pražit naplno. Nabetonovém dně nebylo nic, na čem by si odsouzenec mohl udělat alespoň minimální pohodlí. Obklopovaljej skutečně pouze drsný beton a ocelové víko, které jako by přitahovalo sluneční paprsky a rozpalovalose do běla. Sedělo tak těsně, že neumožňovalo prakticky žádnou cirkulaci vzduchu, takže se uvnitř dalojen ztěžka dýchat. Mnozí odsouzenci tu právě kvůli tomu propadali panice.

Earl tu ležel na zádech ztuhlý jako špalek, protože se ve stísněném prostoru nemohl ani natáhnout.Nezbývalo mu než civět nad sebe na zrezivělý povrch ocelového víka. Měl ho sotva pět centimetrů nad obličejem. Hýbat se tu bylo prakticky nemožné. Klaustrofobické pocity se o něj pokoušely stáleintenzivněji. Ozvaly se velice záhy a na náladě Earlovi nikterak nepřidávaly. Nikdy se necítil dobře vnečinnosti a takto vynucená nehybnost ho přiváděla k šílenství. Nemohl si však nijak pomoci. Pevné stěny

cítil ze všech stran, po bocích, za hlavou, pod sebou i pod nohama. Na stejně pevné víko hleděl z těsné

blízkosti. Nemohl se zbavit dojmu, že je nadobro v pasti, z níž není úniku a která ho zlomí. Snášel to stále

hůř.

Zoufale se bránil nutkání začít řvát. Panika se o něj však pokoušela bez ustání. Kdyby se nesoustředil nazoufalou snahu poněkud se uvolnit, hrůza znásobená bolestí, nepohodlím, tmou a stísněným prostoremby ho naprosto ovládla. Dal by půl života za možnost posadit se. Ta představa pro něj byla tak lákavá, žeby pro její uskutečnění byl schopen snad i zemřít, jen aby si ten rajský pocit mohl na chvíli dopřát. V

omezeném prostoru rakve se však nedokázal ani obrátit a nebylo tu dokonce možné ani se protáhnout.

Čas tu ubíhal neuvěřitelně pomalu. Sekundy se vlekly odměřovány pouze odkapáváním krůpějí potu, ježmohl Earl zcela nerušeně počítat. Cítil, jak mu stékají z vlasů po obličeji, kde nepříjemně šimraly a svědily.

Jen podle jejich rytmu mohl odhadovat čas. Podle palčivého, nesnesitelného žáru ovšem poznal, že jeden, a zdánlivě nekonečná tma, jež se mu monotónně tetelila před očima, mu zase prozradila, že nadešla noc.

Nikdo ho nepřišel zkontrolovat. Nikdo mu samozřejmě ani nepřinesl jídlo nebo vodu. Když už nedokázalvzdorovat nutkání ulevit si, musel se smířit s tím, že ve svých výměšcích zůstane ležet. V žaludku mukručelo jako už dlouho ne a žízní vyschlé hrdlo nebylo téměř schopno ani polknout. Jako by byl sám nacelém světě. Připadal si doslova jako zaživa pohřbený. V takových podmínkách se pochopitelně záhy začal

zabývat úvahami o smrti. Netrvalo dlouho a modlil se, aby se toho milosrdného vysvobození dočkal conejdříve.

Přece jen se však po nějaké době dokázal alespoň trochu vzchopit. Snažil se vybavit si něco, co by munapomohlo k uvolnění. Usilovně vyvolával z podvědomí vzpomínky, jež by zaplašily myšlenky napřítomnost. Promítal si celý svůj život a pátral po úsecích, jež by mu jako oázy úlevy umožnilypředstavovat si, že znovu prožívá blažené chvíle. Toužil si vzpomenout na zážitky, jež byly natolik silné,aby překonaly dokonce i zoufalství z jeho současné bezvýchodné situace.

Ani to sebeméně nepomáhalo.

Jakákoliv příjemná vzpomínka byla záhy přehlušena pocitem bolesti a lítosti, který jej znovu navrátil dosurové reality stísněného temného prostoru.

Když vzpomínal na to, že přežil i válku v Tichomoří, vyvolalo to v něm pouze melancholické úvahy o těch,kteří to štěstí neměli.

Myslel na den, kdy se mu narodil syn, ale brzy si uvědomil, že byl tehdy tak vyčerpán, že se vlastně anina nějaké pocity nezmohl. Velice jasně se mu však vybavil výraz, který měla Junie v očích, když ji poporodu poprvé spatřil. Zdálo se mu, že je jaksi zklamaná.

Vzpomínal na boxerský turnaj, který vyhrál tak dávno, jako by to snad bylo v nějakém jiném světě. Byloto ještě před druhou světovou válkou, všechno bylo jiné a on se dokázal naplno radovat. Tehdy poprvéněco doopravdy vyhrál a byl na to také náležitě pyšný. Byl to jeho první skutečný úspěch. Vzpomněl sivšak na to, že jeho otec mu tehdy řekl jen: „Měl jsi prostě kliku, chlapče.“ i když to bylo strašně dávno, ta

krutá pravda jej i nyní připravila o veškeré potěšení a Earl znovu otevřel oči. V černočerné tměrozeznával pouze ocelové víko rakve, na něž civěl z těsné blízkosti. Dusil jej zápach jeho vlastníchvýměšků a tělesné špíny a vzápětí ucítil dotek jakéhosi tvora, jehož zjevně fascinoval, protože seohledávání jeho těla věnoval skutečně zevrubně. Zmocnila se ho hrůza z toho, že tady zůstane už navždya že všechno, co chtěl ještě v životě vykonat, se odehraje jen v jeho myšlenkách, protože už se z téhlerakve nikdy nedostane.

To zvládneš, řekl si v duchu, aby potlačil paniku, která se ho opět začínala zmocňovat a vyvolávala v němbolestnou touhu osvobodit se. Zoufale si přál uniknout na svobodu a dostat ještě jednu šanci, ačkoliv

pochyboval, že z toho vyvázne se zdravým rozumem.

Byl celý život zvyklý na volný pohyb a odjakživa se spoléhal na svoji sílu. Fyzično u něj nad duševnempřevažovalo vždy. Nepřátele z masa a kostí dokázal porazit a byl zvyklý se s nimi střetávat a vítězit nad nimi. Věděl lépe než většina obyčejných smrtelníků, jak je třeba bojovat, jak lze dosáhnout vítězství, kdehledat slabiny protivníka a jak jich využít i kdy projevit slitování a kdy naopak boj co nejrychleji ukončitdefinitivní likvidací soupeře.

Tady však proti sobě neměl žádné nepřátele kromě vlastní nehybnosti a neproniknutelnosti oceli abetonu, jež ho obklopovaly. Snažil se proto soustředit se v duchu na Bigboye, šerifa, ředitele věznice nebo

Peppera, toho psovoda, který ho tak surově zkopal, když ležel nemohoucí na zemi.

Nedokázal si je však vybavit. Jejich tváře mu před vnitřním zrakem kamsi unikaly, jako by neměl dostenergie ani na to, aby je nenáviděl. I na to byl příliš slabý.

Kromě toho jej zmáhala i hrůza. Spousta lidí ho považovala za nesmírně odvážného muže, ale jen on sám

věděl, že odvaha je v podstatě jen forma lsti. Podvod od začátku až do konce. Cítil se nyní zoufale sám aze všeho nejvíc se bál, že se na samém konci ztrapní tím, že dá najevo strach. Dokonce ani když mělkolem krku oprátku, nebyl doopravdy vyděšený, protože jej proti strachu obrnil vztek. Netoužil tehdy poničem jiném, než aby mohl ty surovce, kteří jej lynčovali, pozabíjet.

Nyní mu však jeho síla nebyla k ničemu. Když před sebou neměl nepřítele, na kterého by se mohlsoustředit, vztek jej opustil a Earl se cítil poražený a zlomený. Vlastně už ani nevěděl, zač by měl bojovat.

Právě ten pocit bezmoci nesnášel ze všeho nejvíce. Musel uznat, že ředitel věznice je mimořádněprohnaný, protože zjevně vytušil, jak nesmírně jej zrovna tento trest zkruší. Earl už pochopil, že právě ktomuto účelu rakev slouží. Byla určena silným a vzpurným vězňům, nejspíš černošským násilníkům, kteříbyli tak prosyceni nenávistí, že neznali strach. Ten, kdo tento způsob trestu vymyslel, musel být svýmzpůsobem génius. Přišel na to, jak i ty nejodbojnější trestance totálně zdeptat nejen fyzicky, alepředevším duševně. Tady musel povolit každý. Naprostá bezmocnost zlikvidovala veškeré myšlenky navzdor a zlomila do té doby nepoddajné muže, na něž žádné násilí neplatilo. Tady se nakonec vždyuplatnila a prosadila absolutní moc bílých pánů, kteří nad černochy vládli naprosto neomezeně. Zjevně sineotřesitelností své nadvlády nebyli nijak zvlášť jisti, když za jakýkoliv prohřešek proti pravidlům, ježstanovovali sami, trestali černochy daleko krutěji než v případě, že by se stejného přečinu dopustil běloch.

Earla napadlo, že tohle si mohli odsouzení černoši opakovat třeba tisíckrát, ale na účinnosti rakve tonejspíš nic neměnilo.

Zoufale se toužil protáhnout. Snažil se na to nemyslet. Zakázal si i myšlenky na vodu, na potěšení, jakéby měl z docela obyčejného protáhnutí, i na to, jak svobodný je proti němu každý pes, který se můžekdykoliv obrátit a poškrábat se na zadku. Všechny tyto nejprostší požitky, jež mu byly nyní odepřeny, munáhle připadaly cennější nežli zlato či diamanty, víc než láska.

Bolest už cítil úplně všude, dokonce i tam, kde by ji nikdy nečekal. Netušil, co všechno se může také vtěle ozvat. V kříži ho bolelo přímo strašlivě, protože byl ve stísněném prostoru rakve přinucen ležet vnepřirozeném úhlu přitisknutý zády k betonu a svaly, jež nebyly na takové napětí zvyklé, se začaly záhybouřit. Lokty měl otlačené a odřené do krve stejně jako paty. Zadek jej svědil, jak se pod ním hromadilynečistoty, a právě tato zdánlivá malichernost ho pomalu přiváděla k šílenství. Nemožnost ulevit si jinamnež pod sebe byla snad vůbec to nejhorší, čím ho pobyt v rakvi vytrestal. Styděl se už i za to, že vůbecžije, a nenáviděl za svoji špínu sám sebe.

Snažil se sice nepropadat sebelítosti, ale nakonec si řekl, že tu není nikdo, před kým by ji musel tajit.Právě tak zoufale si zakazoval nenechat se unést vztekem na Sama. Myšlenka na něj však Earla dohánělak zuřivosti a ještě větší vztek ho popadl, když si v duchu říkal, jaký byl pitomec, když mu odpřisáhl, ženebude zabíjet. Tím se vlastně nechal Samem odsoudit k smrti. Sam to sice nejspíš myslel dobře, ale tím,že ho donutil k tomu nesmyslnému slibu, ho vlastně obětoval ve jménu jakési imaginární morálky. Sam siteď připadá jako bezúhonný člověk, ale on tu kvůli tomu pomalu a o samotě umírá. Je tu uvězněn jakomumie v pyramidě, dusí jej sluneční žár, okusují ho mravenci a pavouci a jediné, po čem zběsile touží, je

pouhá možnost pohnout hlavou nebo si protáhnout krk.

Tíha mučivých myšlenek na Earla doléhala stále silněji a jako by pořád narůstala. Připadala mu jakoobrovský balvan. Z posledních sil odolával nutkání začít řvát.

Řekni jim to, ozval se v něm jakýsi vnitřní hlas.

Řekni jim, že jsi naprostá nula. Řadový arkansaský polda, který sem přišel hledat kamaráda, kmotra svého dítěte, jemuž je příliš zavázán, než aby to neudělal. Nechtěl jsi přece nikomu ublížit. Pak by těprostě mohli nechat jít a bylo by konečně po všem.

Ano, a pak tě oddělají, zahrabou a teprve potom bude doopravdy po všem. Nikdo už o tobě nikdyneuslyší. Ani pes po tobě neštěkne. Právě tato myšlenka Earla vyburcovala a pomohla mu dostat se znejhlubší deprese. Rozhodně neměl v úmyslu odejít ze světa jako bezejmenná nula. Ještě je tady aalespoň v tomto ohledu dokáže ty venku porazit.

Já nebudu nula. Jsem tady.

Budu s vámi bojovat třeba z rakve.

Zavřel oči, ale usnout nedokázal. Svědělo jej celé tělo, bolesti měl úplně všude, potřeboval si ulevit, trýznilho jeho vlastní zápach a kromě toho zřejmě sloužil jako čísi oběd. Stolovníků postupně přibývalo a zdálose, že se zdrží hned i na večeři. Nebyl přitom schopen pohnout hlavou ani rameny, natož se po dotěrných

podnájemnících ohnat. Sám nevěděl, jak tohle vydrží.

SAM si vzpomněl na to, co se o Thebesu dozvěděl před odjezdem. Vybavoval si zprávy o úpadku města a

o neopravované silnici, která poté, co ji strhly záplavy, odřízla okres od nevítaných návštěvníků zvenčí azároveň zlikvidovala hospodářskou prosperitu. V knihovně Fort Smith nahlédl do průvodce státemMississippi a znovu si vyhledal i všechny materiály, v nichž si mohl osvěžit své znalosti o okresu Thebes a

o Státním nápravně výchovném ústavu pro barevné v Thebesu především. V průvodci byl Thebes uvedenv popisu trasy číslo patnáct. Ta byla popsána tak, aby nalákala co nejvíc turistů, ale jihovýchod Mississippi

od Waynesboro po Moss Point nejspíš nikterak netáhl. Byla to nejkratší doporučovaná trasa z celé knihy.Zmiňovala se o „zapadlém lesnatém kraji, o němž je toho známo jen málo a kde hospodářský ispolečenský rozvoj probíhal pomaleji než v kterékoliv jiné části státu Mississippi“. Ve státní ročenceMississippi si Sam vyhledal v rejstříku heslo „nápravně výchovný systém“. Pod záhlavím „ParchmanFarms“ byla uvedena spousta stránek. Jednalo se o rozsáhlý vězeňský komplex v deltě Mississippi. Ověznici Thebes však byla zmínka pouze na jediné stránce. Na ní stálo, že věznice byla založena v roce1927 jako pobočka ústavu Parchman Farms na pozemcích rodiny Bonveriteových a že sloužila k izolacimimořádně nebezpečných odsouzenců černé pleti. O nějakých návštěvních hodinách nebo jinýchvymoženostech se tam nepsalo ani slovo.

Konečně měl Sam alespoň dvě klíčová hesla, s nimiž mohl pracovat dál, rodina Bonveriteových a rok1927. Došel k názoru, že v pátrání bude muset pokračovat v Jacksonu, hlavním městě Mississippi, ačkolivho nikterak netěšilo, že se bude muset opět vydat do toho pro něj značně nehostinného státu. Poté, co sizkontroloval policejní oběžníky u svých známých na stanici v Blue Eye (všichni si jej tam stále velice vážilia předpokládali, že po následujících volbách se opět stane okresním státním návladním), se však uklidnil.Zjistil, že nedostali žádné hlášení o hledané osobě s jeho popisem a jménem. Rozhodl se proto doMississippi skutečně znovu odjet. Jeho manželka byla uražená, dětem to bylo očividně jedno a ConnieLongacreová se o něj jako jediná bála a modlila se za něj.

Z dopravních prostředků si Sam vybral vlak a pak autobus. Ačkoliv cesta ubíhala bez jakýchkolivvzrušujících událostí, přece jen mu ji oživovalo to, nač při svém prvním výletu až na nepatrné výjimkynenarazil, totiž ochota a pohostinnost místních lidí. Ať se ocitl kdekoliv, zdálo se mu, že všude potkává jen

lidi ochotné vždycky mu s jeho prací a řešením problémů pomoci. Každý, na koho se obrátil se žádostí oradu, mu zajistil, co potřeboval, doporučil mu, jak se má zařídit, nebo mu sám pomohl se vším, co bylozapotřebí. Ze všeho nejdříve se chtěl setkat s paní Beaufueilletovou-Ridgewayovou, jež, jak zjistil, bylanejmladší dosud žijící vdovou po bojovníku Konfederace. Její zesnulý manžel, za něhož se provdala, kdyžjí bylo dvacet a jemu šedesát, totiž údajně spolu s Pickettem a jeho spolubojovníky válčil proti Seveřanům

a jako památka na boje mu zůstala kulka uvízlá v plicích. Byl prý vůbec div, že ten zásah přežil tak dlouho. Paní Beaufueilletová-Ridgewayová Samovi svými velice osobitými půvaby téměř učarovala. Jakmu sdělil jeho známý státní návladní z Jacksonu, vdova prý měla být živou kronikou. Měla v malíčkuletitou historii společnosti státu Mississippi, a pokud se měl Sam někde seznámit s dějinami rodinyBonveriteových, musel jít právě za ní.

Bylo jí sice už přes sedmdesát, ale přesto v sobě měla pořád cosi z oněch jižanských krásek dávných dob.

Tento dojem ještě posilovalo dokonalé nalíčení nanesené očividně s profesionální precizností, elegantní anaprosto bezvadný účes a manikýra, jaká už se dnes tak často nevidí. Přes svůj věk byla zkrátka stálepohledná. Vysedlé a jemně modelované lícní kosti jí propůjčovaly téměř aristokratický výraz. Dodneschodila v černém, jako by stále nosila smutek, ačkoliv James Beaufueillet zemřel v roce 1923 a ona se pak

ještě dvakrát provdala. Po každém z manželů zdědila značné jmění. Pochovala tedy už tři muže, přivedlana svět jedenáct dětí a i z těch už bylo několik po smrti. Zažila válku v roce 1898, první i druhou světovou

válku a nyní se zájmem sledovala vývoj v Koreji. Když ji Sam navštívil, pozvala jej ochotně dál a nalilamu citrónovou limonádu. Posadili se na krytou verandu. Její dům stál v severní části Jacksonu přímo vsamotném středu čtvrti, jež pamatovala občanskou válku. Starobylé jižanské domy se sloupovím v průčelítu stály jako němí svědkové zašlých slavných časů. Velice ostře s nimi kontrastovaly automobily, které seproplétaly ulicí mezi lehkými bryčkami taženými koňmi a mezi kárami na odpadky, které vlekli bělovlasíčernoši.

Vdova po hrdinovi války Severu proti Jihu pro Sama představovala problém pouze v jediném ohledu –nedalo se na ni spěchat.

Byla očividně zvyklá dávat si načas.

„To bývala rodina,“ začala vypravovat s pohledem zasněně upřeným kamsi do minulosti. Vypadala, jakoby chtěla zhmotnit vzpomínky a ještě jednou se jich svýma starýma, nicméně krásnýma, štíhlýma aelegantníma rukama dotknout. „Dřevařská rodina. První Bonverite sem přišel ve čtyřicátých letechminulého století. Myslím, že pocházel z Louisiany. V žilách mu nepochybně kolovala francouzská krev.Jmenoval se George. Ten to rodinné impérium vybudoval. Ano, pane Vincente, v době, kdy všichni hledali

zlato pod stromy, kde se nikdy nenašlo, právě George Bonverite je viděl skryto ve stromech. Nemýlil se.Aby však člověk mohl těžit dřevo, potřebuje pilu, že? To ovšem pro George nebyl problém. Pilu na řeceYaxahatchee vydupal ze země prakticky přes noc. Samozřejmě že jen díky černým otrokům. Disciplínatam vládla jako řemen. Jakmile pila stála, začalo se s kácením a dopravou dřeva. Nevím, odkud vzalzákladní kapitál, a ani mě to nezajímá. Nejspíš bude nejlepší, když se to nebudete pokoušet zjistit ani vy,pane Vincente. Jestliže skutečně pocházel z Louisiany, pak v tom určitě byly hazardní hry a s těmi jdouruku v ruce souboje a ženské. Bonveriteové, jak se brzy ukázalo, pro ně měli všichni slabost. Nedělalipřitom velký rozdíl mezi ženami svými a cizími. Daleko důležitější pro ně byl jejich zevnějšek než nějaký

snubní prsten.“

Sam se zhluboka nadechl.

Hostitelka se zasmála.

„Ani netušíte, co je to pro mne v téhle době a v mém věku za potěšení,“ prohlásila, „když potkám muže,jehož jsem ještě schopna vyvést z míry. Dnešní mladí mužové mají za sebou válku, jež je okradla o čas,který měl být věnován jejich vzdělávání a výchově. To ve vašem případě očividně neplatí, pane Vincente.Já to poznám a dokážu to ocenit. Dnešní svět je pro starou ženu jako já velice smutný a těžko

pochopitelný. Taková je pravda.“

„Ujišťuji vás, madam, že to vidím stejně a naplňuje mne to smutkem.“

Tak už se konečně vymáčkni, ty čarodějnice!

„Jste skutečným mistrem slova, pane Vincente. To se pozná stará škola. Ale abych se vrátila k Georgeovi

Bonveriteovi…“

Nijak se nepokoušela své vyprávění urychlit nebo snad dokonce zkrátit. Probrala postupně jednohopotomka rodu Bonveriteů po druhém a s chutí se obšírně zabývala jejich skandály a souboji, jež jeprovázely generaci za generací. George a po něm i jeho dědicové káceli lesy ve stále větší míře, abyuspokojili narůstající poptávku státu i stavitelů lodí v Pascagoule. Jen díky ní si ostatně mohli dovolitnádherný velký dům, který si sami postavili a nazvali ho Thebes podle starobylého města popisovaného v dějinách antického Řecka. Pravděpodobně proto, že zakladatel rodu George Bonverite získal kdysi dávnobůhvíkde klasické vzdělání.

Bonveriteům se dařilo, jejich nádherný dům, pro nějž se už název Thebes dokonale vžil, vzkvétal, aprosperovalo i město, jež vlastně v lesích kolem pily a usedlosti Bonveriteových vyrostlo jen proto, abysloužilo jak rodině, tak těžbě dřeva. Do světa vyplouvaly další a další lodi z Pascagouly postavené z dřívívytěženého v okolí Thebesu. Ve dvacátých letech, když byly lesy v okolí Thebesu prakticky vykáceny aopadl hospodářský rozmach spojený s první světovou válkou, však udeřily i na Bonveriteovy zlé časy. Zlíjazykové tvrdili, že je stáhly ke dnu věčné úplatky za mlčení zneuctěných panen a duely se zhrzenýmimanželi, z nichž mnozí zahynuli v soubojích po výstřelu z pistole tehdy klasické ráže .41. Ačkoliv Amerikatenkrát prosperovala, okres Thebes těžce zasáhl kolaps trhu se dřevem.

„A tak byl starý Joe,“ vzpomínala paní Ridgewayová, „který byl v té době hlavou rodiny, nucen uvažovat o

prodeji rodinného jmění. Město bylo v zoufalé situaci, všechno se hroutilo, lesy, které se jendonekonečna kácely, znovu nenarostly, a nikde v okolí nebyla práce. Všechno nasvědčovalo tomu, žeBonveriteovi přijdou o všechno. To by starého Joea naprosto zničilo, protože my tady na Jihu na půděnesmírně lpíme. Předpokládám, že u vás v Arkansasu je to podobné.“

„Zajisté, madam.“

Tak už to vyklop, babo užvaněná!

„Tady u nás udělá člověk v podstatě cokoliv, aby si půdu udržel. Bez půdy není nic, nic nemá a nic neníani jeho rodina. Musel proto na něco přijít. Sama nevím, jestli to byl jeho nebo chlapcův nápad.“

„Chlapcův?“

„Mám na mysli posledního Bonveritea. Myslím, že se jmenoval Cleon. Ano, Cleon Bonverite. Zajímá vás,

jak to bylo dál? Zkrátka a dobře buďto on nebo jeho tatík vymysleli způsob, jak zachránit sebe i město.Doslechli se, že z Patchmanu sem tam utíkají negři. Ne moc a nijak zvlášť často, ale těch případů bylodost na to, aby se lidé začínali ozývat. Nikdy sice nikoho nezabili, nikomu neublížili, ale veřejné mínění sezačínalo bouřit. Kdo to kdy slyšel, aby tu negři z vězení jen tak volně pobíhali, že? Tak to přece nejde,viďte, pane Vincente?“

Vypravěčka zakmitala dlouhými řasami a čekala na Samovu reakci.

„To rozhodně ne, madam. Dokážu pochopit, že to lidi pobouřilo.“

„Joea a jeho syna nakonec napadlo, že Thebesu zbylo už jen jedno, co by bylo možné světu nabídnout na

prodej. Tím artiklem byla jeho izolovanost. Joe se tedy obrátil na úřady, na těch správných místech pustil

chlup, podplatil ty, kteří měli příslušné pravomoci, zkrátka zařídil vše potřebné, aby jeho nabídka padlana úrodnou půdu. Předložil státním orgánům návrh na vybudování věznice pro nepolepšitelné černochy,kterou by Bonveriteovi řídili, pochopitelně za odpovídající úhradu. Tak se stalo, že stát jejich pozemkytakříkajíc koupil, i když ne v právním slova smyslu doslova. Půda majitele nezměnila. Znamenalo to, žeBonveriteovi dostávali každý měsíc slušnou zálohu a s minimálními investicemi postavili těch několikvězeňských baráků. Díky tomu už starý Joe nemusel platit dělníky, protože je dostal od státu zadarmo.Najednou bylo po problémech s daněmi. Zmizely jako mávnutím kouzelného proutku. Joe a jeho rodinnýklan se tedy začali živit tím, že za úplatu zajišťovali výkon trestu pro ty nejnebezpečnější černé zMississippi, a jejich ‚produkt‘ byl v tomto státě nesmírně žádaný. Byl to dokonalý systém. Všichnizúčastnění, tedy až na černé, byli spokojeni. Bílí dostali do ruky nový a ještě strašnější nástroj, jímžmohli hrozit černochům a ovládat je, a Bonveriteovi měli jistotu, že nepřijdou ani o dům, ani o zbytekmajetku. Kromě toho měli zajištěny nové zdroje příjmů. Město začalo po dlouhé době opět vzkvétat.“

„To se stalo v roce devatenáct set dvacet sedm?“

„Přesně tak, pane Vincente.“

„A dál?“

„Ale ale, vy jste nějak zvídavý, pane Vincente,“ odvětila vdova. „Byl byste tak laskav a nalil mi nejdřívještě limonádu, prosím?“

„Zajisté, madam.“

Ona s ním flirtuje! Ani v tomhle věku ji to ještě nepustilo!

Nalil jí a pak i sobě. Neměl sice už v úmyslu ten strašný nápoj pít, ale nechtěl ji proti sobě popudit.Limonáda byla odporně sladká. Připomínala mu spíš cukrový roztok, který teprve čeká na zředění. Ve

sklenici plavaly kusy citrónu a pomalu v ní tály kostky ledu.

Stará dáma se lačně napila. Zřejmě potřebovala další dávku kalorií, aby povzbudila své staré tělo a mozekk činnosti. Zjevně dostatečně posílena pak konečně pokračovala dál.

„Joe zemřel. Nevím proč, jak ani kdo mu pomohl do hrobu. Pamatuji si pouze, že se povídalo, že zahynulnásilnou smrtí tak strašným způsobem, že se o tom nedalo ani vyprávět. Prý to udělali černí, ale nikdonebyl obviněn. To je mi zvlášť divné, protože v těchto končinách znamená obvinění totéž co usvědčení apak už následuje jen cesta k nejbližšímu stromu. Ano, pane Vincente, takové hrozné věci se tu dělydokonce ještě ve třicátých letech.“

„Chápu, madam. A ten Cleon? Chcete snad naznačit, že to on zavraždil svého otce?“

„Něco tak odporného bych nikdy nevypustila z úst.“

„Ale zmizel.“

„Zmizel, to je pravda. Nezdědil nic, ale nevím, kdo o tom rozhodl. Povídalo se leccos.“

„Co například?“

„Mluvilo se ještě o jednom.“

„O jednom, madam? Mohla byste být konkrétní, prosím?“

„Ale pane Vincente, o takových věcech se přece nemluví. Rozhodně ne mezi slušně vychovanými bílýmina úrovni. Protože jste ale tak okouzlující muž, možná vám alespoň naznačím, co by se nemělo skutečněani naznačovat. Tak tedy, bílí muži mají v povaze jakýsi atavismus po předcích. Snad je to zvědavost,snad strach nebo naopak chuť pokoušet osud, to já nevím, ale každopádně je to nutí vyhledávat přízeňbarevných žen. Víte, o čem mluvím, pane Vincente?“

„Ano, madam,“ odvětil Sam. „Tedy, ne že bych já sám někdy…“

„Pochopitelně že ne, pane Vincente, to snad musí být každému na první pohled jasné. Zdaleka ne všichnimuži jsou ale tak silní a rozumní jako vy a tím spíše to neplatilo o kreaturách zmítaných chtíčem, jaké sepo meči rodily u Bonveriteových. Takhle tedy nejspíš vznikly ty fámy o tom, že je někde ‚ještě jedno‘,pokud už mi rozumíte. Ať už ale bylo důvodem cokoliv, Cleon zmizel. Všechno se pochopitelně ututlalo, to

je vám doufám jasné, takže to skandálem zavánělo jen nepatrně. Cleon se zkrátka vypařil. Tak skončilvlastnický vztah rodu Bonveriteů k tomu nádherném domu i k pozemkům v jeho okolí. Všechno převzalstát. Celý areál ještě rozšířil, ovšem vedením pověřil lidi, které už nezajímalo nic jiného než bičování negrů

a pravidelná výplata. Věřil byste mi, že si dodnes vzpomínám, že se nově dosazený ředitel věznicejmenoval Jones? Jenže lidé, kteří věznici až dodnes spravují, už nejsou ničím zajímaví. Nepocházejí zrodů, které by stály za řeč.“

„A Bonveriteovi už jsou všichni po smrti?“

„Všechno tomu nasvědčuje.“

„Chápu.“

„Vážně, pane Vincente? Je to taková naše jižanská specialita. Přesně na takovýchto historkách si založilkariéru jistý pan Faulkner z Oxfordu. Máme za sebou celé generace mužů, kteří měli slabost pro pohledná

barevná děvčata bez ohledu na nevyhnutelné následky, jež z toho plynuly. Z toho pak vzešli všichni tinegři, kterým se honí hlavou jakési nesmysly o sebeúctě a vlastní důležitosti. Jsou zbytečně přemoudřelí a

moc přemýšlejí. To se neslučuje s jedině správným řádem věcí, který je nutné chránit. Dnes už je aletěžké něco chránit, když jsou pokrevní svazky tak zamotané, že to oslabuje morálku. To ovšem znamenározklad. Bonveriteovi bývali skutečně dobrá a nóbl rodina. Ovládali své panství přímo z toho skvěléhodomu a večeřeli na porcelánu dovezeném z Londýna. Řídili svůj podnik pevnou rukou a všechno vedlipodle svého nejlepšího přesvědčení. Nikdy jim nechybělo odhodlání ani odvaha. Pak o všechno přišli kvůlitomu nešťastnému skandálu. Mrtvý otec rodiny, syn v hanbě utekl, k tomu ty ostudné narážky na údajněexistujícího levobočka… Chaos, ztráta a bolest. Pak tedy přišel nový ředitel s tak uboze fádním jménemJones. Ten nevěděl nic o tom, co se tu dělo předtím, a také jej to ani nezajímalo. To, co se v Thebesustalo, je ale tragická historie. Právě proto tam slušný člověk vůbec nevkročí, protože to místo je prokleté.Dáte si ještě limonádu, pane Vincente?“

„Ne, děkuji, madam.“

„Bylo mi nesmírným potěšením se s vámi setkat. Už nemívám návštěvy ani zdaleka tak často, jako kdyžjsem bývala mladá a pohledná. Bylo velice příjemné opět pobýt ve společnosti pravého gentlemana.“

„Potěšení bylo na mé straně,“ odvětil Sam a v duchu dodal: Ty stará čarodějnice.

SAM měl pocit, že se z té návštěvy vrací s hotovým pokladem. Tím pro něj bylo ono jméno. Jones. KolikJonesů může asi tak v Mississippi být? Brzy se ukázalo, že stovky, ne-li víc. Sam se pustil s vervou adisciplínou sobě vlastní do další práce, ačkoliv mu bylo jasné, že jestli někdo zjistí, po čem jde, bude ho

mít za blázna.

Začal obtelefonovávat ústředny nebo spojovatelky všech měst uvedených v místopisném seznamu státuMississippi. Vyžádal si telefonní čísla všech Jonesů. Zjistil, že jich je dohromady více než čtyři sta padesát.Když je všechny obvolal, účet za telefon už se šplhal do horentní výše.

Pokaždé když se mu podařilo se dovolat, začínal stejně.

„Dobrý den, tady Sam Vincent, právník z Arkansasu. V rámci vyšetřování pátrám po jistém panu Jonesovi.

Po nějakou dobu pracoval jako ředitel státního nápravně výchovného ústavu v okresu Thebes vMississippi. Můžete mi říci, jestli jsem se dovolal tomu správnému panu Jonesovi nebo alespoň jehopříbuznému, prosím?“

Z některých odpovědí usoudil na jasnou slaboduchost jejich autorů, jiné byly zase tak šťavnaté, že by seje neodvážil nikde opakovat. Obvykle mu však dotázaní odpovídali zdvořile. Jedno ale měly všechnyodpovědi společné, zklamaly jeho naděje.

„Ne, pane,“ odpovídali stereotypně ti z Jonesů, podle jejichž intonace a hrdelní výslovnosti Sam usuzovalna černochy, „o nikom takovým nic nevím. Nikdo od nás neměl s žádnou věznicí nikdy nic společnýho.“

„Děkuji vám,“ reagoval pokaždé Sam, „a velice se omlouvám, že jsem obtěžoval.“ Pak si na seznamuodškrtl další jméno a mohl pokračovat dál.

Nositelé příjmení Jones bílé pleti už byli vstřícnější. Občas se Samovi zdálo, že jsou vstřícní až příliš. Brzypochopil, že je tu spousta lidí tak pyšná na svoji rodinu a předky, že dokáže i po telefonu žvanitnekonečně dlouho. Některé rozhovory se tak vlekly, že to Samovi připadalo jako celá věčnost. Hrdíobčánkové Mississippi mu dokázali do nejmenších podrobností vyložit svůj rodokmen a cítili se tím, že senašel posluchač ochotný seznámit se s detaily z jejich života, natolik polichoceni, že mu rádi vyžvanili to,co by za normálních okolností neřekli vůbec nikomu, natož pak úplně cizímu člověku, kterého nikdyneviděli.

„No, víte, milý pane, nikdo z naší rodiny sice nikdy ve vězení nepracoval, ale musím vám přiznat, že jeden

z našich příbuzných tam nějaký čas strávil. Byl to právník jako vy, pane. Abyste věděl, šlo o manžela métety. Shodou okolností se jmenoval také Jones. Willard Jones. Přišlo se na to, že zpronevěřil majetek,jehož správou byl pověřen. Když vyšel z vězení, byl donucen odejít z advokacie. Teď žije, tuším, vMemphisu, a tam se zase určitě do branže dostal, ale co byste také čekal, že? v tak zaostalém státě, jako je Tennessee, přece nemohou existovat žádná přísnější měřítka kvality, viďte?“ Tak to šlo donekonečna.

Sama ten očistec s celou armádou Jonesů začal brzy unavovat, ale protože byl rozhodnut vytrvat,pokračoval dál. Cítil však, že jeho zájem s ubývající energií ochabuje. Projevilo se to i na jeho hlase, kterýbyl čím dál tím monotónnější a bez jiskry. Pochopitelně že na toho pravého Jonese narazil, až když už

padal únavou.

„Čeho se ten váš případ konkrétně týká?“ zeptal se ho další z té spousty Jonesů, kterému se mu podařilo

dovolat. Poprvé za celou tu dobu Sam zaslechl v hlase volaného trochu vzrušení. Pochopil, že nejspíš

konečně trefil do černého.

Rychle se podíval do svého seznamu, aby zjistil, kam se to až v tom labyrintu samých Jonesů dostal.Ověřil si, že právě mluví s třetím z Jonesů ve městě McComb.

„Byl jsem požádán, abych ověřil okolnosti úmrtí jistého černocha v té věznici, k němuž došlo dlouho poté,co tam pan Jones přestal pracovat,“ dal se Sam do vysvětlování. „Snažím se jen vypátrat někoho, kdo by

mne mohl informovat o podmínkách, jaké tam panovaly.“

„Za mého otce tam byly podmínky tak dobré, jak jen to šlo. Byl to spravedlivý člověk a vykonávalnáročnou práci, ke které přistupoval stejně jako ke všemu, co dělal. Poctivě a jako pravý křesťan.“

Sam v hlase volaného postřehl náznak uražené nedůtklivosti. Okamžitě vycítil, že si toho člověka nesmíznepřátelit. Potřeboval zahrát na tu pravou strunu.

„To jsem také slyšel. Doneslo se mi, že ředitel Jones byl spravedlivý a dobrý člověk. Pokud bych to mohlnějak dokázat, například předložením nějakých jeho pamětí nebo svědectví, podařilo by se mi soudpřesvědčit o jeho kvalitách. Pak bych mohl prokázat, že to, co se stalo poté, co odešel… to bylo tuším…“

„Ve třiačtyřicátém. Stát to tam převzal ve třiačtyřicátém.“

„Ano. Takže on tam pracoval…“

„Od šestatřicátého do třiačtyřicátého. Vždycky toužil vést nějaký nápravně výchovný ústav sám. Nějakoudobu pracoval v Parchmanu a pak převzal Thebes po nějakém staříkovi od Bonveriteů. Víte, nebylo to tam

tehdy nic moc, ale otec se práce nikdy nebál. Vlastně se nakonec udřel.“

„To musel být opravdu poctivec.“

„Za tu dobu, co tam řediteloval Wilson W. Jones, odtamtud nikdo neutekl a ani tam nikdo nezemřel. Toale neznamená, že bych chtěl tvrdit, že to byla nějaká rekreace. To ani nemohla být.“

„Pochopitelně,“ odvětil Sam. „Ostatně, do té věznice byli přece posíláni jen ti nepolepšitelní.“

„Zrovna tak netvrdím, že si tam nikdy strážní některého z negrů nepodali, ale uvědomte si, že dělalitěžkou práci a měli obrovskou zodpovědnost. Rozhodně se tam ale nezacházelo s vězni tak, aby některýzemřel, a můj otec na to byl nesmírně pyšný. Když tam někoho bili, tak si to zasloužil a dostal jenpřiměřeně a férově za vyučenou. Mnohokrát jsem to viděl na vlastní oči. Věřte nebo ne, ale negrům totakhle vyhovovalo. Jsou zvyklí na to, že se jim pravidla vysvětlí polopatě a že se jim dá jasně najevo, cose od nich očekává. Žádnému negrovi nemůžete dopřát přílišnou svobodu, protože se mu z ní zatočí hlava

a z toho pak bývají ošklivé maléry.“

„A když to tam, jak říkáte, ve třiačtyřicátém převzal stát…“

„Otce to hrozně rozzlobilo.“

„Převzala to federální vláda?“

„Ale ne, žádná federální vláda. Armáda. Ve třiačtyřicátém to prostě zrekvírovali. Nechápu, nač potřebovala

armáda věznici. Vím jen to, že můj otec už nikde v žádném nápravně výchovném zařízení ředitelskémísto nedostal a nesmírně zatrpkl. Přijal sice podřadnou práci a i s tou si dokázal poradit tak, že munebylo možné cokoliv vytknout, stal se dokonce v několika věznicích po sobě zástupcem ředitele, ale už nikdy nikde nemohl být první. S klidným svědomím mohu prohlásit, že zemřel na zlomené srdce.“

„To je mi velice líto,“ řekl Sam a myslel už jen na to, jak hovor co nejobratněji a nejrychleji ukončit, abyse mohl vydat po nové stopě.

„Mně víc.“

„Takže váš otec již nežije? Původně jsem chtěl získat jeho svědectví.“

„Bohužel, pane. Jedině že by se vám podařilo spojit se se záhrobím.“

„V tom případě se vám velice omlouvám, že jsem vás připravil o čas. Snad bych vám alespoň mohlvyjádřit úctu za to, že jste synem otce, jenž prokazoval státu tak vynikající služby. Podle toho, co jsem oněm až dosud slyšel, to musel být skutečně skvělý muž.“

„Děkuji vám, pane. Na něco podobného se stát Mississippi nikdy nezmohl.“

Takže stát věznici ve třiačtyřicátém převzal. Co to mohlo znamenat, proboha?

Sam o této nově získané informaci chvilku přemítal a uvědomil si, že o něčem takovém nebyla ani zmínkav žádném z materiálů o věznici, jež se mu dostaly do rukou. Třeba to ani nestálo za uvedení. Možná že šlo

prostě jen o nějaké dočasné válečné opatření. Napadlo jej, že armáda mohla tento odlehlý prostorvyužívat jako skladiště materiálu nebo jako kasárna jednotek určených k jakémusi speciálnímu výcviku. Vtakovém případě bývá izolace zapotřebí. Možná také, že tu cvičili vojáky umění přežít v džungli. Ano, to by

dávalo smysl. Třeba tam posílali námořní letce. Ti výcvik v přežití v džungli zajisté potřebovali jako sůl aněkteré úseky tamní divočiny si s džunglemi v Tichomoří skutečně nezadají.

Sam se zamyslel nad tím, komu bude nejvhodnější zavolat. Nakonec se rozhodl pro Mela Brashera, kterýpůsobil jako šéf kanceláře kongresmana Harryho Etheridgea, ale ještě předtím, než si Harry začal kupovat

mozky, jež potřeboval k úspěchu ve Washingtonu, pracoval Mel řadu let jako přednosta okresního úřaduokresu Polk. Melova manželka Sherry byla kdysi po oslavě voleb zadržena policií za řízení pod vlivemalkoholu a Sam se už postaral, aby se ta záležitost nikdy nedostala před soud a Sherry aby nepřišla ořidičský průkaz.

Mel byl tedy Samovým dlužníkem a Sam došel k názoru, že nadešla vhodná chvíle toho využít.

Kupodivu se mu podařilo Mela po telefonu sehnat poměrně rychle. Po několika povinných zdvořilostníchfrázích chvilku nezávazně klábosili o politice, probrali společné známé a jejich rodiny a pak se Samkonečně odhodlal přejít k věci.

„Mele, trčím tady kvůli jednomu případu a napadlo mě, že…“

„Jen mluv, Same. Víš přece, že na mě se můžeš spolehnout.“

„Díky. Mám ti to vylíčit zevrubně nebo ti to stačí stručně?“

„Same, tady ve Washingtonu je pořád takový frmol, že už ani na jiné než stručné vyjadřování nejsemzvyklý. Až to spolu vyřídíme, čeká mě ještě nejmíň takových padesát telefonátů a pak se budu muset začít

starat, abych si u velkého šéfa Harryho zasloužil svůj chlebíček.“

„Mele, snažím se zjistit, k čemu využívala vláda ve třiačtyřicátém jednu věznici v Mississippi. Z nějakéhodůvodu ji tehdy obsadila armáda a převzala to tam. Potřeboval bych vědět, proč se to stalo, kdy to tam

armáda zase vyklidila a co za tím bylo.“

„To byla státní věznice?“

„Spíš trestný tábor. Jen pro barevné. Je to takový zapadákov v okrese Thebes na řece Yaxahatchee.Rozhodně nic pro bílé, ti by tu ani nevydrželi.“

„Zjistím ti to,“ prohlásil Mel. „Někdo od nás z kanceláře ti pak zavolá, Same. Do kdy to potřebuješ vědět?“

Včera bylo pozdě! vypadlo málem ze Sama.

„Čím dřív, tím líp,“ vypravil však ze sebe nakonec.

„Hned to někomu zadám.“

Ten „někdo“ se Samovi nakonec opravdu ozval. Byl to jakýsi mladíček s nakřáplým hlasem. Jeho jméno

Samovi vypadlo z paměti prakticky ihned poté, co se mu ten mládenec v telefonu představil. Rozhodně senedalo říci, že by pracoval nějak mimořádně rychle, ale přinejmenším byl důkladný. Ozval se až po dvou

dnech. Sam je prožil v hotových mukách.

Po několika zdvořilostních frázích mladík přešel rovnou k věci. Samovi se náhle opět vybavilo jebo jméno.Nějaký Harold.

„Ověřoval jsem si to na ministerstvu obrany, pane, a měl jste pravdu. Skutečně tam byla vyslána armádní

jednotka.“ Sam napínal sluch, aby mu nic neušlo. „Jednalo se o jednotku armádního zdravotnického sboru. Obrátil jsem se proto na Waltera Reeda. Díky

tomu, že jsem se představil jako kongresmanův zaměstnanec, mi bylo umožněno sejít se s člověkem,který má na starosti příslušný archív. Ukázalo se, že šlo o jakýsi útvar pro výzkum tropických chorob číslo2809. Jeho příslušníci zkoumali tropické nemoci a hledali proti nim léky, takže nejspíš museli sídlit přímo v

džungli.“

„Rozumím,“ ozval se Sam a rychle si všechno zapisoval. „Výborně. Máte pro mě ještě něco?“

„No, já jsem tu archívní složku osobně neviděl. Díval se do ní ten chlapík.“

„Aha,“ odvětil Sam.

„Něco jsem se ale přece jen dozvěděl. Tomu útvaru velel jistý major David Stone. Doktor David Stone.“

Sam si to rovněž zapsal.

„Jestli na něj ale chcete začít shánět telefon, pane Vincente, tak na to můžete zapomenout. Už jsem si na

ministerstvu obrany zjistil, že Stone zemřel v pětačtyřicátém. Tudy cesta nepovede.“

„Jak zemřel?“

„To nevím, pane. Nikdo mi to neprozradil. Budete si ty záznamy muset opatřit sám.“

TMU proťal paprsek světla, který vzápětí vystřídala prudká záře, jak kdosi odsunul víko rakve. Earl už bylvšak příliš vyčerpaný, než aby se o to staral. Už ho nezajímalo vůbec nic.

„No nazdar. To je smrad, co? Jak vůbec může člověk takhle páchnout?“

„Dělej.“

Vzápětí Earl ucítil, jak na něj kdosi pouští ledovou sprchu. Mocný tlak vody jej odsunul stranou. Schoulilse pod její překvapivou silou. Ani ho nemuseli bít. Ten proud měl naprosto stejné účinky. Odhodil jej protihrubé betonové stěně. Earl cítil, jak po něm proud vody přejíždí a nakonec mu jej kdosi namířil přímo do

konečníku, kde byl nejšpinavější. Strašlivě to bolelo. Jako by si ti nad ním dávali na jeho očistě obzvlášťzáležet především na místech, kde cítil největší bolest. Víc ponížený už si snad ani připadat nemohl.

Voda byla tak studená, že se roztřásl po celém těle. Zpočátku mu vůbec nedocházelo, co se to vlastněděje. Měl pocit, jako by v náměsíčném stavu kdesi bloumal a probral se právě v okamžiku, kdy šlápl doprázdna a začínal se řítit do děsivě hluboké propasti.

Pak proud vody náhle ustal. Čísi hrubé ruce Earla pevně uchopily a vytáhly ho z rakve ven. Vzápětí jejpustily a on se skácel na zem. Pokusil se pohnout údy, které byly přinuceny k nečinnosti po dobu, jejíždélku si ani netroufal odhadovat. V tom okamžiku se k jeho fyzickým útrapám přidala bolest svalů, ježbyly dlouho smrštěny a nyní se opět musely napnout. Z toho, že se mu podařilo je rozhýbat, však nemělpražádné potěšení. Byl tak zmatený, že si to vlastně ani pořádně neuvědomoval.

„Člověku by ho bylo skoro až líto, co?“

„Skoro. Takovouhle trosku ze sebe žádnej bílej udělat nenechá. On snad ani nemůže bejt bílej.“

„To taky není. Je to prostě jenom další negr, nic víc.“

„Opláchněte ho pořádně, hoši. Hlavně mu umejte prdel. Jestli z něj nedostanete ty sračky, tak nám ho zachvíli sežerou mouchy. Bigboy chce, aby byl čistej, jinak se na něj doktor ani nepodívá. Panáčekpotřebuje důkladnou prohlídku.“

Proud vody Earlem chvíli smýkal po zemi, ale netrvalo dlouho a strážný s hadicí si jej obrátil na břicho adoslova ho tlakem vody přišpendlil do bláta. Pak se opět důkladně soustředil na Earlův konečník. Kdyžsprchování skončilo, muži jej zvedli na nohy. Earl se na nich ale neudržel. Klesl na kolena, strážní ho všakokamžitě trhnutím znovu postavili.

„Hošánku, aby bylo jasno, tady tě nikdo nosit nebude. Buďto pohneš kostrou, nebo ti vpálím kulku domakovice a hodíme tě prasatům, ať si s tebou dělají, co chtějí.“

Earl nebyl schopen zaostřit pohled ani promluvit. Rty měl zoufale rozpraskané a svaly k smrti ochablé.Vůbec mu nedošlo, že je před těmi muži v uniformách úplně nahý, ale i kdyby si to uvědomil, stejně byžádný stud necítil. Na takové dojmy už v něm zbylo z lidského tvora málo. Vnímal jen jakýsi zvláštní pocit.

Zvolna mu docházelo, že je ještě naživu. Jak si to uvědomoval, necítil žádné potěšení ani úlevu. Prostě to

bral na vědomí. Strážní ho začali postrkovat kupředu. Kráčeli jen pomalu, protože Earl sotva vlekl nohy.Nakonec však do bičárny přece jen došli.

V Bigboyově kanceláři ho zabalili do deky. Pak už jen čekal.

Když se objevil v doprovodu několika dalších mužů Bigboy, sklonil se nad Earlem a popadl ho mohutnoudlaní za bradu. V tu chvíli se Earlovi konečně zablesklo v očích. Zamrkal a trhl sebou, ale Bigboy ho mělpevně pod kontrolou. Mrštil jím o podlahu.

Pak Earl ucítil na prsou cosi studeného a kulatého. V útržkovitých vzpomínkách pátral, jak se ten předmětjmenuje. Nakonec si na stetoskop přece jen vzpomněl a vybavilo se mu i to, že člověk, který se nad nímsklání nyní, bude nejspíš lékař. Vstupní prohlídka, napadlo jej, když se mu začala vracet i slovní zásoba.

„No, tep má pozoruhodně silný. Zornice jsou značně rozšířené. Vydrží mu to asi tak den. Potřebuje najíst,odpočinout si na lůžku a pomalu přivykat pohybu. Na všechny ty štípance by měl zabrat penicilin. Musíme

ho nasadit pro případ, že chytil nějakou infekci. Za pár dní ale bude jako rybička. Není na tom tak zle,aby to nespravilo pár injekcí.“

„Ale my nemáme pár dní,“ prohlásil Bigboy. „Musí to být hned teď.“

Lékař, pokud to tedy lékař vůbec byl, však nereagoval a jen na Earla s jakousi fascinovanou zvědavostícivěl. Earl se snažil nedívat se mu do očí, protože tak hrubé porušení pravidel by mu vyneslo ledapořádnou ránu a oči mu stejně ještě pořádně nesloužily. Pokaždé když zamrkal, jako by se v místnostiopakovaně zablesklo. Nakonec však přece jen rozeznal překvapivě normálně vyhlížejícího muže. Byl nazdejší poměry neuvěřitelně čistý a upravený, měl učesané vlasy, a když si Earla důkladně prohlížel, vočích mu prokmitl plamének upřímného zájmu.

„Je silný,“ poznamenal lékař. „Že mám pravdu, příteli?“

Earl na něj jen podmračeně civěl.

„On to pořád ještě nevzdal. Stále vzdoruje. S tak silným negrem se člověk nesetkává každý den. Obvykle

to brzy vzdají a podvolí se. Tenhle má jiskru.“

„Takže můžeme?“

„Samozřejmě. Připravte mi ho.“

Čísi silné ruce posadily Earla na stůl a pevně ho sevřely, aby zůstal sedět.

Doktor otevřel brašnu. Earl letmo zahlédl její obsah. Viděl jen samé trubičky. Spoustu trubiček. Pak lékař

jednu z nich vytáhl, strhl z ní papírový obal a Earl spatřil vyčnívající injekční jehlu.

„Co takhle nějaké to očkování, příteli?“

Earl mlčel. Lékař natáhl do stříkačky jakousi tekutinu a přistoupil k němu. Earl vnímal, jak ho popleskal po

paži, a ucítil zápach silné desinfekce a ostré píchnutí, jak mu jehla vnikla pod kůži. Zdálo se mu, že jestrašlivě tlustá. Když mu doktor onu neznámou tekutinu vstříkl do těla, začala Earla téměř okamžitěpřemáhat jakási podivná malátnost.

Pak dostal další injekci do druhé paže. Vzápětí jej ruce strážných donutily předklonit se a následovaly dvě

injekce do hýždí.

„Chvíli vás to bude bolet. Dostal jste penicilin, běžnou polyvakcínu, preparát na zlepšení krevní srážlivosti

a nějaké vitamíny, které by vás měly brzy postavit na nohy.“

„Skončil jste, pane doktore?“ otázal se Bigboy.

„Já ano. Přežije to.“

Lékař znovu pohlédl na Earla.

„Příteli, nevím sice, do čeho jste se zapletl, ale rozhodně bych nechtěl být na vašem místě.“

Pak doktor vstal, zaklapl brašnu a zmizel.

Earl osaměl s Bigboyem. Vnímal především spoustu cizích zvuků a dělalo mu značné potíže pochopit, cose s ním děje. Ještě cítil bolest z vpichů injekčních jehel a viděl, jak mu na pažích začínají nabíhatmodřiny.

Vnímal však i Bigboyův upřený pohled. Zdálo se mu, že seržant se pokouší ho odhadnout a číst mumyšlenky. Konečně se Bigboy ozval: „Víš, jak dlouho jsi tam byl?“

Earl pouze zavrtěl hlavou.

„Sedm dní,“ odvětil Bigboy. „Celých svinských sedm dní. Zatím tam nikdo nepřežil víc jak čtyři. To ale tytvoje báchorky moc nepotvrzuje. Vykládal jsi nám, že se jmenuješ Jack Bogash a jsi nezaměstnaný řidičnáklaďáku, ale aby bylo jasno, nikdo tady nevěří, že by někdo takovej přežil to, cos přežil ty. Člověk,kterýho nezabije ani tohle, je už něco jako hrdina. Dobrej policajt, ranař od mariňáků, agent nebo něcona ten způsob. Jestli si myslíš, že sis pomohl, tak jsi na omylu. Jen si říkáš o další potíže. Takhle si lepšízacházení nevysloužíš. Zeptám se tě znovu, co jsi zač? Povídej.“

„Bogash.“ Když Earl konečně dokázal pohnout jazykem, nic jiného jej nenapadlo.

„Jo, a já jsem Ježíš Kristus.“

Bigboy se posadil, zapálil si doutník a zhluboka vtáhl kouř do plic. Nechal jej pomalu unikat nepatrně pootevřenými rty.

„Mluvil jsem s ředitelem,“ ozval se po chvilce. „Povídal jsem mu, že vím, jak lidi jako ty myslí. Zrovna tyžiješ v tom, že jsi hrdina. Přesvědčoval jsem ředitele, že tě můžeme mlátit hlava nehlava, topit tě v kýblunebo tě postavit ke zdi, ale tebe to jenom posílí. Víš, v čem je rozdíl mezi hrdinama, jako seš ty, a

normálníma lidma?“

„Ne, pane,“ odvětil Earl.

„Už mi zase lžeš. Neudržíš ani vlastní prd, ale pořád lžeš a hraješ si na pitomce, co neví vůbec nic. Myslíšna to, že ať se děje, co se děje, nezabijeme tě. Rozhodně ne dřív, než přijdeme na to, kdo jsi, takže tězapírání drží při životě. Jo, já jsem tě tu jedinej prokoukl.“

Earlovi se nezdálo, že by na to bylo třeba odpovídat.

„Tak já ti teda povím, v čem je ten rozdíl, i když to víš stejně dobře jako já. Chci prostě, abys pochopil,jak tě mám prokouknutýho. Hrdinu nedělá láska, obětování, odvaha nebo jiný podobný pitomosti. To sejenom píše v románech a v novinách. Kdepak, já už jsem toho zažil moc, abych tomu ještě věřil. Víš, codělá hrdinu? Pýcha, kamaráde! Ješitnost! Sebeláska! Myslíš si, že jsi něco víc! Mám pravdu, viď? Když stebou jednáme jako s něčím extra, když se s tebou trápíme, může tě to sice strašně bolet, ale bolest protakovýho tvrdýho parchanta, jako jsi ty, nic neznamená, když máš za sebou válku a pár průstřelů apodobnejch radovánek. Ty dokážeš bolest překonávat. Tak je to, panáčku. Já ti ale povím, co překonatnedokážeš. Posloucháš mě?“

Earl mlčel. Musel se plně soustředit na snahu nepoddat se mdlobám, které se o něj pokoušely.

„Tak poslouchej, hošánku. Nepřekonáš pomyšlení, že nejsi nikdo. My už s tebou nebudeme zacházet jakos nějakou primadonou. Od teďka jsi nula. Nikdo! Uděláme z tebe jenom dalšího zasranýho mukla a tyzbytek života strávíš tady! Mezi těma nejubožejšíma, nejsurovějšíma a nejnebezpečnějšíma negramaširoko daleko. Takovejch tu totiž máme na tucty. Budeš tu tvrdnout bez naděje na útěk nebo na to, že těněkdo pozná. Už tě nepotká vůbec nic zvláštního. Budeš jenom anonymní ksicht v řadě. Nikdo jednou

provždy. Jak se ti to líbí?“

Earl neříkal nic.

„Přemejšlej o tom. Necháme tě chvíli na samotce. Dostaneš najíst a budeš mít i vlastní záchod. Zůstaneštam den, možná o něco dýl. Dvakrát denně sprcha. Můžeš si tam pustit i rádio. I noviny dostaneš!Nebudu ti ani tajit, proč to dělám, protože ti to stejně dojde. Jde mi o to, aby sis uvědomil, že se dá žíttaky příjemně. A pak bude utrum, mukle. Pomažeš do opičárny.“

Dlouhá chvíle, ójé,

dlouhá chvíle, ójé,

dlouhá chvíle, ójé,

pane můj, když nevím, jak venku je,

dopisy žádný, ójé,

dopisy žádný, ójé,

pane můj, a nic už nepřijde.

Neznělo to ani jako zpěv. Ne, byl to spíše žalm, jenž jako by se dral z hloubi srdce mužů, kteří v jehorytmu monotónně bušili blýskajícími se motykami do země.

Earl je viděl už z dálky. Postupovali rozlehlým polem a kopali strouhy. Zdálo se, že jsou zahaleni mlhoujako nějaké tajemné přízraky, ale byl to jen zvířený prach. Zvedal se kolem mužů v celých mračnech, nadněž se v pravidelném rytmu vynořovaly motyky. Zdvíhaly se a opět klesaly za neustálého zvukupodivného nápěvu. Kolem vězňů odsouzených k otrocké dřině popojížděli strážní na koních, ozbrojení

puškami.

„Tam se nedívej, mukle,“ ozval se jeden ze strážných, kteří Earla doprovázeli. „Tam nepůjdeš. To by bylomoc lehký. Tam, kde skončíš, je to sakramentsky tvrdý.“

Earl kráčel po prašné cestě s těžkými ocelovými pouty na zápěstích. Stejně spoután byl i na nohou ařetězy na kotnících mu proto znemožňovaly postupovat jinak nežli směšnými drobnými krůčky. Paže mělstále ještě bolavé od injekcí. Po jeho boku kráčeli dva strážní, další šel před ním a čtvrtý průvod uzavíral.Slunce pálilo tak, jak to umí jedině v Mississippi, kde se mnohdy zdá, že je příroda umístila na oblohupouze s jediným záměrem, usmažit každého nešťastníka, který měl tu smůlu, že se mu musel vystavit.

Earl už se i přesto cítil poněkud lépe, alespoň fyzicky. Dostal najíst, očkování mu ulevilo od zdravotníchpotíží a byl i čistý. Šaty, ač to byl jen obyčejný pruhovaný bavlněný úbor, jaký nosili všichni vězňově, měl

vyprané, a dostal boty, jež mu padly jako ulité.

Jinak si ale nepřipadal o nic lépe. Bigboy měl pravdu. Bigboy nebyl žádný hlupák. Skutečně se mu jejpodařilo prokouknout.

Dva dny relativní pohody a pohodlí Earlovi ublížily daleko víc než všechno týrání a ústrky, jimiž jej

šikanoval Bigboy, ostatní strážní i celý předchozí pobyt ve věznici. Poslouchal rádio, k snídani mělkukuřičnou kaši s máslem, k obědu šunkové sendviče a k večeři smažené kuře s bílým chlebem aomáčkou. Až nepříjemně jasně vnímal, že by nemusel žít jen v omezených a brutálních podmínkách.Strážným se podařilo otřást jeho vnitřním klidem víc, než když se o to pokoušeli obušky. Snaha dát munajevo, že život nemusí být jen živoření na samé hranici přežití, jim vyšla dokonale. Earlovým skutečnýmnepřítelem se staly jeho vlastní myšlenky. Vzpomínal na svého synka. Vybavoval si chvíle, jež s nímstrávil, a víc než kdy jindy se obdivoval jeho všímavosti a pozornosti, s níž se dokázal mlčky na celéhodiny soustředit na okolí, aby pak každého udivoval svými pozoruhodnými postřehy. Vždycky si dokázalzapamatovat i zdánlivě bezvýznamné maličkosti, uvědomoval si Earl.

Myslel i na svoji manželku, kterou stále považoval za nejkrásnější ženu, jakou kdy v životě potkal.Vzpomínal na to, jak bláznivě se do ní zamiloval, když se s ní seznámil ve čtyřiačtyřicátém na mysuGirardeau. Byl tam odvelen ze Saipanu, než ho poslali ověšeného metály na cestu po americkýchposádkách, kde měl jako ztělesněný hrdina podněcovat bojového ducha a zvedat morálku.

Když ho pak vyslali do další akce, nebyl už to ten starý Earl. Myšlenky na Junii ho neustále

pronásledovaly. Uvědomil si, že až tehdy začal v boji myslet a používat lsti, kdykoliv to bylo možné. Už seneohlížel na zásady férového boje. Je snadné být hrdinou, když se člověk nemá na co ani na koho těšit avěřit může jedině svým spolubojovníkům z řad příslušníků námořní pěchoty. Když však musel poté, co sezamiloval, znovu vyrazit do boje na život a na smrt, cítil náhle jakousi otupující lítost. Jasně si ten pocitvybavoval. Tehdy mu poprvé v životě svět připadal plný lákavých možností.

Přesto však znovu nastoupil. Musel. Boj byl jeho přirozeností. Válka byla jeho druhé jméno.

Pane můj, když ráno vstanu,

je mi strašně jako psu,

pane můj, když ráno vstanu,

je mi strašně jako psu,

vzpomenu na dobrý časy,

já už to dál nesnesu.

Zpívali, aby ze sebe dostali zoufalství nebo snad aby potlačili beznaděj, která na ně musela strašlivědoléhat, a kopali pořád dál a dál.

To zpívají mně, napadlo Earla.

Tábor byl překvapivě důmyslně vybudovaný. Earl si na první pohled všiml, jak propracovaný je tu systémostrahy a sledování. Z ryzí účelovosti by nezasvěcenec usoudil, že se ocitl v zařízení státního významu. Za

plotem z ostnatého drátu se tyčily řady na sebe nalepených baráků a za nimi se táhl další plot zestejného materiálu. Za ním pak Earl spatřil baráky postavené poměrně daleko od sebe.

V rozích vnitřního oploceného prostoru tábora stály vysoké hlídkové věže. Earlovi neušlo, že jsou na nichumístěny kulomety. Všiml si i toho, jak důmyslně je využito točny na stojánku každé zbraně tak, aby v

celém oploceném prostoru neexistovalo místo, jež by nebylo možné zasáhnout. Když si Earl prohlédl

chatrné a zjevně odbyté baráky trochu důkladněji, usoudil, že vzhledem k ráži kulometů a vodouchlazeným hlavním těchto zbraní umožňujícím dlouhodobou střelbu si před strážnými na věžích nemůžebýt jist nikdo ani uvnitř ubikací. V případě potřeby byli strážní schopni zasypat kulometnou palbou celýprostor střeženého areálu a během několika málo minut by tu nezůstal nikdo naživu. Před kulomety se tuzjevně nebylo kam skrýt. Strážní na věžích bezpečně ovládali celé jádro tábora obehnané pletivem.

Vstoupili za první plot. Tato část věznice nepůsobila nijak zvlášť organizovaným dojmem. Earlapřekvapilo, že nejsou všichni vězňové na práci. Někteří zůstali v areálu a uklízeli baráky, drhli podlahynebo věšeli vyprané prádlo a vůbec prováděli veškeré pomocné práce potřebné k udržení celého zařízenív bezchybném provozu. V dřevěné boudě umístěné stranou od baráků vařily ženy v obrovských kotlíchmužům jídlo. Byly stále pod dohledem strážných v kloboucích se širokými krempami proti slunci, kteříbedlivě dohlíželi na to, aby tu nedocházelo k nějakým důvěrnostem. Těsně za dráty už to vypadalo jako voddělení pro zvlášť důvěryhodné vězně. Několik postarších mužů se tam v klidu procházelo a s občasnýmvýbuchem smíchu mezi sebou rozmlouvalo. Všichni se však zarazili a s vytřeštěnýma očima sledovalipodivnou skupinku, jež se k nim přibližovala. Bělocha v pruhovaném vězeňském úboru tu viděli poprvé.Určitě už slyšeli nějaké zvěsti nebo věděli o bílém muži uvězněném v rakvi, ale nejspíš tomu tak docelanevěřili. Najednou se o tom mohli přesvědčit na vlastní oči. Běloch z masa a kostí tu kráčel spoutaný mezi

drsnými chlapy v širokých kloboucích.

Pak došli do vnitřního oploceného prostoru. Earl zahlédl Bigboye. Stál už uvnitř obklopen skupinkou svých

patolízalů a sledoval blížícího se Earla ne snad přímo s veselým, rozhodně však alespoň se škodoliběpotměšilým výrazem.

Dveře v jednotlivých vratech otevírali strážní jen postupně a celý složitý rituál odemykání a zamykání bylzorganizován tak, aby nikdy nebyly otevřeny dvoje dveře současně. Když Earl se svým doprovodemvstoupil do prostoru mezi vnějšími a vnitřními vraty, zamkli za nimi další strážní dveře ve vnějších vratecha teprve pak se před nimi otevřely dveře poslední.

„Vítej v opičárně,“ ozval se Bigboy. „Tady se ti bude líbit, Jacku.“

Earl spatřil další jednoduše postavený barák se zamřížovanými okny a řadu hrubě stlučených latrín zaním. Dřevo baráku i budek nad latrínami bylo tak zchátralé, že konstrukce nemohla vzbuzovat důvěru aniv tom největším optimistovi. Vypadalo to, jako by se barák pomalu hroutil pod strašlivou tíhou strastí,jichž byl za ta léta svědkem. I střechu měl dřevěnou. Natřen byl světle zelenou barvou typickou provězeňská zařízení po celé zemi.

„Dovol, Jacku, abych ti oznámil, jaké budeš mít spolubydlící. Jsou to ti nejhorší z nejhorších. Nejsou to jen

obyčejní zabijáci. Jsou to nebezpeční cvoci. Divocí negři. Ti nejvzteklejší a nejzuřivější, jaké si dovedešpředstavit. Budeš mít možnost poznat několikanásobné vrahy. Ubytovali jsme tady z křesťanské láskyspodinu z celého státu. Spousta lidí by naše chovance moc ráda viděla viset, ale nešlo to, protože zabíjelijen negry, a ne bílé. Tady, pane Jacku Bogashi, už ale neexistuje naděje ani budoucnost.“

Z hloučku strážných obklopujících Bigboye se ozvalo zachechtání.

„Nevydržíš tady ani první noc. Právě ses dostal tak hluboko do pekla, že to nikdo z bělochů nemůžepřežít. Ani by nechtěl.“

Bigboy se k Earlovi naklonil tak těsně, že Earl zahlédl v tmavých sklech jeho brýlí odraz svého zpustléhoobličeje. Vypadal skutečně hrozně.

„Ty jsi splněním jejich nadějí a snů, Jacku Bogashi. Vážně je to tak! Máme tady negra, co mu říkají Moon.Je to ten nejodpornější černej bastard, co kdy chodil po světě. Povídá se o něm, že má nádobíčko, že byse za ně nemusel stydět ani hřebec. Dneska večer si Moon užije jako nikdy v životě. Ten bude úplně zářit,

až tě uvidí, Jacku. Tak jak to bude dál? Vybalíš to konečně? Povíš nám, jak se doopravdy jmenuješ?Nebo chceš vážně zkusit opičárnu?“

„Jmenuji se Jack Bogash,“ prohlásil Earl.

SAM znal lidi. Věděl, že každý někdy potřebuje nějakou tu přátelskou službičku. Ani on nebyl výjimkou.Naštěstí měl spoustu známých a právě taková spousta lidí si pokládala za čest, že může za svéhoznámého prohlašovat právě Sama Vincenta. Měl od přírody talent najít si přátele, ať už se ocitl kdekoliv.

Když tudíž usoudil, že dobrá vůle i energie asistenta šéfa kongresmanovy kanceláře jsou již vyčerpány,obrátil se na plukovníka, který velel dělostřeleckému praporu, jehož příslušníkem byl za války i on sám.Právě plukovník Sama dekoroval Bronzovou hvězdou za likvidaci kolony německých tanků.

Dnes však byl již z někdejšího plukovníka Russella K. Parsonse brigádní generál. Působil v oné nověvystavěné vládní budově, která svým jedinečným vzhledem vyvolávala posvátnou úctu. Tyčila se k oblozeobklopena obrovským areálem a podle svého pravidelného geometrického tvaru a rozdělení na pět křídel

dostala název Pentagon.

Sama překvapilo, jak snadno se generálovi dovolal. Zjistil přitom, že Parsons stojí v čele útvaruoznačovaného jako Logistický štáb armády. Jeho úkolem bylo starat se o zásobování jednotek v Koreji ijinde zubní pastou, ešusy, kondomy, cigaretami a zbraněmi.

„Tedy Same,“ ozval se překvapeně generál, „to mě podržte. Jak se máte?“

„Docela dobře, pane,“ odvětil Sam a teprve nyní si uvědomil, že je jeho někdejší velitel a nyní již generál

o tři roky mladší než on.

Hovor se mezi nimi rozproudil tak živě, jako by se byli viděli naposledy včera. Generál neopomenulzdůraznit, jak skvělý byl Sam důstojník a jak je dodnes rád, že patřil k jeho lidem. Vždycky prý říkal, žeprávě záložní důstojníci jako Sam vyhráli válku, nikoliv těch pár absolventů West Pointu, kteří se staralihlavně o to, jak se co nejrychleji vyšplhat na vyšší příčky hodnostního žebříčku.

Generál ovšem nepotřeboval naznačovat, že mu Sam nevolá jen tak ze zdvořilosti, a rychle přešel k věci.

„Předpokládám správně, že jste se neozval jen proto, abychom si poklábosili o počasí, viďte, Same? Určitě

si se mnou ani nechcete domluvit rodinný piknik, že?“

„Velice správně, pane. Moje děti by vám pravděpodobně lezly na nervy stejně, jako mně ty vaše.“

„Fajn, takže jako zastara, odhalte cíl, nastavte souřadnice a zahajte palbu.“

„Pane…“

„Same, teď už byste mi snad konečně mohl říkat Russelle. Jako volený státní úředník už jste stejně

nejspíš na vyšším postu než já.“

Sam nepovažoval za nutné zmiňovat se o svém neúspěchu v posledních volbách a prostě začal hrát roli,kterou mu generál přisoudil.

„Pane, nikdy bych si nedovolil oslovit vás křestním jménem. Byl jste pro nás něco jako pánbůh a bude midocela vyhovovat, když to tak zůstane.“

„Jak chcete. Tak tedy poproste pánaboha o laskavost. Třeba se nad vámi slituje a vyslyší vás. S nějakoumanou nebeskou ovšem nepočítejte.“

„Jde mi jen o jistou informaci z Pentagonu.“

„No, to je něco ještě cennějšího než mana nebeská a rozhodně se to dá získat s většími obtížemi.“

„Dokonce i když má člověk na ramenou generálské hvězdičky?“

„Same, tady si brigádní generály posílají pro svačinu. Jsem rád, že jsem se tu vůbec uchytil.“

Sam se nakonec přece jen rozhodl svěřit se generálovi se svým problémem.

„Útvar číslo dva osm nula devět,“ opakoval po něm Parsons. „Výzkum tropických chorob.“

„Přesně tak, pane.“

„Říkal jste major David Stone?“

„Major doktor Stone.“ Sama ani nenapadlo, aby generála upozorňoval, že je ten člověk již po smrti.Nemělo smysl naznačovat mu, že už něco ví.

„Dobrá, Same. Dám seržantovi za úkol, aby se na to podíval. Když se ničeho nedopídí, pověřím tímkapitána, a pokud ani to nebude k ničemu, bude pro vás nejspíš muset zapracovat nějaký chudákplukovník. Takhle to tady teď chodí. Člověk dostane práci, ale nikdo už mu neřekne, proč to má udělat ak čemu to bude.“

Uplynulo dalších několik dní, které Sam opět prožil v mukách úzkosti. Nemohl se však zatím obrátit natisk. Bylo mu jasné, že by to byla chyba. Konečně se mu generál ozval.

„Ještě mi, Same, vysvětlete, k čemu tu informaci potřebujete.“ Tón generálova hlasu nevěstil nicdobrého. Sam to vytušil už ve chvíli, kdy generálovi začal líčit svoji historku o vyšetřování vedeném vsoudním sporu, kde je žalovanou stranou stát Mississippi. Tvrdil, že se jedná o případ podivného úmrtí, kněmuž došlo ve státním nápravně výchovném zařízení v Thebesu, a že se snaží získat informace od lidí,kteří tam působili. Snažil se generála přesvědčit, že lékař, který sloužil za války v armádě a nebyl tedy spersonálem věznice nijak spjat, by byl považován za objektivního svědka a soud by proto potřeboval jehovýpověď.

„Tak v tom případě vás budu muset zklamat, Same. Doktor Stone zemřel v pětačtyřicátém právě v tomtopůsobišti.“

„Chápu.“ „Tak je to.“

„Pane, je známa příčina smrti?“

„Ne.“

„Není známa nebo ji neznáte vy?“

„Není známa,“ odvětil generál poněkud rezervovaněji než doposud.

„Není v tom snad něco v pořádku, pane?“

„Same, tahle událost nebyla moc důkladně vyšetřená. Vlastně musím říci, že byla vyšetřená neobvyklenedbalým způsobem.“

„Rozumím, pane.“

„Tím bych si nebyl tak jist. Musím se vám přiznat, že jsem tím úkolem pověřil nejdřív seržanta, pakkapitána a nakonec na tom skutečně musel zapracovat i jeden plukovník, ale stejně to nebylo k ničemu.Tak jsem se do archívu vypravil sám a pochopitelně se ukázalo, že jsem s jeho náčelníkem chodil na West

Point. Tenkrát někdy po třicátém roce jsme spolu hrávali fotbal.“

„Rozumím, pane.“

„Přesvědčil jsem ho, aby se na to podíval. Zjistil mi tu informaci osobně, ačkoliv jako plukovník do archívusám prakticky nechodí. Musím vám sdělit, Same, že osobní složku Davida Stonea v archívu nemáme.“ „Patří k utajeným materiálům?“ „Něco ještě horšího, Same. Neexistuje.“

„To ne…“

„Jsou tam jen desky, ale uvnitř je prázdno. Obsah složky byl odstraněn. To je velmi nezvyklé.“

„Ani žádný odkaz, poznámka nebo vysvětlení tam nebyly?“

„Vůbec nic.“

„Nemohlo by se to prostě ztratit?“

„Možné to je, pravděpodobné nikoliv.“

„A co si o tom myslíte vy?“

„Někdo to odnesl. Prostě to odstranil.“

„Ale kdo?“

„Někdo jiný než my.“

„Tomu neroz…“

„Někdo výše postavený. Člověk, který má opravdovou moc. Někdo z těch úřadů, komisí, výborů neboštábů, pro něž není problém zařídit, co je třeba.“

„Chápu.“

„Same, na vašem místě ne že bych od toho šel pryč, já bych od toho rovnou utekl. Okamžitě. Pokuddokáží zajistit něco takového…, když pro ně není problém zlikvidovat data, která mají být podle všechplatných směrnic uchována, nebude pro ně těžké dát vám opravdu ošklivě za vyučenou. Pohybujete se vnebezpečných vodách.“

ZAVEDLI Earla dovnitř a hned za vraty mu strážní odemkli pouta.

Chvilku poté, co se mu sklonili k nohám a začali se potýkat se starobyle vyhlížejícími klíči, ucítil Earl, žezámky povolily a vnímal cosi, co mu připomínalo náhle vzniklý stav beztíže. Řetězy, které mu dělaly takdlouho společnost, zmizely, a Bigboy se k němu naklonil.

„Už zejtra z tebe bude děvka pro všechny,“ řekl Earlovi. „A tak už to zůstane. Každej den si na toběbudou užívat, dokud nekápneš božskou nebo se nezabiješ nebo tě neoddělají tvoji noví kámoši. Abysvěděl, mně je úplně jedno, jak to dopadne. Řediteli to jedno není, protože ten je placenej za to, aby si stakovýma prkotinama dělal hlavu, ale já na to kašlu.“

Odstoupil stranou, otevřely se dveře a dva muži Earla rázně vstrčili dovnitř.

Ocitl se v jiném světě.

Okamžitě to vycítil podle zápachu. Poznal v něm starý zaschlý pot a krev, jež se tu za dlouhá léta vsáklydo dřeva. V téměř úplné tmě nerozeznával žádné detaily, ale nejasně vnímal řady pryčen. Většina z nichbyla obsazena vězni. Na jednom konci baráku blíže k sobě rozpoznal jakýsi otevřený prostor, v němžněkolik mužů hrálo karty.

Odlišnost tohoto světa však byla nejvíce patrná z očí, jež se na něj upřely.

Soustředěným pohledem jej naráz provrtalo nejméně třicet párů očí. Přímo cítil sílu těch pohledů. Unámořní pěchoty ten pocit míval, když přebíral novou jednotku a muži, jimž měl velet, si jej prohlíželi sesměsicí strachu, zvědavosti a vzdoru a zároveň se snahou odhadnout, co v něm je. Bylo to tak v pořádku.

Zvědavost i všechny ty ostatní pocity mu připadaly lidské a dokázal se s nimi vyrovnat.

Zde však vnímal především zuřivý vztek. Oči všech přítomných hovořily naprosto jasně. Viděl, jak jsoupřimhouřené. Vyzařovalo z nich divoké odhodlání nikoliv nepodobné soustředění válečníků. Vězňovésledovali každý jeho pohyb do nejmenších detailů, jako by si jeho podobu a chování chtěli conejdůkladněji vštípit do paměti. Ze všech těch pohledů zcela zřetelně cítil nenávist. Vnímal strašlivý náporvůle, jíž jako by jej osazenstvo baráku chtělo hypnózou smést z povrchu zemského. Připadal si jako mezidivokými nezkrotnými zvířaty puštěnými z řetězu, jež se chystají vybít si na něm svůj příšerný vztek.Tohle nebyly oči černochů, na které byl zvyklý běžný běloch. Nebylo v nich ani stopy po obvyklé pokoře,poslušnosti či zvyku o všechno prosit. Nikde žádná naděje na trochu toho slušného zacházení a třeba inějakou tu laskavost, jakou znal od černochů zvenčí. Takové oči Earl nikdy v životě neviděl.

Když se však trochu rozkoukal v hlubokém šeru a pořádně se rozhlédl, všiml si, že oči některých vězňů na

něj hledí s naprostou lhostejností. Záhy mu bylo jasné, že jsou tu drženi i muži zjevně nemocní,mentálně postižení nebo alespoň výrazně slabomyslní. Určitá část osazenstva baráku se totiž drželastranou ostatních. Všichni příslušníci této skupiny vypadali na první pohled nezdravě. Jeden z mužů stál spažemi obemknutými kolem trupu a cosi si pro sebe divoce drmolil. Další se kýval dopředu a dozadu, vrtěl

hlavou a po bradě mu stékal pramének slin. Třetí byl pevně připoután k pryčně a zuřivě sebou zmítal. Zjeho pohybů bylo již sice patrné vyčerpání a postupný úbytek energie, ale stále s pouty zběsile bojoval.Další vězeň stál úplně nahý bez sebemenšího hnutí v koutě místnosti.

Earl odvrátil zrak. Tušil, že když na ně bude upřeně civět, nic dobrého z toho nevzejde.

Vězňové si takové starosti zjevně nedělali. Civěli na něj jako na zjevení. Na karty očividně zapomnělihned, jak vešel dovnitř, a upřeně si jej jeden jako druhý prohlíželi. Nedočkal se ani náznaku pozdravunebo přijetí. Nestalo se prostě vůbec nic. Cítil na sobě jen ty nenávistné pohledy, z nichž čišela ryzínenávist pramenící z tak hlubokých a starých kořenů, že nebylo možné odhadnout další vývoj událostí.

Earl nejistě a pomalu vykročil podél řady pryčen, až se zastavil u první, jež byla volná.

Odhrnul matraci bez povlečení přikrytou jen tenkou dekou a odsunul hrubý polštář, aby se posadil.

„To je mý místo,“ ozvalo se ze šera.

Earl na to neřekl ani slovo a bez ohlížení po údajném obyvateli pryčny vstal a vykročil dál. Když našel dalšíprázdnou pryčnu, opět si sedl.

„To je mý,“ pronesl další hlas.

Když Earl opět vstal, rozlehl se barákem hlasitý řehot. Ještě třikrát se pokusil obsadit si volnou pryčnu, ale

pokaždé jej čísi hlas ze šera místnosti upozornil, že je už zabraná. Nakonec se ukázalo, že tady pro nějprostě místo není.

Přistoupil tedy ke stěně, opřel se o ni zády a pomalu sjel do dřepu. Snažil se na nikoho se nedívat a bezhnutí se vší silou vůle soustředil na to, aby zachoval naprostý klid a mlčenlivost. Vypadal jako schoulenézvíře, jež odtáhlo do odlehlého kouta divočiny zemřít.

Právě když se rozhodl, že si sedne na podlahu, však zjistil, že i tentokrát šlápl vedle.

Zaslechl, jak mezi sebou vězňové rozmlouvají. Ozval se smích, z něhož čišela živočišná radost. Uvědomilsi, že ti chlapi jsou svým způsobem spokojení. Nejspíš jim poskytl svým příchodem vítané rozptýlení. Sněčím podobným se určitě ještě nesetkali. Běloch v jejich společnosti, to pro ně musela být novinka.Navíc bez jakékoliv ochrany nebo alespoň vysvětlení, proč se tu ocitl.

Vyčkával. Věděl, že dříve nebo později jej svým nejspíš velice osobitým způsobem vezmou na vědomí a žese jich určitě projeví víc najednou.

Nakonec skutečně od karetního stolku vstali dva mladí černoši a loudavým klátivým krokem vykročilisměrem k němu. Když se u něj zastavili, Earl si dával dobrý pozor, aby se jim nepodíval do očí.

„Hej, ty,“ oslovil jej jeden z nich. „Bělouši.“

Konečně Earl vzhlédl. Všiml si, že oba černí mladíci jsou docela pohlední. Neušlo mu, jak svalnatí jsou, aletmo odhadoval možnosti, jež jim propůjčovala atletická postava. V očích jim tančila podezřelá světélka.Měli na sobě jen pruhované vězeňské kalhoty a nátělníky, takže mu dali možnost dokonale si prohlédnoutmohutné pletence pažních a ramenních svalů.

„Todle je moje místo,“ prohlásil jeden z nich. „Tady nemůžeš bejt.“

Earl se zvedl, poodstoupil a znovu si sedl.

„Hele, teď si dřepnul zase na mý místo! Krucinál, von to asi nepochopil!“

„Von bude úplně blbej. Hele, hošane, seš tupej nebo co? Dřepíš Marcusovi na fleku!“

Earl na to nic neřekl a seděl dál. Nedal sebeméně najevo, že by je vnímal. Vypadal, jako by byl z kamene.

Oba mladí černoši k němu opět přistoupili.

„Hele, hošíku, sedíš Marcusovi na místě. To znamená, že se budeš muset hnout. Rozuměls?“

Earl vstal.

Zdvihl hlavu a pohlédl jim zpříma do očí.

„Teď jsem se hnul hned dvakrát, takže tady zřejmě na chvíli zůstanu, chlapci, jestli vám to nevadí. Pokudvám to dělá problémy, je mi líto.“

Suše se pousmál. Byl to spíš jen náznak nepatrného pohybu obličejových svalů, ale přehlédnout jejrozhodně nešlo.

„Hele,“ ozval se znovu jeden z černochů, „s kým si myslíš, že mluvíš, co? Podle tebe si snad dělámesrandu, ne? Ty si myslíš, že si sem vlezeš, vobsadíš někomu flek a že my to budem brát jako srandu?Kvůli tomu se šklebíš, co, bělouši?“

Earl civěl jakoby skrz ně kamsi do prázdna.

„No,“ ozval se pomalu ten, kterého jeho kumpán oslovoval jako Marcuse, „asi ti budem muset vysvětlit,

jak to tu chodí. Tady je to drobátko jiný než venku. Tady už nejseš šéf, jasný?“

Earl dál civěl do prázdna.

„Vypadá to, že moc rozumu nepobral,“ prohlásil ten druhý. „Nebo je hluchej.“

„Mně taky moc chytrej nepřipadá. Hele, máš cigára?“ Earl neodpověděl.

„Ty! Mluvím s tebou! Máš cigára?“

„Pro tebe ne,“ odvětil Earl.

„Jo tak takhle to je! Tak aby bylo jasno, hošíku, ty cigára navalíš. A dáš nám čouda pokaždý, když siřeknem. Když vybalíš krabičku, budeme kamarádi. Postaráme se vo tebe, chápeš? Takhle to tu chodí,abys věděl. Tak ty cigára koukej navalit.“

„Už jsem ti řekl,“ odvětil Earl mírně, „že žádné cigarety nemám.“

„A sakra,“ prohlásil Marcus, „tak to máme problém. To je teda situace. Když nemá co dát, co s ním,pánové?“

Vzápětí černoch vymrštil ruku a prudce plácl Earla po rameni. Earlovi neušlo, s jakou silou ruka dopadla,aniž by se zdálo, že na ten pohyb onen černý mladík musel vůbec vynaložit nějakou energii.

„Todle na něj zabere,“ prohlásil Marcus.

Vzápětí vymrštil obě ruce a bleskově Earla přirazil ke stěně, až mu nárazem cvakly zuby. Oba mladíčernoši stáli okamžitě těsně před ním. Z jejich očí náhle zmizely zlomyslné záblesky. Nyní jej sledovaliskelným pohledem vyvalených očí, jejichž zorničky byly k neuvěření rozšířeny v očekávání věcí příštích.Připravují si mě na pořádnou nakládačku, uvědomil si Earl.

„Co čumíš?“ vyjel na něj jeden z černochů.

„Nezdá se mi, že by si nás panáček zamiloval“ prohlásil druhý.

„Nějakej problém, hošánku? Nebo nám snad nerozumíš, co?“

„Kamarádíčku, asi tě budu muset naučit manýrům. No jo, už to tak bude. Jinak nejspíš nepochopíš, jak totady funguje. Co si vůbec myslíš…“

„To stačí!“

Ten hlas zaburácel celým barákem. Vzápětí se z šera vynořila jakási postava. Earl rozeznal neuvěřitelněobrovského chlapíka s pletí černou jako eben. Na jeho mohutné postavě se rýsovaly impozantní svaly. Krk

neměl prakticky žádný. V očích se mu divoce zablesklo. Earl si všiml obloukovité jizvy, která se mu táhlapo tváři jako půlměsíc, a instinktivně mu došlo, že tohle bude nejspíš ten Moon.

„Přestaňte už toho chudáka votravovat,“ prohlásil Moon s úsměvem. Oba mladíci, kteří si na Earla aždosud dovolovali, se okamžitě stáhli do ústraní. Zdálo se, že s Moonem a jeho pažemi nechtějí mít nicspolečného.

Moon se otočil k Earlovi.

„Když je tady, je to náš bratr. Bude jeden z nás, aby bylo jasno. Poznám dobrýho chlapa, když ho vidím,

a tendle patří k nám, to vám povídám. Jak se jmenuješ, hochu?“

„Jack,“ odvětil Earl.

„Jack? Tak jo, Jack. Vám všem tady představuju Jacka, kterej bude jako náš bratr. Je mezi náma novej,tak ho musíme uvítat. Mně říkají Moon, Jacku. Podej mi ruku, brácho…“

Moon k Earlovi natáhl pracku jako lopatu, kterou jako by postrčil kupředu jeho úsměv, jenž mu nauvítanou rozjasnil obličej.

Vzápětí ho Earl zasáhl pěstí do krku. Udeřil jej tak tvrdě, že to dokázalo ochromit dokonce i člověka jehomohutnosti. Moon strnul. Earl na nic nečekal a okamžitě ho toutéž pěstí zasáhl vší silou na solar. Téměřsoučasně uslyšel sykot, jak Moonovi vyrazil dech. Pak se Earl otočil.

Svižným výpadem se vrhl proti Marcusovi, a než stačil mladík zvednou pěsti k boji, stihl ho bleskovětřikrát po sobě udeřit. První rána zasáhla hlavu, druhá solar a třetí opět hlavu. Marcus přistál na zadek azačal zvracet.

Druhý mladík zaujal boxerský postoj s krytem obou pokrčených paží a začal poskakovat, až by senezasvěcenému zdálo, že ví, jak si počínat. Nevěděl. Earl bleskovým útokem rozrazil jeho chabý kryt azlomil mu nos. Bez větších potíží uhnul před zoufalým pokusem o odvetný úder, uštědřil mladíkovi dalšíchpět nebo šest rychle po sobě jdoucích ran do břicha a žeber, a když černoch spustil paže, aby siopakovaně napadaná citlivá místa kryl, švihl Earl pěstí vzhůru a udeřil ho ze strany do hlavy.

Během deseti sekund byli všichni tři černoši na zemi. Tatáž kratičká chvíle stačila k tomu, aby všichniostatní vyskočili a vytřeštěně vše sledovali. Někteří napjali svaly a chystali se k výpadu, ale nebyli si nijakzvlášť jistí, zda to mají riskovat. Další začali couvat, aby se vyhnuli očekávanému masakru, jiní se staralihlavně o to, aby si ochránili to, co vyhráli v pokeru, ale valná většina čekala, jestli někdo z nich něcopodnikne, aby věděli, jak se zachovat.

„A teď mě všichni poslouchejte,“ oslovil je Earl. „Nemyslete si, že jsem tomuhle kolohnátovi věřil ty jehokecy o kamarádství. Vím, jak to tady chodí, takže na mě podobný sračky vůbec nezkoušejte. Nestojím okamarádšoft s nikým z vás. S nikým! Jestli si na mě ještě někdo bude chtít vyskakovat, dopadne stejnějako tihle tři, a když to někomu nebude stačit, sejmu ho dřív, než si stačí rozmyslet, jak mě chce vlastněoddělat. Vždycky budu rychlejší, jasný? Myslíte si, že mě v přesile zmáknete? Nejspíš jo, ale než se vám to

povede, vezmu nejmíň jednoho z vás s sebou. Záleží na každým, jestli chce riskovat, že to bude právěon. Cokoliv na mě zkusíte, to vám vrátím i s úroky. To jsou pro změnu zase moje pravidla a je na vás,jestli je vezmete na vědomí. Radím vám dobře, nezkoušejte přede mnou hrát hrdiny. Jestli se do mězačnete srát, sejmu vás tak, že budete ještě škemrat, aby si vás vzal radši do parády Bigboy.“

Pak Earl bez dalších řečí přistoupil k nejbližší pryčně a smetl z ní jediným rázným pohybem čísi věci.

„Tohle je moje místo. Jestli se k němu bude někdo chtít přiblížit, doporučuju dát o sobě nejdřív vědět.Mám sakra lehký spaní, takže si nemyslete, že mě sejmete, až budu chrápat. Nikdy nebudu chrápat taktvrdě, abyste mě dostali. Jestli chcete mít klid, nechte mě na pokoji. Jestli ale chcete předčasnězdechnout v týhle smradlavý díře, tak to zkoušejte dál. Je mi úplně jedno, kolik z vás budu muset vyřídit,než vám to konečně dojde.“

DOKONCE ani Connie mu nedokázala pomoci.

Connii Longacreové bylo čtyřiačtyřicet let. Už nějaký čas byla Samovou přítelkyní a nyní se zcelasamozřejmě stala i jeho spiklencem v novém dobrodružství, které jej potkalo. Byla manželkounejbohatšího muže okresu Polk County, Rance Longacrea, za něhož se provdala v roce 19.30, kdy absolvoval vstupní výcvik námořního letectva v Pensacole, čekal na zařazení k některé z jednotek a vesněhobílé sváteční uniformě vypadal jako ztělesněný ideál mladého hrdiny. Brzy se však ukázalo (a byloto jedno z nejtvrdších poučení, jichž se Connii v životě dostalo), že Rance žádný hrdina není. Ať se ocitl vjakékoliv společnosti, vždycky ho jeho okolí výrazně převyšovalo. Jediné, v čem se mu nikdo široko daleko

nevyrovnal, byl majetek. Zdědil obrovský ranč s úspěšně zavedeným a nesmírně výnosným chovemskotu, který mu zajišťoval příjmy, jež snad ani nebylo možné utratit. Ani za války se nijak nevyznamenal.Sloužil ve štábu admirality daleko od míst, kde se bojovalo a odkud se většina ostatních mužů z jejichokresu, pokud měli to štěstí a přežili, vracela ověnčena metály. I Sam si přivezl Bronzovou hvězdu a Earlsamozřejmě Medaili cti. Ještě jednou vlastností Rance vynikal nad své okolí. Dokázal se průběžněudržovat ve stavu totální opilosti. Opilý usínal i vstával a během dne se nikdy nestalo, aby neměl sklenkuskotské na dosah ruky.

Connie si nějaký čas dělala naděje, že dokáže vedle Rance žít v klidu, ale jejich syn Stephen se bohuželvyvedl spíš po otci nežli po matce. Byl právě tak pohledný a roztěkaný a problémy jako by se na nějpřímo lepily. Ať se kdykoliv ocitl kdekoliv, vždycky se nějaký našel. Momentálně zběsilou rychlostí utrácelpeníze svého otce v New Orleansu, zatímco se současně pokoušel udržet si rozpadající se manželství,ačkoliv jeho četné nevěry a další prohřešky, kterými svoji manželku neustále provokoval, nasvědčovalyspíše brzkému konci celé trapné epizody, jež se měla stát celoživotním svazkem. Zatím byl však stáleještě ženat s jednou z nejpůvabnějších žen z Louisiany, jež pocházela z velice dobře situované a váženérodiny a byla stejně nevázaná jako on a zřejmě i stejně pevně odhodlaná co nejrychleji se zničit.

Tak se stalo, že Connie týraná zármutkem nad svou osobní tragédií, v níž hráli hlavní roli manžel, který

nikdy ničeho nemohl dosáhnout, a syn, jenž se řítil nejkratší cestou do záhuby, našla útěchu v blízkostijediného normálního muže, s nímž se ve svém okolí setkávala. Sam jí připadal silný, spravedlivý aupřímný. Rozhodně byl pracovitý a vždycky říkal pravdu bez ohledu na to, co jej to mělo stát. Connie sibyla jistá, že kdyby nepotkala Sama, nakonec by se zbláznila. Připadalo jí, že Sam i přes svůj věčněnabručený výraz, který zdůrazňovalo naježené štětinaté obočí, chápe její duši a všechno ostatní dalekolépe, než to kdy dokážou Rance nebo Stephen. Sam vystudoval práva na Princetonově a Yaleověuniverzitě, poznal svět a nebylo mu cizí dokonce ani umění. Netajil se tím, že svého času rád navštěvovaldivadla na Broadwayi, a jak Connie záhy zjistila, četl tajně klasiky. Měl spořádanou manželku, jež mu jako

řádnému občanovi Arkansasu dělala jen čest, porodila mu děti, starala se o domácnost a dokázala horeprezentovat v průběhu jeho kariéry, ale její vztah vůči manželovi byl chladný právě tak, jako to cítil Sam

vůči ní. To, k čemu mezi Samem a Connii nakonec došlo, se tedy prostě muselo stát.

Nedalo by se to rozhodně nazvat poměrem. Jeden druhého se nikdy ani nedotkli. Connie, která byla stálekrásná a jejíž dokonalé tvary, jemně modelovaná ústa a hříva plavých vlasů jako by vzdorovalypřibývajícím letům, totiž Samovi připadala až příliš dokonalá, než aby si dovolil ji alespoň políbit, natožpak aby pomýšlel na něco intimnějšího. Connie Longacreová prostě nebyla typ milenky. Člověk se dokázal

těšit už z té výsady, že mu bylo dopřáno pobývat v její společnosti, a to Samovi úplně stačilo.

To, co mezi nimi existovalo, bylo tedy založeno spíš na uvolnění, jež spolu cítili, a na pocitu, že mohoujeden druhému důvěřovat. V pravém slova smyslu vlastně ani nikoho nepodváděli, ačkoliv do sebe byliplatonicky zamilovaní a oběma se zdálo, že to tak zůstane až do jejich smrti.

Jen Connii se Sam mohl svěřit se svými obavami, jež neustále narůstaly a začínaly ho zmáhat.

„Já si tady dřepím,“ řekl jí, „klidně si chodím do práce, a vůbec netuším, co se zatím děje s Earlem.Kristepane, je hrozné, když musím v jednom kuse lhát Junii i své ženě a policii. Mám dojem, že mě to už

brzy udolá.“

„Same, dal ti Earl nějakou lhůtu, po které už můžeš jednat podle svého?“

„Ne, to je právě to nejhorší, že ne. Prostě mi to bezpodmínečně zakázal. Zapřísahal mě, abych do toho vžádném případě nezatahoval úřady.“

„No, oba víme, že je mimořádně schopný.“

„To ano, ale když ze mě vymámil ten slib, vůbec ještě netušil, do čeho vlastně jde. Myslel si, že má protisobě jen jednoho mizerného zkorumpovaného šerifa z toho vymírajícího zapadákova. Mně už je teď alejasné, že je za tím mnohem víc. Tohle svinstvo strašně smrdí a bůhví, kam až to vede a kdo všechno mázájem na tom, aby se to neprovalilo. Možná že na to nestačí dokonce ani Earl.“

„Same, Earl stačil i na japonské námořní dělostřelectvo.“

„Ano, já vím, že máš pravdu, ale…“

„Má od přírody talent zvládat krizové situace. Akce, kde je zapotřebí jednat z pozice síly, jsou vyslovenějeho parketa. Má dar od pánaboha, který je normálním smrtelníkům odepřen, to oba víme víc než dobře.Prozřetelnost prostě rozhodla, že z něj udělá génia boje, a on toho vždycky, když ho povinnosti zavedlyna nebezpečná místa, dokázal skvěle využít. Jeho instinkty mu v takových situacích slouží daleko lépe,než by sloužily tobě nebo mně.“

„Já vím, ale nic to nemění na tom, že pro něj nemohu nic udělat. Už jsem prověřil všechno, co se tadyprověřit dalo. Buďto se budu muset vypravit do Jacksonu a udělat tam kravál u guvernéra, nebo minezbude než se smířit s tím, že nejsem Earlovi nic platný.“

„Same, tohle nemám zapotřebí poslouchat. Jsi skvělý chlap a já vím, že v tomhle okrese zajistíšspravedlnost a klid, kterého je tu pro lidi tolik potřeba. Pro všechny lidi. Zaslouží si ho. V tomhle případě

ale budeš muset spoléhat na Earla a na jeho instinkty. Pokud to chce provést po svém…“

„Už to trvá tak dlouho, že…“

„Same, zkus se na to podívat z jeho hlediska. Earl věděl, že pokud bude dopaden a bude vědět, že se lidé

zvenčí snaží o jeho záchranu, naděje a víra na pomoc odjinud ho oslabí. Zničily by ho. Musel senebezpečí takového sebeklamu zbavit předem. Potřeboval sám sebe přesvědčit, že jestli něco nevyjde aon tam zůstane, nikdo pro něj nepřijde, protože teprve pak bude mít možnost, aby udělal všechno, couzná za nutné. Nic mu nebude svazovat ruce, chápeš? Měl bys ten slib dodržet a vyhovět mu. Určitěvěděl, proč to po tobě chce.“

Tohle Sama nikdy nenapadlo, ale když se nad tím názorem zamyslel, došel, jako již mnohokrát, k

závěru, že Connie do lidí vidí tak, jak se to jemu nepodaří, ať se bude nad logikou věci zamýšlet jakkolivusilovně.

„Earl se nemůže spolehnout vůbec na nic,“ pokračovala Connie. „Kdyby byl na něčem nebo na někomzávislý, byla by to jeho smrt. Naučil se postarat se vždycky sám o sebe. Dospěl k tomu hodně trnitoucestou. Uvědom si, z jaké je rodiny a co zkusil od otce. Proto nejspíš dává přednost vlastním silám araději se životem protlouká bez pomoci, a když je to vážně, věří jen sám sobě. Právě proto jsou hrdinovéna konci příběhu vždycky tak tragické postavy. Jsou totiž sami.“

„Možná že na tom něco je.“

„Přesně v tom je jeho vznešenost i zkáza zároveň. Tentokrát ale snad ještě na tu zkázu nedojde.“

„Stejně tu ale nevydržím jen tak nečinně dřepět,“ prohlásil Sam.

„Tak musíš začít dělat něco smysluplného. Potřebuješ využít svůj čas. Musíš přijít na to, co by po toběchtěl Earl, kdyby tady byl a mohl se svobodně rozhodovat. Jen tak splníš jeho přání a přitom nebudešnečinně vyčkávat, jak se věci vyvinou.“

Sam musel opět připustit, že v té plavovlasé hlavince pracuje mimořádně bystrý mozek. Úkosem naConnii pohlédl. Seděli vedle sebe na lavičce v parku knihovny Fort Smith, kde se scházeli každé úterý večtyři odpoledne, aby si na čerstvém vzduchu snědli pozdní oběd a dopřáli si chvilku klidu jen ve dvou.Tady se nemuseli starat, jestli je nesledují zvědavé pohledy místních čumilů, ani nemuseli myslet na to, že

před lidmi patří každý k někomu jinému.

Sam se čas od času kochal nádherným snem, že Connie opustí Rance, on opustí Mary, oba hodí za hlavuvšechno včetně Arkansasu, příbuzných, plánů, ambicí a předsudků a jednoduše se seberou a odjedou.Třeba do Paříže nebo kamkoliv jinam, hlavně daleko odsud. Connie snila o tom, že jednou bude psát.Mohla by tedy konečně začít pracovat na své knize. A on by mohl… co vlastně? On by byl jako arkansaský

právník kdekoliv jinde vyřízený. Tady vždy jasné zářivé barvy jeho snu pohasly. Právě proto k tomu nikdy

nemohlo dojít. Jeho problém byl v tom, že jediné, oč kdy v životě doopravdy stál, bylo posílat zločince zamříže, usilovat o zajištění spravedlnosti ve svém domovském okrese a dosáhnout úspěchu v

Demokratické straně.

„Sám nevím, co bych měl dělat,“ řekl nakonec. „Tu složku, kterou potřebuji, mají pod palcem větší páni,

než jsem já.“ „Jakou složku?“

„Toho doktora. Zemřel v té věznici v pětačtyřicátém a okolnosti se tají. Možná že to s tím našímproblémem nějak souvisí, ale jistě nevím nic. Jsem prostě ve slepé uličce.“

„Hm,“ zamyslela se na chvilku Connie. „Víš alespoň, odkud pocházel?“

„Kdo?“

„Ten doktor přece.“

Sam se snažil rozpomenout se. „Ne.“

„No, znáš přece jeho jméno. Byl to doktor, pravděpodobně výzkumný pracovník, že? Jeho pracovní složkasice může být tajná, ale ten člověk měl přece taky nějaký soukromý život, Same. Manželku, děti adomov. Musely po něm zůstat nějaké vzpomínky, mezi kterými by se snad dala najít stopa. Nemyslíš?“

„Jak mám ksakru zjistit…“

V tu chvíli si ale vzpomněl na Neala Greenberga.

„Na Princetonu jsem poznal nějakého Neala Greenberga,“ řekl tedy. „Býval to bezvadný chlap a žádnýblbec. Studoval medicínu a myslím, že dnes pracuje ve vedení Americké lékařské asociace.“

„Takže?“

„Takže bych mu mohl zavolat. Napadlo mě zrovna, že by měli mít nějaké záznamy a on že by k nim mohlmít přístup.“

„Ano.“

„Pak bych si mohl toho doktora proklepnout. Navštívil bych jeho vdovu, pokud po něm nějaká zůstala, avůbec lidi, co ho znali, pokud existují. A…“

Zmlkl.

„Nezní to zrovna slibně, co?“ zeptal se.

„Ne,“ odvětila Connie se svým záhadným úsměvem, „ale přece jen z toho něco může být.“

„JAK to tady chodí, ti vysvětlím jednoduše,“ řekl Earlovi velitel skupiny. „Buďto budeš makat jako šroubnebo tě zmrskám tak, že z toho vykrvácíš. Je ti to takhle jasný?“ Earl na to neřekl ani slovo.

Velitel seděl na koni, takže se nad ním tyčil do výšky. Bylo sedm hodin ráno. Stáli na náspu, k němuž došli

po dlouhé cestě z tábora. Po jedné straně viděl Earl vymýcený kus země, jímž se táhl zavlažovací kanál.Na druhé straně byla jen džungle.

„Pořád si ještě myslíš, že tady budeš hrát tvrďáka? Jenom proto, žes večer zmlátil pár negrů? Na to hezkyrychle zapomeň, hošíku. Zkus si na mě otevřít hubu a seřežu tě tak, že vypustíš duši. Rozumíš?“

Earl neměl ani tentokrát žádnou poznámku, aby zbytečně nedráždil toho muže s kloboukem a tmavýmislunečními brýlemi na očích, který se nad ním pohupoval v sedle a pevně svíral pravou rukou pažbusamopalu Thompson s diskovým zásobníkem, opřeného o sedlovou hrušku. Na zápěstí téže ruky mělvelitel skupiny na řemínku pověšený hladký lesknoucí se obušek dlouhý přibližně půl metru. Jeho délkabyla vypočítána přesně na to, aby obušek dopadl s rychlostí dostatečnou ke vzniku bolestivých podlitin,případně k lámání kostí.

„Ať tě ani nenapadne zkoušet si na mě vyskakovat, jinak ti tu udělám vojnu, že se z toho posereš. Něcotakovýho si ani nedovedeš představit.“

Vpíjel se do Earla upřeným pohledem tupých šedých očí. Earl z jeho pohledu jasně vytušil, že si vpodobných konfrontacích vysloveně libuje právě tak jako Bigboy.

„Myslíš na to, jak zdrhneš? Bezva! To mám ze všeho nejradši. Když muklové zdrhají, jsem v sedmým nebi.

Jak tě uvidím zdrhat, postará se o tebe Mabel Louise. Ta už tě dožene, bud klidnej, hošánku. Rozumíš?“

Popleskal Mabel Louise, což bylo důvěrně označení jeho samopalu. Earl z jeho láskyplného gesta vycítil

náklonnost ke zbrani, s níž nejspíš s oblibou hrál hrdinu. Napadlo jej, že ten chlapík Mabel Louise nedá z

ruky ani na záchodě.

„Ale kdyby se ti přece jenom náhodou povedlo zmizet dřív, než bych na tebe poslal Mabel Louise, pořádještě nebudeš mít vyhráno, kámo. Víš, kdo se dostane ještě dál? Vidíš ty psy?“

Velitel skupiny ukázal palcem kamsi za svá záda. Earl spatřil smečku dvanácti psů, kteří se zuřivýmštěkotem škubali řetězy, jež se sbíhaly v ruce psovoda. Ten měl očividně co dělat, aby vzpínající se zvířata

udržel.

„Ujišťuju tě, že takový psy jsi ještě neviděl. Takový bestie nemají nikde jinde na světě. Jsou mazaní apřitom strašně zlí. Abys věděl, tak je vždycky v noci zajdu do psince seřezat bičem, co smrdí ponegerským potu. Tím pádem znají smrad negrů, víš? Po ničem netouží tolik jako po tom, aby to jednouněkterý mu oplatili za všechnu tu bolest, kterou mají spojenou s pachem černejch. Oni negry nenávidí, toti dám písemně, mukle, a pro ně je negr každej, kdo maká v díře. Jestli si teda myslíš, že se ti povede sezdejchnout, tak se s nima docela určitě seznámíš. Roztrhají tě na kusy. Jsou v tom dobrý a baví je to, a ty

pro ně nebudeš nic než další negr, na kterým se vyřádí za to noční bičování. Je ti to jasný?“

Earl k veliteli skupiny ani nevzhlédl. Odvodňovaná, původně bažinatá plocha se od náspu rozkládala naúzemí o rozloze dobrých deseti, možná patnácti akrů. Táhl se přes ni nepochybně ručně vykopaný kanál –

Earlovi bylo naprosto jasné, čí ruce ho kopaly, umožňující odtok vody zpět do Yaxahatchee. Půda, již sepodařilo bažinám vyrvat, byla stále ještě bahnitá, kluzká a nepochybně zrádná. Daleko horší však bylypahýly kmenů, pařezy, popínavě rostliny, kameny a zrádné bažinaté tůně. To všechno se tu pod černouhladinou močálu ukrývalo snad od nepaměti. Nyní se vězňům z opičárny dostalo té pochybné cti, že„směli“ toto odvodňované území vyčistit.

„Teď koukej zapadnout mezi ostatní,“ prohlásil velitel skupiny, „a nezapomínej, že si tě hlídám. Mrsknisebou a ať tě ani nenapadne se flákat, jinak poznáš, co dovedu.“

Tady nebyli vězňově připoutání řetězy jeden ke druhému. Pohyb v čerstvě odvodněné bažině bylnesmírně zrádný a jeden nešťastník klesající do bezedné tůně by s sebou mohl stáhnout všechny ostatní.To však v žádném případě neznamenalo, že by tu byli vězňové volní. Na nohou měli řetězy, jež jim siceumožňovaly pohybovat se krátkými krůčky, rozhodně se v nich ale nedalo utíkat. Řetězy se všemtrestancům bez ustání zachytávaly o bahenní rostlinstvo, pahýly a kameny, mezi nimiž museli pracovat. Izápěstí měli obtěžkána ocelovými pouty spojenými asi třiceticentimetrovým řetězem. Ten jim siceumožňoval pracovat, ale nic víc.

Po náspu přejíždělo na koních pět mužů s opakovacími brokovnicemi. Jakýkoliv pokus o vzpouru či útok na takto vyzbrojenou skupinu jezdců z bahna na násep byl vzhledem k palebně síle zcela nemyslitelný.

„Všichni dolů“ ozval se rázný povel.

Velitel skupiny se však ještě stihl k Earlovi naklonit.

„Víš přece, co říkal Bigboy. Jestli chceš, aby se tu s tebou zacházelo jako s bílým, tak kápni božskou.Stačí, když jim řekneš, co chtějí vědět. Jinak jsi pro nás jenom další zasranej negr a o tvým životě nebosmrti rozhoduju já. Nepočítej s tím, že bys vyváznul jinak, mukle.“

Earl beze slova sklouzl za ostatními po náspu a okamžitě ucítil, jak bahno pohltilo jeho nohy. Pochopil, žetady bude vyčerpávající i pouhá chůze, natož pak práce.

Všiml si, že jsou tu i nemocní a duševně vyšinutí vězňově. Muži na koních je postrkovali směrem z náspu.Někteří z těch nešťastníků si pro sebe cosi zuřivě brebentili, jiní se zimomřivě choulili a z některých z nichsálal na první pohled nepříčetný vztek. Earl měl pocit, že ten pohled dlouho nesnese. Protože mnozí zvězňů ani neznali své jméno, měli na zádech číslice namalované v takové velikosti, aby je strážní snadnopřečetli i z dálky.

„Tak aby bylo jasno, bělouši,“ křikl nad Earlem velitel skupiny, „koukej se dát s ostatníma do práce.Pohněte se tamhle k tomu kmenu a hoďte sebou, jinak vás seřežu všechny!“

Earl klopýtal bahnem k hloučku vězňů, kteří obklopili zpola vyvrácený cypřiš. Společným úsilím sepokoušeli vyrvat strom bažině, jež jako by si umínila, že kmen zůstane v jejích spárech navždy. Někteří zmužů se krumpáči pustili do kořenů, jiní pod ně zapřeli rýče, ale bahno i kořeny jejich zoufalé snaze stále

vzdorovaly.

Earl si našel v kruhu vězňů kolem kmene volné místo a začal lopatou bušit do ztvrdlého bahnaobklopujícího strom. Musel nasadit všechny síly, aby se mu lopatu vůbec podařilo zarýt dostatečněhluboko, a bahno nasáklé spodní vodou mu připadalo strašlivě těžké. Ačkoliv byl Earl skutečně silný muž,po pouhých několika minutách už cítil v kříži křeče bolesti.

Slunce pomalu stoupalo po obloze. Netrvalo dlouho a pálilo jako samo peklo. Nelítostný ničivý žár se

opíral do kraje, jako by se slunce rozhodlo jej sežehnout. Nad pomalu vysychající bažinou se vznášela

mračna komárů. Earl je měl za chvíli v uších i leckde jinde, jak byli drobouncí ďáblové při svém hodovánístále drzejší. Po obličeji mu stékaly nepřetržité praménky potu. Rychle unavené svaly mu brzy znemožnilysoustředěně se snažit o nějaký výkon. Cítil, jak otupělá mysl i tělo fungují stále malátněji.

Vtom do něj kdosi rýpl.

„Koukej chytit tempo, bělouši, nebo kvůli tobě máme průser všichni.“

Teprve pak Earl vycítil rytmus, v němž se pohybovali ostatní. Vycházel jakoby z atmosféry panující vhloučku vězňů. Bylo třeba se hodně soustředit, aby byl cítit, ale jakmile se to Earlovi podařilo, uvědomil si,

jakou sílu mu vědomí společného vyladění dodává. Mezi nešťastníky spoutanými řetězy a olepenýmibahnem zavládla jakási harmonie, která rozhodně nemohla být ničím plánovaným. Vyplynula z úspornýchpohybů, jež se postupně slaďovaly. Všichni trestanci jako by se o svoji bolest dělili s ostatními. Vědomíkolektivního snášení útrap a dřiny bolest očividně zmírňovalo natolik, aby se dala alespoň přežít.

Raz-dva-tři, raz-dva-tři…

Lopata se vznesla do vzduchu s rozmachem sekery, na zlomek sekundy se nahoře zastavila a vzápětí seřítila k zemi s neodvratností letící bomby. Bahno pod jejím nárazem explodovalo a létalo na všechnystrany. Earl však byl již natolik pohlcen společným rytmem, že spršky bahna ani nevnímal. Jakoby vtransu chodidlem zatlačil lopatu do bláta ještě hlouběji. Následovala další, opět dokonale načasovanákratičká pauza, a pak už se lopata s nákladem bahna vynořila z mazlavé břečky na světlo. To už ji ale Earl

nezvedal bedry, nýbrž mocným tahem stehen. Odmrštil chuchvalec bahna a v nezměněném rytmu seopět rozmáchl.

Raz-dva-tři, raz-dva-tři…

Po chvíli, aniž by mu to kdokoliv ze strážných nařídil, přestal vyhublý trestanec, jemuž Earl až dosudnevěnoval pozornost, s vyhazováním bahna a začal šplhat po kmeni vzhůru, aby ho zatížil ještě vlastnívahou. Začal se na něm pohupovat.

„Už leze!“ zahulákal kdosi. Přesně v tom okamžiku závaží v podobě hubeného mužíka na kmeni rozhodloo osudu této úporné překážky. Vrchol stromu prudce klesl a na opačné straně se z bahna vyvalilyobnažené kořeny, jež opustily bažinu a trčely jako němí žalující svědkové k obloze tetelící se sluneční

výhní.

Kopáči se však nezastavili, aby sledovali, co se se stromem bude dít dál. Nikdo z nich si nemohl dovolitdívat se na skupinu trestanců vyzbrojených sekerami, kteří se na kmen okamžitě vrhli a měli za úkol jejrozštípat. Další hlouček pak bude muset dřevo vytahat na násep a naložit na vůz, který polena dopraví namísto určení.

Ani jeden z vězňů však neměl čas sledovat práci ostatních. Skupina kopáčů, do níž byl zařazen i Earl, sejako na povel vydala k další gigantické překážce, již bylo třeba odstranit. Earl cítil, že i při přesunu hlouček

funguje jako celek s vlastním rytmem a mimoslovní komunikací, do níž se mu stále nedařilo proniknout.Nyní stál před vězni úkol zlikvidovat pahýl starého dubu. Dali se okamžitě do práce. Na Earla tozapůsobilo tak, že si připadal jako v nějaké tlupě pravěkých lovců. Maně si vzpomněl na obrázek z nějakéknihy, jež se mu dostala do ruky v šerém dávnověku, který předcházel jeho službě u námořní pěchoty iválce v Pacifiku. Napadlo jej, že ta doba už je tak daleko, že to snad ani není pravda. Přesto si všakdokázal vybavit obrázek tlupy mužů shromážděných nad jámou, do níž se chytilo jakési obrovské zvířepřipomínající ze všeho nejvíc chlupatého slona. Vrhali se na tu obludu s oštěpy z obyčejných větví a hrubě

opracovaných pazourků. Stejně tomu bylo i s muži z opičárny a pahýlem starého dubu. Shlukli se kolemmohutného kmene a snažili se jej zlikvidovat. Překážka však stále vzdorovala a odmítala se vzdát. Čímvíce se trestanci snažili, páčili kmen a bušili do jeho kořenů, tím jako by vzdoroval úporněji. Byl toskutečný boj. Kmen vězel v bahně až neuvěřitelně pevně a trestanci neměli, oč se při snaze o jehovyproštění opřít. Nebylo muže, který by nebyl po chvíli tohoto zápasu nějak poznamenán. Mnozí měli okořeny do krve otlučená a rozedřená kolena, jiní se o tvrdou staletou kůru dokonce i pořezali a dalšívčetně Earla měli plné dlaně průběžně nabíhajících a praskajících puchýřů, jimž očividně nesvědčila tvrdánásada lopaty.

Tak to šlo pořád dál, aniž by si někdo všímal času či teploty, ačkoliv čas pomalu plynul a teplota zběsilestoupala. Earl ještě nikdy nezažil něco tak hrozného. S peklem bažinaté výhně se nemohla měřit anibetonová rakev, ani Iwodžima, ani útok z moře na Tarawu. Ani dvě noci za sebou, kdy se proti němu ajeho mužům na Guadalcanalu ve vlnách jako šílení sebevrazi vrhali japonští vojáci, nebyly tak příšerné.Vzteklý otcův řev provázející každý výprask byl proti tomu směšnou vzpomínkou. Ať byly všechny tytozážitky jakkoliv děsivé, vždy s sebou přinášely kromě hrůzy a bolesti i naději na to, že jednou skončí. Mohl

buďto zemřít nebo přežít, mohl vyrůst a odejít, ale vždy tu nějaká naděje na vysvobození byla. V tomtopřípadě nikoliv. Tady to mělo zůstat napořád jedno a totéž, muka zničující a vysilující tělesné dřiny beznaděje na pomoc či vysvobození ze spárů mužů s černými brýlemi a smrtícími zbraněmi, jimž bylyjakýkoliv soucit nebo lítost zjevně zcela cizí.

„Teď už víš, jak si připadaj negři, bělouši?“ zavrčel kdosi vedle Earla. „Musíš bejt hotovej magor, když sisradši vybral tenhle srab. To my jsme na vybranou neměli.“

„Sklapni,“ ozval se jiný has. „Jestli Moon zjistí, že se s tím běloušem bavíš, sedře z tebe kůži zaživa.“

Earl díky svým mimořádně vyvinutým smyslům, jimiž byl blíž šelmám než lidem, čas od času vycítil upřené

pohledy. Rozhodl se riskovat ztrátu rytmu s ostatními a na okamžik vzhlédl. Zdálo se mu, že v tlupětrestanců se sekerami letmo spatřil obrovitého Moona, jak na něj upřeně civí. Vzápětí se mu ale Moonztratil z očí a Earl stejně musel pokračovat v práci.

MĚL dojem, že uplynul snad tisíc, možná milión let. Právě v okamžiku, když už si byl jist, že zemře, však k

jeho sluchu dolehl i jakýsi nový zvuk. Teprve po chvíli v něm rozpoznal cinkot, chřestění, klapot a zvířecífunění. Když vzhlédl k náspu, odkud strážní hlídali své svěřence, spatřil vůz vlečený párem věkovitýchmul, jež v tomto pekle působily až neuvěřitelně přívětivým a jakoby domáckým dojmem. Snažil se

rozpoznat muže sedícího na kozlíku.

Kočí byl vychrtlý a jeho černý obličej neprozrazoval ani náznakem věk. Byla v něm vepsána jen strašliváspousta utrpení, jehož byl až dosud svědkem. Zjevně toho už přežil tolik, že i jemu samotnému bylojedno, jestli je mu čtyřicet nebo sedmdesát. Obojí i cokoliv mezi tím bylo docela dobře možně.

„Fish je tu, chlapi!“ zakrákal černý hubeňour z vozu. „Fish přijel!“

Žádného dalšího signálu nebylo zapotřebí. Fishův příjezd znamenal nejspíš přestávku na oběd, protoževšichni vězňové zanechali práce a začali se brodit bahnem k náspu, po jehož kluzkém svahu se snažiliprodrat nahoru. Vzájemně si pomáhali, takže se za vozem rychle prodlužovala fronta čekajících. JenEarlovi nikdo nepomohl. Proto se dostal na násep mezi posledními a ve frontě za vozem na něj zbyloskutečně poslední místo.

Jak trestanci ve frontě postupovali, míjeli jeden po druhém konev s vodou, na níž visel na řetízkupřipoutaný plechový hrnek. Každý z mužů si chvatně nabral vodu a žíznivě si lokl. Jak přicházeli u vozu na

řadu, Fish jim podával něco, co Earlovi na tu dálku připadalo jako suchar namočený v nějaké omáčcenebo mastnotě. Muži si příděly odnášeli na okraj náspu, kde zalehli a konzumovali svůj oběd. Earl už byltak hladový a vyčerpaný, že se na tu nuzotu těšil jako na hostinu.

Když ale přišel na řadu, Fish ho sjel ledovým pohledem.

„Todle je fronta pro barevný,“ prohlásil.

Strážní, kteří mezitím sesedli z koní a dali se do jídla, pochopitelně lepšího, se zachechtali. Řehot zazněli mezi vězni.

„Běž si najít frontu pro bílý, hochu,“ ozval se Fish.

„Nech toho, starej,“ prohlásil Earl. „Mám hlad.“

Earl popadl plechový hrnek a chystal se nabrat si vodu z konve. Fish do ní však na poslední chvíli strčil,takže konev s dutým zaduněním dopadla na zem a voda se rozlila do prachu náspu.

„Todle by nebylo pro bílýho dost dobrý,“ namítl pokojně Fish. „Ty budeš muset někam, kde je to jenom

pro bílý.“ „A kam jako?“

„To já nevím. Mně se bílí nesvěřujou!“ Všichni kolem se rozchechtali.

Earl se podíval na prázdnou konev v kaluži zvlhlého prachu. Připadalo mu to jako ta nejsmutnějšípodívaná, jíž byl kdy v životě svědkem. Zdálo se mu, že vyschlé hrdlo už musí mít žízní celé rozpraskaně.Naběhlými a okoralými rty sotva hýbal. Přistoupil tedy k bedně se suchary a natáhl se pro jeden, ale vtom

mu Fish podal krajíček, který pro něj už musel mít připravený. Byl namazán lejnem.

„To bude pro tebe, panáčku. To je špecialitka. Tak s chutí do toho, mladej, sám jsem zvědavej, jak ti

bude chutnat.“ „Dej mi suchar.“

„Jo tak ty tady tomu teď šéfuješ, jo? Šéfe!“ křikl Fish na velitele skupiny. „Tady ten je váš novej

zástupce?“

„Ani náhodou, Fishi. To je jenom další negr. Nemá ti co nařizovat, aby bylo jasno.“

Shora z vozu se ozval třesk. To Fish kopl do bedny se suchary, která se převrhla a její obsah se vysypalna svah náspu. Suchary skončily v odporném lepkavém blátě pod svahem. „Tady máš dlabanec, hošíku. A můžeš si dát i nášup, protože seš něco víc, ne? Jinak tady nášup

nedostává nikdo, tak si toho koukej vážit!“

Earl měl sto chutí zlámat tomu střízlíkovi vaz. Věděl, že by to pro něj bylo dílem okamžiku, protože takúplně se ze sil pořád ještě nevydal, ale k čemu by to bylo?

Odstoupil od vozu. Hlad a žízeň mu sice svíraly útroby, ale byl odhodlán nesnížit se ke škemrání. Jehotvrdošíjnost se však v takovéto zoufalé situaci nejevila jako hrdinství. Připomínala spíše šílenství. Earl sokázalým klidem zamířil k okraji náspu, kde se povalovali ostatní trestanci. Někteří ještě žvýkali suchary,jiní se rozkošnicky povalovali a vychutnávali si chvilku odpočinku. Nikde pro něj samozřejmě nebylo místo.

Ani je nečekal a nehledal. Prostě si jen přidřepl nad svahem s pohledem upřeným kamsi do prázdna.

Prásk!

Zády mu projel příval prudké bolesti. Nohy mu v dřepu ujely a Earl se v mračnu prachu skulil do bláta pod

úpatím náspu.

„Jupí, chlapi, viděli jste, jak tam ten bělouš skočil. Vůbec jsem nevěděl, že umějí takhle skákat!“

To se nahoře vztyčil starý Fish připomínající v tu chvíli vychrtlého černého zplozence pelda. Obličej mělsvraštělý škodolibou radostí, která se však mísila se vztekem. Právě po úderu jeho boty se Earl zřítil z

náspu do bahna.

Earl už měl na jazyku ty nejsprostší kletby a nejšťavnatější urážky, jaké si dokázal pro černocha vybavit.Už už chtěl vyrazit po svahu a zbít staříka do bezvědomí, ale na poslední chvíli se zarazil. Kdyby ho někdonakopl do zad v normálním světě, byla by to přiměřená reakce. On ale nežije v normálním světě, nýbrž vThebesu. Když vzhlédl, spatřil hlouček vězňů, kteří na něj shora civěli.

„Tak po něm skoč, bělouši! No dělej, vyraž po něm! Uvidíš, jak dopadneš!“

Velitel skupiny se náhle ocitl vedle Fishe. Hověl si v sedle a samopalem mířil na Earla. „Co se stalo, Fishi?“

„Tady ten chlap řekl, že jste starej parchant, šéfe,“ lhal Fish s úšklebkem, při němž za starýmirozpraskanými rty odhaloval pouze posledních pár zbylých zubů. „Tak jsem mu za to nakopal prdel.“

Fish Earla sjel zlobným pohledem zlomyslných očí se zažloutlými bělmy.

„Je to pravda, mukle?“ zeptal se velitel skupiny. Earl zavrtěl hlavou.

Velitel náhle bez varování stiskl spoušť samopalu. Deset výstřelů vypálených v jediné dávce zaznělo jakorachot posledního soudu. Střely rozryly bláto u Earlových nohou. Deset olověných střel vytvořilo běhemjediné sekundy úhlednou řádku gejzírů bahna. Rachot dávky rozvířil vzduch, odrazil se od stromovílemujícího řeku a vrátil se přerývanou ozvěnou. Všichni černí trestanci, kteří se povalovali na náspu,sebou při tom zvuku škubli a přikrčili se. Cílem výstřelů bylo Earla poděsit a konečně dosáhnout toho, žese sesype hrůzou. Po Earlovi ale nestříleli poprvé. Nyní tedy jen přimhouřil oči, otřel si z obličeje bláto aprohlásil: „Jestli s tím chcete naučit zacházet, stačí říct. Jinak by se mohlo stát, že někomu ublížíte.“

Ve velitelových očích to vztekle zablesklo. Earlovi se zjevně podařilo urazit jeho ješitnost, s níž si tolikzakládal na svém střeleckém umění. To nejspíš neodmyslitelně patřilo k jeho pověsti mezi trestanci atvořilo pravděpodobně zdroj jeho moci. Od mužů, jimž vládl, očekával úctu, obdiv a bázeň.

Vztekle proto přitáhl koni otěže, pootočil ho na druhou stranu a vypálil další ohlušující dávku. Tentokrát segejzíry bláta zvedly po opačném Earlově boku.

Earl však zůstal v klidu stát.

Pak suše řekl: „Myslím, že Bigboye by zatím pořád ještě nepotěšilo, kdybych tu zhebnul, takže jestli mětrefíte, seřeže vás jako psa. Pokud vás zajímá můj názor, tak tady úplně zbytečně plýtváte střelivem.“

„Ty chceš zkusit, jak chutná pendrek, co, ty parchante?“

„Jestli mi to chcete předvést, račte sem za mnou dolů.“

„Tady si proříznutou hubou moc nepomůžeš, kamaráde, to ti můžu dát písemně.“

Velitel skupiny opět přitáhl koni otěže a obrátil se k ostatním.

„Protože vidím, že z toho máte všichni srandu, ruším pauzu na pití ve tři odpoledne. Budete hákovat bezzastávky až do tmy! Jestli budete mít nějaký potíže, poděkujte tady běloušovi. A teď koukejte hodit prdelí

a zpátky do práce!“

„Všichni dolů!“ ozval se povel následovaný sténáním vězňů, kteří ztěžka vstávali a klouzali po svahu

zpátky do bahna.

Earl zamířil k dubovému kmeni, který se spolu s ostatními snažil až do oběda marně vyprostit z bahna.Černí trestanci čvachtali blátem stejným směrem jako on. Náhle ucítil nečekaný náraz z boku. Klesl, alerychle se zase postavil v domnění, že jej čeká další šarvátka nebo něco podobného. Namísto toho muvšak někdo, koho si ani nestačil v tlačenici černých těl všimnout, vtiskl cosi do dlaně. Teprve když se na to

podíval, uvědomil si Earl, že od kohosi dostal nedojedený suchar. Okamžitě si ho bez rozmýšlení nacpaldo úst, rozžvýkal ho a celým tělem mu projela taková vlna potěšení z jídla, jakou snad v životě nezažil.

Vrhl se k lopatě a začal se spoluvězni zápasit o uvolnění dubového pahýlu.

Hej holka, buď mou ženou,

hej holka, buď mou ženou,

za dolárek pod peřinou,

za dolárek pod peřinou.

To zpívali o Rosii. Rosie byla jejich sen, láska i inspirace. Rosie jim pomáhala překlenout dlouhé odpoledníhodiny, které plynuly bez jakéhokoliv oživení a zdánlivě jako by ani neutíkaly.

Kdosi zabil hada.

Jeden ze strážných udeřil lenošícího trestance obuškem. Možná že ani nelenošil, ale byl jen nemocný…

Velitel skupiny jednomu z trestanců sprostě vynadal za nedbalou a pomalou práci.

A muži dál pracovali. Nic víc, nic méně. Bez odpočinku dřeli dál, aniž by zpomalovali nebo zrychlovali,prostě se jen drželi drsných pravidel, jež tu platila a která už se jim občas dařilo alespoň v myšlenkách s

pomocí Rosie obcházet.

Když jde kolem, houpe se,

když jde kolem, houpe se,

to mukl dlouho nesnese,

to mukl dlouho nesnese.

Jak rádi se nechávali dráždit představami vyvolanými slovy toho primitivního popěvku! Když mysleli naRosii, nemuseli se starat o velitele skupiny s obuškem a samopalem, o psy lačnící po jejich mase a krvi,nemuseli si dělat starosti s tím vlezlým ubožákem Fishem, který se lísal do přízně strážných a ze svézubožené tělesné schránky si udělal ctnost. Nemuseli myslet ani na horko, bahno, slunce a komáry anemuseli se trápit myšlenkami na zítřek, pozítřek a spoustu dalších dní, kdy budou dělat stále tutéž strašlivě těžkou práci bez konce.

Earl dvakrát uklouzl v blátě a udeřil se přitom o kámen do kolena tak silně, že se mu na něm rychlevytvořil bolestivý otok. Cítil, jak mu ruce pulsují bolestí a natékají. Když na ně pohlédl, zjistil, že jsoupotřísněny jeho vlastní krví.

„Hele bělouši, koukej makat! Na ty pracky se moc koukat nemusíš. Zatím ještě nevypadají tak zle!“ křikl

velitel skupiny.

„Dělej, bělouši,“ ozvalo se za Earlem tlumeně, „nebo tě seřežou jako psa a pak ještě jen tak pro zábavuztřískají i nás.“

Earl si vzal radu k srdci. Zuřivě se opřel do lopaty a za celé odpoledne už si nedopřál ani chvilku oddechu.

Vůbec nevzhlédl. Prostě se soustředil na rytmus skupiny a stejně jako ostatní trestanci se snažil uniknoutalespoň v duchu.

Teprve pozdě odpoledne ho cosi přinutilo vzhlédnout. V dálce spatřil záblesk, který musel pocházet zčoček dalekohledu. Tímto způsobem občas na počátku války Japonci nechtěně prozrazovali své pozice. Po

takovémto záblesku obyčejně následovala dlouhá dávka z těžkého kulometu nebo minometná palba.Jedno však Earl věděl jistě, někdo je z dálky sleduje dalekohledem. Klidně, vytrvale a profesionálně.

Velitel skupiny s vězni toho dne nezacházel o nic lépe ani hůře nežli kdykoliv jindy. K pochodu zpět doopičárny se trestanci seřadili teprve po setmění. Ani v táboře je ale nic příjemného nečekalo. O sprcháchnebo jiných vymoženostech si mohli nechat pouze zdát. Právě tak nemyslitelná byla představa, že byvězně znavené celodenní dřinou po příchodu do tábora někdo šetřil. Museli se okamžitě svléknout a nazíproběhnout mezi strážnými, kteří je kropili hadicemi. To byla jejich sprcha. Tytéž zapáchající propocenéšaty, které měli celý den na sobě, si pak zase museli obléknout. K jídlu dostali studenou kukuřičnou kaši,kávu, suchar a trochu fazolí. Večeři nakydanou do cínové misky museli chvatně zhltnout pod dohledemozbrojených strážných. Jedli vsedě na bobku na dvoře, rukama jako opice. Když jídlo zhltli, vrátili miskydo dřevěné boudy, kde se vařilo. Naházeli je tam do kotle s vroucí vodou a nechali se odvést do baráku.

V opičárně pak karbaníci vytáhli karty, obvyklý debatní kroužek začal sršet vychloubačnými povídačkami o

velkých městech, která kdo navštívil, tlupa nemocných a pomatených se stáhla do svého pekelnéhokoutku a dala se do nesmyslného blábolení. Jen Earl si přitáhl pryčnu blíž do kouta a usnul lehkýmspánkem.

Druhý den ve čtyři hodiny ráno všechno začalo nanovo. Tak to šlo den za dnem. Stále tentýž program bez

sebemenší obměny. Donekonečna jedno horké ráno za druhým. Pokaždé následoval Fishův příjezdopepřený surovými ústrky, jimiž si na Earlovi zchlazoval žáhu. Stejně tak neměnné byly nenávistnéMoonovy pohledy, lkavé popěvky o Rosii a myšlenkové úniky, jež trestancům umožňovala. Znovu aznovu. Donekonečna. Jinak se nedělo vůbec nic, jen čas od času Earl spatřil opět ten záblesk čoček. Ať už

je odtamtud sledoval kdokoliv, pracoval soustavně a neúnavně. Earl už mezitím začínal ztrácet pojem očase. Trvá už to snad týden? Měsíc, rok? Nezdálo se mu, že by mezi tím byl nějaký rozdíl.

A když pak jednoho dne zase vylézali na násep unavení tak, že dokázali sotva promluvit, kdosi se o Earla

nenápadně otřel. Earl vzápětí zjistil, že je to jeden z mužů, kteří jej nikdy ani nevzali na vědomí. Patřil keskupince vášnivých karbaníků. Cosi Earlovi divoce pošeptal a vytratil se v hloučku tak nenápadně, že Earlsám nevěděl, jestli tu byl, či nikoliv.

Jen spoluvězňova slova mu nešla z mysli: „Dneska večer tě chtěj sejmout, bělouši. Moon a jeho lidi tě

prej rozsekaj na kusy.“

SAM upřeně civěl na snímek. Ten muž byl mimořádně pohledný, a kdyby měl Sam sklony věřit, že jefyzická přitažlivost znakem jiných, podstatnějších vlastností, pak by muži na fotografii nejspíš přiřkl

ušlechtilost.

Nebožtík major doktor David Stone, bývalý příslušník armádního zdravotnického sboru, se na Sama dívalze snímku pořízeného v obyčejném fotografickém ateliéru. Fotografie pocházela z roku 1943. Stone pyšně

vypínal hruď v uniformě. Na klopách se mu leskl hádek ovíjející špendlík, znak zdravotní služby, akromě něj si Sam nemohl nevšimnout několika stužek vyznamenání, jež svědčila o zajímavé vojenskékariéře. Stone měl uzoučký knírek, pod nímž odhaloval perlově bělostné zuby. Napomádované vlasy mělpečlivě sčesané dozadu. Připomínal ideál paní a dívek čtyřicátých let.

„Byl to báječný člověk,“ ozvala se vdova po majoru Stoneovi. Paní Stoneová seděla naproti Samovi.Nacházeli se v jejím bytě v osmém poschodí, z něhož byl krásný výhled na zvlněný rozkvetlý trávník

prosvítající mezi stromy, jež se rozestupovaly kolem jezírka. Druid Park v Baltimoru si stále uchovával své

půvaby.

I paní Stoneová byla velmi půvabná. Elegance rysů jejího obličeje v Samovi neustále vyvolávala dojemdravce. Její oči mu připomínaly zhmotnělou tmu, jež však byla prodchnuta životem, veselím a inteligencí.Byly to oči stvořené pro smích, nikoliv však pro obhroublé vtipkování. Sam si dokázal docela dobřepředstavit, že se ta žena umí perlivě smát inteligentním společenským bonmotům, nikoliv však obyčejným

oplzlostem.

Jako by ty dva viděl pohromadě ještě jako manželský pár. Byl si jist, že se k sobě výborně hodili. Určitě se

navzájem skvěle doplňovali. Stoneová okázalá ušlechtilost a její krása a šarm… Samovi připadali jakotypický mladý společensky úspěšný pár z východního pobřeží. Něco podobného vídal jen v dobách, kdy se

pohyboval po New Jersey a New Havenu, v tom dokonalém, nicméně velice uzavřeném světě, do něhožnelze proniknout bez mimořádného talentu, mimořádného úspěchu nebo mimořádné rodiny. Vzhledem ktomu, že jemu chyběly všechny tři tyto atributy, a kromě toho si byl vědom, že mu schází i něco víc –totiž schopnost předstírat, že něco z toho má, bylo Samovi jasné, že se mu nikdy do takové společnostinepodaří proniknout. On prostě celý život chtěl jen posílat do vězení násilníky a bankovní lupiče, kteřípáchali zločiny v zapadlém okresu na západě Arkansasu. Něco takového by žádná žena z východunepochopila, a on sám byl naprosto neschopný, když měl své tužby vyjádřit. Porozumět mu dokázalapouze Connie Longacreová, která tu uvízla kvůli svému nešťastnému manželství, a to ještě jen díkytvrdým životním zkušenostem, jež tu získala.

„Předpokládám, že vystudoval Harvard,“ spíš konstatoval nežli se otázal Sam.

„Ano. Měli ho vlastně v rodině. Davidův otec měl lékařskou praxi na Park Avenue v New Yorku. Znáte to –

společenská smetánka. S takovým životem jdou ruku v ruce jistá očekávání. David je dokázal plnit, anižby se musel nějak zvlášť snažit. Byl prostě od přírody nadán pro tenhle životní styl, pokud se to tak dáříci. Přitom k životu přistupoval jako k otázce morálky. Nejdřív studoval v New Havenu a lékařskou fakultu

absolvoval na Harvardu stejně jako jeho otec. Po pár letech praxe se pak přestěhoval do Baltimoru. Tady

získal atestaci v oboru všeobecného lékařství na institutu Johna Hopkinse.“

„Musíte mi prominout, madam, pokud se budu ptát trochu prostoduše. Jsem jen obyčejný venkovskýprávník. Člověk by řekl, že s jeho doporučeními a zázemím by se mohl usadit v podstatě kdekoliv na světě

a krásně si žít v bohatství a hojnosti. Přitom by mohl mít prosperující lékařskou praxi. Přesto se pustil dovšeobecného lékařství. Pokud je mi známo, nepatří tenhle obor zrovna k těm nejvýnosnějším. Mimo to –jestli jsem to správně pochopil, strávil na počátku třicátých let nějaký čas v Africe a Asii.“

„Přesně tak, pane Vincente. David se o peníze nikdy nezajímal. Jak jsem už řekla, přistupoval k životujako k otázce morálky. Byl svým způsobem posedlý konáním dobra. Zajímal ho pokrok a snaha udělatsvět lepším. Peníze pro něj nic neznamenaly. Pokud vím, byl takový vždycky. Měl nějakou rentu porodičích. Nebylo to sice nic moc, ale byly to jisté peníze a on byl zřejmě smířen s tím, že to tak zůstane.Vydělávat peníze jen proto, aby je hromadil, ho nijak nelákalo. Já jsem po rodičích také něco zdědila. Šlonám o to, abychom žili zajímavým a smysluplným životem, ne abychom měli paláce a limuzíny. Tenhle byt

nám plně vyhovoval. Nikdy jsme netoužili po ranči v Kalifornii.“

Byt, v němž se rozhovor odehrával, měl nejméně čtyři, možná pět pokojů. Byl umístěn v jednom znejlepších domů ve městě. Připomínal spíš palác s výhledem na nádhernou přírodní scenérii. Sam už si stačil všimnout, že celý byt je poznamenán duchovní a intelektuální orientací jeho obyvatel. Ze všeho tusálala snaha inspirovat představivost, myšlení a vnímání v co nejširším slova smyslu. Bylo to patrné jak znábytku, který nepostrádal kvality uměleckého ztvárnění, tak i ze spousty knih, jež tu byly téměř všude.Snad největší dojem na Sama udělala lékařská knihovna, která by možná mohla kapacitou konkurovatleckteré menší lékařské fakultě. V regálech však viděl i klasická literární díla a poezii. Stěny bylyvyzdobeny výtvory moderního umění a sem tam byla vidět bizarní socha či plastika, případně okouzlujícíafrické či asijské artefakty a domorodá umělecká díla. Nechyběla tu ani pestrá směsice textilníchuměleckých výtvorů pestrých barev, vyrobených z nejrůznějších látek. Celkový dojem ještě umocňovalvýhled na park, jenž Samovi rozhodně neušel.

„Museli jste spolu být opravdu šťastní,“ poznamenal.

„Ano, ale bylo to svým způsobem dost těžké. Víte, David byl oddán své práci a povinnostem. Jako bychtěl dát světu všechno dobro, jehož se mu nedostávalo. Chtěl léčit ty nejhorší tropické choroby včetněžluté zimnice a malárie. Toužil zbavit lidstvo křivice, všech těch strašlivých vředových onemocnění aočních zákalů a myslel si, že dokáže něco udělat i s hladomorem a bídnou hygienou v rozvojovýchoblastech. Představoval si, jak budou jednou všechny ty zapadlé špinavé kouty světa čisté a zdravé a jakse tam bude dobře žít místním zdravým dětem a jejich usměvavým matkám. Nemohu říci, že bych kdybyla stejně idealistická jako on a to nás svým způsobem rozdělovalo. Stálo nás to nakonec i potomka arodinný život jako takový. Když jsme o první dítě přišli, už jsem další mít nemohla. Vím, že jste se na toneptal, a upozorňuji vás, že tyhle informace nevykládám každému, kdo se tu zastaví, ale když už oDavidovi vyprávím, musíte také vědět, jak těžký může být život se světcem.“

„Je mi opravdu líto všeho, co jste si musela vytrpět, madam. Myslím to skutečně vážně, věřte mi, prosím.“

„Vy jste ale chtěl nejspíš mluvit o válce, že? Nepřišel jste se zeptat hlavně na tohle období?“

„Ano, madam. Zastupuji klienta, který žaluje stát Mississippi za smrt jistého černocha ve věznici s názvem

Thebes. K tomuto úmrtí došlo až v osmačtyřicátém. Thebes však býval sídlem výzkumného zařízení,kterému doktor Stone velel v době, kdy byl v hodnosti majora příslušníkem…“ Sam chvilku naoko listovalpoznámkami, ačkoliv přesně věděl, co chce říci dál. „Příslušníkem armádního zdravotnického sboru.Tuším, že se jednalo o útvar pro výzkum tropických chorob číslo dva osm nula devět, ne?“

„Ano, tak se jeho jednotka jmenovala.“

„Jak si zajisté dokážete představit, stát Mississippi není zrovna ochoten spolupracovat. Je to pochopitelné.

Přece nám ještě nebude poskytovat údaje, na jejichž základě ho budeme žalovat. Doufám proto, že semi podaří najít nějaké svědectví, které dokáže, že v době, kdy Thebes spadal pod pravomoc armády tampanovaly zcela normální poměry a že se tam situace změnila k horšímu poté, co ta věznice přešla podkontrolu státu. Tehdy ji převzal civilní ředitel a podobné věci se tam začaly opakovat až příliš často.“

„Velice ráda bych vám nějak pomohla. Pokud jde o neutěšenou situaci amerických černochů, zastávámstejný názor jako paní Rooseveltová. Považuji to za skvrnu na pověsti naší země.“

„Plně s vámi souhlasím, madam, a možná že práce, na níž se nyní podílím…“ Sam v tu chvíli nenávidělsám sebe za předstíraný ušlechtilý záměr, který mu byl zvláště proti mysli v přítomnosti vdovy po člověku,

který skutečně ušlechtilý byl. „Možná že pomůže s touto věcí nějak pohnout kupředu.“

„Musíte být skutečně neohrožený muž, pane Vincente.“

„Nikoliv, madam. Neohrožený muž byl váš manžel. Já jsem jen venkovský právník, který dělá svoji práci.Smím se zeptat, pokud to tedy není příliš ožehavé téma, jak váš muž zemřel?“

„Zabila ho nemoc, kterou chtěl zničit. Nakonec zničila ona jeho.“

„To je mi nesmírně líto. Moc se omlouvám za svoji netaktnost.“

„Není třeba se omlouvat. Prohrál v čestném boji se silným nepřítelem. Napadá mě příměr o Hektorovi a

Achillovi. On byl Hektor. Hrdina handicapovaný lidskými slabostmi, který vedl válku proti jednomu z

nejúčinnějších nástrojů zabíjení, jimiž Bůh stíhá lidstvo. Neměl bohužel to štěstí, aby ho matka obdařilanesmrtelností. Nemoc ho napadla a on zemřel, to je vše. Prostě ho štípl nějaký hmyz nebo na něj snad dýchl některý z jeho umírajících pacientů, možná se mu do vody nebo do jídla dostal nějaký bacil. Ano, jeto tragédie. Mohl dokázat daleko víc, než se mu podařilo. Tolik chtěl pomoci lidstvu.“

„Pokud se nemýlím, tak ministerstvo obrany mělo na tomto projektu eminentní zájem.“

„Asi si dokážete představit, že tady tropické choroby nikoho moc nezajímaly do té doby, než vypuklaválka. Pak tytéž nemoci začaly sužovat naše vojáky v Pacifiku. Najednou se priority úplně změnily a David

se stal okamžitě důležitým. Byl osobně pověřen vedením projektu, mohl sám rozhodovat o rozdělováníprostředků z jejich rozpočtu i o výzkumném programu. Sama nevím, proč bylo vybráno právě Mississippi,a ne třeba Florida, když tam mají bažiny Everglades. Alespoň by to odtamtud nebylo tak daleko docivilizace. Miami je přece hned vedle. Z nějakého důvodu prostě David musel odjet do toho zapadákova vMississippi. Pro armádu bylo to hnízdo nejspíš tak zajímavé hlavně díky neprostupnosti tamní divočiny. Vtěch končinách panovaly skutečně primitivní podmínky. Nijak zvlášť se to tam nelišilo od africké džungle.Nedalo se tam doletět ani dojet autem. I cestování pěšky tam bylo nesmírně složité. David měl ale nadevšechno rád svoji práci, a pokud šlo o jeho výzkum, byl nezdolný optimista.“

„Promiňte, ale copak tam neexistovala silnice? Dalo se přece doletět do New Orleansu a dál jet doPascagouly a pak po silnici rovnoběžně s řekou, nebo se snad mýlím?“

„Ano, silnice tam byla, než ji armádní ženijní jednotka zničila.“

„Zničila?“

„Prostě to výzkumné zařízení odřízli od světa. Nejspíš z bezpečnostních důvodů. Možná se báli německýchnebo japonských špiónů nebo třeba zvědavých novinářů. Možná že obojího. Rozhodně si ale dali spoustu

práce, aby zajistili dokonalou izolaci.“

To byla pro Sama novinka. Obyvatelé toho kraje byli přesvědčeni, že silnice byla zničena přírodnímživlem. Nyní však vyšlo najevo, že se o její zničení postarala vyšší místa, aby chránila to, na čem doktor

Stone pracoval.

Okamžitě si tento poznatek poznamenal.

„Víte, co tam přesně zkoumal?“

„No, já nemám zrovna hlavu na medicínu. Myslím ale, že se jednalo o nějaký výzkum viru malárie. Davidmi to asi kdysi dávno vysvětloval, ale pokud jsem to chápala tenkrát, rozhodně nemohu tvrdit, že mi to

vydrželo.“

„A specifikoval někdy přesný smysl tě práce? Mám tím na mysli, jestli tam někoho léčil, jestli vyšetřovalkrevní vzorky nebo jestli hledal nějaké léky a prováděl lékařské testy.“

„Pokud jsem to tehdy správně pochopila, pracovali tam s dobrovolníky, kteří se nechali infikovatjednotlivými kmeny choroboplodných zárodků, aby bylo možné sledovat vývoj různých stadií nemoci azkoušet různá léčiva. V podstatě šlo zejména o to, aby dosáhli výsledků co nejrychleji. Potřebovali najítnějaký lék nebo zdravotnický postup daleko dříve, než by se k tomu dostali běžnými postupy. Vím docelaurčitě, že to všechno bylo velice urychlené.“

„Používali zajatce?“

„Určitě to byli dobrovolníci, pane Vincente. Jednalo se o velice nebezpečnou práci a nelze přece nutit lidi,

aby riskovali zdraví nebo dokonce život, to je snad jasné, ne, pane Vincente?“

„Zajisté, madam. No, a neposlal vám odtamtud nějaké fotografie? Pochopte mne, prosím, hledámzpůsob, jak zdokumentovat změny, které v té věznici proběhly.“

„Ne, pane Vincente. Je mi líto, ale David nikdy nefotografoval. Byl naprosto oddán své práci a nic jinéhojej nezajímalo.“

„Chápu.“

„Ale psal mi,“ ozvala se vzápětí paní Stoneová. „Dostala jsem od něj spoustu dopisů.“

Sam polkl a doufal, že neprozradil ani své překvapení, ani trapný pocit. Když si uvědomil, že ho něco taksamozřejmého vůbec nenapadlo, připadal si jako naprostý idiot. Nakonec ze sebe dokázal vypravit:„Předpokládám, že jste si je schovala…“

„Samozřejmě, pane Vincente.“

„Nevadilo by vám, kdybych si je…“

„Jistěže ne,“ odvětila.

VE TMĚ se ozývalo oddechování chrápajících trestanců, kteří si konečně dopřávali těžce zaslouženéhoodpočinku. Někteří si ze spánku hlasitě ulevovali od následků vězeňské stravy bohaté na luštěniny, mnozísténali ze sna strachem či bolestí, jiní zase volali osoby, jež jim zůstaly v podvědomí jako ztělesněnípříjemnějších časů. Pro někoho to byla maminka, ale ozývala se tu i jména jako Rosie či Alberta.

Dokonce i taková tma, jaká na vězeňském baráku panovala, však měla své odstíny, jež se po určité doběa za jistého soustředění dají ve tmě rozpoznat kdykoliv a kdekoliv. Těžko se však dalo rozpoznat, zda je tači ona tmavší skvrna obrysem muže nebo něčeho jiného a zda se ten muž choulí na pryčně nebo se krčípřed útokem. Právě tak dobře to mohla být i temná skvrna na stěně nebo jen tajemná hra stínů. Barákem

zaznělo tlumené cvaknutí. Že by letité stavební dříví stále ještě pracovalo a opět o nepatrný kousíčeksedalo? Právě tak dobře to ale mohl být zvuk prozrazující otevření dobře utajeného kapesního nožepřipraveného ke smrtícímu útoku.

Earl se pozorně rozhlížel a vyčkával, zda v temnotě zaznamená nějaký pohyb. Očekával náznak blížícího

se útoku a snažil se ovládnout zrychlený dech.

Z pryčny se neslyšně svezl už hodinu po večerce a s trpělivostí odstřelovače se pomalu, centimetr pocentimetru, plížil po podlaze, až se skrčil nedaleko od místa, jež mu už hezkých pár nocí sloužilo jakoútočiště. Zůstal sice ve spodním prádle, ale na nohou si nechal těžké pracovní boty. S nohama napjatýmaa připravenýma k výpadu se snažil kontrolovat celé své tělo, aby nezpůsobil sebemenší hluk. Chystal se k

boji na život a na smrt.

Měl dokonce připravenou i zbraň, protože ve tmě by nebyl schopen bojovat holýma rukama. Před koncem

směny se mu podařilo schovat si pod kalhoty sukovitou větev. Byla dostatečně těžká, aby s ní bylomožno důrazně uhodit, a Earl ji stihl ještě zalomit a zašpičatit, takže ji mohl použít i k bodnutí.

Ale co když dnes v noci nepřijdou?

Pokud se dnes neobjeví, ztratil noc spánku, kterou už tu nikdy nedožene. Práce v „díře“ ho nesmírněvyčerpávala a Earl jasně cítil, jak mu postupně ubývají síly. S nimi mizela i vůle.

Myslel už jen na jediné, na útěk.

Ten mu však připadal zcela nemožný.

Problém nebyl v drátěných plotech, ozbrojených strážných ani v bažinách. Pod ploty by se nějak protáhl,před zbraněmi by utekl a v bažinách by se dokázal zorientovat. Už nyní měl promyšleny hned dvazpůsoby, jak v noci z tábora uniknout. Problém byli ti hrozní psi, kteří by ho dohonili a roztrhali dávnopředtím, než by se dostal k místu, jež jako jediné skýtalo skutečnou šanci na únik, k říčnímu břehu.

Kdyby byl venku, mohl by naplánovat postup s úplně jinými možnostmi. Přichystal by pasti a nastražilfalešné stopy. Odsud jim však nemá šanci utéci. Dostihli by ho ještě v bažinách.

To však stále ještě nebylo to nejhorší. Nejstrašnější Earlovou perspektivou byl fakt, že každý den, který tu

stráví, ztratí část svých sil, ducha i naděje. Věděl, že pokud nezmizí v nejbližší době, už se ani neodhodlák pokusu. Začínalo toho na něj být příliš. Bylo to strašné. Ve válce měl alespoň nadřízené aspolubojovníky, kteří mu pomohli snášet všechny útrapy bojů a přenést se přes ně. Mnohdy z jejichpřítomnosti vysloveně čerpal sílu. Tady však neměl nic a nikoho. Nikdo z černých trestanců s ním nechtělmít nic společného. Bigboy se svými pohůnky už by ho nejraději viděl mrtvého a ta užvaněná a věčně sechvástající zrůda, jíž se tu říkalo velitel skupiny, stála hlavně o to, aby umíral co nejbolestivěji anejpomaleji. Za to, že je ještě naživu, vděčí pouze řediteli věznice, ale jak dlouho na to ještě můžespoléhat? i ten nakonec dojde k závěru, že už uplynula dostatečně dlouhá doba a že pokud by byl Earlskutečně agentem, jak předpokládali, jeho mateřská organizace už by se po něm začala shánět a nadělala

by náležitý rozruch. Když nebude řediteli předložen žádný důkaz Earlovy důležitosti, usoudí, že tenzáhadný vězeň je skutečně tím, za koho se prohlašuje, obyčejnou nickou bůhvíodkud. Nula. Nikdo.Vzhledem k tomu bude snadné vyřešit otázku, co by se stalo, kdyby se na přehmat v podobě téhle nulypřišlo. Když zmizí, ani pes po něm neštěkne.

Earl se snažil uchovat si jasnou hlavu, ale nešlo to. Neustále jako by se propadal do snění zamlženéholéty, jež ho od vzpomínek, které se mu neodbytně vtíraly do zubožené mysli, dělila. Vzpomínal na spoustu

nocí nikoliv nepodobných této, jež prožil za války. Zvláště ze začátku na džunglemi zarostlémGuadalcanalu to bývalo podobné. Japonci přicházeli každou noc. Připlížili se ve stínu křovisek a pralesníchvelikánů a pokaždé po nich zůstalo pár mužů s proříznutými hrdly. Earl dodnes nezapomněl, jak jednoho z

nich dopadl těsně poté, co Japonec podřízl obsluhu kulometu v zákopu. Tehdy se na japonskéhozáškodníka vrhl jako smyslů zbavený, kopem do podbřišku ho zneškodnil a pak jej utloukl polní lopatkou.Nebyla to příjemná vzpomínka, a když se mu nyní plíživě vkrádala do mysli, zatímco čekal na útok,nemohl se ubránit pocitu studu. Vzpomínal na škodolibost, s níž znovu a znovu bušil do toho drobnéhoschouleného mužíka s nažloutlou pletí, na podivné zvuky, jež se draly z Japoncova staženého hrdla, i nanadšení, které se ho zmocnilo, když bylo po všem. Byl sice tehdy celý zamazaný krví a k smrti vyčerpaný,ale dožil se dalšího nádherného tropického východu slunce a kromě toho si mohl na pažbu vyrýt další vryp.

Úporně se soustředil na to, aby nehýbal hlavou, ačkoliv už ho příšerně brněl krk. Právě tak zoufale semusel bránit narůstající bolesti šířící se svalstvem napjatých nohou. Bez hnutí pozoroval okolí. Jen jeho oči

kmitaly zprava doleva a zase nazpět ve snaze zachytit sebenepatrnější náznak jakéhokoliv pohybu.Zároveň Earl napínal sluch, aby mu neunikl i ten nejslabší šelest.

Nic se však nedělo. Nejspíš to bude…

Byli ale rychlí a nenápadní. Nejméně stejně dobří jako Japonci. Nehlučně se vztyčili jakoby odnikud ajediné, co Earla na jejich přítomnost upozornilo, bylo kratičké pohasnutí mdlého proužku měsíčního svitu,jenž sem dopadal oknem. Ve zlomku sekundy už byli u jeho pryčny. Nenadělali přitom sebemenší hluk.Chovali se skutečně jako zkušení zabijáci z džungle, kteří vědí, jak se v boji na život a na smrt chovat ajak využít momentu překvapení i silové převahy. Earl sledoval jejich kmitající paže, jak je znovu a znovuzdvíhali a vrhali se na vláčné obrysy pod dekou, jež se mu podařilo vytvořit s pomocí za tmy ukradeného

pytle na prádlo.

Earl neznal slitování. Ve světě, v němž byl nyní přinucen žít, nebyl takový luxus přípustný. Slitování se turovnalo smrti. I přesto, že měl nyní k primitivnímu divošskému uvažování a jednání blíž než kdykolivpředtím, se mu to, co následovalo, z duše protivilo, ačkoliv to bylo výhradně jeho dílo. Jakmile se vrhlkupředu, švihl svým kyjem takovou silou, že dopadl jako sekera. Earla v tu chvíli mrzelo, že jeho zbraňnemá těžiště výš. Nijak zvlášť na tom však nezáleželo, protože načasování protiútoku bylo naprostobezchybné. Podařilo se mu zasáhnout jednoho z útočníků. Ve tmě nebylo vzhledem k barvě jeho pletimožné určit, o koho se jednalo. Rána dopadla naplno do obličeje. Earl ucítil otřes, který projel kyjem irukou, jež ho svírala, a signalizoval zásah. Útočník strnul, celý zplihl a zapotácel se. Svezl se k zemi sdlaněmi na obličeji. Earl slyšel, jak lapá po dechu. Předpokládal, že mu kromě zlomeného nosu aroztříštěné lícní kosti vytloukl i hezkých pár zubů. Pokud šlo o tohoto útočníka, byl bezpochyby vyřazen z

boje.

Earl bleskově odskočil. Bylo mu jasné, že k takovému rozmachu a výpadu už příležitost mít nebude. Otočilzbraň ostrým hrotem vpřed a tvrdě vyrazil. Povedlo se mu zasáhnout cosi měkkého a kluzkého. Nejspíš to byl krk dalšího z mužů. Vyrážel větví jako pístem opakovaně vpřed a zase zbraň strhával nazpět.Bojoval surovými a divokými body. Při každém výpadu se do útoku na protivníka vrhal vahou celého těla.Přitom svoji druhou oběť, jejíž chroptění se rozléhalo po celém baráku, držel jako štít mezi sebou a dalším

mužem, který se na něj pokoušel zaútočit.

Earl odskočil od druhého zasazeného útočníka, aby se postavil muži s nožem. Odrazil výpad ostří svýmimprovizovaným kyjem. Podařilo se mu útok zachytit na poslední chvíli. Uchránil se tak před čepelí, jež by

pro něj jinak znamenala smrt. Earlovi však bylo jasné, že druhého z útočníků nezranil natolik těžce, abyjej vyřadil z boje. Věděl, že pokud se na něj vrhnou oba a zápasící klubko skončí na podlaze, jak se toobvykle stává, podaří se těm dvěma sevřít ho pod sebou a přidržet si ho. Na to, co by následovalo, radějinemyslel.

Vzápětí se čepel zablýskla znovu. Tentokrát sjela po Earlově předloktí, jímž se úspěšně kryl. Odnesl tovšak ošklivou řeznou ranou. Krev vytryskla, ale žádná bolest se nedostavila. Earlovo krevní řečiště bylo ažpříliš zaplaveno adrenalinem, než aby byl schopen vnímat bolest. Ohnal se svou improvizovanou zbraníkrátkým švihem po protivníkově obličeji. Podařilo se mu jej odrazit, ale pak se druhý z mužů vzpamatovalnatolik, že se mu Earla podařilo sevřít do medvědího objetí. Mrštil jím mezi pryčny, z nichž s jekotemsletěli dva spáči.

Kdesi se rozsvítilo světlo a Earl zjistil, že ten, kdo jej těmi mohutnými tlapami sevřel, je sám Moon. Druhýz mužů popadl nůž a vyrazil rovněž k Earlovi. Earl se přikrčil a bleskově zareagoval. Těžkou pracovníbotou zhmoždil Moonovi nárt, a jakmile obr zařval a uvolnil sevření, Earl jej udeřil pěstí jako kladivem donosu. Ozvalo se typické zapraskání. Pak se Earl prudce otočil, spatřil volnou únikovou cestu a uzemnilMoona surovým hákem. Okamžitě ucítil, jak zasažená čelist sklapla, praskla a protočila se. Zlomil ji načisto

jedinou ranou. Vzápětí Earl chytil zohaveného obra a postrčil jej směrem k útočníkovi s nožem. Přece jen

se ho zbavil.

Nikoliv však nadlouho. Muž s nožem zjevně nebyl žádný začátečník. Hbitě se vyhnul vrávorajícímu

Moonovi a podařilo se mu přitom celkem bez obtíží udržet rovnováhu. Bez sebemenšího náznaku paniky si

přehodil nůž v dlani čepelí dolů. Když mu Earl konečně mohl pohlédnout do očí, nezahlédl v nich jakýkoliv

náznak emocí, zato zkušenost z podobných potyček z nich přímo sršela. Několika bleskovými pohybypřipomínajícími spíše tanec se k Earlovi přiblížil a vzápětí vyrazil nožem proti jeho obličeji tak rychle, že se

dokonce ani Earl, který byl v boji zblízka zběhlý, nedokázal úplně vyhnout zásahu. Nůž mu sjel po skránia zanechal za sebou silně krvácející šrám. Hrot čepele však naštěstí minul jeho oči, jež byly útočníkovýmcílem. Earl nebyl zvyklý po podobném bezvýznamném zranění propadat panice. Když útočník strhl ruku snožem nazpět, přiskočil k němu blíž. Ze zkušenosti věděl, že čím blíž ke svému protivníkovi bude, tímomezenější budou útočníkovy manévrovací schopnosti. Než se jeho sok stačil znovu rozmáchnout, Earl ho

střídavě levou a pravou pěstí čtyřikrát bleskově udeřil na solar. Uspokojení z dobře umístěných ran mupřipomnělo staré časy. Muž se s heknutím předklonil a ucouvl. S očividně zamlženým zrakem se ale snapřaženým nožem opět vrhl vpřed. Earlovi tentokrát nedělalo potíže se čepeli vyhnout. Když jej svištícínůž minul, zasáhl Earl protivníka přesně mířeným úderem pěstí do čelisti. Muž po ráně vedené silou,vztekem a zkušenostmi okamžitě ztratil vědomí a zhroutil se k zemi jako hadrový panák.

To už se svítilo v celém baráku. Zbýval jen jediný protivník, Moon. Zlomená čelist mu ochable visela atěžce se zdvíhající mohutný hrudník poničený mnohonásobnými údery dřevěného kyje měl potřísněnýrudou pěnou.

„Tak do toho, chlapáku! Dělej, ať to máme za sebou!“ zařval vztekle Earl. Cítil, jak mu po obličeji stékápot smíšený s krví. To už naprosto podlehl šílené zuřivosti, jež z něj dělala dvojnásob nebezpečnéhobojovníka. Nešlo mu o nic jiného, než aby svého soupeře srazil k zemi a zabil. Moon proti němu však užnevyrazil. Namísto toho o krok ucouvl a malátně zdvihl paži. Uhýbal a pokoušel se zastavit krvácení. Protuto noc byl vyřízen.

Earl nepatrně zavrávoral. Adrenalin, který až doposud tlumil účinky bolesti, začínal opadat a bolest sepřihlásila. Ruce ho příšerně bolely a klouby na rukou měl zarudlé a naběhlé. Zkusmo roztáhl prsty a opětzatnul pěst. Bolest mu jako pálící oheň surově projížděla rukama. Žádná kost však nebyla zlomená. Kdyžse otočil, spatřil vytřeštěně oči černochů, v jejichž tvářích ozářených mdlým světlem se zračila hrůza.Civěli na něj jako na nějaké surové zvíře, jež se mezi nimi nečekaně a bez varování objevilo a začalo řádit.

Teprve pak Earlovi došlo, že je celý zbrocen krví.

Dotkl se dlouhého rozšklebeného šrámu na skráni, a když odtáhl prsty, měl je celé od krve. Pak pohlédl na levou paži, kde měl další ránu. I ta krvácela. Přistoupil k pytli s prádlem a vytáhl si čistý nátělník.Rychle zuby roztrhl šev a vytvořil si improvizovaný obvaz, aby zastavil krvácení. Věděl, že nebyl nijakvážně zraněn, ale zkušenost ho zároveň učila, že čím méně krve ztratí, tím rychleji se zotaví. Zakončitobvaz uzlem mu dělalo trochu potíže, ale nakonec se mu to podařilo. V tu chvíli k jeho sluchu dolehl křik.

„Mami! Mami! Já nechci do ječárny! Mami, prosím, ať mě tam netahají! Panebože, já nechci do ječárny!“

Earl si uvědomil, že to řve muž, který na něj útočil nožem. Nabyl již vědomí a uvědomil si, že umírá. PoEarlově poslední ráně padl na čepel vlastního nože, která se mu zabodla do stehna. Z rány se valila krev stakovou intenzitou, že bylo víceméně jasné, že vykrvácí. Jasně červená kaluž, jež se pod ním vytvářela,začínala nabývat hrozivých rozměrů. Kolem něj se shlukovali trestanci, kteří na něj třeštili oči, jako by při

pohledu na drama umírání nebyli náhle schopni slova ani pohybu.

„Panebože!“ vřískal krvácející muž dál a zběsile mával rukama. „Nenech mě takhle chcípnout! Panebože,

ať mě netahají do ječárny!“ Nezdálo se, že by mu bylo pomoci. Earlovou myslí vířily vzpomínky na zážitky z války. Znovu viděl tuspoustu mladých mužů a záplavu krve. Jasně si vybavoval šok z té ztráty i jejich hrůzu. Pokaždé se muani nechtělo věřit, že se může z člověka tak rychle stát troska odsouzená k záhubě. Jak on, tak jehospolubojovníci byli pokaždé strnulí a otupělí, jako by to viděli poprvé. Nikdy nevěděli co dělat. Tato scénaEarlovi připadala až příliš důvěrně známá.

S námahou se zvedl z podlahy a dopotácel se ke zraněnému. Poklekl vedle něj.

„Je to dost hluboký, kamaráde,“ řekl.

„Nedovol jim, aby si mě vzali, šéfe. Proboha tě prosím, já nechci!“

„Teď musíš zůstat v klidu. Čím míň se budeš hýbat a řvát, tím míň krve ztratíš.“

Earl se ke krvácejícímu muži naklonil blíž. Všiml si, že nůž, který byl původně určen jemu, je řeznický

křivák se starou ohmatanou rukojetí.

„Já ti tu kudlu vytáhnu, kámo. Bude to strašně bolet.“

„Pomoz mi, šéfe.“

„Pojďte někdo sem!“ křikl Earl přes rameno. „Dejte mu něco, čeho by se mohl chytit. A někdo ať skočípro mokrej hadr a hodí mu ho na ksicht! Jestli se neuklidní, je po něm!“

Trestanci se váhavě rozešli.

Když bylo všechno připraveno, Earl uchopil dřevěnou rukojeť nože zaraženého do svalnatého stehna.Kolem čepele probublávala krev. Earl pohlédl zraněnému do očí a teprve nyní si uvědomil, že je to ještěchlapec. Kolik takových už viděl umírat? Mrkl na něj a prudce nůž vytáhl. Mladík se bolestí zachvěl pocelém těle, ale nevykřikl.

Krev začala okamžitě proudit ještě víc.

„Sežeňte mi nějakou šňůru nebo provaz nebo něco takovýho! Musíme tu tepnu stáhnout!“

Nakonec kdosi provaz sehnal, ale krev z rozšklebené rány unikala tak rychle, až se Earl bál, jestli už není

na všechno pozdě. Opatrně ránu roztáhl.

„Podejte mi sem světlo, ať pořádně vidím!“

Když se nad Earlem sklonil trestanec s lucernou, Earl konečně rozeznal pulsující protrženou tepnu. Nic

alespoň vzdáleně připomínajícího svorku po ruce neměl, takže mu nezbylo než sáhnout do rány, uchopit

tu slizkou rudou trubičku dvěma prsty a zaškrtit ji.

„Musí zůstat úplně v klidu, tak jak je, než přijde doktor.“

„Ten se tu dřív jak ráno neukáže,“ ozvalo se z hloučku trestanců.

„No, když se mi to podařilo zaškrtit a povede se nám ho udržet na místě a v klidu, mohl by to zvládnout.“

„A proč?“ zeptal se kdosi. „Aby tady dřel dál?“

„Na tom něco je, ale stejně se musíme snažit udržet ho naživu. Co kdyby se jednou dočkal lepších časů?Nemohli byste mu třeba zazpívat nějakou z těch vašich odrhovaček? Ty vám docela šly. Třeba mu topomůže vydržet, než dorazí doktor.“

Barákem se rozlehl neumělý chorál chraplavých hlasů.

„Víš, drahoušku, neměl bych to sice říkat, protože je to docela primitivní, ale po té Africe a Asii je opravdu

příjemné zase pobýt v civilizaci, i když Mississippi se musí ještě hodně snažit, než se zařadí k ostatnímstátům USA.“

Sam seděl v koženém křesle v pracovně. Před sebou měl kromě šálku kávy hromádku dopisů psaných natenkém papíře, na nějž se za války psávalo. Velký arch bylo možné mnohokrát přeložit a udělat z něj taknepatrný balíček. Na každém z nich bylo natisknuto slovo VÍTĚZSTVÍ.

Právě četl nejstarší z dopisů s datem 9. ledna 1943.

„Je to zvláštní,“ pokračoval doktor Stone v líčení své manželce, „člověk by čekal, že celé Mississippi budejen horké bažinaté peklo, kde v mračnech prachu v největším vedru dřou trestanci v řetězech. Čekalbych, že tu najdu to, co tak skvěle ztvárnil Walker Evans. Jenže všechno je jinak. Jistě, je tu všudespousta prachu a bláta. Ano, je to zaostalý stát. Rozhodně ale neplatí, že by tu všude a pořád bylo jenvlhké subtropické vedro. Zažil jsem tady i nečekanou zimu. Je to hotová pustina. Všude je bahno a tenprales, nebo džungle nebo jak tady tomu vlastně říkají, je úplně neprostupný. Dokážu pochopit, proč tu

věznici umístili právě sem na místo té bývalé plantáže. Otázkou pro mě ale je, proč tady vůbec vznikla

plantáž.“

Sam byl jako obvykle důkladný a puntičkářský. Každý dopis si přečetl od začátku až do konce a občas sido bloku udělal poznámku. Nic nevynechal, snažil se nevyvozovat z ničeho předčasné závěry, nenechávalse unášet předsudky a donutil se nevšímat si v dopisech intimních sdělení, jež neměla s jeho prací nicspolečného.

A přece to bylo, zvláště v nejstarších dopisech, to jediné, co v něm dokázalo vzbudit pozornost.Manželé Stoneovi mu připadali až neuvěřitelně dokonalí. Jako pár prostě neměli chybu. Sam mělzkušenosti s dopisy z války. Byl povinen cenzurovat psaní svých mužů, zatímco jejich dělostřeleckájednotka postupovala Itálií, přesouvala se do Anglie, probíjela se po invazi Francií a valila se na Německo.

Měl tedy s čím srovnávat, ale záhy zjistil, že mu to stejně není k ničemu. Dopisy běžných vojáků bývalyprošpikovány větami jako například: „Pověz Lukeovi, že mi pořád dluží tři sta dolarů a že mu topřipomenu, až to tu konečně vyhrajeme.“ Poměrně často se opakovaly výroky typu: „Co je zač ten Bob,co o něm pořád píšeš? Shirley, já tu každou noc chrápu v blátě a skopčáci se mi v jednom kuse snaží ustřelit palici! Vážně se mi nelíbí, když se dočtu o nějakým Bobovi, co Tě vyvádí na dobročinný večírky!“

Dopisy doktora Stonea však připomínaly spíše romantický film: „Chybíš mi, miláčku, má lásko, a jsem moc

pyšný na práci, kterou odvádíš v USO.“ (United Service Organization = pomocná organizace dobrovolníků

za 2. světové války, poznámka překladatele) Právě tak často se opakovaly výroky jako například:

„Děkuji ti za Tvůj poslední nádherný dopis, zlatíčko. Vůbec mě nepřekvapuje, jak tvrdě se v květinovémklubu bojuje o pozice. Je to všude stejné, ať jde o armádní zdravotnický sbor nebo květinový klub. Jsemsi ale jistý, že v příštích volbách Tě pokladníkem udělají, uvidíš.“

Sam si nedokázal pomoci. Do bloku si zapsal poznámku „chybí emocionální originalita“. Sám si ale nebyl

tak docela jist, jestli by to někomu dokázal vysvětlit.

Čas od času, když už sentimentalita Stoneových dopisů byla k nesnesení a připomínala spíšehollywoodský scénář, Sam vzhlédl, promnul si nos, usrkl kávy a rozhlédl se po pracovně. Její stěny bylyověšeny fotografiemi z dalekých krajů, do nichž se ten lidumil vypravil bojovat za svět bez nemocí. Vpodstatě byly všechny stejné, a ačkoliv byly černobílé, Samovi se zdálo, že jsou vyvedeny v jasných azářivých barvách. Na každém snímku byl vidět vysoký muž v bílém plášti doplněném případně ještětropickou přilbou. Vždycky se tyčil uprostřed hloučku postaviček s různě tmavým odstínem pleti a vrůzných úborech. Očividně si vychutnával jejich obdiv i svůj vlastní pocit důležitosti. Na některýchfotografiích byla vidět i Stoneova manželka. Vždy byla zachycena jako krásná a vyrovnaná žena klasických

rysů a postavy. Připomínala koloniální vládkyni nejméně tuctu zaostalých národů. Domorodci na snímcích

byli hnědé, černé i žluté pleti a měli na sobě nejrůznější, ovšem vždy nezvyklé, oblečení. Jednou tobylo pestrobarevné peří, jindy zase bederní roušky, obřadní roucha, zvířecí kůže nebo černé hábitypřipomínající pyžama. Na některých snímcích měli Stoneovi domorodí společníci na sobě obyčejnéošuntělé uniformy koloniálních pohůnků udržujících kdesi v divočině nadvládu některé z mocností. Mezifotografiemi samozřejmě visela i řada písemných projevů uznání. Některé byly dokonce psány anglicky.Všechny bez rozdílu hovořily o lékařské obětavosti, lásce k lidem a zvláště k dětem a o odvaze. Byla toskutečně nekonečná přehlídka úspěchů a Sam si tváří v tvář té plejádě poklon pomalu začínal připadatjaksi nepatrný a zbytečný. On sice zničil pár německých tanků a dostal několik gaunerů v jednomzapadlém okrese v zapadákově spojených států do vězení či na elektrické křeslo, ale co to bylo vesrovnání s tak ušlechtile a hrdinsky prožitým životem?

„Dal byste si ještě kávu, pane Vincente?“

„Rád, madam. Právě jsem si prohlížel ty snímky a čestná uznání tady na stěnách. Mrzí mě, že jsem neměltu čest se s vaším manželem setkat. Byla by to pro mne nesmírná pocta a potěšení zároveň.“

Přes tvář vdovy po doktoru Stoneovi přelétl zasněný výraz vyjadřující naprostý souhlas se Samovýmislovy. Ani nemusela odpovídat. Beze slova zmizela, aby připravila další kávu.

„Ženisté konečné dodělali hráz,“ psal doktor Stone, „takže můžeme pracovat bez přerušování. Už žádnézáplavy, žádné ztracené dokumenty nebo protokoly, žádné hrůzostrašné historky, které by děsily místní

obyvatelstvo.“

Hm… Takže armádní ženisté budovali hráz, aby Stoneův projekt chránili před záplavami? Dopis byl psán

6. července roku 1943. Tehdy byl Sam na Sicílii. V té době bylo ženistů zoufale zapotřebí na bojištích. Totedy znamená, že buďto oficiální místa ve Washingtonu přisuzovala tomuto projektu mimořádný význam,a nebo měl ten okouzlující, proslulý, atraktivní a dobře situovaný lékař nemalý vliv i přesto, že měl pouzehodnost majora. Sam dodnes nezapomněl, po jak chatrných mostech se musel přes ten skalnatý ostrovse svými děly přesouvat. Když pod nimi povolil improvizovaný most postavený Italy, který se nakonecúplně zbortil, ztratil jedno dělo a dva muže. Oba zůstali nadosmrti zmrzačení. Ve třiačtyřicátém by se jimbývalo hodilo daleko víc ženistů, než měli k dispozici.

„Neklesám na duchu, drahoušku. Pokroky se dostavují. Musím říci, že dokonce i ‚dobrovolníci‘ to tusnášejí, aniž by jim klesala morálka. I oni chtějí přispět svým dílem k vítězství! Všichni chtějí vyhrát válku,aby se ke svým drahým mohli vrátit hrdi na to, co udělali, aby vyřadili ze hry Hitlera a Todža.“

Sama zarazily uvozovky, v nichž Stone napsal slovo „dobrovolníci“. V případě vzdělaného a inteligentníhočlověka, jakým doktor Stone bezpochyby byl, mohlo mít takové zdůraznění celou škálu významů od jemné

ironie až po bůhvíjaký skrytý náznak. Mohl to snad být nějaký projev smíšených pocitů, jež Stone k těmlidem cítil? Stopa cynismu? Výraz opovržení?

Všechno se ale nejspíš začalo měnit na jaře roku 1944. Počáteční významné pokroky zjevně ustaly a ať uždoktor Stone pracoval na čemkoliv, problém zjevně odolával jeho veškerému úsilí.

„Drahoušku, obávám se, že se nebudeme moci vidět příští víkend, jak jsem Ti slíbil. Je tu spousta práce amáme zoufale málo času. Teď když se neodvratně blíží invaze, začínám ztrácet spolupracovníky, které miodveleli do Evropy. Zdá se, že jsme na žebříčku priorit poněkud klesli. Vypadá to, že se ode mne čekalyzázraky, a když se zjistilo, že nejsem schopen dosáhnout přes noc nemožného, velení ztratilo důvěru jakve mě, tak v můj projekt. Je to sice nesmírně nespravedlivé, ale pořád si připomínám, že tak to prostě varmádě chodí. Je to v podstatě totéž, jako když jsme se na Hopkinsově institutu snažili zaujmout. Jednouzkrátka vypadá slibně jeden projekt, pak zase jiný. Ten, který se jeví jako nejnadějnější, pak samozřejmězíská největší část prostředků z rozpočtu. Sloužit ale musím dál, drahá. Uvidíme se, jakmile to jen budemožné. Líbá Tě Tvůj milující David.“

David však odvolal i svoji další dovolenou. To bylo v srpnu roku 1944. V prosinci byl dokonce ještěpříkřejší.

„Drahoušku, upřímně Tě miluji, ale při nejlepší vůli Ti nemohu slíbit, že se setkáme alespoň v NewOrleansu. V našem pracovním programu došlo k významné změně orientace a já mám pocit, že sinemohu dovolit odejet. Musím tu zůstat, abych dohlédl na zajištění příslušného přesměrování. Kromětoho, má drahá, musíme být všichni v této náročné době ukáznění. Je třeba se plně věnovat dosaženínašeho svatého cíle, který už je na dosah ruky. Konec je blízko. Vítězství už je prakticky jisté a mymusíme dělat všechno pro to, abychom je ještě uspíšili a mohli se konečně navrátit do normálního života.Nebylo by správné, kdybych Ti dovolil, abys zabírala místo ve vlaku jen kvůli návštěvě někoho takbezvýznamného, jako jsem já. Bude lepší, když je přenecháš některé válečné vdově, chlapci, který jedoma na dovolené a možná už brzy skončí na nějakém Bohem zapomenutém ostrově v Pacifiku, nebo

vojákovi, jenž cestuje za nemocnou a umírající matkou. Já se zatím budu ze všech sil snažit bojovat za to,

v co věřím. Udělám, co mohu, abych vymýtil odvěkého nepřítele lidstva.“

Sam měl dojem, že Stone byl stále okázalejší a velkohubější. Melodramatické výlevy, jimiž byly jehodopisy prošpikovány, působily až příliš nadšeně. Cesta jeho manželky vlakem do New Orleansu by vprosinci roku 1944 rozhodně válečné úsilí Spojených států nijak nenarušila. I tentokrát měl Sam pocit, žez dopisu cítí citovou faleš, jako by cosi nebylo tak úplně v pořádku.

Na to, co nebylo v pořádku, přišel už při čtení následujícího dopisu. Ten chlapík musel mít o kolečko víc.

Normální cvok, usoudil Sam bez dlouhého váhání.

„Ano, i po provedených změnách v orientaci děláme významné pokroky, ale je to nesmírně náročné. Nášodvěký nepřítel nám nikdy nepřestal vzdorovat. Vždy byl tvrdým protivníkem. Nyní se snažíme jej přimět,aby nám sloužil, a přece se chová nepřátelsky. Připadám si, jako bych najednou musel kolaborovat snacistou. Je to skutečně depresivní, ale jsem si jist, že zároveň i nezbytné. Zápasím s ním proto dál jen stím rozdílem, že tentokrát se ho pokouším přetáhnout na naši stranu. Poskvrní mě má marnivost apřesvědčení, že ho dokáži zvládnout? Snad. Uvědomuji si však, že na mně nezáleží. Jediné, na čem záleží,

je pokračovat v boji. To, co si o mně myslí druzí, je zcela bezvýznamné ve srovnání s velikým dramatemnaší křižácké výpravy, jež si žádá plného nasazení. Drahá, uvažuji-li o tvé sladké čistotě, jež se nehodí dotohoto světa plného špíny, zvrácenosti, výstřednosti, slabosti a zbabělosti, je mi nanic. Nepatříš sem. Jsipro tento svět až příliš dobrá.“

Co se to s tím chlapem dělo? Zbláznil se snad? Neunesl tíhu svých povinností? Nikde v předcházejícíkorespondenci se tak nesmyslné poznámky nevyskytovaly. Na Sama to dělalo dojem, jako by to už vůbecnebyl ten doktor David Stone, jehož znal z předchozích dopisů. Jako by ten dopis snad vůbec nepsal on.Mluvil a psal za něj někdo jiný. Co měla znamenat ta „významná změna orientace“ pracovního programu?

Rozhodně to Stonea psychicky nesmírně rozrušilo. Bláznil snad z marných pokusů smířit svoji dušidobroděje s těmi novými cíli?

Po tomto dopise se doktor Stone nadlouho, na celého půl roku, odmlčel. V červnu roku 1945 pak užmusel mít v hlavě naprostý zmatek.

„Jsem snad Bůh! Nikdy jsem jím nechtěl být! Věda z nás však bohy, nebo přinejmenším modly, dělá.Co máme dělat? Snažil jsem se poznat pravdu a pomáhat. Toto skromné poslání pro mne bylo vším aúplně mi postačovalo. ONI si mě však našli a rozhodli. Učinili mě BOHEM! Dali mi MOC! Čím jsou proBOHA život a smrt? Ničil jsem zlo, kdekoliv jsem na ně narazil Objevil jsem je i ve svém vlastním srdci.Tam jsem je potíral s nebývalým úsilím, ale vrhl jsem se tím sám proti sobě. Až během umírání jsempochopil, že nejsem BŮH, ale jen člověk. Je mi strašlivě líto, že jsme přišli o dítě. Už je to tak dávno.Zrovna tak je mi líto, že jsem nebyl u toho, když se to stalo. Snad nejvíc je mi líto, že to, co se dělo podmikroskopem, pro mě bylo důležitější a reálnější než to, co se dělo v mé rodině. Mrzí mě všechno, cojsem dělal než jsi přišla Ty. Odpusť mi, prosím, drahá. Nikdy jsem neměl v úmyslu být BOHEM.“

Zbývaly už jen dva dopisy. Předposlední byl napsán na hlavičkovém papíře ministerstva obrany.

„PantíStoneova, Druid Hill Park Drive 12, byt č. 854, Baltimore, Maryland.

Vážená paní Stoneová, ministerstvo obrany Vám s lítostí oznamuje, že Vás manžel major David M. Stone,

příslušník armádního zdravotnického sboru, zemřel dne 23. června 1945 v důsledku komplikacívyvolaných krátkou těžkou nemocí ve svém působišti ve zdravotnickém výzkumném zařízení Thebes, stát

Mississippi.

Major Stone významnou měrou přispěl k úsilí své vlasti o dosažení konečného vítězství a nás nesmírněmrzí, že se nedočkal konce války.

S vřelou účastí George C. Marshall

sbor náčelníků štábů

Armáda Spojených států

Washingon, D.C.“

Zcela poslední dopis však přišel až poté, co vdova obdržela úmrtní oznámení. Doktor Stone ho zřejměnapsal těsně předtím, než pohlédl smrti do tváře.

„Temnota.“ To bylo jediné slovo, jež v dopise stálo.

„Škoda,“ ozvalo se nad Samem.

Vůbec nevěděl, kdy Stoneová vešla. Stála naproti němu bledá, a přesto krásná. Jako by z ní vyzařovalmajestát smrti. Sam odložil poslední z dopisů.

„Je mi to nesmírně líto, madam.“

„Bylo vám to k něčemu?“

„No… ehm… nejsem si jist. Narazil jsem tam na pár náznaků, jichž bych mohl využít. Čas ukáže, jestlijsem usuzoval správně.“

„On se tolik snažil. Tolik bojoval. Byl to opravdový hrdina.“

„Madam…, ke konci na mě působil dojmem, že… no, zkrátka, že nebyl tak úplně ve své kůži. Máte ponětí,

co se tam dělo? Narazil jsem na zmínku o jakési ‚významné změně orientace‘ pracovního programu. Víte,

čeho se to mohlo týkat?“

„Podle mne už jeho myšlení ovlivňovala nemoc. Psala jsem mu jeden dopis za druhým. Prosila jsem ho,aby zvolnil tempo, aby si odpočinul a dopřál si dovolenou. Psala jsem i na ministerstvo obrany, navelitelství armádního zdravotnického sboru, prostě na všechna místa, jež mě napadla. Cítila jsem, jak semi nebezpečně vzdaluje. A pokud jde o tu změnu, o níž se zmínil, opravdu vám nemohu pomoci. Stakovými věcmi se mi nesvěřoval.“

„A ta ‚temnota‘? Co to mohlo být?“ „To nevím.“

„Co se stalo s jeho tělem?“

„Odeslali je v zapečetěné rakvi. Byl pochován tady. Jen takový malý smuteční obřad.“

„Tady?“

„Tady, v Baltimoru.“

„On je pochován v Baltimoru?“

„Ano, pane Vincente. Na hřbitově Green Mount Cemetery. Jak to ale souvisí s vaším případem? Říkal jstepřece, že zastupujete člověka, který žaluje stát Mississippi za jakési úmrtí, k němuž došlo dlouho poskončení války.“

Na to Sam neměl odpověď. Myslel jen na jediné. Musím sehnat povolení k exhumaci.

NIKDO se nedozvěděl, jak rychle ten chlapec zemřel. Když přišli ve čtyři hodiny ráno strážní, byl ještěkaždopádně v takovém stavu, že jej bylo možné při určitém úsilí zachránit. Ačkoliv se strážní dušovali, žedo ječárny nejdou, byl tam nešťastník okamžitě odvlečen.

Earl se domníval, že by to mohl zvládnout. Rána nebyla zase tolik hluboká, ale byla poškozena tepna.

Poslední dvě hodiny do příchodu strážných však strávil Earl vsedě u zraněného a vlastními prsty tepnustlačoval, aby zabránil ztrátě krve. Chlapec zatím zoufale sténal a neustále volal matku. Ostatní se jejsnažili uklidnit jak svou přítomností a klidem, tak i zpěvem.

I přesto však zemřel.

Pokud šlo o Moona, stejnými vězeňskými tamtamy se na barák donesla zpráva, že má zlomenou čelist aže mu ji místní felčar sice v rámci svých možností a schopností sdrátoval, ale že stejně musel být lodípatřící věznici převezen do Pascagouly. Tam prý mu chirurgové čelist vyspraví, a než se mu rána zhojí, bude ležet na speciálně střeženém pokoji. Za nějakých pár týdnů se má vrátit.

Další den na pracovišti probíhal jako každý jiný. Earl dřel jako vždy, jen se musel tentokrát hlídat, aby sineotevřel zasychající ránu, která by sice potřebovala zašít, ale mohl si ji jen ovázat kusy roztrhanéhonátělníku. Dobře věděl, že stačí jediné prudké otočení nebo trhnutí a krev může začít proudit z rányznovu. Nebylo to tepenné krvácení, takže by neměl to štěstí, že by vykrvácel rychle. Prostě by byl jen

stále slabší a slabší.

Toho dne pálilo slunce obzvlášť nesnesitelně. Earlovi připomínalo obrovské, zlé, žhnoucí oko nějakézrůdy, které vyzařuje přímo hmatatelnou zuřivost a vysává z každého energii i vůli. Mouchy vše dělalyještě horší. Těžká práce v kombinaci s mizerným a nijak zvlášť výživným jídlem Earla vyčerpávala. Nikdyjim nebylo dovoleno se dostatečně napít. Velitel skupiny na Earla ze sedla neustále vrčel a nadával, alejelikož se tomu záhadnému vzpurnému vězni podařilo přežít podstatně déle, než všichni očekávali, začal si

udržovat opatrný odstup. Teď už se strážní Earla báli, což mu dělalo dobře. Uvědomoval si, jak příjemnýto v něm vzbuzuje pocit. Pomáhalo mu to přežít.

Přesně ve tři hodiny odpoledne začalo pršet. Obloha jako by se protrhla a zalévala zemi takovou spoustou

vody, že dokonce i velitel skupiny, který nelenil a zahalil se do loveckého ponča, uznal, že nemá smyslpokračovat v práci. Podobný projev zdravého rozumu tu byl skutečně vzácným úkazem. Tentokrát bylovšem vynucen výhradně rozbouřenou přírodou. Velitel přikázal trestancům vylézt z rozbahněného polena násep, kde si mohli alespoň sednout.

Earl seděl sám jako obvykle. Nemohl se však zbavit zvláštního pocitu, že jsou mu ostatní blíž než jindy.

„Hele bělouši, boxovals? Musel jsi boxovat, neříkej, že ne. Máš sakra rychlý ruce.“ Ten hlas se ozval přímoza Earlovými zády, ale když se otočil, nikdo se na něj nedíval.

„Sem tam jsem si na vojně bouchnul,“ odvětil Earl. Byla to vlastně odpověď na vůbec první normálníotázku za dobu, kterou ve věznici strávil. Až dosud se na něj obracel jen Moon nebo jeho hrdlořezové spohrůžkami.

„Já jsem se motal kolem boxu hezkejch pár let. Máš fakt rychlý ruce a umíš uhnout ráně. Bylo vidět, že se

v tom vyznáš.“

„Jeden sem tam něco pochytí,“ odpověděl Earl. Nehodlal být sdílnější.

„Když seš tak chytrej, jak to, žes udělal takovou pitomost, chlape? Jestli chceš něco vědět, tak nejsi vo nicchytřejší než negr, a to seš bílej!“

„O jaký pitomosti mluvíš?“

„Měls Moona odkrouhnout. Byl na zemi! Byl z kola venku! Měl sis z toho chudáka vytáhnout kudlu a

Moona vykuchat.“

„Hekal, že má dost.“

„Ty seš vážně blb, bělouši! Blb! Až se ten chlap vrátí, bude myslet jenom na to, jak tě sejmout. Tys mudal nakládačku, shodil jsi ho před náma, takže tě musí zabít. Bude pro tebe nejlepší, když ho sejmešhned, jak se vrátí, jinak si tě podá tak, že se budeš modlit, abys byl radši co nejdřív po smrti.“

Earl věděl, že je to dobře míněná rada, která má něco do sebe. Moon nepatřil k lidem, kteří by se dokázali

poučit. Teď si bude uraženou ješitnost a vztek hýčkat ve vězeňské nemocnici v Pascagoule, kde honejspíš drátovali bez anestetik, takže trpí jako zvíře a překypuje záští vůči tomu, kdo ho přihrál doktorůmdo rukou. Bude se v němém vzteku převalovat ve dne v noci týden, dva či tři na lůžku a po celou tu dobuv sobě bude živit nenávist vůči Earlovi. Bude si ji hýčkat a užírat se jí tak dlouho, až už nebude schopenmyslet vůbec na nic jiného. Právě tak to u lidí Moonova typu chodí, to bylo Earlovi naprosto jasné. Takže

ho bude muset zabít.

Jinou možnost nemá, pokud se nechce přichystat na smrt. Jedině utéci.

Žádná z těchto možností nepřipadala Earlovi nijak lákavá. Nesnažil se o nich tedy uvažovat a namísto

toho se jen pokusil zahnat zoufalství tím, že si vychutnával okamžiky klidu v teplém, prudkém dešti, jenž

jako by jej očišťoval. Rozhlédl se kolem sebe. Ze zeleného podrostu vyrážely první listy trpasličí palmy, akdyž se podíval do blátivého pole pod svahem náspu přímo před sebou, nedokázal se ubránit dojetí připohledu na zelené a jasně se lesknoucí rostlinstvo i přesto, že půda nyní vyhlížela ještě blátivěji, špinavějia zuboženěji. Připadalo mu to jako Guadalcanal přenesený do Mississippi. I tam krása divočiny ostřekontrastovala s ohavnostmi a ukrutnostmi páchanými pány tvorstva. Snažil se soustředit jen na tentopohled. Není nic jiného, sugeroval si v duchu. Tohle je přítomnost, a tu je možné si vychutnávat.

„Hele,“ oslovil Earl po chvíli znovu muže, jenž pochválil jeho boxerské umění, „řekni mi něco. Co je to začta ječárna, co o ní blábolil ten kluk?“

„Tam by se ti nelíbilo, bělouši. Můžeš mi věřit. Nechtěj vědět víc.“

„To už je úplná konečná?“

„Všimnul sis těch magorů, co se slejzaj v koutě na baráku? Hele, tamhle jsou.“

Earl zamžoural do deště a zahleděl se na hlouček brebentících slabomyslných nešťastníků, kteří postávalijako vyděděnci stranou od ostatních. Pár jich poznával. Viděl mezi nimi chlapíka, který trpěl bez ustánísamomluvou, znal i dalšího, který si obepínal pažemi trup tak těsně, až to vypadalo, že se musí umačkat,a povědomý byl Earlovi i nebožák, jenž snad nikdy neohnul záda. Vypadal, jako by měl místo páteřeocelovou tyč, a klátil svým vyhublým starým tělem jako telegrafní sloup. Všichni měli na blůzáchnamalované jasně červené číslice, aby byli pro strážné k rozeznání.

„Ti přece patří někam do špitálu.“

„Tady nic takovýho nenajdeš. Tady je jenom ječárna. Ty tu seš jenom chvíli, takže to nemůžeš znát, alekdyž je tu někdo na tom tak mizerně, že už nemůže makat, v noci si pro něj přijdou a vezmou ho doječárny. Tak se tomu tady prostě říká. Nikdo z nás tam nebyl. Je to vocaď kus na západ. Fish vykládá, žeje tam chládek a čisto. Prostě tam tahají cvoky. Když je klidný počasí a fouká správnej vítr, jsou v nocislyšet až sem. Ječí, jako když je na nože berou. Ječí, ječí a ječí. Místní negři už z toho dělají hotový bajky.

Myslí si, že je to nějaká mučírna. Podle nich si tam strážní udělali zašívárnu, kde dávaj negrům do těla.“

„Co se tam děje?“

„Ten jekot prostě skončí a dotyčnej se nikdy nevrátí. Z ječárny se nevrátil ještě nikdo.“

„Když to půjde, tak se jí vyhnu,“ řekl Earl. „S čím ti chudáci marodí?“

„To nevím, bělouši. Někdo říká, že je to nějaká špatná krev nebo co. Taky se povídá, že jsou to horečky,co se tu roznáší z tý svinský řeky. Taky jsem slyšel, že je to po těch injekcích, co dostáváme od doktorapři prohlídkách. Dělá je tak jednou za tři nebo čtyři měsíce.“

„Co je to za doktora, když nechá lidi v tomhle stavu smažit na slunci?“

„Bílej,“ odvětil Earlův protějšek prostě. Zdálo se, že tím konverzace skončila.

Vzápětí déšť ustal právě tak náhle, jako začal. Velitel skupiny odhodil pončo a s nezbytným samopalem,jemuž říkal Mabel Louise, lesknoucím se neustálým čištěním, začal na koni popojíždět po náspu hráze avykřikovat povely trestancům, aby se okamžitě vrátili do práce.

„Tak pohyb, negři líný! Práce nepočká! Pro tebe to platí taky, bělouši! Hoď sebou, ať jsi v díře, a nemyslisi, že se budeš flinkat! Jak uvidím, že se flákáš, seřežu tě jako psa, panáčku!“

Když Earl vstal, projela mu celým tělem řezavá bolest. Odpočinek skončil. Rozbahněné pole opět čekalona své oběti, z nichž pomalu vysávalo energii, sílu a vůli. Trestanci se vraceli zpět do lepkavého, slizkéhobahna plného spletitých kořenů a stromů tvrdých jako ocel a propletených s trnitými větvičkami křovisek,z nichž se rojila mračna komárů a vylézali hadi.

„Koukej dělat, co říká šéf, bělouši, jinak ti nakopu prdel, kamarádíčku, a možná, hehe, že se ti podívám

i do ní!“

Earl si v dešti ani nevšiml, kdy se na káře tažené mulami přikodrcal Fish. V hukotu průtrže mračen muselzaniknout i cinkot postrojů.

„Řekni mu to, Fishi!“ ozvalo se z hloučku strážných.

„Jasně, šéfe! Než Moona vodvezli, eště jsem s ním mluvil. Mám ti vyřídit, bělouši, že než tě sejme, tak těvošoustá. No jo, kamarádíčku, už je to tak. Vojede ti prdel! Udělá si z tebe děvku. Chcípneš jako čubka,kámo! To je nadělení, co? Možná že tě eště donutí namazat si tlamu rtěnkou! Bude z tebe docela fešnákurvička!“

Narážky na homosexualitu Earlovi zvedaly žaludek. Nerad podobné žvásty slýchal, ať to bylo kdekoliv.Prostě byl přesvědčen, že o věcech, jež podle jeho nejniternějšího přesvědčení nejsou normální, by senemělo hovořit nahlas. Kdysi v jednom vojenském táboře na tichomořských ostrovech přistihl dvapříslušníky námořní pěchoty ze své jednotky při něčem podobném. Okamžitě je nechal přeložit každého kjinému pluku. Když si představil, že by měl být podroben něčemu takovému, nedokázal se ubránit

strachu.

„No, tak co ty na to, bělouši? Tobě se snad nelíbí, že až se Moon vrátí, udělá si z tebe KatharineHepburnovou? Jestli se ti povede někde v popelnici vyhrabat nylonky, třeba se s tebou Moon eště vožení.“

Earl se raději snažil soustředit na práci a nemyslel na ponížení a hnus, který v něm vyvolaly Fishovynarážky. Ten poťouchlý stařík zjevně věděl, jak člověka zasáhnout na nejcitlivějším místě.

Zatímco Earl bušil motykou do nesmírně odolných kořenů starého stromu, Fish napodoboval smyslnácitoslovce Lany Turnerové z jakéhosi filmu. Když přidal ještě pohyby jazykem a výmluvné pohyby, strážnívybuchli chraplavým smíchem. Ze všech nejvíc se řehnil velitel skupiny.

Earl se snažil vymazat z mysli ty odporné představy, ale nedařilo se mu to. V duchu už se viděl, jak hoMoonovi kumpáni drží svlečeného na zemi a Moon se za jeho zády chystá, aby si užil. S takovou pohanouby už Earl nedokázal dál žít. Prostě by ho to zabilo. Děs, který ho sužoval, by nebyl schopen logickyvysvětlit. Z nějakého důvodu mu zakořenil hluboko v nitru a nedařilo se mu jej žádnými argumenty

zaplašit.

Tohle by mě zabilo, pomyslel si. Byl si tím stoprocentně jist.

Raději bych snášel kulku do břicha a pomalé umírání někde v džungli než život s takovou hanbou.

Usilovně kopal a bušil do kořenů se stále větší zuřivostí. Sluneční žár už opět nabyl původní intenzity. Earlměl pocit, že ho strach obestřel jakýmisi milosrdnými mrákotami. Snažil se vidět jen to, co bylo skutečněkolem něj. Tato snaha měla nakonec blahodárné účinky v tom, že odpoledne uteklo daleko rychleji nežkdykoliv jindy. Earl měl pocit, že soumrak se nad rozbahněným polem snesl téměř okamžitě. Vzápětí sepo náspu rozlehl křik strážných: „Muklové z díry a seřadit!“

Když Earl lezl nahoru, spatřil automobil, který tu byl naprostou novinkou.

Byl to černý sedan Hudson, který se ve světle zapadajícího slunce leskl jako pohádkový skvost. Vedle nějstál Earlův úhlavní nepřítel Bigboy. Zrakem skrytým za slunečními brýlemi ve stylu generála MacArthurapřejížděl svět, v němž byl prakticky neomezeným vládcem. Skutečně připomínal velícího důstojníkaobklopeného štábem. Okamžitě se k němu připojili dva jeho pohůnci. Velitel úseku, který stál ve srovnánís Bigboyem na hodnostním žebříčku mnohem níže, okamžitě sesedl a srazil paty.

Earl na sobě i přes tmavá skla cítil Bigboyův upřený pohled. Dlouho se však k Hudsonu nedíval. Prostě sejen vyškrábal po kluzkém svahu na násep, odnesl motyku k bedně na nářadí, kam ji uložil pověřenývězeň, a snažil se co nejrychleji zaujmout své vyděděnecké místo na konci útvaru.

Náhle se však po jeho boku ocitli dva muži. Třetího cítil za zády. Vzápětí se na něj všichni tři vrhli, popadli

ho za řetězy, aby se nemohl ani hnout, a přidali mu další pouta, jež mu znehybňovala paže podél těla.Když měli Bigboyovi pohůnci jistotu, že jim ten záhadný a nebezpečný trestanec nemůže ublížit, odvlekliho před svého šéfa. Earlovi nezbylo než cupitat pokořujícími drobnými krůčky, jež mu jedině dovolovalyřetězy na kotnících.

„Tak pan Jack Bogart ještě žije? Musím ti poděkovat, kamaráde,“ oslovil Earla Bigboy, „protože jsem natobě vydělal prachy. Strážní tvrdili, že nepřežiješ ani první noc, a tys jich už vydržel dvanáct. Dokonce seti tu povedlo oddělat chlapa, i když to byl jenom špinavej negr. Našel sis kámoše a začal ovlivňovatmukly. Vsadil jsem si na tebe a teď se mi to vyplatilo.“

Prásk!

Kdosi Earla surově udeřil do zátylku.

„Když s tebou pan Bigboy mluví, tak se mu koukej do očí, hošánku. Jsme tady na to zvyklí.“

„Musím uznat, že něco, jako seš ty, se jen tak nevidí, Jacku,“ pokračoval Bigboy. „Po tom, cos dostal zanakládačku, pořád bojuješ. Jenomže podle toho, co jsem slyšel, je to s tebou čím dál tím horší. Povídá se,

že už i Moon s tebou má nějaký plány. Nějak mám dojem, že to, co ti Moon chystá, se ti prostě nebudelíbit. Podle mě hrdina jako ty nemůže ztratit důstojnost, jinak je z něj jenom troska. Je to tak, JackuBogarte?“

Prásk!

Earl schytal další surový úder otevřenou dlaní do zátylku. „Tobě tady vycucli jazyk, hošíku? Koukejodpovědět!“

„Jmenuji se Jack Bogash,“ ozval se Earl, „ne Bogart jako ten chlap od filmu. Jsem řidič náklaďáku z…“

Prásk!

Následujících několik minut ho strážní bili jen tak pro zábavu. Dokonce i velitel skupiny si díky řetězům,jež Earla znehybňovaly, dodal odvahy, přistoupil a několikrát si kopl. Jeden z úderů roztrhl hojící se ránu a

Earl vzápětí ucítil, jak mu košilí začíná prosakovat krev.

„To stačí,“ ozval se po chvíli Bigboy. „Zvedněte ho a naložte dozadu do auta. Projedeš se, Jacku Bogarte.“

ZATÍMCO vůz projížděl věznicí, Earl se tísnil na zadním sedadle spoután řetězy a sevřen z obou stranmohutnými těly strážných. Ti mu pro jistotu tiskli do žeber zkrácené hlavně opakovacích brokovnic.Jednou se mu i přesto podařilo zahlédnout řeku za areálem věznice. Připomínala mu spíše vybledlou,plochou a širokou dálnici, táhnoucí se opuštěným venkovem. Záhy ji však zakryla houstnoucí pobřežnívegetace. Subtropické podnebí dělalo své a břehy řeky byly hustě obrostlé bujným rostlinstvem. Brzydojeli k bráně.

„Aby bylo jasno, hošánku,“ ozval se Bigboy na sedadle spolujezdce, když řidič zastavil, vyběhl ven a začalotevírat bránu, „tady musíš poslouchat, co se ti říká. Nepočítej s tím, že ti někdo bude něco opakovatdvakrát. My ti vlastně vůbec nemusíme dát šanci. Není to naše práce. Tohle totiž není žádná Armádaspásy, jestli ti to ještě nedošlo, víš? My máme trestat, ne zachraňovat. Staráme se tady, aby bylopotrestáno zlo. Aby gauneři platili za svoje zločiny. To je naše specializace. Já mám ale odjakživa slabostpro hrdiny, takže jsem, jenom kvůli tobě, zařídil něco extra. Uvidíme, co seš za tvrďáka. Už jsme viděli,

že tě neděsí bolest, pane hrdino, a že nemáš strach ani ze smrti nebo ponížení. My ti teď udělámestejnou nabídku, jakou udělal ďábel Kristovi. Můžeš mít celej svět.“

Bigboy se ve slábnoucím světle ušklíbl a tiše se uchechtl.

Auto se s hukotem kolébalo po úzké cestě džunglí. Netrvalo dlouho a dojeli k nečekaně úhledné budověutopené ve změti borovic a trpasličích palem. Byla očividně důkladně udržovaná, o čemž svědčila ineposkvrněná bílá omítka. Na první pohled se zdálo, že je postavená tak poctivě, že se stavbami, jež Earlaž doposud viděl ve zdejší džungli, nemá nic společného. Připomínala mu doby jeho služby v Tichomořívíc, než si byl ochoten připustit. Byla nesmírně podobná štábním budovám, jež armádní ženisté stavěli naostrovech, které byly dostatečně daleko od bojiště, aby mohli důstojníci a zpravodajští specialisté v klidu

zvažovat vývoj situace.

Když Earla jeho průvodci vyvlekli z vozu, zmátl jej jakýsi hukot. Nedokázal určit, odkud zvuk vychází. Pakale pochopil, že se jedná o hučení zjevně dobře izolovaných generátorů. Běžely nejspíš na plný výkon. Itento zvuk byl Earlovi velice povědomý ještě z dob, kdy válčil v Pacifiku.

Jakmile se ocitl uvnitř, ke svému obrovskému úžasu si uvědomil, jaký je tam chládek.

Budova byla plně klimatizovaná.

Teplota tu nemohla přesahovat dvacet, nanejvýš pětadvacet stupňů Celsia. Earl v přítmí zamžikal, aby sezorientoval, ale to už jej dva ramenatí strážní spíš vlekli, než vedli bezvadně naleštěnou chodbou. Dveřepo stranách vedly do místností, jež Earlovi připomínaly jakési kajuty. Jedny byly otevřeny natolik, žeuvnitř zahlédl černocha v kyslíkovém stanu, který měl očividně na kahánku. Když došli na konec chodby,vstoupili do místnosti, jež na první pohled vypadala jako ordinace. Zářila čistotou a byla modernězařízená, jako by patřila do nejlepšího vojenského zdravotnického zařízení. Earl se rychle rozhlédl.Nechyběla tu skříň s lékařskými přístroji, umyvadlo, police s laboratorním nádobím, hromada složenýchčistých ručníků ani spousta sterilizovaných nástrojů. Ordinaci vévodilo vyšetřovací lůžko.

V místnosti už Earla očekávali dva muži v bílých pláštích přehozených přes obyčejné civilní šaty.

„Budeš v klidu, Bogarte,“ ozval se jeden ze strážných, kteří sem Earla doprovodili. „Necháš ty pánypracovat, jinak ti naklepu makovici, že zapomeneš, odkud jsi přišel. Ujišťuju tě, že by se ti to nelíbilo.“

Položili Earla na lůžko. Muži v bílých pláštích několika zručnými pohyby rozstříhli jeho odporně páchnoucíšpinavé šaty a rychle jej začali omývat navyklými precizními pohyby zkušených zdravotníků. Earl si byljist, že v tom mají praxi. Chovali se zcela nezúčastněně a nedávali najevo sebemenší zájem. Bylo na nichvidět, že se jen snaží odvést profesionální práci. Vyčistili mu rány a rychle je zašili. Earl přimhouřil očibolestí pokaždé, když jehla pronikala poničenou kůží, ale nezdálo se, že by na ty dva v bílých pláštíchdělala bolest nějaký dojem.

Pak se v rukou jednoho ze zdravotníků objevila injekční stříkačka. Earl podvědomě přivřel oči, kdyžsledoval, jak muž v bílém plášti do ní natahuje jakousi tekutinu. Vzápětí k němu zdravotník přistoupil,potřel mu paži dezinfekčním prostředkem a vpíchl mu injekci. Earl měl pocit, že to bolelo víc než všechnoto bití, jehož se mu ve věznici až dosud dostalo.

„Jestli můžu něco říct, tak na tuhle trosku je to jenom plejtvání lékama,“ ozval se jeden ze strážných.

„Nikdo se tě na nic neptal, Rufusi,“ prohlásil arogantně zdravotník. Dal tak jasně najevo svoji nadřazenostnad obyčejným strážným.

„Už můžete vypadnout,“ řekl strážným druhý muž v bílém plášti. „My se o něj postaráme.“

Strážní poslechli, ale bylo na nich znát, jak moc se jim příčí, že jim velí muži sice služebně výše postavení,fyzicky ovšem značně slabší.

„Po tomhle se uvolníš,“ prohlásil zdravotník a rychle Earlovi vpíchl další injekci.

„Neboj, je to jen normální utišující prostředek, kámo. Budeš po něm v klidu a dokážeš se líp soustředit.Teď se tu na chvíli posaď.“

Earl vyčkával. Ať už mu píchli cokoliv, účinkovalo to rychle a mocně. Celý jako by změkl a svět se mu jevil

poněkud rozmazaně. Zamžikal, málem přitom ztratil vědomí a najednou ucítil, jak se jej zmocňuje pocitnaprostého klidu hraničící s otupělostí či ospalostí. Zcela ho ovládl.

„No tak vidíš, kamaráde,“ ozval se znovu zdravotníkův hlas. „Tak co, měl jsem pravdu? To je klídek, co?Tak půjdem.“

Ačkoliv mu nechali pouta, navlékli zdravotníci Earla do bavlněného županu a vedli jej dalšími dveřmi zordinace. Earl se pokoušel vštípit si do paměti jednotlivé detaily, ale nedokázal si je zapamatovat. Zdálose mu, že není schopen udržet soustředěnou pozornost. Jako by mu mysl chvílemi vynechávala.

Je to snad nemocnice? Zdálo se mu, že cítí typický nemocniční pach, ale zároveň neměl pocit, že by tuvládl takový shon a horečná aktivita, jež jsou běžným zdravotnickým zařízením vlastní. Proto si nebylzdaleka jist, jestli budovu, do níž byl přivezen, může skutečně považovat za nemocnici. Nic jiného jej však

nenapadalo.

Poslední dveře vedly do spoře osvětlené místnosti. Tam se Earl posadil na židli a oba zdravotníci zůstali

stát po stranách.

„Teď si tě prohlídne doktor, chlapáku. Seď klidně a čekej.“

Earl ani jinak než klidně sedět nemohl. Měl dojem, že musí každým okamžikem usnout nebo rovnou

omdlít.

Seděl tedy dál a čekal.

Když se otevřely dveře a do místnosti vešel další muž v bílém plášti, Earl dokonce i přes podivněpovznesené duševní rozpoložení, v němž se právě díky neznámým medikamentům nacházel, okamžitěpoznal lékaře, který ho ošetřoval poté, co skončil jeho pobyt v rakvi.

„Chcete cigaretu, příteli?“

Earl přikývl.

Když mu lékař vložil do spoutaných rukou nabídnutou cigaretu, Earl si ji vsunul do úst. Jakmile mu lékařpřipálil, lačně vdechl první doušek kouře. Připadal mu jako rajská vzpruha, která překoná i drogami

zamlženou mysl.

„Víte přece, že byste na tom nemusel být tak, jak jste,“ řekl muž v bílém plášti naproti němu.

Earl na to neřekl nic.

„Jste pozoruhodný muž. Silný, tvrdý, houževnatý, odvážný. To nikdo nemůže popřít. Bojujete ale protidžungli a džungle vyhraje vždycky. To už vám určitě došlo.“

Earl věděl, že doktor říká pravdu, ale odmítal to uznat. Neřekl proto opět ani slovo.

„Kdo jste? Nemůžete být tím, za koho se prohlašujete. Na to jste až příliš motivovaný, chytrý, zkušený atrénovaný. Jste něco jako federální agent? Co třeba FBI? Nebo jste od vojenské zpravodajské služby?Máte něco společného s armádou? Oč vám jde? Koho zastupujete? Proč jste tady?“

Earl mlčel. Jen potahoval z cigarety a naslouchal lékařovým dotazům.

„Pořád bojujete. Je to vážně k neuvěření. Vás by měli uvádět v učebnicích. Nejste první hrdina, se kterým

se setkávám, to mi můžete věřit, ale většinou šlo o obyčejné lidi dohnané okolnostmi k neuvěřitelnýmvýkonům, jenže vy jste hrdina prostě pořád. Opravdu pořád. Neskutečné.“

Earl mu jeho snahu i nadále splácel mlčením.

„No dobrá,“ prohlásil lékař. „Dám vám čas na rozmyšlenou. Jsem schopen poskytnout vám i naději. Vůbecnám nemusíte prozrazovat, kdo jste. Alespoň ne dřív, než budete sám chtít. Věřte mi, že nakonec chtít

budete. Je to jednoduché. Dejte se k nám.“

„Jak… k vám?“ promluvil konečně Earl.

„No přece k nám! Přidejte se k nám! Potřebujeme správné muže. Mohu vám okamžitě zařídit, abyste bylpřesunut sem. Dostanete pořádně najíst, budete spát v čistém a váš pracovní den bude probíhat dalekopříjemnějším způsobem. Zpočátku vám to bude všechno připadat zvláštní. Možná až děsivé. Brzy alezjistíte, že to, co děláme, je naprosto nezbytné. Jedná se o práci nejvyšší důležitosti. Každý, kdo se na nípodílí, si zaslouží úctu. Všechno to, co jste zatím viděl, ti černí nešťastníci, tupý bílý odpad navlečený douniforem strážných, násilí, smrt a zdánlivě svévolná krutost celého Thebesu i ty injekce, které tu lidé dostávají, to všechno byste brzy pochopil. Uvidíte, že to má své opodstatnění. Děláme to pro dobro vlastia pro zachování jedině správného systému. Zpočátku to asi nebudete chápat, ale nakonec vám to dojde.Přijde čas, kdy tomu začnete věřit. Pak vám budeme moci dovolit vrátit se tam, odkud jste přišel. Uvidíte,že na nás nebudete vzpomínat ve zlém. Naopak, ještě budete pyšný, že jste posloužil vlasti.“

Earl naposledy potáhl z cigarety a pak zamáčkl nedopalek o stůl.

„Ne,“ prohlásil potom. „Ani náhodou. Na to klidně zapomeňte. Možná tady zhebnu, ale rozhodněnepojedu v těch vašich svinstvech.“

„Škoda,“ odvětil doktor.

SAM neuměl lhát. Vždycky byl proti lhaní. Věděl, že ze lži pramení všechno zlo. Nejen že lhát bylonesprávné, ale lidi, kteří se k tomu snížili, to přímo stahovalo na šikmou plochu. Vždycky měl pocit, žekdyby se pokusil lhát, sevřelo by se mu hrdlo, zrychlil by se mu tep a roztřásla kolena. Nenáviděl lež ilháře.

Nyní ale lhal.

Lhal, lhal a zase lhal.

Nenáviděl se za to a v duchu si odpřisáhl, že pokud se někdy dostane z té záplavy svinstva, do níž jejzatáhl Davis Trugood a to peklo v Thebesu, už nikdy nevypustí z úst jediné lživé slovo. Už neřekne ani tak

zdvořilou lež, jako třeba „miláčku, dnes vypadáš opravdu báječně“.

Ještě více než fakt, že začal lhát, jej však děsilo to, jak dobře mu to šlo. Jak se za tu dobu, co začala tatonoční můra, naučil lhát.

„Madam, obávám se, že pro vás mám jak dobrou, tak špatnou zprávu,“ řekl vdově po doktoru Stoneovi.„Váš manžel zdědil poměrně značný majetek. Ještě vám nejsem schopen sdělit přesnou finanční hodnotudědictví, ale odhaduji ji na sedmimístnou částku.“

Poté, co vyslechla tuto informaci, dokonce i krásná vdova po doktoru Stoneovi, jež byla až dosud za všech

okolností uhlazená, vyrovnaná a vznešená, sotva znatelně polkla naprázdno.

„Ano, madam. Jeho otec měl bratra. Dalo by se říci, že se do jisté míry jednalo o jakousi černou ovcirodiny. Odešel do světa a začal žít po svém. Daniel Stone, tak se ten muž jmenoval, vedl skutečněbouřlivý a divoký život. Možná že se o něm váš manžel ani jeho otec nikdy nezmínili. V podstatě je topochopitelné, protože Daniel Stone strávil nějaký čas dokonce i ve vězení.“

Vdova znovu polkla nasucho.

„Zemřel však jako bohatý člověk a nezanechal závěť. Jmění nadělal během svého působení na západěSpojených států v odvětvích, o nichž není třeba se zmiňovat. I po zaplacení dědické daně zůstává, jakjsem již řekl, značný majetek. Váš manžel byl jeho posledním žijícím příbuzným. Jako jeho jediná dědičkajste tudíž nyní oprávněnou osobou vy.“

„Chápu,“ odvětila vdova. „Jak jste si ale zajisté všiml, jsem na tom poměrně dobře díky majetku našírodiny. Nevidím důvod, proč zahajovat nějaké sáhodlouhé právní kroky jen proto, abych získala peníze,které ve skutečnosti vůbec nepotřebuji.“

Ach ne, zasténal Sam v duchu. Tohle mi ještě chybělo! Charakter! Žena, s níž nelze manipulovat díkyhamižnosti! Tohle bude těžké.

„Ale madam,“ namítl tedy rychle, „myslete na to, že byste ty peníze nemusela využít pro sebe, ale

například pro zvěčnění památky svého zesnulého manžela. Zkuste si třeba představit Nadaci DavidaStonea pro černé studenty lékařského institutu Johna Hopkinse. Myslete na tu spoustu mladých lékařů,kteří by odsud mohli vycházet. Umožnila byste vyniknout těm nejlepším z řad amerických černochů. Mohli

by konat po světě dobro. Jak světu, tak jejich lidu byste tím velmi pomohla. Bylo by to pro ně pravépožehnání. Nemáte pocit, že by to byl důstojný pomník vašeho manžela?“

Výsledek byl úžasný. Ta krásná žena z nejvyšších kruhů, která měla tak dokonalý přehled o umění akrásnu, pyšnila se společenskými kontakty na vysoké úrovni a skvělou pověstí svého zesnulého manžela a

měla (jak Sam předpokládal) určitě i spoustu nápadníků, na tuto prostou návnadu zabrala. Odolalalákadlu bohatství, ale skočila na vějičku v nezřízené touze zviditelnit se jako dobrodějka. Konat dobro acítit je bylo pro ni zjevně daleko přitažlivější, nežli se s někým tahat o majetek. Samovi se zdálo, že by jina tuto návnadu dostal, kam by se mu zamanulo. Náhle mu nepřipadala o nic lepší než prostitutka, předníž zamával naditou peněženkou.

V duchu sám sebe nenáviděl za to, jak s ní manipuluje. Právě tak ovšem nenáviděl ji za její poddajnost adůvěřivost. Hnusil se mu už vlastně celý svět.

„Madam, chápete doufám, že potřebuji zajistit exhumaci těla vašeho manžela? Musíme nade všípochybnost prokázat, že na hřbitově Green Mount Cemetery leží skutečně on a vy že jste jako jeho vdova

právoplatnou dědičkou. Pak už nebude problém vyřídit převod majetku. Myslete na budoucnost.“

Tak se stalo, že Sam nyní stál v márnici pohřebního ústavu Smallwood Brothers Funeral Home v centruBaltimoru, kam právě dovezli zdobenou rakev, na níž ještě ulpívala vrstva hlíny. Měl už k dispozici veškerá

potřebná povolení. Dokumenty byly zcela v pořádku a ani sebepřísnější kontrola by mu nemohla nicvytknout.

Vdova ve svém bytě čekala, až se jí Sam ozve.

Sam byl na setkání se smrtí samozřejmě zvyklý, nikdy si však nezvykl na obřadnost, jež s ní souvisela. Zaválky ji bral jako nutné zlo, jako špinavou a tragickou záležitost. Nedělalo mu potíže dívat se na obětivražd, jejichž pachatele soudil doma, na západě Arkansasu. Vídal mrtvé manželky s promodralými obličejia vypoulenýma očima uškrcené rozzuřenými manžely pro údajnou a ve skutečnosti nikdy nespáchanounevěru. Znal mrtvoly podnikatelů s játry prostřelenými kapesní pistolí, kteří se stali nepohodlnýmiobchodním partnerům. Z míry jej nevyváděly ani oběti venkovských rvaček. Už by asi nedokázal spočítat,kolikrát viděl dva opilce, kteří se v záchvatu vzteku vyvolaném jejich vlastní hloupostí dokázali někde vpříkopu u silnice ubodat navzájem k smrti.

Pohřební ústav byl temný a tichý dům, kde by cokoliv připomínajícího veselejší stránky života působilonaprosto nepatřičně. Sam měl pocit, jako by tu všechno bylo natřeno silnou vrstvou oleje, aby byloeliminováno jakékoliv tření a tím i veškeré zvuky. Pokud se tu něco pohybovalo, pak jen pomalu aplynule, s rozvláčnou obřadností. Velebnost prostředí v něm vyvolávala spíše dojem vysokoškolsképromoce nežli vyšetřování příčiny smrti.

Nad exhumaci měl dozor sám spolumajitel pohřebního ústavu. Prováděl ji jeden z jeho zaměstnanců.

Netrvalo to dlouho.

„Pane Vincente?“

„Ano.“

„Vyjmuli jsme ostatky z vnitřní rakve.“

„Ano, a…“

„Zdá se, že něco není v pořádku, pane.“

„V jakém smyslu?“

„Úmrtní list s ostatky zjevně nesouhlasí. Byl byste tak laskav a podíval se? Je to hned vedle.“

„Pokud mám být upřímný, nijak o to nestojím. Plně vám důvěřuji.“

„Prosím, pane,“ odvětil spolumajitel pohřebního ústavu, jeden z bratří Smallwoodových.

Byl očividně zvyklý na setkání se smrtí a pozůstalými. Byla na něm znát praxe, díky níž si dokázalzachovat důstojnost tváří v tvář lidem zkroušeným zármutkem. Jeho vážnost byla nejspíš zcelaneotřesitelná, ale když si Sam všiml, jak nervózně si ten člověk přejíždí špičkou jazyka okoralé rty, poznal,

že něco není v pořádku.

„Pane, podle úmrtního listu se jednalo o třiačtyřicetiletého muže bílé rasy. Ostatky však patří asitřicetiletému černochovi. Nevím, co na to říci.“

„To ani já ne,“ odvětil Sam.

„Ještě horší je, že ten člověk zřejmě zemřel na nějakou strašnou nemoc. Nevzpomínám si, že bych seněkdy setkal s něčím podobným. Má po těle samé vředy a nádory a končetiny jako by měl ohlodané. Je to

hrůza, pane. Rád bych to… rád bych ho co nejdříve zpopelnil. Krematorium je připraveno.“

„Prokrista,“ hlesl Sam.

SLUNCE žhnulo jako obvykle a se stejnou neměnnou pravidelností se objevil i Fish na voze taženémpárem mul zapřažených v chřestivých postrojích. Earl si ho sotva všiml. Deprese ho skličovala tak těžce,že sotva dýchal, natož aby se rozhlížel kolem sebe. Bezmyšlenkovitě bušil motykou do pahýlu stromu,

dokud neuslyšel povel: „Muklové z díry!“

Právě když se Earl škrábal po svahu na násep ve snaze zaujmout své místo na konci fronty, strážný ho

uhodil do zad obuškem, aby jej popohnal.

„Ty už seš pomalejší než negři, člověče!“ křikl posměšně a dal si záležet, aby obušek dopadl přesně naledviny. Earl se zkroucený v křečích bolesti zhroutil k zemi.

„Jenomže von už dávno není bílej!“ ozval se zpěvavě Fish. „Jen se na něj podívejte, šéfe, že už je z něj

normální negr! Možná je to víc negr než všichni vostatní!“

Earl pokorně zaujal své místo na konci ftonty. Zoufale by si potřeboval promnout novou podlitinu nazádech, ale řetězy na rukou mu to znemožnily. Jak se o to však pokoušel, zapomněl se dívat na cestu,

klopýtl a klesl na kolena.

Prásk!

Další úder. Sotva odmítl nabídku toho záhadného chlapíka v ještě záhadnější budově, zpráva o tom semezi strážnými rozšířila rychlostí blesku. Z Earla se stala lovná zvěř. Jakkoliv měl pocit, že už ho nemohou

týrat víc, nyní jejich snažení podstatně zintenzívnilo. Zdálo se, že jsou rozhodnuti jej buď zlomit nebozabít a že jim nijak zvlášť nezáleží na tom, jak to nakonec dopadne. Možná že už bylo rozhodnuto o tom,že jeho popravčím se stane Moon. Tak jako tak byl už Earl pro všechny mrtvý.

„Koukej si stoupnout do řady, negře, nebo nedostaneš nic!“ zahulákal za jeho zády strážný. Velitelskupiny se samopalem Thompson přezdívaným Mabel Louise zavěšeným za řemen na sedlové hrušce popojížděl na koni nedaleko Earla. Byl dobrý jezdec a Earlovi bylo jasné, že pokud se mu zachce, dokážeběhem sekundy využít síly zvířete k tomu, aby ho zadupalo do země nebo alespoň bolestivě nabralozadkem. Byl tak blízko, že to působilo zlověstně. Earl přímo cítil nenávist, jaká z velitele čišela. Muž nakoni však neříkal nic a Earla ani nenapadlo, aby se po něm ohlížel. Věděl, že by mu to vyneslo jedině další

bití.

Jak to říkal ten chlapík v bílém? Džungle vyhraje vždycky.

Byla to pravda. Džungle vítězila i nyní.

Earl se snažil ještě se nevzdávat naděje. Už si však začínal přiznávat, že vzhledem k zabezpečení areáluhlídacími psy, ke svým ubývajícím silám a k nenávisti černých spoluvězňů vůči jeho barvě pleti už vlastně

nemá v co doufat. Možná že Sam už…

Ne, ani na to nesmí myslet. Bylo mu jasné, že jakmile začne uvažovat takto, bude to neklamnou známkou

poraženeckého postoje. Dal by tím najevo, že se vzdává a spoléhá se na pomoc druhých. Jestliže však

má přežít, nesmí se podobnými úvahami vůbec zabývat. Musí to zvládnout sám.

Konečně se dostal až ke konvi s vodou. Musel se nechat předběhnout dokonce i nemocnými aslabomyslnými spoluvězni. Sáhl si pro hrnek a cítil přitom na sobě Fishův nepříjemně pronikavý pohled.Vzápětí se stalo něco naprosto nečekaného. Fish se natáhl k jeho ruce a píchl Earla kostnatýmukazovákem do dlaně. Vzápětí ale ruku opět stáhl a Earl si vlastně ani nebyl jist, jestli se to doopravdystalo. Fish už se zase podlézavě usmíval na velitele skupiny.

„Můžu mu to nandat, šéfe?“ zeptal se velitele s tím svým doširoka rozšklebeným úsměvem patolízalaschopného vlézt strážným snad kamkoliv, jen aby se zavděčil.

Pak náhle natáhl paži daleko za sebe, jako by se rozpřahoval k mocnému úderu. Earl zamrkal a o krůček

ucouvl. Fish se však pouze zachechtal.

Earl popadl poloprázdný hrnek, lačně ho vypil a obrátil se k vozu zády. V tu chvíli se na něj Eish vrhl.

Stařík měl překvapivou sílu. Když seskočil z vozu, přistál Earlovi přímo na zádech. Neuvěřitelně hubené apřitom nesmírně silné paže mu ovinul kolem hrudníku, pevně se chytil a nohama Earlovi obemkl stehna.

Earl se zuřivě snažil, ale stále se mu nedařilo drobného staříka setřást. Kroutil celým tělem, když vtomucítil tření Fishova rozkroku na vlastním zadku.

„Jsem Moon!“ vřískal Fish. „Já toho bělouše vošoustám sám! Jupí, koukněte se na mě!“

Kolem se rozburácel chraplavý smích. Všichni se škodolibým zájmem sledovali drobného vyzáblého

černocha, jak se drží na zádech statnějšího, nicméně pomalejšího bělocha a otírá se o něj ve snaze conejoplzleji napodobit sexuální orgie. Běloch spoutaný řetězy se jen zuřivě škubal a kroutil, ale nemohl sedostatečně ohnat ani rozmáchnout, aby se toho škodolibého tyrana konečně zbavil.

„Tak dělej, Fishi!“ hulákali strážní.

„Přefikni tu děvku!“ řvali jiní.

„Naskakuješ na něj fakt jako Moon!“

Nejspíš to muselo být skutečně svým zvráceným způsobem zábavné, protože se chechtali i ostatnítrestanci, kteří obvykle nijak zvlášť nejásali nad bezostyšným Fishovým podlézáním strážným.

„Vojedu tě, hošánku, to uvidíš, vojedu tě natvrdo, zlatouši! Užiju si, že se budeš divit!“ kvílel do řehotupřihlížejících Fish a Earl sebou dál zoufale zmítal a točil se kolem vlastní osy. Pokoušel se toho tyranasetřást, snažil se srazit jej loktem, ale řetězy neposkytovaly jeho pažím dostatek volného prostoru krozmáchnutí ani k úderu. Znovu se tedy otočil. Začínala se mu motat hlava. Připadal si jako klaun,kterému projevuje nadměrnou lásku opice. Na vyschlém náspu se vířila mračna prachu roznášená dokraje jako mlha. Kolemstojící té bizarní dvojici uhýbali a ustupovali, aby představení mohlo pokračovat

dál.

„Povídám, že vydrží nanejvejš minutu.“

„Ale hovno, ten toho mustanga strhne! Uvidíš, že si ho zkrotí, vsaď se!“

„Tak do toho, Fishi, hoď prdelí! Vojeď tu kobylku! Koukej ji pořádně zkrotit, ať ti konečně podrží!“

Earl se znovu otočil a došlápl až na okraj náspu. Náhle však stoupl do prázdna a oba muži se začali řítit ze

svahu dolů. Sletěli rovnou do bahna, díky němuž si nepolámali kosti. Nakonec se kutálející chumel těl akončetin zastavil až o pahýl tlejícího kmene.

Fish od Earla bleskově odskočil a vyběhl po svahu zpět na násep. Pyšně se na něm vztyčil a napodobilvítězný tanec, zatímco se ponížený a ušpiněný Earl drápal z pomalu vysychajícího bahna odvodňovanéhomočálu. Sotva popadal dech.

„Koukněte na něj!“ zakrákal Fish. „Takovej velikej a silnej chlap! No jen se podívejte, jak vypadá!“

„Bogarte!“ křikl na Earla velitel skupiny. „Ty už ani nejseš běloch! Seš jenom ubohá čubka, kterouvošoustá, kdo si zamane! Seš hanba bílý rasy. Už ani nepatříš k bílejm! Zapomeň na to, žes byl jeden znás! Seš už navěky jenom negr. Bílý se za tebe styděj!“

Earl klesl vyčerpáním na kolena.

„Všichni dolů!“ zazněl povel a trestanci se zvedli jako jeden muž. Ještě když sestupovali za Earlem,doznívalo na jejich tvářích pobavení z nečekaného představení. Rozesmátý Fish současně naskočil na vůz,

teatrálním gestem všechny pozdravil a otočil se k mulám, aby je pobídl do kroku.

Nikdo kromě Earla ale nevěděl, co Fish Earlovi pošeptal do ucha během toho zlomku sekundy, kdy spolu

leželi v chumlu pod náspem.

„Můžu tě vocuď dostat. Vim, jak na to.“

SAM by si ze všeho nejraději vzal taxi na letiště Friendship Airport, utratil pár dolarů navíc ze zálohy odDavise Trugooda a odletěl do Little Rocku s jedním z těch ohromných letounů DC-4 společnosti UnitedAirlines. Zoufale toužil to udělat. Bylo by to pro něj mnohem snazší než to, co jej čekalo nyní.

Vrozená poctivost a vědomí povinnosti, ta neodbytná malá zrůdička, jež v něm bez ustání hlodala anedopřávala mu chvilku klidu, mu však v žádném případě takový přepych nedovolila. Jen kvůli svémusmyslu pro povinnost nyní stál přede dveřmi bytu paní Stoneové. Připadal si jako vrah odsouzený na smrt.

Zoufale se snažil sebrat odvahu a zaklepat. Prostředí honosného starého činžovního domu na okraji Druid

Hill Parku na něj momentálně působilo stejným dojmem jako popravčí cela.

Zvedl ruku ke dveřím. Zase ji však nechal klesnout. Pokusil se podruhé, potřetí i počtvrté. Byl si jist, žepopáté už to dokáže. Než si to však mohl ověřit, dveře se před ním samy otevřely.

Na prahu stála vdova po doktoru Stoneovi oblečená na letní procházku s kabelkou v ruce. Očividně jiohromilo, že za dveřmi spatřila Sama Vincenta.

„Pane Vincente, vy? Co tu proboha děláte?“

„Tedy… madam, já jsem…,“ zakoktal se Sam.

„Ach bože. Máte pro mě špatné zprávy?“

„Sám nevím, jaké zprávy vůbec mám. Vlastně nevím už vůbec nic.“

„Asi bude lepší, když půjdeme dovnitř.“

Následoval ji tedy do obývacího pokoje a posadil se do téhož křesla, v němž seděl při své minulé

návštěvě.

„Tak prosím, pane Vincente.“

„No, pokud mám jít přímo k věci, madam, tak… víte, v té rakvi není váš manžel.“

Nejdřív se zdálo, že mu vůbec neporozuměla. Několikrát zamžikala, polkla a pak se konečně ozvala:

„Obávám se, že vám zcela…“

„Není to on, madam. Je tam mnohem mladší černoch.“

„Chcete mi říci, že můj manžel žije?“

„Ne, madam. Říkám jen, že není ve své rakvi. Je v ní někdo jiný. Sám nevím, jak si to vysvětlit. Možná že

se jedná jen o nějaký strašlivý omyl, jehož se dopustil někdo z armády v pětačtyřicátém. Možná ale že je

to také… nechci ani domýšlet, co by to mohlo být.“ „Dobrotivé nebe.“

„Madam, existuje nějaká možnost, že by… víte, jsem původním povoláním státní návladní, a jsem protozvyklý postupovat poněkud neomalenými metodami. Pokud tedy dovolíte, zeptám se tak, jak bývá vpodobných případech obvyklé. Vyskytlo se v povaze nebo životě vašeho manžela něco, z čeho by bylomožné předpokládat, že by byl schopen zaplést se do něčeho ne zcela zákonného?“

„Prosím?“

„No, já se jen snažím nalézt nějaké vysvětlení, paní Stoneová, a…“

„Chcete snad naznačit, že David Stone, osobnost zdravotnického výzkumu a hrdinský zachráncenemocemi sužovaného zaostalého světa, byl zapleten do nějakého zločinu?“

„Ne, madam, já jen…“

„Pane Vincente, musím vás bohužel požádat, abyste odešel. Je to pro mne krajně nepříjemné.“

„Ano, madam. Já se jen pokouším přijít té záhadě nějak na kloub. Prostě jen chci…“

„Vy jste mne nenavštívil z důvodu, který jste mi původně oznámil, že ne?“

„Ne, madam.“

„Všechny ty řeči o dědictví byly vylhané, viďte?“

„Ano.“

„Zasloužíte si jen pohrdání, pane.“

„To nepopírám.“

„Opravdu budete muset odejít. Ihned.“

„Ano, madam. Omlouvám se. Je mi to všechno nesmírně trapné.“

„Je to víc než trapné, pane Vincente, pokud se tak tedy vůbec jmenujete. Možná že je to i

protizákonné.“

„Ano, madam,“ opakoval nešťastně Sam.

„Takže když už je po všem, řekněte mi alespoň konečně, proč jste vlastně tady?“

„Pravda je taková, že jsem přijal nabídku jistého chicagského právníka a začal jsem vyšetřovat smrt nebozmizení muže černé rasy z místa, kde bývalo zdravotnické zařízení vašeho manžela. Nestalo se to za jehopůsobení, ale o něco později. Vlastně nedávno. Odcestoval jsem tam a jen taktak jsem vyvázl životem.To, co se tam děje, Americe zrovna čest nedělá. Zatímco tu s vámi hovořím, možná že jistý vynikajícímuž, který mě odtamtud zachránil, už je po smrti jen proto, že mi pomáhal. Mně už nezbývá nic jinéhonež se ze všech sil snažit zjistit, co se v Thebesu děje. Mrzí mě, že jsem vám lhal. Nedělám to pro penízeani pro jiný hmotný nebo jakýkoliv další zisk. Jen mám nesmírnou starost o přítele, a dokud honevypátrám, budu dělat všechno, abych zjistil o Thebesu, co se dá. Když jsem se spojil s jistým státnímčinitelem z Washingtonu, padlo i jméno vašeho manžela. Neobtěžoval bych vás, ale všechny jeho osobní

materiály zmizely. Proto jsem to zkusil z této strany.“

„Vy se domníváte, že můj manžel byl zapleten do vraždy?“

„Ne, madam, to si nemyslím. Domníval jsem se však, že informace o něm by mě mohly zavést k někomu,kdo by zase mohl vědět něco víc o… no, takhle prostě funguje běžné vyšetřování.“

„Chápu. Je to nesmírně nepříjemné.“

„Madam, pokud chcete a jestliže se tak budete cítit lépe, možná by bylo vhodné, abyste zavolala svému

právníkovi. Pokud mi umožníte pokračovat v našem rozhovoru, snad byste se přitom cítila lépe v jehokanceláři než ve svém bytě. Velice se vám omlouvám za to, že jsem hned neřekl pravdu. Bylo to neetické.

Jsem ale pod velkým tlakem. Musím přijít na kloub tomu, co se tam děje, abych zachránil přítele.“

„Mého právníka nebude zapotřebí, pane Vincente. Jen vás opět upozorňuji, že budete muset odejít. Můjmanžel byl světec, hrdina a mučedník v jedné osobě. Položil život na oltář vědy a vlasti. Byl jste ve

válce?“

„Ano, madam.“

„No, to asi bylo něco.“

„Sloužil jsem jako důstojník u dělostřelectva.“

„Takže jste střílel na Němce nebo Japonce z kanónů. I můj muž bojoval, pane Vincente, jenže on bojovalsvými mikroskopickými zbraněmi s bakteriemi, parazity a červy. Nedovolím vám, abyste jej ostouzel.Odejděte, prosím, nebo mi nezbude nic jiného, než zavolat policii.“

„Zajisté, madam.“

Sam s kamenným obličejem vstal a vykročil ke dveřím. Bylo mu jasné, že tady pokazil, co se dalo, a žebude moci hovořit o štěstí, pokud se mu z Baltimoru podaří odjet bez problémů s policií. Nakonec budeještě rád, že ho tu nezatkli. Stejně ale musel zkusit i poslední trumf.

„Když dovolíte, madam, tak bych měl ještě poslední otázku. V jednom ze svých dopisů váš manželvyjadřoval lítost nad tím, že jste přišli o dítě…“

„Pane Vincente! Jak se opovažujete! Jak se vůbec opovažujete! Učili mě, že lidé z Jihu jsou vychovaní aslušní, ale vy mi tu klidně položíte tak osobní otázku, že žádnou dotěrnější si už ani nedokáži představit!Pokud okamžitě neodejdete, budu skutečně nucena zavolat policii.“

„Velice se vám omlouvám, madam.“

„To byste měl. Můj manžel byl výjimečný člověk a k jeho výjimečným vlastnostem patřila i schopnostodpouštět. Prodělal strašlivé zklamání. Já totiž nemohu mít děti. Nebyla to vina ani jednoho z nás, takže to nepřičítejte jemu. Chápete? o mém manželovi si prostě nic špatného myslet nemůžete.“

„Ano, madam. Už jdu.“

Stále se však neměl k odchodu a jeho drzost nakonec přinesla ovoce. Byl to jen starý vyšetřovatelský trik.

Nenáviděl sám sebe za to, že se k němu snížil, ale… zabralo to. Dávno už věděl, že citlivému člověku zvyšších kruhů mnohdy stačí položit zcela neomalenou otázku bez trochy vkusu a soucitu. Často todotyčného šokovalo a dohnalo k slzám. Než si takový člověk uvědomil, že ztratil kontrolu nad svýmiemocemi, vypadlo z něj něco, co by jinak nevypustil z úst ani na mučidlech.

„Nemohu mít děti,“ pokračovala Stoneová, „protože jsem byla v mládí nakažena infekční pohlavníchorobou. V té době jsem byla ve druhém měsíci těhotenství. Manžel se zoufale snažil mi pomoci azachránit dítě, ale nedalo se nic dělat. Dával si za mé neštěstí vinu.“

„Je mi to nesmírně líto, madam. Nic mi do toho není, ale… nemohu uvěřit, že byste vy onemocněla něčím

tak…“

„Byla jsem jednou v noci znásilněna, pane Vincente. Stalo se to v Asii. Bylo to strašné.“

„Velice se omlouvám.“

„Ta nemoc zabila mé dítě a připravila mě o možnost ještě někdy nějaké mít. Tak jsem se střetla s krutostí

světa. Byl to učebnicový příklad tragédie, jakým chtěl můj manžel zabránit. Snažil se o to tak usilovně, až

ho to stálo život. A teď, prosím, jděte.“

„Ano, madam.“

EARL se pozorně rozhlížel a vyčkával, ale nikdo nepřicházel. Možná to byl jen trik, napadlo jej. Uvědomil si

náhle, že to mohla být jen součást psychologické války, kterou proti němu Fish vede. Prostě v něm chcejen vyvolat nadšení a vzbudit naději, aby jej vzápětí srazil na kolena.

Už se v duchu proklínal za to, že tomu vyzáblému bastardovi skočil na špek. Když nadešel čas večerky,strážní zamkli barák a všude zhasla světla, musel se Earl hodně snažit, aby sám sobě namluvil, že necítízoufalé zklamání. Barák tonul v temnotě, z níž bylo slyšet jen chrápání a sípot trestanců. Earl v té tměčekal a čím déle se čekání vleklo, tím větší vztek se ho zmocňoval. Nakonec si uvědomil, že právě vztek je

svým způsobem lék proti zoufalství, jež už ho začínalo zmáhat.

Dostal ses do průšvihu, co se jen tak nevidí, kamaráde. Snažil se ubránit takovýmto a podobnýmmyšlenkám, stejně si však nedokázal vymluvit, že je na tom bledě. Poprvé za celý život neměl daleko kporaženeckým pocitům. Nepotrvá to dlouho a bude si připadat zničený a zlomený.

Spánek ho přepadl proti jeho vůli, nicméně byl pro něj vysvobozením. Až příliš dlouho přemýšlel avybavoval si vzpomínky na místa a chvíle, jimiž v životě prošel. Byl si jist, že se nic z toho nevrátí.Nakonec však přece jen usnul. Pokud se mu něco zdálo, zapomněl to nebo si to vůbec nestihl vybavit,protože první, co si po procitnutí uvědomil, bylo kousnutí.

Ksakru!

S trhnutím se probudil a okamžitě byl čilý. Uvědomil si, že ten hmyz nebo myš je někde, kam by sepodobná havěť vůbec neměla dostat. Bolest přicházela zespodu ze strany, jíž ležel na matraci. Tak jak

sakra…

Vzápětí to pocítil znovu. To už se uklidnil natolik, aby si dal dvě a dvě dohromady. Uvědomil si, že to, cocítí, není ani tak kousnutí jako šťouchnutí, a že to přichází zdola z opačné strany matrace.

Sehnul se z pryčny a spatřil jakousi tyč, jež se vysouvala mezi prkny podlahy. Ta ho vzbudila. Tam dolemusí někdo být. Sklouzl z pryčny a přiložil ústa těsně ke škvíře v podlaze. „Jo?“

„Zalez k třetímu voknu na východní straně.“ Nic víc.

Earl se začal plazit po podlaze baráku, jímž znělo jen chrápání, vzdechy a ozvěny stravy tvořené převážně

luštěninami. Bez potíží se mu podařilo dostat se až na určené místo. S napětím očekával, co se bude dítdál. Náhle ucítil, jak se pod ním podlaha zahoupala a jedno z prken se odsunulo. Počkal, než se odsunedruhé, aby měl dost místa. Konečně se nasoukal pod barák.

„Dělej,“ zašeptal Fish.

Vyzáblý stařík vstal a zavedl Earla za barák, kde byli skryti před zraky strážných na nejbližší věži, z nížsvětlomety ozařovaly opičárnu. Z ostatních věží to sem bylo příliš daleko, než aby jejich reflektory

rozehnaly tmu, jež tu panovala.

„Tady jsme v suchu,“ prohlásil Fish. „Hlídka se tu neukáže dřív jak za půl hodiny.“

„Povídal jsi, že mě můžeš dostat ven.“

„To není pravda. Jenom jsem řek, že vím, jak na to. Přijde na to, jestli seš dost chlap, abys to zvládnul.Možná že jo, možná že ne. Už jsem dostal ven pět chlapů. Čtyři jsou po smrti. Jednomu to vyšlo. Není tona tebe moc velký riziko? Jeden z pěti, to ujde, ne? Jednoduchý to není. Nejspíš to bude to nejhorší, coskdy zažil, a tos určitě za války prošel lecčím. Tohle ale bude ještě tvrdší. Mám pokračovat, nebo chceš,abych zmiznul a radši si počkáš, až si tě přijde Moon na vopičárnu vykuchat ptákem nebo až si tě Bigboyvezme do bičárny?“

„Proč?“ ozval se Earl.

„Co proč?“

„Proč mi chceš pomáhat zmizet? Přece mě nenávidíš. Jsem bílej. Všichni mě tu nenávidí.“

„To si piš. Mě sem poslali bílí zrovna tak jako všechny, co tu bručej se mnou. Nikdo z nás tě nemůže anicejtit. Nikoho z bílejch. Neuděláte nám nic dobrýho a přitom vo nás víte kulový. Zatáhli jste nás sem vřetězech a už jste nás v nich nechali. Pícháte naše ženský a děláte z nich kurvy, a když nás to nasere, jste

všichni hrozně překvapený. Nadělali jste z nás podvyživený chudáky a nejde vám vo nic jinýho, než jaknám podělat život. Tváříte se, že je to všechno jenom pro naše dobro, protože jsme moc pitomý, než

abysme mohli žít taky jinak. Nezbejvá nám než vám lézt do prdele a v jednom kuse mlít jenom ‚ano pane,

ne, pane‘. Nejspokojenější jste, když nás vidíte klepat se strachy, tak se na vás radši tlemíme a žereme

vám z ruky. Nejradši bysme vám ji ale urafli.“

„Že jsem se vůbec ptal.“

„Tebe jsem si vybral ze dvou důvodů. Slyšel jsem, jak jsi tomu klukovi mačkal tepnu, aby nevykrvácel. Byl

to syn mojí sestry. Dlužím ti to.“

„Nedlužíš mi vůbec nic. Udělal bych to pro každého.“

„Já to prostě takhle beru a hotovo. To je první důvod… A pak…, jak jsem říkal, ten, kdo má tohle

zvládnout, nesmí bejt posera. Takovejch, co na to mají, je málo. I mezi chlapama, co mají odvahu, sílu a

umí bejt tvrdý, se takovej těžko hledá. Bude to svinstvo. Největší svinstvo, jaký jsi kdy zažil. Anipředstavit si to neumíš.“

„Já nejsem hrdina, kamaráde.“

„Já bych řek, že jo. Jenom mi musíš slíbit dvě věci, nic víc.“

„A co to bude?“

„To se dozvíš. Řeknu ti to, až tě dostanu ven.“

„Nemůžu vědět, jestli ti slíbím něco, o čem nic nevím.“

„Prostě mi to slíbíš. Slíbili mi to všichni před tebou a jeden už si žije jako prase v žitě.“

„Tak už vybal, kudy mě chceš dostat ven.“

„To je jednoduchý. Stačí tohle otevřít.“

Stařík podal Earlovi mosazný visací zámek. Vzhledem připomínal málem starožitnost. Musel vážit dobrého

půl kila a na první pohled byl daleko pevnější než zámky nové a moderní. Earl škubl za petlici, ale ta se ve

spojení se zámkem ani nehnula. Začal zámek ve tmě ohmatávat a snažil se najít nějaké tlačítko nebošroub, ale nahmatal pouze nýty. Pokusil se vsunout do klíčové dírky prst, ale pochopitelně se mu tonepodařilo.

„To nezvládnu. Nikdo to nemůže zvládnout. Prostě to nejde.“

„Dej mi to,“ sykl Fish.

Earl mu zámek podal a díval se, jak zmizel v tvrdých staříkových dlaních. Zdálo se mu, že Fish jen lehce

pohybuje prsty, jako by zámek masíroval, a po pouhých dvou sekundách petlice se sotva slyšitelným

kovovým cvaknutím odskočila.

„Kristepane,“ hlesl Earl. „Tos udělal holýma rukama?“

„Taky na to přijdeš,“ řekl stařík a ukázal Earlovi asi pěticentimetrový špendlík. „Chce to cvik, ale až se tonaučíš, povede se ti to zrovna tak rychle jako mně.“

„No dobře, ale kde zrovna vezmu ten špendlík?“

„No vidíš, a jsme u toho. Proto jsem ti sahal v práci na ruku. Teď už máš dost mozolů, abys ho moh nosit.Zatím to pořád nešlo.“

Earl sledoval, jak stařík zapíchl špendlík do tvrdé dlaně, která jako by byla tvořena jediným obrovskýmmozolem. Pak se podíval na své dlaně a uvědomil si, že Fish měl pravdu. I on už měl kůži dlaní samýtvrdý mozol. Díval se na odumřelou tlustou kůži i na místa, kde novější vrstvy překrývaly rozpraskanépuchýře. Nová kůže však už byla tvrdá jako vydělaná useň. Dlaně nebyly prakticky vůbec citlivé, což jenejspíš jedna z mála výhod, jež příroda skýtá tvrdě pracujícím lidem, kteří se musí živit rukama.

„Ukaž pracku, kámo.“

Earl natáhl levou dlaň. Necítil bolest, nýbrž pouze tlak. Fish mu vpíchl špendlík pod mozolnatou kůži azasunul mu jej do dlaně. Špendlík se do ní schoval až po hlavičku. Naprosto dokonalý úkryt.

„Musíš cvičit. Ten zámek ti dám. Cvič každou noc. Musíš umět rychle vytáhnout špendlík a hned ho strčit

do zámku. Pak s ním zakroutíš, jako bys psal velký ‚H‘. Stavítka se dají nahmatat docela snadno. Uvolníš

dvě vlevo, posuneš hrot a uvolníš stavítka napravo. Cvič to poslepu. Za tmy. Až přijde čas, neuvidíš si na

ruce.“

„To budu v zatemněné cele?“

„Ne. Budeš na dně řeky. Budeš se topit. Stačí jedna chybička, bělouši, a těch padesát kilo betonu, co natobě budou viset za řetěz zamčenej tím zámkem, tě stáhne ke dnu a za půl minutky bude po tobě.“

*

EARL se zámkem zápasil potmě skutečně každou noc. Nacvičoval vytažení špendlíku a jeho rychlé zasunutí do zámku bez jakýchkoliv zbytečných pohybů. Po vsunutí hrotu špendlíku do klíčové dírky užnásledovala vpravdě hodinářská práce. Bylo zapotřebí nahmatat tlak léty opotřebovaných stavítekovládaných pružinami a snažit se napodobit tlak, jaký na ně vyvíjí klíč. Musel postupovat přesně tak, jakmu radil Fish, aby zámek konečně povolil.

První noc se Earlovi zámek vůbec nepodařilo odemknout.

Ty ubožáku, nadával si nelítostně v duchu celý následující den.

Druhou noc nakonec po dlouhém snažení ucítil, že se petlice nepatrně pohnula. Mnoho nescházelo a byla

by povolila.

Třetí noc Earl zámek odemkl za dvě hodiny.

Čtvrtou noc se mu to podařilo zvládnout za dvacet minut.

Ještě to musíš urychlit o devatenáct minut a osmapadesát sekund.

Dřel a dřel, až jednou v noci opět ucítil to šťouchnutí do matrace.

Svezl se na podlahu a vyplížil se improvizovaným otvorem ven. „Už to zvládáš?“

„Už to udělám za třicet sekund. Měli bychom to provést co nejdřív, jinak mě tady strážní umlátí nebo se

vrátí Moon.“

„Moon se vrací pozejtří. Hned jak bude zpátky, tak tě ze všeho nejdřív sejme, bělouši. Ten na nic čekatnebude. S ničím jiným se nedá počítat. Vlítne na tebe, natrhne ti prdel a pak tě ubodá. Nemyslí na nicjinýho, než jak tě ušoustá do bezvědomí.“

„Kristepane.“

„Cejtíš se na to, abys ho sejmul včas?“

„To není můj styl.“

„Seš měkkej, kamaráde.“

„Já už jsem si svoje zabíjení odbyl. Ty vůbec nevíš, co mám za sebou. To se nedá ani vyprávět. Nikdo

tady o tom nemá ani páru. I když se mu ale postavím a povede se mi ho sejmout, stejně mi stihne

pořádně naložit a já už nezvládnu to, na co se chystáme, je to tak?“

„To si piš. Takže to musíme udělat zejtra. Teď ti povím ten zbytek.“

Earl zatajil dech.

„Hned zejtra povíš veliteli skupiny, že chceš mluvit s Bigboyem. Prostě tě dostali a ty jim chceš povědět,co potřebujou. Chápeš? Hlavně ti musí zavolat Bigboye. Budeš mrkat na drát, jak rychle si to v tomhudsonu přifrčí.“

„Když jim řeknu, kdo jsem, oddělají mě.“

„To je mi jasný. Nech mě domluvit. Až si to přikodrcá Bigboy, nachomejtne se k tobě Pidlovoko.“

„Kdo je to?“

„Ten ramenatej mukl. Jedno voko mu de šejdrem, proto mu říkáme Pidlovoko. Dělá se sekerou. Je to tennejlepší dřevorubec v celým Mississippi.“

„Vážně?“

„Poslouchej dál. Ty se skrčíš a Pidlovoko ti sekyrou urazí řetěz na rukou hned u náramků, takže budeš mítruce volný. Budeš si ale muset ten řetěz držet, aby to nikdo nepoznal.“

„Jo.“

„A teď přijde to nejveselejší. Zavolají tě ven z díry. Vylezeš, naklušeš před Bigboye, a až se na tebe začnezubit, pořádnou mu vypálíš, ale takovou, abys mu aspoň vyrazil pár zubů a zlámal rypák. Musí to bejtrána jako z děla.“

„To je fakt to nejveselejší. Nejvíc se těším, až mě za to oddělají.“

„Ale neoddělají. Jenom tě ztřískají. Jo, dostaneš takovou nakládačku, že se budeš modlit, abys vypustilduši, ale to se nestane. Budou tě řezat tak, abys ani neztratil vědomí. Do hlavy nedostaneš ani jednu.Zkopou tě do žeber, do břicha, do ledvin a zmrskají ti nohy. Vobušky budou mít posvícení.“

„To mi nezní zrovna vesele.“

„Chceš vocuď?“

„To by to nešlo zařídit jinak?“

„Jo, můžeš zkusit voblafnout psy. Jinak to vážně nejde. Když zkusíš zdrhnout přes bažinu nebo přes lesy,

psi tě dostanou jako malýho kluka a roztrhají tě na hadry. Teď mě dobře poslouchej, dostáváme se k

tomu nejhoršímu.“ „Povídej.“

„Ty musíš Bigboye ponížit. Musíš ho tak rozzuřit, že se zapomene. Teprve pak se rozhodne tě zabít tak,aby z toho něco měl. Takhle se totiž v Thebesu zabíjí. Pro srandu. Vezmou tě do topírny.“

„Tady má jeden barák příjemnější název než druhej.“

„Jo, a tos ještě nebyl všude. V topírně tě připoutaj řetězem k betonovýmu kvádru. Na řetězu bude stejnejzámek jako ten, cos s ním cvičil. Až se setmí, vezmou tě na řeku. Dělá jim dobře, když slyší škemrání, řeva prosby těch, co chtějí sejmout. Připadají si přitom mocný a silný. Na topení mají extra loď. Má v boku

dvířka. Z těch vyhodí ten kvádr a ten tě stáhne s sebou.“

Earl se pokusil si to představit. Vzpomínal na pobřeží Tarawy, kde dávky svítících střel vypálené zjaponských kulometů křižovaly vodní hladinu a jeho táhla těžká plná polní ke dnu. Při hrůze, jež se hododnes z té nepříjemné vzpomínky zmocňovala, se Earl podvědomě otřásl.

„Až se ocitneš ve vodě, budeš mít jenom půl minuty. Za tu dobu musíš povolit zámek. Jo, a eště něco.Zapomněl jsem se tě zeptat, jestli umíš plavat. Slyšel jsem, že bílí plavou docela dobře. Jak jsi na tom? Jáplavu taky dobře, protože jsem vyrost na Mississippi.“

„Plavu docela slušně, ale nejsem žádný Johnny Weissmüller.“

„Kdo?“

„Vždyť víš, hrál Tarz… No nic, na tom nezáleží. Jo, umím plavat.“

„Hlavně nesmíš rychle vyplavat k hladině, rozrazit ji a nadechnout se jako kapr. Budeš muset plavat conejdál pod vodou, na hladinu vyplavat pomalu a dávat si bacha, až se budeš vynořovat, jinak tě uslyší.Takže plav pomalu a potichu. Drž se za nima až k jejich břehu, protože jinak budeš v hajzlu. Jak tovezmeš na vopačnej břeh, už ti nebudu moct pomáhat, je to jasný?“

„A kam půjdu?“

„Poplaveš asi tak půl kilometru proti proudu a budeš dávat bacha, kde se blejskne světlo. To budu já.Bliknu ti karbidkou. Tam vylezeš na břeh. Den nebo dva si vorazíš a dáš se na cestu. K trati je to vocuď takovejch čtyřicet kilometrů. Pak už stačí jenom naskočit do vlaku a jedeš domů. Dám ti nějaký prachy.Žádný čoklové, co by se ti hnali po stopě, žádný bachaři s nervózním prstem na spoušti, prostě pohoda.Všichni si budou myslet, že seš tuhej. Naposledy tě uviděj, jak budeš padat do vody. Nebudou vědětvůbec nic. Vrátíš se domů jako svobodnej člověk. Nikdo ti nepude po krku. To přece není špatná nabídka,

ne? Za trošku strachu dostaneš zpátky život a můžeš si dělat, co chceš.“

Earla nenapadlo, co na to odpovědět.

„I když to ale všechno vyjde, budou zbejvat ty dva sliby. Ty splníš, jinak si tě najdu a ten kus betonu ti

znova uvážu na kejhák.“

SAM dorazil domů v náladě, v níž neměl daleko k sebevraždě. Celá ta dobrodružná výprava nebyla vlastně

víceméně k ničemu. Jen připravil jednu slušnou ženskou o klid a sám se nedozvěděl téměř nic, co by mumohlo nějak prospět. Přesto svědomitě naťukal na stroji cestovní zprávu a odeslal ji Davisi Trugoodovi spečlivým vyúčtováním výdajů.

Když zatelefonoval Connii, nálada se mu nepatrně zvedla. Zašel na baseballový trénink jednoho ze svýchsynů a poté, co zjistil, jak dobře si chlapec vede, bylo mu opět o něco lépe. Tyto vzpruhy mu všaknevydržely ani do odpoledne. Dokonce ani štědrá dávka bourbonu ho nezbavila pocitu, že promrhal život,zradil přítele a přestává být schopen řídit chod věcí, jež mu byly svěřeny.

Nakonec se přece jen rozhodl. Zítra v deset hodin dopoledne zavolá plukovníku Jenksovi, náčelníkovidálniční policie státu Arkansas, a všechno mu řekne. Nastal čas konečně do problému zasvětit oficiálnímísta. Ta už zajistí, aby bylo uděláno vše, co ještě udělat lze. Pak zatelefonuje Junii Swaggerové, jíž se vposlední době vyhýbal jako moru. Poví jí, jak se věci mají, a vezme na sebe zodpovědnost za to, jakidiotsky si až dosud počínal. Řekne jí i to, že se snažil držet se Earlových pokynů, ale že uplynula přílišdlouhá doba, takže je čas ten gordický uzel rozetnout.

Ráno vstal s bojovným odhodláním. Osprchoval se a oholil, vzal si oblek s kravatou a posnídal se ženou a

dětmi. Pak zamířil do města. Jakmile vystoupal po schodech do kanceláře, usadil se k telefonu. V desethodin se sice ještě k telefonování neodhodlal, ale za čtvrt hodiny už se k tomu konečně přiměl. Natáhl sepo telefonu, posunul si přístroj před sebe a…

A telefon se ozval sám.

Sam ho nechal několikrát zazvonit a pak zdvihl sluchátko.

„Sam Vincent.“

„Same, tady je Melvin Jeffries.“

Mel byl místní lékárník. Sam kdysi stáhl obvinění z krádeže, jež bylo vůči Melovu synovi vzneseno, když zmladické nerozvážnosti nebo spíš hlouposti ukradl nějakou maličkost v obchodě. Mel mu za to bylneskonale vděčný. Pokud si Sam dokázal vzpomenout, chlapec odešel studovat do Eayetteville a vedl sivýtečně.

„Co pro tebe můžu udělat. Mele?“

„Ale kvůli tomu nevolám, Same. Jen mě napadlo, že bych ti měl říct, že u nás byli nějací dva chlapi.“

Sam se zarazil a mlčel.

Že by návštěva z Mississippi?

V ústech mu náhle vyschlo a dech se mu zrychlil.

„Jací chlapi?“

„Tajní.“

„Tajní?“ opakoval po Melovi Sam.

„No jo. Dost se na tebe vyptávali.“

„Agenti od FBI?“

„Asi jo, Same. Alespoň na mě udělali ten dojem, i když to sami neřekli. Prostě chlapi v kvádrech s

odznaky a bouchačkami.“

„Co chtěli vědět?“

Čekal a v duchu si vybavoval možné otázky. Všechno o mých dobrodružstvích v Mississippi? Jak se ze mě

stal vězeň a jak jsem utekl z Thebesu? Jestli jsem nezabil tu ženskou? Jak se tam dostal můj kamarád

Earl a jak se mi žije s tím, že kvůli mně zahynul? Jestli vím, v čem všem jsem porušil zákon a…

„No, hlavně se zajímali o tvůj vztah k politice, Same.“ „Cože? Můj vztah k politice?“

„Ano.“

„Ale proč? Vždyť se o mně přece ví, že jsem demokrat jako skoro všichni tady! Proč by se měli zajímatzrovna o můj vztah k politice? Kandidoval jsem za Demokratickou stranu a doufám, že za ni budukandidovat i příště, a demokrat jsem byl celý život. Co je federálům do mé politické příslušnosti?“

„Ty mi nerozumíš, Same. Tuhle politiku jsem nemyslel. Na mě to skoro dělalo dojem, jako bys byl zněčeho podezřelý nebo tak něco. Vyptávali se na divné věci, třeba jestli nemáš na politiku nějaké divné,přímo řekli ‚podezřelé‘ názory. Jestli sympatizuješ s odbory. Jestli posloucháš černošský jazz neboklasickou muziku. Jaké časopisy kupuješ. Co čteš za knihy. Jaké jsou tvoje postoje vůči Sovětskému svazu

a jestli ses někdy pochvalně vyjádřil ke Stalinovi. Taky je zajímalo, jestli jsi neprotestoval, když se vládarozhodla jít na pomoc Koreji, a zda jsi nebyl proti použití atomové bomby. Chtěli vědět i to, jestli jsinetvrdil, že jsme se o tajemství její konstrukce měli podělit s ruskými spojenci, a jaké názory máš nakomunisty. Ptali se, jak se vyjadřuješ k jejich vyšetřování a k politickým komentářům v rozhlase. Pokudjsem to správně pochopil, tak tě mají za rudého.“

V tu chvíli už to Samovi došlo. Ti muži musí být z Výboru pro vyšetřování neamerické činnosti.

„No a cos jim řekl?“

„Pravdu! Že by Amerika měla být hrdá na válečné hrdiny, jako jsi ty, že jsi šel po kriminálnících jako pes audržoval tu pořádek. Žes zastupoval stát, jak jen to nejlépe šlo, a že rozumíš své práci. Řekl jsem jimtaky, že máš charakter. Že jsi prostě člověk, co má nejen rozum, ale taky srdce, a že bereš ohledy na lidi.Ty přece víš, jak moc si tě u nás vážíme po tom, cos udělal pro Harrisona.“

„Vůbec se mi nelíbí, že se na mě někdo takhle vyptává,“ prohlásil Sam.

„To se ti nedivím, Same, ale ti chlapi prolézají od rána celé město. Myslel jsem si, že bys to měl vědět.“

„Jasně. Moc ti děkuju. Mele. A jak se vlastně má Harrison?“

„Fajn. Zrovna promoval.“

„No to je báječné.“

„Měj se, Same.“

„Ty taky,“ rozloučil se Sam. Otřesen položil sluchátko. Výbor pro vyšetřování neamerické činnosti? Jak to?Proč, ksakru? Stěžoval si snad někdo z Mississippi? Nebo snad…

Pak telefon zazvonil znovu.

Tentokrát to byla Mary Fineová, majitelka čistírny Fine’s Dry Cleaning, s naprosto stejnou historkou. Opětdva muži velice úředního chování, otázky ohledně politických postojů, narážky na nespolehlivost aradikální názory, dotazy na strohé a provokativní přístupy k vládní politice a šťourání v soukromí. Něcopodobného by dokázalo člověka s politickými ambicemi velice rychle zničit.

Pak telefonoval holič, vydavatel místních novin a nakonec i Harley Bean, okresní tajemník Demokratickéstrany, který zároveň zastával funkci starosty a měl vliv na většinu veřejného dění v okrese Polk County.

„Same, co se to ksakru děje? Podle toho, co se mi doneslo, snad musíš mít rudou i prdel! Kdybych toslyšel o komkoliv jiném, ale ty? Ty ses jako rudoch projevil snad jedině tenkrát, když ses rozhodl poslatWillise Beaudinea do Tuckeru za to, že ošoustal tu černou holku.“

„Jo, leckdo by to jako důkaz bral,“ odvětil Sam.

„No, nevím, jak se na to díváš ty, Same, ale jestli patříš k rudým, tak bychom se měli komoušům rovnouvzdát, protože už jsou asi úplně všude.“

„Podívej, Harley, ty víš, že s rudými nemám nic společného.“

„Tak co má znamenat všechen ten humbuk?“

„U mě ještě nebyli. Jsem si ale jistý, že na to dojde. Určitě mě nezapomenou poctít návštěvou.“

„Same, ty dobře víš, že bych za tebe dal ruku do ohně, ale když se do toho vloží FBI…“

„A oni řekli, že jsou od FBI?“

„No, když na to teď myslím, tak ti vlastně ani nevím. Nejsem si jistý, ale dělalo to na mě ten dojem.Prostě mi jen zamávali plackou a průkazem před nosem a už to jelo.“

„Nemyslím, že jsou od FBI. Podle mě jsou to vyšetřovatelé z Výboru pro vyšetřování neamerické činnosti.To ovšem znamená, že se nejedná o plnoprávné policejní agenty. Pokud nosí skryté zbraně, jak se prozměnu doneslo zase mně, porušují tím jeden ze zákonů státu Arkansas.“

„No, na tenhle zákon stejně nikdo moc nedá. Rozhodně se chovají jako agenti. Na tvém místě bych tomukoukal co nejdřív přijít na kloub. Víš přece, že s tebou máme velké plány. Rádi bychom tě zase viděli vkřesle okresního státního návladního.“

„Díky, Harley.“

Sam věděl, že plány, jež s ním Demokratická strana má, vycházejí z toho, že byl jak dobrým státnímnávladním, tak i dobrým demokratem, ačkoliv to druhé si v podstatě protiřečilo s prvním. Být dobrýmdemokratem totiž ve skutečnosti znamenalo dívat se prostě v určitých okamžicích jinam a ještě s hodněpřimhouřenýma očima. Takový už byl zkrátka systém. Sam s ním byl již dávno smířen, protože věděl, žeho nemůže změnit. Jeho liberálnost byla poměrně jistou zárukou, že bude v příštích volbách zvolen velkou

většinou hlasů, čímž odčiní hořkost porážky, kterou mu uštědřil ten reformátor Febus Bookins, kterýsvého úřadu využívá především k reformě stavu svého bankovního konta. Sam by se k něčemupodobnému nikdy nesnížil. Všichni už ho tu znali a věděli, že mu nejde o peníze, nýbrž o cosi, čemu seříká zákon a spravedlnost.

To nejhorší ho ale čekalo až večer. Samův jedenáctiletý syn Tommy přišel domů s pláčem. Vyprávěl, že siho dva zlí Yankeejové v oblecích nechali vyvolat ze třídy a vyptávali se ho na otce. Samozřejmě ho nesmírně vyděsili, což měli zřejmě i v úmyslu, a chlapec z toho byl zcela otřesen.

„Ale no tak, Tommy,“ konejšil Sam syna a jemně ho pohladil po vlasech, „to je všechno jen nějakénedorozumění. Ti pánové nechtěli tobě ani mně ublížit a brzy zase odjedou. Slibuju ti to.“ Chlapci seočividně ulevilo, což se ovšem nedalo říci o Samovi, který šel spát fialový vzteky. Když ráno vstával, neměl

barvu o mnoho lepší. Okamžitě vyrazil do kanceláře. První dvě hodiny listoval v právnické literatuře,potom vyřídil několik telefonů a pak už jen čekal.

Ti dva se v jeho kanceláři konečně objevili kolem jedenácté.

Byl k nim zdvořilý a pozval je dál.

„Jsme federální vyšetřovatelé, pane, a prošetřujeme případ související s národní bezpečností,“ dostalo semu strohého vysvětlení.

Ukázali mu doklady. Sam se neobtěžoval s jejich příliš důkladným prohlížením. Oba muži měli služební

odznaky a po stranách, kde podpažní pouzdra ukrývala revolvery, vyboulená saka.

Oba měli oblek s kravatou a klobouk, jeden z nich měl brýle. Mohutnými postavami Samovi připomínalibývalé policisty. Nejspíš za sebou měli hezkých pár let služby někde na Severu. Očividně byli zvyklíprosadit svou a dávno se naučili využívat toho, že služební odznak dokáže lidi vyděsit natolik, aby začaliposlušně spolupracovat. Detektivové už tak zkrátka pracují.

„Tak oč jde, pánové?“ otázal se Sam žoviálně.

„Především jsme rádi, že jste ochoten spolupracovat. Možná by vás překvapilo, jak často se setkáváme snepřátelským postojem. Přitom nám stačí objasnit pár rutinních záležitostí a vrátíme se do Washingtonu.Žijeme v těžké době, to vám asi nemusíme vykládat. Nevěřil byste, kde všude se člověk může setkat snepřáteli, kteří si dokáží vyšlapat cestičky i k hodně vysoce postaveným místům.“

„Věřím vám, pánové. Pokud jde o ochotu spolupracovat, můžete se na mne spolehnout.“

„Takže abychom se nezdržovali, pane Vincente. Vy jste byl…“ Následovalo naprosto přesné, nicméněstručné shrnutí Samova dosavadního života.

Zjevně na něj chtěli udělat dojem tím, co všechno už o něm vědí a na jaké malichernosti a peripetie vjeho životě si dokázali posvítit.

„No, pánové,“ ozval se Sam, když vyšetřovatelé skončili, „musím uznat, že jste se na mne informovaliskutečně důkladně, to se musí nechat. Pokud je to pro FBI natolik důležité, budu vám samozřejmě plněnápomocen. Jde o něco vážného?“

„Víte, pane Vincente, vaše jméno se objevilo v souvislosti s jistým šetřením. Vyskytly se, abych tak řekl,

jisté možnosti, které bychom si nyní rádi objasnili.“

„Zajisté. Jak vám v tom mohu pomoci?“

„Všechno nasvědčuje tomu, že jste byl nedávno ve Washingtonu, kde jste vznášel jisté otázky ohledněpřísně tajného projektu, na němž se ve čtyřicátých letech pracovalo v Mississippi. Není to něco…“

„Vám z FBI toho moc neunikne, že?“

„Ne,“ odvětil druhý z návštěvníků.

„Byl byste tedy tak laskav a sdělil nám, proč se zajímáte o přísně tajné záležitosti státního významu?Domnívám se, že je to u státního návladního z Arkansasu poněkud neobvyklé.“

„Ano, pane,“ odvětil Sam. „Na tuto otázku vám rád odpovím. Nerad bych, aby vzniklo nějakénedorozumění nebo pochyby o mé loajalitě. Víte, člověk by předpokládal, že když někdo za války obdrželBronzovou hvězdu, bude to jako důkaz loajality více než dostačující, ale začínám tušit, že vy se o tyhlevěci zas až tolik nestaráte.“

„Nejde o vaši vojenskou minulost, pane Vincente. Jsme pověřeni zajišťováním národní bezpečnosti a…“ Sam zdvihl noviny, jež až dosud ležely na stole před ním.

Pod nimi se objevil zapnutý magnetofon.

„Mohl byste laskavě mluvit trochu hlasitěji, pane? Chci mít jistotu, že to budu moci předložit soudu.“

V kanceláři se rozhostilo ticho.

Oba návštěvníci se na sebe podívali.

„Bylo by pro vás lepší, kdybyste spolupracoval, pane Vincente.“

„Vidíte, právě to jsem se chystal říci já vám, pane. Není to legrační? Vy jste si mysleli, že mě vyšetřujete,a najednou se ukazuje, že vyšetřuji já vás!“

„Pane Vincente, kdo si ksakru myslíte, že jste…“

„Tak to máme vydávání se za federálního agenta. To je jeden trestný čin. Pokud to bude váš jedinýpřečin, mohl by vás soudce pustit jen s napomenutím, kdybych je tu všechny neznal. Zaručuji vám, že se

postarám, aby se tak nestalo.“ „Tak podívejte se, Vincente, tady…“

„Záznam dokáže, že jste přisvědčil, když jsem vás pokládal za federálního agenta, což nejste. Oba jste seprohlásili za federální vyšetřovatele. Ani to ovšem nejste, že? Jste jen asistenti Výboru pro vyšetřováníneamerické činnosti z Washingtonu. Nemáte žádné policejní pravomoci ani právo nebo zplnomocněnívystupovat jako osoby s těmito pravomocemi. Už vůbec nemáte právo nosit na území tohoto státu skrytězbraň. To je další trestný čin. I tentokrát, pokud máte příslušné přátele na patřičných místech, by vámto mohlo projít. Jenže v tomto okrese jsem to já, kdo má přátele. Není to zábavné?“

Oba muži se na sebe znovu podívali.

„Tímhle si zrovna nepomůžete,“ řekl pak jeden z nich. „A tímhle si zase nepomůžete vy,“ odvětil Sam.

„Snad byste si nedovolil…“

„Ale dovolil, hoši. Tak podívejte se, ani trochu se mi nelíbíte. Nemám totiž rád šťouraly, co se kolem měmotají, dělají ramena na lidi, kteří neznají zákon a svá práva, a zneužívají nevědomosti nezletilých.“

„Jsme oprávněni vás předvést, pane. Mohli bychom si vás předvolat jako…“

„Vy žádné oprávnění k předvedení nemáte. Můžete si je vyžádat prostřednictvím služebního postupu v

Kongresu, a pokud vám to bude schváleno, může být na základě rozhodnutí Kongresu vydáno předvolání.Vy si myslíte, že je to hotová věc? Ujišťuji vás, že není. Je otázkou, kdo je tak silný v kramflecích, aby todokázal prosadit. Vy mi říkáte, že si mě můžete předvést. Já vám zase říkám, že vás mohu nechat vyhodit

a zařídit to tak, abyste už ve svém městě nebo kdekoliv jinde o práci nezavadili.“

Sam se na ně upřeně zahleděl. Návštěvníci jeho pohled opětovali.

Usmál se. „Asi bych měl zatelefonovat svému dobrému příteli Harrymu Etheridgeovi z šestého okrskuKongresu, ne? Velkého Harryho přece znáte, viďte? Jsem si jist, že ano. Je předsedou výboru pro obranu,

což z něj tam u vás dělá poměrně významnou osobnost. Jenže něco možná nevíte. Asi vám ušlo, žepochází z našeho města. Bydlel tu, než se přestěhoval do Washingtonu. Dokonce má pořád pár kilometrůna západ odsud letní sídlo. Co byste řekli tomu, kdybych velkému Harrymu zavolal a pověděl mu, že se tu

motají dva kašpaři od kongresmana Diese a dělají potíže? Mohl bych zdůraznit, že tvrdíte, že sám velkýHarry má ve svém rodném městě komunisty. Zkuste si představit, jak nepříjemné by to bylo takovému vlastenci, jakým je právě Harry, a jak by to musel řešit. Co myslíte, že by udělal, kdyby se ještě navícukázalo, že ti samí chlapi si hráli na agenty FBI, děsili mírumilovné občany a zastrašovali děti školou

povinné?“

Konečně to zabralo. Samovi neušlo, jak jeden z mužů polkl nasucho. Ten vlevo si nervózně olízl rty a pak

rovněž polkl.

„Jsem si jist, že kdybychom vysvětlili…“

„A já jsem si zase jist, že bych dokázal leccos vysvětlit sám. A víte co, rovnou to vyzkoušíme, souhlasíte?

Zavoláme si hned teď do Washingtonu a zjistíme, co na to Harry řekne.“

Sam zvedl sluchátko a chvilku po něm bubnoval prsty, zatímco čekal, až se mu ohlásí Mildred.

„Mildred, zlato, tady je Sam Vincent. Mohla bys mi spojit Washington? Harryho číslo. Ano, toho Harryho.

Ne, ne, nechci jeho kancelář, chci spojit k němu domů. Nerad bych musel volat přes Claude, raději bych

mluvil s Betty. Ta ho sežene k telefonu okamžitě. Ano, centrála Davis, číslo tři nula osm nula, přesně tak.“

Muži naproti němu se po sobě podívali.

Oběma bylo jasné, že protivník jako Harry Etheridge by jim dokázal značně znepříjemnit život a že by

jejich šéf Martin Dies nebyl dostatečně silný v kramflecích na to, aby je uhájil.

Nezbývalo jim, než se v duchu dohadovat, jestli Sam blufuje nebo zda opravdu může využít velkého

Harryho.

Očividně však nestáli o zjištění.

„Podívejte se, pane Vincente, není třeba se rozčilovat. Co kdybyste ten telefon zase položil? Mohli bychomsi pohovořit docela normálně jako rozumní lidě. Mám pocit, že jsme to vzali ze špatného konce.“

Sam položil sluchátko do vidlice.

„Poslouchám,“ řekl pouze.

„Nejsme tady, abychom dělali nějaké potíže. Bylo nám jen z vyšších míst důvěrně naznačeno, že některé

dotazy, které jste vznášel, nebyly pokládány za žádoucí.“ „Z jakých vyšších míst?“

„To je důvěrná informace.“

„Koukejte to ksakru vybalit, nebo strávíte pět let v naší věznici.“

„Oslovil nás bezpečnostní pracovník útvaru s názvem Fort Dietrich v Marylandu.“

„Cože?“

„Pane, já nevím, do čeho jste se to zapletl, že jste tyhle lidi tak podráždil. Prostě jste se přimotal tam,kam jste neměl, a nás sem poslali, abychom zajistili, že s tím přestanete. Nyní jsme vám tedy sdělili, včem je problém, a omlouváme se, pokud jsme postupovali příliš neomaleně. Asi bychom se už mohlivzdálit a nechat vás pracovat. Vzkaz jsme vyřídili a kvůli ničemu jinému jsme tu ani nebyli.“

„Hm,“ zahučel Sam. „Jenže mně uškodilo i to vaše vyptávání.“

„No, myslím, že cestou z města bychom se mohli sem tam někde zastavit a vysvětlit, že to celé bylo jenobrovské nedorozumění, pane. Vyřešilo by to váš problém?“

„Snad ano.“

„Tak ruku na to?“

Hovornější z návštěvníků vstal a napřáhl k Samovi mohutnou ruku.

„Ne, pane,“ odvětil Sam. „My tady u nás bereme společenské zdvořilosti vážně a prokazujeme je pouzelidem, kterých si vážíme. Přijeli jste sem s nepoctivými úmysly a já vás odsud vyháním. Vy se prostěcestou zastavte, kde je třeba, abyste očistili mé jméno, jak jste slíbili, a já vás nenechám zatknout aninezařídím, aby Harry zavolal vašemu šéfovi. Víc ode mne ale nečekejte, a teď, prosím, odejděte. Mám

práci.“

Posadil se a ti dva beze slova zmizeli z jeho kanceláře i jeho života.

Tak Fort Dietrich v Marylandu, pomyslel si vzápětí. Co má ksakru znamenat zase tohle? Pak zazvonil

telefon. „Haló?“

„Same, proč jsi mi to zavěsil?“

„No, já…“ Byla to spojovatelka Mildred.

„No nic, stejně jsi mi dal špatné číslo. Ve Washingtonu není dokonce ani centrála Davis. Jestli chceš číslo

velkého Harryho, můžu ti ho dát, Same. Potřebuješ mluvit s Betty?“

„Ne, Mildred, nepotřebuji. Promiň.“

„To je v pořádku, Same. Tak zatím… počkej, bliká mi tu tvoje linka. Polož sluchátko.“

Sam poslechl a telefon se téměř ihned rozezněl, když Mildred spojila další hovor.

Ve sluchátku se Samovi ozvala Junie Swaggerová.

„Same, rychle přijeďte,“ řekla. „Kvůli Earlovi.“

TRESTANCI v šedivém svítání klusali mezi jezdci, kteří je hnali k náspu jako dobytek. „Tak dělej, ksakru!“

„Hele, Jethro, podívej se na toho negra vlevo!“

„Koukejte se držet pohromadě, krucinál!“

Práskání bičů vířících vzduch znělo v dusotu koňských kopyt, dupání bot a mužském řevu jako výstřely z

pušek. Sem tam se ozvalo tupé zadunění. To narážely obušky poránu otrávených strážných na těla

trestanců, kteří jim byli vítaným hromosvodem jejich hněvu.

Dorazili na násep a seřadili se u obrovské bedny s nářadím. Vězeň, který měl nářadí na starost, odemkl

starý visací zámek a začal nástroje rozdávat, zatímco další z vězňů zahájil počítání trestanců.

„Šestapadesát, šéfe!“ křikl po chvíli.

„Šestapadesát, dobrý!“ houkl souhlasně velitel skupiny. „To sedí. Pětapadesát černejch negrů a jeden

bílej.“

Earl stál ve frontě na nářadí. Velitel skupiny k němu popojel na koni tak blízko, že musel ucouvnout. Earlvšak věděl, že víc se k němu velitel nepřiblíží. Poznal už, že z něj má strach.

Pak vzhlédl.

„Pane veliteli, chtěl bych s vámi mluvit.“ „To jsou věci.“

„Prosím vás, pane veliteli.“

Velitel donutil koně couvnout, zklidnil jej a seskočil. Další dva strážní na koních okamžitě popojeli blíž. Earlviděl, že drží v rukou připravené obušky pro případ, že by se začalo něco dít. Čerstvě promazané apečlivě vyčištěné brokovnice měli zatím zasunuty v sedlových pouzdrech.

Earl pokorně přistoupil k veliteli.

„Tak mluv.“

„Už to dál nevydržím, pane. Až se vrátí Moon, strašně se mi pomstí. Už kvůli tomu nemůžu ani spát.Všichni se mi budou smát. Nakonec mě stejně zabije. Nechci tady umřít. Prosím vás, pane veliteli, řekněte

seržantu Bigboyovi, že jsem v koncích.“

„Už ti došlo, jakou jsi udělal pitomost?“

„Ano, pane. Povím pravdu a nebudu dělat problémy. Už to tady dál nesnesu. Další noc v té hrůze

nevydržím.“

„Takže ti konečně sklaplo, co? a tos ze sebe dělal takovýho hrdinu! Takovej tvrďas!“ „Vůbec nejsem tvrďas, pane veliteli. A hrdina už vůbec ne. Jsem taky jenom člověk.“

„Zapadni do díry!“ „Pane veliteli, já…“

„Koukej zapadnout do tý díry, jak jsem řekl, nebo si tě vychutnám! Seřežu tě jako psa! Možná toBigboyovi řeknu, možná ne. Já se totiž na tuhle noc docela těším. Doneslo se mi, že Moon s tebou mávelký plány. Dneska v noci se určitě dobře pobaví. Třeba mu to umožním a vezmu tě pryč až zejtra.“

„Prosím vás, pane veliteli, nedělejte to.“

„Já si to rozmyslím, kamarádíčku, ale teď koukej mazat dolů.“

Earl si stoupl zpátky do fronty na nářadí. Neušlo mu, že ostatní trestanci jeho rozhovor s velitelem

skupiny pozorně vyslechli.

„Tak tebe už to s náma nebaví, bělouši?“

„Už se mu nelíbí chrápat s negrama. No jo, tak holt zpátky ke svejm, co?“

„Jenomže než se stihne zdejchnout, Moon mu natrhne prdel. Jak ho znám, dá si na tom sakra záležet.

Zejtra se bělouš nepostaví na nohy.“

Earl strávil v bahně celé dopoledne. Když v deset hodin přijel Fish, začal si ho znovu krutě dobírat. Zvlášťse zaměřil na podrobný popis toho, co s Earlem provede Moon a jeho kumpáni. Vysmíval se mu, že protiMoonově síle nezmůže taková bílá krysa vůbec nic. Nedal Earlovi pokoj po celou dobu, kdy jeho vůz stálna náspu. Byl snad ještě nepříjemnější než kdykoliv předtím, až se Earl začal v duchu sám sebe ptát, jestli

se už nezbláznil. Možná že si tajnou schůzku s Fishem a příslib zajištění útěku jen vyfantazíroval. Byl jižtéměř ochoten věřit, že vyčerpaný mozek si vytvořil nějaké halucinace, aby se obrnil před příšernou

realitou, již musí neustále vnímat.

Ačkoliv jej Fish bez ustání strašlivě urážel ke všeobecnému pobavení černých i bílých posluchačů, když siEarl sáhl pro hrnek na vodu, popadl jej stařík nenápadně za ruku, aby bleskovým hmatem zkontrolovalúkryt špendlíku v mozolnaté dlani. Když ho nahmatal, spokojeně na Earla mrkl. To Earla přece jen trochu

povzbudilo.

Blížila se čtvrtá hodina odpoledne. Slunce se pomalu začínalo klonit k západu. Jeho barva se měnila zezlatě na sytě rudou, až připomínalo ohromné přezrálé rajče. Nad krajem se rozlévala jeho zář. I vítr seuklidnil. Pak se Earl konečně dočkal.

Současně s ostatními spatřil přibližující se naleštěný černý Hudson Hornet, s nímž už jednou Bigboy přijel.

Byl to tak nezvyklý zjev, že všichni trestanci ustali v práci a dokonce i strážní natočili koně tak, aby mohlipřijíždějící auto sledovat.

Právě toho, že se pozornost všech strážných i trestanců soustředila na vůz, využil obrovský chlapík, kterýse k Earlovi nenápadně přiblížil. Když Earl vzhlédl, uvědomil si, že už si ho všiml dříve. Nikdy ho neslyšelpromluvit. Teprve nyní, když jej viděl zblízka, si všiml, jak má ten člověk strašlivě zohavenou tvář. Staré,nikdy však nezhojené jizvy se jako odporný zašedlý strup odrážely od ebenově černé pleti. Nazlátlépaprsky zapadajícího slunce je ještě více zvýraznily. Earl si uvědomil, jak přiléhavá je jeho přezdívka,protože jedno oko ve zohyzděném obličeji skutečně sedělo jaksi nakřivo. Pak si všiml, že je potaženoblankou slepoty a bezcílně civí kamsi do prázdna. Ano, tohle nemohl být nikdo jiný nežli Pidlovoko.

Krátce na Earla kývl. Ten ihned pochopil, a jak bylo dohodnuto, předstíral uklouznutí. Klesl na kolena anapjal řetěz, jenž spojoval pouta na jeho zápěstích, přes padlý kmen.

Rána sekerou byla bleskurychlá a naprosto dokonalá. Zlomek sekundy poté, co ostří sekery dopadlo, užse Pidlovoko opět odvrátil a zamířil ke své skupině.

Earl viděl, že Pidlovoko nezasáhl poslední článek řetězu vedle ocelového náramku, nýbrž nárameksamotný, a to přesně v místě, kde byla ocel nejslabší. Earl neucítil ani záchvěv nebo otřes způsobenýúderem, tak mistrně byla rána vedena. Náramek byl přetnut naprosto hladce a čistě. Popadl tedy volnýkonec řetězu uvolněnou rukou a přitáhl jej tak, aby si nikdo ničeho nevšiml. Konečně nebyl omezován v

pohybech paží.

Auto zastavilo a kdosi okamžitě přiskočil, aby otevřel dveře. Z nich vystoupilo Jeho Veličenstvo seržantBigboy se slunečními brýlemi na očích a nasazeným kloboukem. Dojem mocného muže v pozadí ještěumocňovala dokonale upravená kravata. Když vystupoval, štítivě se díval, kam šlape. Nasál vzduchpáchnoucí bahnem a pomalu se začal rozhlížet. Nakonec jeho pohled spočinul na Earlovi.

„Bogarte, koukej, ať jsi venku z tý díry.“

„Ano, pane!“ vykřikl Earl. „Už jdu!“

V polovině svahu se otočil.

„Už se mezi vámi nebudu mořit, vy sračky!“ zařval. „Vracím se do světa bílejch, zaplaťpánbůh za to!“

Zatímco vylézal nahoru, trestanci jej probodávali zuřivými pohledy. Earl se vyplahočil na násep a šouravěvykročil Bigboyovi vstříc. Nasadil podlézavý úsměv.

„Odveďte mě odsud, pane, prosím vás! Tohle jsou normální zvířata, ale já jsem bílej!“

Kdosi ho zezadu drsně popadl za paže a postrčil ho směrem k Bigboyovi, až zavrávoral.

„Tak ty ses rozhodl mluvit, Bogarte. Konečně jsi to pochopil, co? To to trvalo.“

„Omlouvám se, pane, ale pobyt mezi barevnýma stačí každýmu bílýmu, aby dostal rozum.“

Strážní Earla pustili a nechali jej volně stát.

„A ještě něco, seržante. Jste u mě kýbl bílejch sraček.“

Bigboyovi v úžasu poklesla čelist. Earl vycítil, jak k němu opět zezadu přiskakují oba strážní. O krokucouvl. Když se po něm muži v uniformách natáhli, přikrčil se a vyklouzl jim. Vzápětí prvního bleskovědvakrát po sobě zasáhl pěstí do čelisti. Při druhé ráně cítil, jak kost pod jeho klouby praskla.

Druhý strážný se široce rozmáchl a zaútočil na Earla pěstí. Earlovi stačilo přikrčit se, aby se

neohrabanému výpadu vyhnul. V tomtéž okamžiku zasáhl strážného naplno na solar. Bylo po boji. Muž se

s obličejem bílým jako křída zhroutil k zemi, jako by byl zasažen bleskem. Oči měl vypoulené jako žabák.

„Nestřílet!“ zařval Bigboy, protože všichni strážní už měli zbraně v rukou připraveně k palbě.

„Tak pojď, Bigboyi, ukaž, co je v tobě!“ rozkřikl se Earl na seržanta a pokročil k němu blíž.

„To hned uvidíš, kamaráde. Na tenhle taneček jsem se těšil už hodně dlouho. Schovával jsme si ho extrapro tebe,“ prohlásil Bigboy, na němž nebyl sebeméně znát strach. Naopak se náhle zdálo, že ten útok vítá

jako skvělou příležitost výborně se pobavit.

Odkudsi se začalo ozývat psí vrčení. Z chlupatých hrdel vycházel zvuk prozrazující vzrušení z blížícího seboje, jež psi vycítili. Rozechvívalo jim v tělech každou žilku.

Bigboy odhodil klobouk, vytáhl z pouzdra těžký Colt a rovněž ho hodil. Nakonec si sundal brýle, pečlivě je

složil a hodil jednomu ze strážných.

„Já ho sejmu, šéfe!“ zavřískal velitel skupiny, který se předkláněl v sedle na nervózním koni a právěsejmul řemen samopalu ze sedlové hrušky.

„Ani náhodou,“ prohlásil Bigboy a začal před sebou kroužit pěstmi jako profesionální boxer. Pohyboval ses překvapující elegancí a svižností. Prací nohou a dokonalým vyvažováním i bleskovým přenášením těžiště

skutečně připomínal školeného rohovníka těžké váhy. „Tady panáček zřejmě touží po lekci v boxu, tak jimá mít. Ty si myslíš, že albíni jsou slabí parchanti s červenejma očima, co? z toho tě rychle vyvedu, tyzmetku.“

Earl vyrazil levou pěstí, které Bigboy lehce uhnul. V příštím okamžiku ho však Earl tvrdě udeřil pravičkoudo břicha. Narazil na neproniknutelnou stěnu vypracovaných svalů. Odřel si klouby na ruce, ale nijakviditelně obru v uniformě neublížil.

„I náš tatík měl lepší ránu,“ prohlásil Bigboy s úšklebkem.

Náš ne, pomyslel si Earl. Poněkud jej překvapilo, jak vypracované má ta přerostlá zrůda svaly.

Vzápětí Bigboy vyrazil pěstí a zasáhl Earla nad oko. Byl to bleskový a tvrdý úder. Rána byla vedenazkušenostmi muže, který musel dlouhá léta tvrdě trénovat. Bigboy neměl jen obrovskou sílu, ale mohl sepyšnit i rychlostí a pohotovými reakcemi. Earl potřásl hlavou a snažil se nedat na sobě znát bolest, ačkoliv

chvilku měl rudé mžitky před očima.

Earl kroužil kolem svého protivníka, který jeho hbité pohyby bez potíží kopíroval. Oba se dvakrát pokusili

o výpad a pokaždé narazili na soupeřův kryt. Rány do nadloktí slibovaly obrovské a bolestivé podlitiny,momentálně však zápasníky nijak netrápily. Pak se Earlovi podařil prudký výpad a zásah do Bigboyovanosu. Uslyšel povědomé zapraskání. Vystříkla krev, ale Bigboy pouze o krůček ucouvl, opovržlivě si odplivl

a odfrkl chuchvalec krvavého hlenu. Vzápětí se opět napřímil a znovu vyrazil do útoku.

To už Earl viděl, že proti sobě má ztělesněného gladiátora. Bigboy byl tak dokonale osvalený a jehovnímání bolesti bylo vztekem natolik oslabeno, že ho žádné rány nemohly zastavit. Bolest otlučených paží,

jimiž se kryl, jako by ani necítil. S hlavou přikrčenou za zdviženými pěstmi se k Earlovi nezadržitelněpřibližoval a vzápětí jej zasypal přívalem prudkých úderů do žeber. Earl měl pocit, že se mu hrudní košpod tlakem soupeřových pěstí rozpadne bolestí. Zavrávoral, čímž poněkud oslabil důsledky Bigboyovaútoku, protože se naklonil dozadu. Podařilo se mu uhnout rozmáchlému úderu, kterým měl příval ranvyvrcholit, a kontroval hákem do čelisti. Slabšího protivníka by jím knokautoval, slušným boxerem bytaková rána přinejmenším důkladně otřásla. Bigboy však po úderu, pod nímž by leckomu praskla čelist,pouze zamrkal a odplivl si. O krůček poodstoupil, znovu se přikrčil a vrhl se na Earla jako buldozer.

Dokázal bolest právě tak snášet jako způsobovat. Byl zjevně ochoten přijímat rány, jen aby je mohlnejméně ve stejné míře rozdávat. Od své strategie nebyl očividně ochoten ustoupit. Nebyla sice nijakpřevratná, ale vycházela. Měl své zkušenosti. Věděl, že dokáže rozdat víc ran než kdokoliv jiný. Z každého

boje dosud vyšel sice otlučený a zkrvavený, ale pokaždé jako vítěz a v případech, jako byl tento, zároveň

jako jediný, kdo přežil.

Earla se náhle zmocnil nečekaný strach, že prohraje. Ten chlap proti němu je zkušený a trénovaný bijec,který dokáže přijmout tvrdou ránu, počítá s bolestí, výdrž má jako celá četa a disponuje nezlomnou vůlízvítězit. Kromě toho má oproti Earlovi řadu výhod, mimo jiné například pevné, strádáním nepodlomenézdraví a kvalitní a bohatou stravu. Je o dobrých patnáct centimetrů vyšší a mnohem mohutnější. Váží otakových dvacet, možná pětadvacet kilo víc než Earl a v jeho prospěch hovoří i pravidelný trénink, kterým

se zjevně udržuje v dokonalé formě. A hlavně ta radost. Pro něj je to zábava, uvědomil si Earl. On si vtom libuje. Zbožňuje akci, drama, ukázky síly a zvířecí boj bez skrupulí. Musel strašlivě trpět, když nemohl

problém, jenž pro něj Earl jako člověk z neznáma představoval, vyřešit po svém. Nyní si to již mohl bezobav dopřát.

Earl vykryl pokrčenými pažemi dva údery, přimhouřil oči bolestí, přikrčil se a vyrazil ke zdrcujícímu útoku.Bigboyova pěst mu sjela po spánku. Tentokrát mu soupeř nezpůsobil žádný větší otřes, nicméně pěst muroztrhla kůži a z rány se začala valit krev.

„Tady nejsou žádný rozhodčí, Bogarte,“ zasyčel spokojený Bigboy. „Žádný trenéři, žádnej zvonek,hošánku, tady jsem jenom já. Pojedem, dokud sebou nesekneš, a piš si, že to bude dřív, než si myslíš.“

Usmál se a znovu přiskočil blíž. Dvakrát bleskově vyrazil pravičkou. Druhá rána sjela po Earlově krytu azasáhla žebra. Bodavá bolest vehnala Earlovi slzy do očí.

„Ta byla cejtit, co? a nebyla poslední, mukle.“

Bigboyovu další ránu stačil Earl vykrýt. Odvetný úder, kterým chtěl Bigboye zpacifikovat, byl však doznačné míry poznamenán únavou, jež už zmáhala celé jeho tělo. Pěst proto rozhodně nedopadla stakovou razancí, aby vůbec nějak výrazně ublížila.

Bělovlasý obr odskočil vzad, uvolnil si kravatu a odhodil ji stranou, zatímco mocnými doušky nasával do

plic kyslík.

V tu chvíli, když mu bylo dopřáno na pár sekund si odpočinout, si Earl konečně stačil všimnout, že dramasouboje je tak poutavé, že přilákalo obecenstvo jak bílé, tak i černé pleti. Kolem bojujících se vytvořilzástup diváků. Nikdo nepromluvil, ale všichni zápasící dvojici fascinovaně sledovali jako v extázi.

Obr, jehož si Earl dovolil urazit a vyprovokovat k boji, si strhl i košili, a odhalil tak nátělník prosáklýpotem, který dokonale obepínal napjaté, dokonale vyrýsované a mohutné svaly. Nyní připomínal Bigboyspíše sochu vytesanou z mramoru a zahalenou do mokré bavlněné látky. Neměl na sobě ani grampřebytečného tuku. Byl prostě jen mohutný a silný.

Pak se ten nebezpečný obr zhoupl v kolenou a znovu se na Earla vrhl.

„Už to brzy skoncujeme, negře,“ zavrčel.

Earl se ještě více shrbil za zdviženými pokrčenými pažemi, poskakoval a kolébal se ze strany na stranu apodnikal střídavě výpady, jak se k němu Bigboy snažil přiblížit. Už věděl, čeho bude muset dosáhnout.Musí ho unavit. Bude nutné vydržet, až začne podléhat únavě, a pak ho bude muset bleskově a tvrděudeřit a zmizet z jeho dosahu. Nejsou v žádném ringu, takže má k manévrování dostatek prostoru.

V tu chvíli však Bigboy uskočil vzad, spustil pokrčené paže se zatnutými pěstmi a zařval na své lidi:„Postavte se za něj se psy! Hopsá mi tu jako kuře! Nejsme tady kvůli kočkování, ale kvůli boxu, hošánku.“

Earl za zády vycítil pohyb a pochopil, že strážní plní Bigboyův rozkaz. Bylo mu jasné, že tím je vyřízen.Jeho dny jsou sečteny. Pokud nebude moci uhýbat, nemá šanci vyhrát. To věděl s naprostou jistotou,protože už viděl, jak ho ten obr dostane do rohu a prorazí jeho kryt. Jeho paže ten nápor nevydrží. Pak už

bude mít Bigboy volný přístup k úderům vedeným na trup i na hlavu.

Slyšel, jak přivedení psi vzpínající se na vodítkách vztekle chroptí. Navětřili ve vzduchu krev a pot apochopili, že zabíjení se blíží. Earl cítil, jak za ním jejich tlapy zuřivě rozrývají půdu náspu. Náhle mu jeden

ze psů, jenž se dostal až příliš blízko, chňapl po patě. Earl poskočil hlouběji do kruhu a znovu siuvědomil, že nemá šanci.

„Čas běží, hošánku. Nemáš kam zdrhnout,“ zachrčel Bigboy poté, co vyfrkl další chuchvalec zkrvavenéhohlenu a potřásl hlavou, aby se zbavil potu nahromaděného na obočí.

Bleskově vyrazil přímým úderem proti Earlovu temeni. Pěstí mu tam otevřel další ránu. Earl cítil, jak muve vlasech vytryskla krev. Musel začít mrkat, aby mu netekla do očí. Vzápětí ji ucítil až na rtech auvědomil si její slanou chuť.

„To čumíš, co, mukle? Nenapadlo tě, jak rychlej můžu bejt, co? Myslel sis, že seš tvrdas. Šampión! Takkamaráde, šampióna jsi právě poznal.“

Znovu na Earla zaútočil bleskovým úderem, ale Earl mu uhnul, rychle Bigboye dvakrát za sebou tvrdězasáhl na žebra a odskočil mimo soupeřův dosah, kam až mu to omezený prostor dovoloval. Bigboy sevšak znovu blížil a nejevil sebemenší známky únavy nebo slabosti. Oči měl úplně zarudlé, zornicerozšířené jako baterky a lil z něj pot, ale prací nohou i pohyby paží neprozrazoval, že by začínal jakkolivochabovat. Vrhal se shrben vpřed a stejně rychle uskakoval, přičemž rány přijímal jen proto, aby jichnejméně stejně množství se stejnou intenzitou rozdal.

Earl už nepochyboval, že prohraje. Takový už byl zákon boxu. Dobrý mohutný boxer dobrého slabšího

boxera porazí. O výsledku zkrátka rozhodne fyzika. Earl neměl ani váhu, ani sílu, ani vytrvalost, abyBigboyovi stačil. Pokud byl rychlejší, pak nikoliv výrazně.

Následující rána přišla tak rychle, že Bigboyovu pěst ani neviděl. Byl příliš zaměstnán neveselými úvahamia boji se dostatečně nevěnoval. Dostal ji nad čelist a přes celou tvář. Svět mu před očima zmizel a v ušíchmu začalo dunět, jako by seděl v kutálejícím se plechovém sudu. Před očima měl náhle bílo. Začal couvata cítil, jak se mu strašlivá únava šíří z plic do krku a začíná jako horká vlna otupovat i mozek. Sotva se navratkých nohou držel. Vědomí jej pomalu opouštělo jako voda unikající nezadržitelně z výlevky. Byl si jist,

že je po všem.

Bigboy se chystal boj ukončit.

Earl své vyčerpání skutečně nepředstíral.

Nebyl to žádný trik.

Nic si nepřipravil.

To Bigboyova vlastní ješitnost přinesla bělovlasému obru, jenž měl až dosud drtivou převahu, zkázu,protože se nechal unést svou arogantní sebedůvěrou. Byl si zcela jist, že je Earl v koncích. Earl v koncíchskutečně byl. Zároveň se však z otřesu dokázal vzpamatovat dříve, než si i tak zkušený zápasník, jakýmbyl Bigboy, dokázal představit. Když opadly mžitky před očima, okamžitě spatřil lajdácké držení paží.Levičku spustil Bigboy níž, takže v krytu vznikla mezera. Earl na nic nečekal. Jeho pěst se mezerou mihlajako blesk a drtivým zvedákem dopadla zespoda na čelist zcela zaskočeného soupeře. Úder přišel takprudce a nečekaně, že Bigboye celého nadhodil. Než se stačil vzpamatovat, jeho paže, jež na okamžiknedostávaly z vyřazeného mozku žádné signály, malátně poklesly a ochably. Earl proto sebral veškerouodvahu a sílu a znovu k soupeři přiskočil. Nejdříve levičkou a pak i pravičkou zasáhl Bigboye tvrdě doobličeje a poslal ho k zemi.

Klesl jako poražené dobytče. Tvrdě a bez života dopadl na násep. V tu chvíli se ze země kolem jeho tělavznesl oblak prachu připomínající oslavnou aureolu vítězství. Ochabl a zplihl jako mrtvola.

K Earlovým uším dolehl jásot. Bez ohledu na to, jak strašlivě Earla až dosud jeho černí spoluvězňovénenáviděli, propukli nyní v bouřlivý aplaus. Znělo to jako předzvěst vzpoury vůči surové nadvládě. Earl sinepamatoval, že by se někdy setkal s ryzejšími projevy radosti. Trvaly však sotva sekundu.

V následujícím okamžiku velitel skupiny vypálil dlouhou dávku ze samopalu nad hlavy trestanců. Svištícístřely je okamžitě přinutily padnout k zemi. Rázem bylo ticho. Earl to ale ani nestačil zaznamenat. V tutéž

chvíli se na něj totiž vrhli všichni strážní, kteří byli nablízku. Bylo jich celkem osm. Okamžitě do něj začali

bušit obušky a neucouvli ani před kopanci.

Byl to jeden z nejhorších výprasků, jaké Earl za dobu svého pobytu v Thebesu dostal.

„Do hlavy ne!“ zahulákal kdosi. „Nemlaťte ho do hlavy, krucinál!“

Earl už měl zrak zkalený bolestí všech předchozích i nově utržených zranění. Jakoby v mlze nyní spatřil

řvoucího Bigboye. Probral už se opět k vědomí a o omráčeného soupeře očividně nestál.

Earl brzy pochopil, proč.

Šest mužů ho drželo na zemi a Bigboy mu kopal do žeber, dokud nezačala praskat. Bez ustání přitom

řval: „Ty parchante, parchante, parchante!“

JELI nocí kamsi do neznáma. Earl byl příliš zmožený bolestí, než aby byl schopen si uvědomit, kde jsou akam jedou. Potlučené tělo neměl na svědomí ani tak boxerský zápas jako surové bití, jehož se mu dostalopo vítězství nad Bigboyem. Měl pocit, že mu v hlavě buší nějaký obrovský gong.

„Seržante,“ zaslechl čísi hlas, „nerozmyslíte si to?“

„Ani náhodou,“ prohlásil Bigboy. Z jeho odhodlaného tónu Earl poznal, že seržant je již pevně rozhodnut.

„Ale…“

„Ale nic, ksakru! Už mě nebaví nechat si od toho prominenta mrvit systém. Viděls, co si teď ti negři

dovolujou? On pro ně znamená naději. Jakmile budou mít naději, my budeme mít problémy.“

Vzápětí se Bigboye zmocnil další nával vzteku. Earlovi to vyneslo kopanec do čelisti.

„Ty parchante zkurvenej. Ani nevíš, jakou jsi měl kliku. Ještě nikomu se nepodařilo mě sejmout. Jenomže

tys měl svinskou kliku. Do hajzlu s tebou!“

Earl ležel na podlaze před zadním sedadlem Hudsonu. Už měl opět pevně spoutané ruce a k podlaze jej

tisklo několik párů těžkých bot. Nejsilněji na sobě cítil ty Bigboyovy.

„Pane, já chci jen říct…“

„To už stačí, Calebe! Sklapni! Pokusil se o útěk a utopil se. To se tady občas stává a nic víc nikdo vědět

nepotřebuje.“

„Ano, pane.“

Bigboy se k Earlovi naklonil.

„Dejchej zhluboka, Bogarte. Ještě si to užij. Brzo se nadechneš naposledy.“

Konečně těžký vůz zastavil. Strážní se z něj vyhrnuli ven a vytáhli s sebou i Earla. Ve vzduchu ucítil řeku.Vzápětí ji i uviděl. Táhla se za bujnou změtí pobřežního rostlinstva a stromoví jako široká jiskřící stuha. Zjejí ploché lesklé hladiny vyzařoval klid. Právě vycházel měsíc. Zatím byl ještě zarudlý a jakoby opuchlý.Visel těsně nad obzorem a jeho sílící studená zář se blyštivě odrážela od říční hladiny.

Earlovi však nebyl poskytnut čas na to, aby se kochal krásami krajiny. Ihned poté, co jej strážní vyvlekli zauta, ho odtáhli po stezce klikatící se mezi křovisky až k polorozpadlé chatrči nad přístavištěm. Tam kotvilstarý prám kolébající se v mírném příbřežním proudu.

Strážní odemkli dveře chatrče a hrubě Earla vstrčili dovnitř.

„Tak vítej v topírně, Bogarte.“

Mrštili jím na podlahu. Pak už šlo všechno ráz naráz. Chatrč a její okolí bylo místo jako stvořené kvraždění. Jemu zde také bylo všechno podřízeno. Earl viděl dřevěné formy, ruční míchadlo na beton, pytle

cementu a spoustu železných okovů s řetězy. Na jedné ze stěn visely nějaké staré zámky.

Zaslechl jakési chrčení a hekání. To se dva nejsilnější strážní sehnuli a zvedali betonový kvádr s hlubokozapuštěným železným kruhem. Hodili ho na rozvrzané kolečko. Jeden ze strážných se ho chopil a převezl

kvádr blíž k Earlovi.

„Já sám, ksakru!“ ozval se Bigboy.

Klekl si rovnou Earlovi na potlučené břicho plné podlitin. Hrubě ho popadl za nohy spoutané řetězem anasadil mu na ně další pouta. Ta byla spojená s dlouhým řetězem, na němž byl zavěšen visací zámek.Earla se náhle zmocnil záchvat úzkosti. Nedokázal se přinutit, aby se na to vše podíval. Když se k tomukonečně odhodlal a prohlédl si zámek důkladně, přece jen se mu alespoň mírně ulevilo. Zjistil, že je toopravdu ten, s nímž trénoval. Nechápal, jakým kouzlem Fish dokázal zařídit, aby se zámek ocitl zpět nasvém původním místě na stěně, kde byly vyrovnány všechny ostatní, jeden vedle druhého.

„Brzo budeme potřebovat další zámky,“ ozval se kdosi.

Bigboy však nereagoval. Předklonil se k Earlovi s obličejem stále ještě sešklebeným nenávistí hraničící snepříčetností.

„Vidíš, jak to končí, když se postavíš svýmu šéfovi, Bogarte? Vidíš to? Nemáš na to! Prostě na to nemáš!To já jsem tady šéf! Já tady vládnu, a když chceš jít proti mně, jdeš proti všemu, a to se nedá vyhrát.Mysli na to, Bogarte, až budeš padat ke dnu a plíce ti bude trhat ta hnusná černá voda.“

Pak Bigboy vstal. Zřejmě se potřeboval vypovídat. „Vezměte ho na loď,“ nařídil strážným.

„Všechno v pořádku, seržante?“

„Jo, sakra! Dělejte, ať už je na lodi!“

Tři strážní uchopili Earla ze stran a vedli ho s pevně spoutanýma rukama k prámu, zatímco další se chopilkolečka a vezl za ním padesátikilové betonové závaží.

Nejdřív do lodi strčili Earla. Ani tentokrát s ním nezacházeli zrovna v rukavičkách. Ukázalo se, že už majívypracován i systém, jak dostat na palubu těžký betonový kvádr. Vůbec ho nezvedli z kolečka. Zpřístaviště o bok prámu opřeli fošnu, jež dokonale přiléhala k palubě. Kolečko proto vjelo na prám jako po

kolejích. S trochou cviku se to očividně dalo zvládnout a paluba prámu se pouze nepatrně zahoupala,když na ni najelo kolečko s padesátikilovým břemenem. Loď se ještě nepřestala chvět a kolečko už bylona zádi. Pak na palubu naskákali ostatní strážní. Ozvalo se zakašlání startujícího motoru. Muži uvolnili lana

a vzápětí se prám začal pomalu odpoutávat od břehu. Proud se jej zmocňoval jen pomalu.

Přes palubu se přehnal závan větru. Měsíc už vystoupil natolik vysoko, že nepřipomínal nateklý zarudlýpuchýř, nýbrž bledé, jasně zářící kolo od vozu. Odrážel se ve zdánlivě nehybné říční hladině jako reflektor.

Ani jeho záře však nezastřela mihotavý třpyt neuvěřitelně záplavy hvězd, jež v podivuhodných obrazcícha shlucích pokrývaly černý plášť noční oblohy. Kdyby se tu nechystala vražda, byla by to skutečněkouzelná noc.

„Touhle dobou už vždycky kňourají,“ řekl jeden ze strážných. „Začínají fňukat, že to není spravedlivý, žemají fakany, ženu a matku. ‚Mějte slitování, pane, a dejte mi eště šanci, já už budu hodnej, uvidíte!‘ Takybudeš brečet, Bogarte?“

Earl na to nic neřekl.

Kdosi ho nakopl.

„Pořád si myslí, že je tvrďák. Hrdina. Přece nám neudělá tu radost, že bude škemrat, co?“

Earl na to opět neřekl nic.

Plně se soustředil na nejdůležitější a poslední věc, kterou musel udělat. Špendlík měl zasunut vodorovnědo mozolu v levé dlani, aby mohl zatnout ruku v pěst a bojovat. Díky zatnuté pěsti byl zároveň schopenšpendlík chránit. Po zuřivém zápase byl však zcela dezorientován a neměl ani ponětí, jestli špendlík zůstalna svém místě. Věděl, že žádný plán nepřečká prvních pár sekund po střetnutí s nepřítelem. Momentálněto pro něj znamenalo, že může být všechno docela jinak a on že se bude muset nově vzniklé situacibuďto přizpůsobit, nebo zemřít. Nyní tedy přejel prstem po levé dlani a v duchu se modlil ke všemsvatým, aby tam špendlík stále byl. Věděl, že pokud vyklouzl a spočívá nyní kdesi v prachu náspu nadbažinou, je konec všem nadějím a jemu nezbývá, nežli se přichystat na smrt.

Byl tam.

„Někdy škemrají vážně jako o život,“ ozval se jeden ze strážných. „Najdou se i takoví, co to zkoušejí jakodrsňáci. Umějí být vzteklí jako psi. Už jsme tu měli i hajzly, co potřebovali pořádně seřezat a stejněbojovali až do konce. Taky to budeš zkoušet, Bogarte? Budeš se prát, plivat a nadávat, až tě pošleme kevšem čertům? Půjdeš do pekla s nevymáchanou hubou, bělouši?“

„Tenhle brečet nebude,“ ozval se rozhodně Bigboy. Dokonce ani ve tmě si nesundal tmavé brýle a stáleměl klobouk natažený hluboko do čela, aby zamaskoval opuchliny a podlitiny vyznačující místa, kamdopadly Earlovy pěsti. „Ten nebude ani nadávat, ani ječet. Vezme to jako chlap. Je to přece hrdina. Jsivážně hrdina, Bogarte. Taky proto seš tak nebezpečnej. Byl jsi vynikající protivník, to se ti musí nechat.Proto taky musíš zhebnout. Všichni ostatní tam v lágru jsou měkkoty. Vůbec nepochopí, jak se chovat,aby to tady dokázali přežít. Já ti rozumím. Já jo, to si piš, Bogarte. Taky proto na sebe beru zodpovědnost

za to, co se musí stát. Prostě to nejde jinak. Chápeš?“

Earl mlčel. Bylo mu jasné, že Bigboy je psychopat. Blázen, který se ho chystá chladnokrevně zavraždil, ale

najednou po něm vyžaduje sentimentální projev uznání a respektu. Náhle jako by čekal, že k sobě budou

upřímní jako bojovník k bojovníkovi.

Nakonec se Earl nadechl a prohlásil: „Tak aby bylo jasno, ty prase, u mě seš jenom svinská smradlavášpína bez mozku a bez odvahy. Můžeš existovat jenom proto, že ses vecpal do týhle cvokárny, kde jemagor jako ty k nezaplacení. Ubezpečuju tě, že za všechno zaplatíš. Jednou sem zrovna po týhle voděpřijde…“

Odměnou mu byl surový kopanec do ledvin.

„Už toho bylo tak akorát,“ prohlásil Bigboy. „Hoďte ho tam.“

Strážní Earla popadli a dostrkali jej na záď lodi. Tam dva z Bigboyových nohsledů odemkli starý visacízámek, provlékli řetěz ocelovým kruhem zapuštěným v betonovém kvádru na kolečku a znovu zámek

zajistili. Ozvalo se hlasité kovové cvaknutí olejem namazané petlice. Strážný, který zámek zamykal, Earl

v něm poznal muže, jehož Bigboy oslovoval jako Caleba, pak beze slova vstal a zahodil klíč co nejdále dořeky. Ani ostatní už nemluvili. Nezdálo se, že by s odsouzencem hodlali dělat velké citáty. Servali z Earlašaty. Úplně nahého jej nechali napospas osudu. Kdosi naklonil kolečko vpřed, betonový kvádr s tlumeným

šplouchnutím sklouzl do vody a v tomtéž okamžiku se řetěz napnul. Earl se ani nesnažil se bránit. Věděl,že by mu to stejně nebylo k ničemu. Než ho mohl řetěz stáhnout z paluby, skočil do řeky sám.

Okamžitě začal klesat do temných hlubin za betonovým kvádrem.

PADAL stále níž a níž.

Nepanikař, nařídil si v duchu, zatímco nad ním pohasínal měsíční svit a třpyt hvězd. Vzduchové bubliny sevalily k rozvířené hladině a váha betonového kvádru upevněného řetězem k Earlovým kotníkům nelítostně

stahovala odsouzence ke dnu.

Pořád klesal.

Pak pohyb směrem dolů ustal. Betonový kvádr se usadil v bahně deset metrů pod hladinou. Earl nadsebou spatřil temný obrys trupu prámu. Pak lodní šroub rozčeřil vodu a prám se na rozvířeně hladiněotočil a zamířil ke břehu.

Nepanikař, opakoval si Earl v duchu zoufale.

Už jsi to přece dělal snad stokrát.

Zatím mu kyslík nechyběl. Plně se soustředil a klidně sepjal dlaně, aby zatápal prsty po ukrytémšpendlíku. V chladně vodě mu prsty napuchly a teprve nyní si Earl uvědomil, jak jsou ztuhlé, znecitlivělé a

neohrabané. Ruce ho bolely a stále mu ještě krvácely po boji, který měl za sebou. Přesto je dokázalpřimět k pohybu. Když nahmatal špendlík, opatrně ho uchopil za vysunutý konec a začal zápolit s titěrným

kouskem kovu vpíchnutým mezi palcem a ukazovákem. Soustředěně ho zvolna vytahoval, aby…

Jakmile si však Earlovy oči zvykly na temnotu panující pod vodou, přišel strašlivý šok. Spatřil kmenzkroucený do tak bizarního tvaru, že připomínal člověka. Vypadal jako potopený Kristus na kříži. Posledníodlesk měsíční záře dopadal tak hluboko, že osvítil jeho vybledlý povrch.

Nebyl to strom. Opravdu to byl člověk.

To tělo se stále ještě drželo vzpřímeně a vypadalo, že se snaží dostat se k hladině, na niž už nikdynedosáhne. Bránil mu v tom ocelový řetěz. Earl odvrátil hlavu. To, co spatřil nyní, už mělo s člověkemspolečného pramálo. Kdysi to člověk byl. Čas, rozklad a voda se na něm však podepsaly natolik, že už zlidské bytosti zbylo pramálo. Zůstala jen lebka, kusy svalstva a cáry šatů udržované z posledních silpohromadě křehkými vlákny rozpadajících se šlach. I tento nebožtík se zoufale natahoval vzhůru khladině, jíž už jeho prsty neměly nikdy proniknout.

Earl se ocitl v močále plném mrtvol. Vznášely a pohupovaly se v mírném proudu. Nacházely se vnejrůznějších fázích rozkladu. Z některých už zbyly jen kostry, na jiných se rozpadalo maso, mnohé bylyoblečené, další zase nahé. Ovíjely je slizké řasy. V odlesku měsíčního svitu se tu proháněla hejna ryb,které hledaly cestu bludištěm mrtvol.

A ven, nařídil si Earl v duchu. To už jeho plíce začínaly zoufale volat po další dávce kyslíku. Sehnul se kekotníkům, aby vsunul špendlík do zámku, odemkl jej a vyplaval k hladině. Prsty však měl stáleneohrabanější a opuchlejší.

Uklidni se, apeloval na pud sebezáchovy. Klid se mu dařilo zachovat do okamžiku, kdy mu špendlíkvyklouzl z ochablých prstů. Pak už se jen s hrůzou díval, jak jeho zkřehlé ruce nedokáží padající kousek

kovu zachytit. Potom špendlík zmizel.

SAM se vždy snažil neporušovat zákon, ale měl pocit, že tentokrát to nepůjde. Zvláště za městem šlapalna plyn tak zuřivě, že mu málem nestačila dvouproudová dálnice. Naštěstí byla zcela bez zatáček akřižovatek a nikde v dohledu se neobjevila dálniční hlídka. Řítil se proto ve svém pontiacu jako šílenec kdomu Swaggerových. Za vozem se zdvihala mračna prachu. Sem tam rozehnal hejno slepic z některéokolní farmy, jež si dálnici pletly s popelištěm. Občas vyděsil i hlouček dětí hrajících si za svodidly.Mnohokrát mu to vyneslo hlasité spílání vystrašených matek, jejichž hrozící pěsti viděl ve zpětnémzrcátku. Nic z toho však Sama nepřinutilo zmírnit rychlost jízdy.

Srdce mu bušilo až v hrdle, ale vnímal jen nesnesitelnou úzkost.

V tom, co od Junie uslyší, měl vcelku jasno. Z Jihu nejspíš přišla zpráva, že je Earl po smrti. Žádné jinézvěsti ani nečekal.

Snažil se obrnit mysl před scénou, která ho čeká. Nebude to poprvé, co se ocitne mezi pozůstalými pohrdinovi. Vždycky to bylo stejně. Plačící vdova s obličejem znetvořeným zármutkem a slzami. Otupělédítě, kterému zatím nedochází, jak se jeho život změnil a jak to ovlivní jeho další vnímání světa. Užnavždy bude v tomto slzavém údolí hledat jen samé nástrahy, protože jakási vyšší moc i přes dětskounevinnost připustila, aby ztratilo rodiče a předčasně se seznámilo s důsledky násilí a zla.

Sam měl pocit, že mu jízda trvá celou věčnost. Bylo to samozřejmě zaviněno zkresleným vnímáním času,na němž se podstatnou měrou podílel adrenalin vyplavovaný do krve vlivem stresu. Ve skutečnosti dojel k

domu Swaggerových za necelých patnáct minut.

Vypadalo to tu stejně jako obvykle. Sama náhle zamrzelo, že se Junii víc nevěnoval. Nyní se za to, že jíjen předal peníze od Davise Trugooda a pak už se neukázal, hluboce styděl. Neospravedlňovalo jej ani to,

že se bál podívat té ženě i jejímu dítěti do očí s vědomím, že jim zastírá pravdu o osudu manžela a otce.

Žádné další auto před domem nestálo. Junie tedy ještě policii nevolala. Sam si v duchu odpřísáhl, že teďuž jí řekne všechno. Poví jí, co ví i co jen tuší, a bez ohledu na následky zahájí proti tomu peklu vThebesu válečné tažení.

Zaparkoval, přeběhl příjezdovou cestu a vrazil dovnitř, aniž by se obtěžoval s klepáním.

Sotva vstoupil do toho domu smutku, uviděl Junii. Seděla na pohovce s výrazem naprostého ohromení vetváři.

„Junie, co se stalo? Co jste se o Earlovi dozvěděla?“

Když k němu vzhlédla, usmála se skrze slzy a Samovi se zdálo, že má v očích milosrdnou mlhupřechodného pominutí smyslů, jež se často dostavuje, pokud člověka stihne těžká rána osudu.

„Ach, Same,“ hlesla pouze.

„Earl? Prosím vás, co se mu stalo?“

Nemohl se zbavit dojmu, že se o něj pokouší infarkt.

Náhle se ozval další hlas: „Same, co kdybyste se trochu uklidnil? Třeba by pomohla sklenice něčehostudeného.“ Když se Sam otočil, uviděl před sebou Earla. Byl ještě osmahlejší než obvykle. Jeho dohnědaopálená pleť prozrazovala, že strávil dva měsíce prací na nemilosrdně palčivém slunci. V náručí držel

synka a usmíval se od ucha k uchu.

JAK Earla opouštělo vědomí a jeho mysl začínala zastírat milosrdná předsmrtná mdloba, cosi se mu mihlopřed pohasínajícíma očima. Nevěděl, jestli to byl duch, úhoř nebo velká lesklá ryba. Pouze si uvědomovaljakýsi pohyb. V následujícím okamžiku ucítil, že je volný, a jeho nitro zaplavila neskutečná radost. Jezachráněn!

Hnal se vzhůru s pocitem znovuzrození. Díval se stále nahoru, kam se určitě dívali i všichni, kteří tam dole

zůstali. I oni jistě do poslední chvíle vzhlíželi k hladině, ale nikdy se k ní nedostali a zemřeli v mukách sjediným přáním, dostat se tam, kam nyní mířil Earl.

Když se vynořil, ucítil v plicích prudký příval svěže chladivého vzduchu. Okamžitě se zase ponořil, odplaval

o kus dál, a znovu vystrčil hlavu, aby si dopřál další doušek. Dokonce i po tak strašlivém stresu si všakpamatoval základní Fishovy pokyny. Nelapal hlasitě po dechu. Nevydal ani hlásku. Někde tady ještěmusela být ta loď, ačkoliv její posádka ho bude sotva hledat.

V tomtéž okamžiku se na hladině vedle něj vynořil stařík, na kterého právě myslel.

„Můžeš s těma řetězama plavat?“

Earl přikývl. Pouta mu poskytovala dostatek prostoru k odrazům. Vítězství nad smrtí ho nabilo novou

energií a nadšením.

„Jenom pomalu,“ ozval se Fish. „Drž se mě. Kdybys mě ztratil z vočí, hlídej si tu hvězdu tamhle nadvobzorem a plav k ní. Ke břehu to není ani padesát metrů. Stačí uplavat takovejch pětadvacet metrů a

máš vyhráno.“

Earl opět mlčky přikývl a oba zamířili naznačeným směrem. Earlovi nedělalo sebemenší potíže udržet sestaříkem tempo. Vlnil se ve vodě v jakési podivné napodobenině znaku. Opravdu netrvalo dlouho a všimlsi, že vyzáblý mužík vedle něj už neplave, nýbrž kráčí po dně. Nechal tedy také nohy klesnout. Zabořily se

několik centimetrů do bahna a ocitly se na pevném podkladě. Teprve nyní začal vnímat ten zázrak, žeopět přežil, nejen citem, ale i rozumem.

Konečně byli na břehu. Přeplížili se přes pobřežní hráz, jež bránila okolní pozemky před záplavami.Zatímco se přes ni Earl škrábal, rozhlédl se a uvědomil si, že jsou jen několik set metrů po proudu odtopírny. Stařík odkudsi z úkrytu vytáhl deku, kterou tu měl připravenou, a Earla do ní zabalil. Pak společně

našli stezku, jež připomínala spíše ochoz lesní zvěře, a kráčeli zhruba dva kilometry houštinami. ObčasEarl ucítil pod chodidly trn nebo kámen, ale bolest vůbec nevnímal.

Konečně dosáhli cíle, jímž byla stará záštita. Původní majitel pozemků, na nichž se nyní rozkládal areálvěznice, ji tu nejspíš kdysi používal k podzimnímu lovu kachen. Earl se do ní vplížil s Fishem v patách.

„Jsi v pohodě, bělouši?“

„Byl bych, nebýt těch mizerných řetězů.“

„Vydrž chviličku.“

Stařík se sehnul, z nějaké další tajné skrýše kdesi na vyzáblém černém těle vytáhl zase jeden ukrytýšpendlík a rychle povolil pouta na Earlových zápěstích i okovy nad kotníky. Earl byl konečně úplně volný.

„Tady si můžeš vodpočinout. Já budu muset zpátky. Nic ti tu nehrozí. Nikdo to tu nezná.“

„Jasně.“

Fish vytáhl starý plátěný pytel.

„Slíbil jsem ti nějaký hadry, tak tady jsou. Montérky, pracovní košile, starý boty a klobouk. Budeš vypadatjako zálesák, ale neboj se, nikdo si tě ani nevšimne. Nenapadne je, že by po tobě měli pátrat. Taky tamnajdeš nějaký suchary a chleba. Jo, a kompas. Musíš jít podle řeky po tý stezce, kterou jsme přišli. Potakovejch deseti kilometrech uvidíš na řece ostrůvek. Až k němu dojdeš, zahni do lesa na sever. Popětatřiceti kilometrech přijdeš ke kolejím. Když vydržíš tu cestu na sever a nezačneš panikařit, všechnobude v pohodě. Každej den kolem čtvrtý tamtudy jezdí nákladní vlak do Hattiesburgu. Naskočíš na něj,vydržíš schovanej až tam, dál už budeš muset pokračovat na vlastní pěst. V tom pytli máš taky nějakýprachy. Dělá to asi padesát doláčů. Snad ti budou stačit. Kup si něco na sebe a lístek na autobus. Ahlavně klid. Pořád mysli na to, že tě nikdo nehledá. Nikdo nemá ani páru, že ses z tý vody dostal. Pro

všechny seš mrtvola a po mrtvole nikdo pátrat nebude.“

„Je mi to jasný.“

„V lese se sám nebojíš?“

„Na les jsem zvyklej.“

„Tak je to dobrý. Bělouši, jsi volnej! Koukej sebou hodit, ať seš co nejdřív daleko vocuď. Jordán už jsipřešel.“

„Proč jsi pro mě tohle všechno udělal, starouši?“

„Já to těm ksindlům jinak vrátit nemůžu. Prostě se jim takhle mstím. Celou dobu, co jsem tady, se jim tosnažím nějak vrátit. Moc jim takhle neuškodím, ale aspoň něco.“

„Ani nevíš, jak jsem ti…“

„Sklapni. Pořád tu jsou ty dva sliby, co jsme o nich mluvili, pamatuješ?“

„Jasně.“

„Tak mě teď dobře poslouchej a koukej je dodržet. Mysli na to, že to Fishovi dlužíš.“

„Budu.“

„Tak za prvý, vyrazíš do New Orleansu. Tam jsem se narodil. Najdeš si slušnej bordel, vezmeš si na

pokoj flašku bublinek a dvě pěkný Číňanky a pořádně si s nima užiješ. Až si zašoustáš tak, jako se to eštěžádnýmu chlapovi za jednu noc nepovedlo, tak se pořádně napij na zdraví starýho Fishe. Když už jsem ses tebou tak nadřel, tak si to budu aspoň představovat. To si přece zasloužím, no ne?

A za druhý, na tohle místo zapomeneš. My jsme tu ztracený. Todle je poslední štace. I peklo je lepší.

Nemáme šanci, že se dostaneme ven nebo že nás pustěj. Nikdo se vo nás nezajímá a nikdo vo nás aninechce nic vědět. Prostě vypadni, žij, jak nejlíp to pude, a neužírej se tím, cos tady viděl. Nenech siblbejma vzpomínkama votravovat život. Stejně nemůžeš nic udělat, tak na to zapomeň, jinak tady tosvinstvo vyhraje i nad tebou. Zabije tě. Zbláznil by ses, kdyby ses kvůli nám trápil a myslel na to, co tumusíme snášet. Ať tě ani nenapadne vymejšlet, jak se sem vrátit a něco tady napravovat. Tady se nicnezmění. Teď určitě ne, a bude to stejný i za deset nebo za dvacet let. Možná že to tu takhle bude chodit

už napořád. Nemá cenu, abys šel hlavou proti zdi a zjistil, že to bylo houby platný. Já už v tom mám

jasno.“

Earl se na chvíli zamyslel.

Pak prohlásil: „Víš, starouši, asi mě budeš muset odtáhnout zpátky a zase mě uvázat k tomu betonu tamdole, protože ani jeden z těch slibů nesplním. Mám doma ženu a kluka a žádný dvě Číňanky nepotřebuju.Ne že bych si je nedokázal vychutnat, ale prostě nemám důvod lovit někde šlapky. A pokud jde o tudruhou věc, ani v tom ti nepomůžu. Já se totiž vrátím. A nepřijdu sám. Až se tu objevím znovu, budu ssebou mít pár přátel. A ještě něco, starouši.“

„Povídej,“ ozval se Fish.

„Kromě kamarádů s sebou budu mít taky moře kvérů.“

„Jupí,“ vypískl stařík ze tmy. Měsíční svit mu ozařoval pouze obličej. „Jupí!“ zopakoval ještě. „Takže kůňplavý v Thebesu, jo? No konečně! Znáš bibli, bělouši? ‚I pohleděl jsem, a aj, kůň plavý, a toho, kterýžseděl na něm, jméno bylo smrt, a peklo šlo za ním.‘ Tak na to si počkám.“

KNIHA ČTVRTÁ

Stará garda

„TOHLE se musí svět dozvědět,“ prohlásil Sam.

„Nikoho to nebude zajímat,“ odvětil Davis Trugood.

„Tak se postaráme, aby je to zajímat začalo,“ trval Sam na svém.

„Tohle všechno se týká jen černých,“ namítl Trugood. „Pro spoustu lidí z Jihu a dokonce i pro některéSeveřany, možná byste ani nevěřil, kolik jich pořád ještě je, není černoch tak docela lidská bytost. Proně je dodnes evangeliem Soudce Dred. Dovolte mi citovat jiného soudce, totiž ctihodného pana Taneyho:‚Černoši jsou podřízenou a nižší rasou tvorstva považovanou za bytosti nacházející se na nižším stupnivývoje. Jako takoví nejsou v žádném případě schopni sžít se s bílou rasou v sociálním ani politickém slovasmyslu. Jsou natolik omezení, že nemohou mít práva, jež by byl běloch povinen respektovat.‘“

„Uvědomte si, že se nepíše rok osmnáct set padesát sedm,“ namítl Sam.

„V Mississippi jako by se psal,“ prohlásil Davis Trugood. „Tam tohle ještě neskončilo. Alespoň pro většinu

lidí ne.“

Sam zkrabatil obličej a pozorně se na Trugooda zahleděl. „Víte toho o tamní situaci o dost víc, než bychpředpokládal, pane. Rozhodně víc, než jste se mohl dozvědět z mých hlášení.“

„Vše, co vím, mám právě z vašich hlášení, pane Vincente. To vy jste tvůrcem mých názorů.“

„Tak jak to, že já ze svých poznatků vyvozuji odlišné závěry?“

„Protože je zpracovává vaše mysl, která je ovlivněná tolerancí, logikou a smyslem pro pořádek. To alenejsou nejvhodnější zbraně pro boj s prostředím, kde nic z toho neexistuje.“

„Neříkal jste, že se nikdy nepřete, pane Trugoode? Náhodou se umíte přít docela dobře.“

„Když musím, tak mi to asi jde. Skutečný expert na Thebes ale stále ještě nepromluvil.“

Earl jen mlčky seděl. Tlachání těch dvou už poslouchal asi hodinu. Měl důkladně ovázaná žebra, která hostále ještě bolela. Lékař, který jej ošetřoval, okamžitě zjistil, že čtyři jsou zlomená. Mimo to se domníval,že pacient má vážná vnitřní zranění. Dokonce měl podezření i na natrženou slezinu. Earl pořád ještěchodil jen s velkými bolestmi a rychlejšího pohybu zatím nebyl schopen. Než lékař zašil všechny tržnérány na jeho těle, spotřeboval na to sto čtyřiatřicet stehů. Ze všeho nejvíce Earl doktora popudilhistorkou, na níž neustále trval. Prohlašoval totiž, že jej napadla tlupa hazardních hráčů.

„Jestli jste taková oběť, jakou ze sebe děláte,“ vyjel na Earla, „tak proč máte oteklé ruce a tak strašněnapuchlé klouby? Vždyť máte nejspíš i pár zlámaných prstů!“

„Když s nimi mohu hýbat, tak zlomené nebudou. Pokud jde o to ostatní, ta banda do mě asi naládovalanějaké drogy, když jsem omdlel,“ trval Earl umíněně na svém.

„Měl bych zavolat policii,“ řekl doktor.

„Já to zvládnu sám, pane doktore.“

„O těch hazardních hráčích už ale nechci ani slyšet, jinak tu policii zavolám. Musíte se naučit odpouštět.“

„Ano, pane doktore,“ odvětil Earl.

Nyní se na něj tedy soustředily dva páry očí. Od jeho návratu už uplynuly tři dny. Seděli v Samověkanceláři. Davis Trugood, jemuž Sam poslal do Chicaga telegram, dorazil tak rychle, jak jen to bylo

možné.

„Něco mě napadlo,“ řekl nyní Earl. „Byl bych ale raději, kdyby Sam opustil místnost. Nechci, aby to

slyšel.“

„Nic takového,“ prohlásil Sam rezolutné. „Earle, jedu v tom stejně jako vy. Vlastně jsem vás do toho

dostal. Nikam nejdu.“

„Nechci, abyste zjistil, jaké hrůzy si dokážu vymyslet. Uvidíte, že se na mě pak budete dívat jako navyvrhele. Kromě toho budete mít pocit, že to musíte ohlásit policii, jinak už byste nikdy nemohl s klidnýmsvědomím hájit zákon.“

„Tyhle řeči se mi vůbec nelíbí,“ prohlásil Sam. „Earle, vy jste fajn chlap. Pro mě jste skutečný hrdina.Máte před sebou celý život. Kromě toho vás potřebujeme jako svědka. Musíte vypovídat o tom, covšechno jste tam dole viděl. To vy budete nejdůležitější osobou našeho tažení. Nepostačí donutit ty, kdoza všechno zodpovídají, aby zaplatili za svoje zločiny. Je třeba změnit myšlení, které na Jihu panuje.Všichni Jižané se musí dozvědět, čeho jsou někteří jejich spoluobčané schopni a co se děje jejich

jménem.“

Earl Sama během jeho mentorování nepřerušil jediným slovem. Usoudil v duchu, že Sam má jakoobyčejně odpověď na všechny otázky. Jen si nebyl jist, jestli si klade ty pravé.

„Poslouchejte mě, Earle,“ ozval se Sam ještě naléhavěji. „Vy rovněž, pane Trugoode. Už jsem si topromyslel a vidím jedno jediné řešení. Vyslechneme vás pod přísahou, Earle. Díky vaší pověsti,bezúhonnosti a válečným zásluhám bude mít vaše výpověď svoji váhu. Vám lidé budou naslouchat. Užmám celé naše tažení promyšlené. Vím, že by nebylo tak těžké získat podporu pokrokově smýšlejících lidíz Mississippi a z Jihu vůbec, ale právě tak dobře vím, že musí jít jen o lidi naprosto bezúhonné.Nemůžeme si dovolit zaplétat se s černošskými radikály nebo se socialisty či komunisty. Měli bychom nasvoji stranu získat jak bílé, tak černé kněze, ale musíme se vyhýbat černým se sklony k násilí neboobčanské neposlušnosti. Spojenectví s nimi by nám nijak neprospělo. Naše tajná zbraň jste vy. Pomstít se

můžete už tím, že jste přežil, a podáte svědectví ať už před soudem nebo před veřejností.“

Earl Sama zdvořile vyslechl a odvětil: „Tak především nechci, aby ze mě někdo dělal šaška, co bude předreportéry fňukat, jak strašně mu ubližovali. Vůbec nestojím o nějakou popularitu.

Ze všeho nejvíc jde ale o to, jaké by takový cirkus přinesl výsledky. Ujišťuji vás, že žádné. Vůbec žádné.“

„Já se na to dívám stejně, pane Vincente,“ prohlásil Davis Trugood. „Earl to vystihl naprosto přesně.“

„Nemohu přestat spoléhat na zákon a soudní pravomoci,“ namítl Sam. „Dokonce ani v tak zaostalémstátě, jako je Mississippi, to přece nemůže být tak hrozné.“

„Podle vás máme na vybranou?“ vyjel Earl. „To, k čemu se nás snažíte dohnat, ale nemá smysl. Bude toúplně zbytečné.“

Výraz Samova obličeje jasně vypovídal o tom, že právník nesouhlasí.

„Podívejte, Earle…,“ začal znovu.

Earl se však nenechal zastavit.

„Vy víte, že nemám ani zdaleka takové vzdělání jako vy dva. Neumím ani tak pěkně mluvit jako vy.Zrovna teď jsem se pokoušel vzpomenout si na jedno slovo a vůbec se mi to nedaří. Znamená to něcojako ‚logika‘, jenže to souvisí s úřady. S úřady a s tím, jak pracují. Fungují na základě pravidel, kterávšichni znají a uznávají. Pravidel, se kterými všichni souhlasí. Jak se to řekne, Same? Vy to slovo určitě

znáte.“

Sam v zamyšlení přimhouřil oči a pak prohlásil: „Vy máte nejspíš na mysli ‚racionální postupy‘, Earle.“

„Ano, Same, to je přesně ono. Zrovna to jsem myslel.“

„Ale kam tím míříte?“ zeptal se Davis Trugood.

„Snažím se jen objasnit vám oběma, co se tam dole děje a proč běžné nástroje musí selhat. Chápetevůbec, co si to tam vybudovali? v Thebesu vznikl systém, který nelze narušit tím, čemu říkáte ‚racionálnípostupy‘. Tam nepomohou kroky racionálně smýšlejících lidí ani jednání racionálně fungujících institucí.Ta banda tam dole je na své nepřátele připravená a ví, odkud je má čekat. Celý ten humbuk, který kvůlimně rozjeli, nebyl vlastně zaměřen proti mně, ale proti tomu, koho jsem podle jejich názoru zastupoval.Domnívali se, že jsem z nějaké instituce, a chtěli mít jistotu, že si ji nijak nerozhází. Jakmile by zjistili, žejsem tam na vlastní pěst a nikoho nezastupuji, okamžitě by mě oddělali. Dřív ale nemohli, protože neměli

jistotu.“

„Earle, možná je opravdu přeceňujete.“

„Kdepak, ten ví, co říká,“ namítl Davis Trugood.

„Těm jde jen o jediné, přežít každý ‚racionální‘ útok, který bude proti nim podniknut. Pokud se tamněkterá instituce pokusí něco změnit, ta banda jí dokáže vzdorovat. Už předem bude vědět, že se něcochystá. Novináři, policejní vyšetřovatelé ani federální agenti tam nic nezmohou. Nebyli by tam nic platní,protože na ně jsou pánové z Thebesu připravení. Počítají s nimi. Same, vy jste se byl vyptávat veWashingtonu a málem jste si kvůli federálním vyšetřovatelům nadělal problémy, které vám mohly zničit

kariéru.“

„Možná že už je zničená,“ dodal Sam. „Pokud ovšem budeme postupovat podle vás, mohu kromě tohoskončit ve vězení.“

„Jestli je chcete dostat, nemůžete postupovat racionálně. Vždycky najdou řešení. Na všechny otázkybudou mít odpověď. Potáhne se to pořád dokola. Vždycky budou o všem vědět předem. Mají své konexe.Dělají to, co po nich všichni chtějí, a není pochyb, že do jisté míry se těší i ochraně odkudsi z vyšších místna federální úrovni. Pokud si tedy myslíte, že s nimi zatočíte s pomocí novinové kampaně, černošskýchpastorů a ctihodných soudců, jste na omylu. Na strašném omylu. Oni nejsou tak pitomí, jak se vámmohou jevit. V tomhle boji vyhrají, kdykoliv se jim zamane. Tady se prostě podle rozumu postupovat

nedá.“

Proti tomu Sama nenapadly argumenty.

Earl se otočil k panu Trugoodovi.

„Nevím, proč jste se do toho zapletl i vy, pane, ale povím vám, co je třeba udělat. Uvidíme, jestli mátekuráž zůstat na téhle lodi až do konce.“

„Jen do toho, pane Swaggere.“

„V případě racionálně vedeného útoku jsou nezranitelní. Musíme zaútočit neracionálně. Jinak slabiny

neukážou.“

„Iracionálně“ opravil Earla Sam.

„No tak iracionálně, když chcete.“

„A to podle vás znamená co?“ otázal se Davis Trugood.

„Něco, co se vlastně ani nemůže stát. Něco, s čím se tam nepočítá, rozhodně ne hezkých pár let.“

„Co máte na mysli?“

„Příchod ozbrojených mužů pod rouškou noci. Mužů, kteří to tam znají a umějí trochu střílet. Mužů, kteříbudou schopni využít momentu totálního překvapení. Tvrdý, rychlý útok. Podle mě by sedm chlapů úplně stačilo. Mohu je sehnat, to se spolehněte. Znám takové, vím, kde je hledat, a znám i prostředky, jak jepřesvědčit, aby do toho šli. Dokážu je tam dostat, odvést s nimi v noci potřebnou práci a zase je dostatven. Víte, proč na Thebes bude platit jedině tohle a nic jiného? Vším, co podnikli, aby se uhájili předracionálním útokem, odhalili slabiny útoku iracionálnímu. Jen si představte tu jejich izolaci. Jejich zbranějsou namířeny dovnitř, nikoliv ven. Vedení věznice vůbec nekomunikuje s okolím, nemá po ruce žádnězálohy ani posily a předpokládá, že k ochraně před vpádem zvenčí postačí džungle a řeka obklopenámočály. Stačí mi sedm mužů, pane Trugoode. Sedm mužů se zbraněmi a lehkou pěchotní výbavou.Dokážu je tam zavést, velet jim při té noční fušce a zase je vyvést zpátky. Semele se to tak rychle, že sito stát Mississippi nesrovná v makovici dřív než za takové tři čtyři dny.“

„Earle, pochopil jsem správně, že chcete někoho dostat z vězení?“ otázal se Sam.

„Tak úplně přesně jste to nepochopil, Same. Já nechci z vězení dostat někoho, ale všechny. Hodlám tuvěznici totálně zlikvidovat. Až nad Thebesem následujícího rána vyjde slunce, už žádný Thebes nebude.Vůbec žádný. Nikde nic. Vletíme tam, postřílíme ty, co se nám postaví, osvobodíme trestance, barákypodpálíme a hráz vyhodíme do vzduchu, takže široko daleko nebude nic než bažina. Trosky skončídobrých pět metrů pod vodou. Nezbude kámen na kameni. Thebes zmizí. Srovnáme ho se zemí.Vymažeme ho z mapy. Skončí stejně jako Sodoma a Gomora. Prostě definitivní konec. Nevím sice, co tam

bude dál, ale věznice Thebes už určitě ne. Věřím, že nic horšího se tam už objevit nemůže.“

„Earle, vy tady mluvíte o podněcování vzpoury! Víte, že by to mohlo na Jihu vyvolat rasovou válku?“

„Ale jděte, Satne. Tohle proběhne tak rychle a překvapivě, že po nějakém Thebesu nezbude ani památka.Důkazy skončí v bahně pod vodou. Tech pár svědků nebude mít pro ‚racionální‘ instituce žádnou váhu astát se rozhodně nebude zasazovat o to, aby se kolem Thebesu rozviřovaly nějaké skandály. To určitě ne.

Kdo by stál o to, aby se lidé dozvěděli, co se v Thebesu dělo? Státní úředníci rychle pochopí, ženejmoudřejší bude nechat Thebes spát v tom mokrém hrobě a jet vesele dál.“

„Kristepane, Earle,“ hlesl Sam.

„Já jsem vám říkal, že vás do toho nechci zaplést.“

„Právě jsme spáchali trestný čin zločinného spiknutí za účelem vražedného útoku,“ prohlásil Sam.

„Co se dá dělat,“ odvětil nevzrušeně Earl.

Sam zavrtěl hlavou.

„Same,“ oslovil jej Earl, „když na vás najížděly německé tanky, volal jste novináře? Svolával jste tiskovoukonferenci? Vypisoval jste trestní oznámení? Povězte nám, co jste udělal!“

„Vypočítal jsem vzdálenost a sílu větru. Pokud si vzpomínám, bylo to dva tisíce devět set padesát metrů azápadní vítr vál rychlostí téměř dvaceti kilometrů v hodině. Měli jsme zaměřeno na vzdálenost dvoukilometrů, takže jsem musel zaměřovač upravit o třiasedmdesát stupňů. Pak bylo ještě třeba provéstkorekci palby kvůli větru. Jednu ránu jsem dal vypálit, abych si své výpočty ověřil, a pak už jsem tamposílal jeden tříštivý za druhým,“ vzpomínal Sam. „Smetli jsme je z povrchu zemského. Jinak to nebylomožně provést. Tehdy ale panoval válečný stav.“

„No a jsme u toho,“ prohlásil Earl. „Ve válečném stavu jsme taky. Jistě, mohli bychom stáhnout ohon, navšechno zapomenout a žít si dál spokojeně po svém, jako by se nic nestalo. Thebes si taky pojede dál.Možná to tam takhle vydrží ještě léta. Nemůžete ho napravit. Nedokážete ho změnit. Už vůbec ho nenímožně reformovat. Z toho pekla nikdy neuděláte snesitelnější nebo slušnější zařízení. Můžete udělat jendvě věci. Buďto můžete čekat, až se Thebes změní, což se nestane, dokud se nezmění svět. To může býtprávě tak zítra jako napřesrok, v příštím století nebo taky vůbec nikdy. Zatím se to město mrtvých podvodou bude čím dál tím víc plnit, bičárna bude pořád víc zacákaná krví a v ječárně bude čím dál tím většířev. Nejhůř na tom ale budeme my, protože o tom všem budeme vědět a nic neuděláme. Druhá možnostje, že to peklo smeteme z povrchu zemského. To jsou jediné dvě možnosti, které ve skutečnosti máme.“

„Tu svoji jednotku tam chcete dostat po řece nebo lesem?“ otázal se Trugood. „Podle mě o vás budouvědět dřív, než se vám tam podaří proniknout, a bude po momentu překvapení. Když vás bude jen sedm,nemáte bez dokonalého překvapení šanci na úspěch. Nechápu…“

„To zvládnu. Vím jak na to. Napadlo mě něco, nač ještě nikdo nepřišel.“

Pak jim to prozradil.

„Kdy?“ zeptal se jen Trugood.

„Měsíc už je téměř v novu. Chci tam vyrazit, až v něm bude příště. Musí to být hotovo rychle. Potřebujidobré chlapy. Když si pospíším, vydám se hned na cestu a povede se mi to bez průtahů dohodnout, můžeto být do té doby zařízeno.“

Sam jen naslouchal a zvažoval možnost, k níž už se Trugood očividně přiklonil.

„Earle, vy už jste se vlastně rozhodl, že?“

„Ano, Same.“

„A co když odmítnu a řeknu, že vás musím udat?“

„Udělejte, co musíte. Já se zařídím zrovna tak.“

„Je to vůbec schopen zvládnout?“ zeptal se Sama Trugood.

„Pane Trugoode, když Earl řekne, že něco dokáže, pak to považujte za hotovou věc,“ odvětil Sam.

„Jdete do toho s námi, Same?“ otázal se Earl.

Sam chvilku mlčel. Nakonec si ujasnil, jak by se měl zachovat, a když promluvil, byl už to zase tenprotřelý právník. „Nemohu jít proti zákonu,“ prohlásil. „Slibte mi, že se nedopustíte ničeho, co by bylo

proti lidskosti.“

„Na tom stojí celý můj plán, Same.“

„Dobrá. Povím vám to takhle, Earle, nemohu se rozhodnout hned. Vím ale, že musíte zahájit příslušnépřípravy. Stejně si to uděláte po svém, ať se rozhodnu jakkoliv. Dejte mi tedy čas, abych si to důkladněuvážil a probral ten problém ze všech stran. Nezlobte se, že nejsem schopen vyjádřit se teď jasně, alenemohu jinak. Jestliže dojdu k závěru, že váš plán nemohu podpořit, ujišťuji vás, že vám to oznámím.Pokud nastane tato eventualita, nezbude mi nic jiného, než se obrátit na příslušná oficiální místa. Když ale

zjistím, že skutečně nemám na vybranou, povím vám to včas a na rovinu.“

„To mi připadá jako docela férová dohoda,“ prohlásil Earl.

„Nezlobte se, ale zatím se tedy nehodlám cvičit ve střelbě. Slíbil jsem, že se pokusím o tom zapadákověněco zjistit. Začal jsem na tom už pracovat a budu ve svém snažení pokračovat i nadále. Vyhovuje vám to

tak?“

„Pochopitelně,“ odvětil Earl.

„Mrzí mě, že zrovna nesršíte nadšením,“ obrátil se na Sama Davis Trugood, „ale vážím si vaší upřímnosti.Pokud jde o mne, má role v tomto plánu je naprosto jasná. Musím se postarat o finanční stránku. Bezpeněz se válka vést nedá.“

PŘED rozbřeskem bylo chladno a všude vládl klid. Obloha byla kalně šedá, jen v dálce na východě jizačínal prosvětlovat bělavý proužek. Earl seděl u střeleckého stojanu a vychutnával si cigaretu. Dorazilbrzy, přesně jak měl v úmyslu.

Všude kolem něj se tyčily majestátní hory Idaha, ale Earl je zatím ještě nemohl vidět. Panovalo tunaprosté ticho, které prořízl teprve zvuk motoru blížícího se automobilu. Za chvíli už Earl zaslechl i skřípotštěrku pod koly na cestě vedoucí ke střelnici.

Sledoval velký chrysler se zdviženou zádí, který musel pamatovat ještě předválečné časy. Vůz sezhoupnutím zastavil vedle chevroletu, který si Earl pronajal a odstavil ho na kraji střelnice. Otevřela sedvířka a řidič vystoupil. Na první pohled na něm byl nejnákladnější klobouk. Jinak působil dojmem, kterýby bylo možně nejvýstižněji označit úslovím „človíček za groš kudla“. Drobný chlapík schovaný podobrovským kloboukem. Když se na něj Earl pozorně zahleděl, všiml si, že mu jeho drobný dravčí obličej vpoměrně pravidelných intervalech ozařuje rozžhavená hlavička dýmky. Nezdálo se, že by si muž Earlavšiml. Pokud ano, nedal to nijak najevo a plně se soustředil na svoji práci. Otevřel zavazadlový prostorautomobilu a vytáhl z něj kožený střelecký kufr. Podle velikosti obsahoval nejméně pět pistolí neborevolverů a kromě nich se do něj zajisté vešla spousta střeliva a nejrůznější čisticí nástroje, chemicképřípravky a hadříky. Víko měl kufr uzpůsobeno tak, aby je bylo možno zajistit v horní otevřené poloze. Pak

se na ně dal upevnit pozorovací dalekohled určený ke kontrole terčů. Na vyklopeném víku se dalekohlednacházel přesně ve výšce středu běžného terče.

Muž odnesl kufr k dalšímu střeleckému stojanu a postavil jej na zem. Teprve pak vzal na vědomí Earla.

„Zdravíčko,“ pronesl.

„Zdravíčko, pane.“

„Vypadá to na pěkný den, že?“

„To ano,“ odvětil Earl.

Postarší chlapík se dal do příprav. Otevřel víko kufru a připevnil na ně dalekohled. Pak vytáhl vnitřnízásuvku kufru. Objevilo se pět revolverů. Earl si je po očku prohlédl a zjistil, že jsou to všechno výrobkyfirmy Colt ráže .41 nebo Smith & Wessony. Když mužík vyjmul z kufru několik umělohmotných krabic asňal z nich víka, spatřil Earl řady úhledně srovnaných nábojů.

Nakonec se objevila rolička papírových terčů a automat na nastřelování připínáčků.

„Jdu k terčům,“ oznámil mužík Earlovi tak, jak je na střelnicích obvyklé pro případ, že by se někdo dalšíchystal začít střílet.

„Jasně, pane,“ odvětil Earl.

Vyzáblý chlapík zamířil přes palebnou čáru ke stojanu na terče vzdálenému padesát metrů a rychle na nějautomatem připnul papírový terč. Pak se vrátil za střelecký stojan a posadil se k němu.

„Začínám střílet,“ oznámil opět suše navyklou hlášku sportovních střelců.

„Beze všeho,“ reagoval Earl.

Střelba se však ještě neozvala. Mužík odkudsi z kufru vylovil notes, v němž začal s horlivostí učencelistovat, až nalezl stránku, která již byla poměrně hustě popsána. Pozorně se do ní začetl jako učitel, který

si kontroluje přípravu na ranní přednášku před příchodem studentů.

Do svých záznamů se mužík pohroužil natolik, že hezkých pár minut vůbec nevzhlédl. Občas si zapsaldalší poznámku nebo cosi podtrhl. Kromě notesu už se věnoval pouze dýmce, jež mu zhasínala téměř po

každém bafnutí.

Konečně vyšlo slunce natolik, aby stařík viděl na terč. Vytáhl proto revolver. Earl okamžitě poznal výrobekfirmy Smith & Wesson. Zbraň měla poměrně dlouhou hlaveň a rytina, jež se na hlavni nádherně vyjímala,

musela být dílem skutečného umělce. Na míru tvarovaná rukojeť vykládaná slonovinou nesla stopyvýrazných sportovních úprav. Stařík vyklopil válec revolveru a do jeho komor vsunul šest rozměrnýchnábojů. Odložil zbraň na stojan, sáhl do kapsy a vytáhl chomáč vaty.

„Podívejte se, příteli, já nevím, jestli budete střílet nebo se jen dívat, ale já si ty poslední zbytky sluchu, comi ještě zůstaly, chráním vatou. Nevezmete si ode mě?“ zeptal se Earla.

„Pane, mně už zvoní v uších jako o posledním soudu skoro pořád a slyším sotva desetinu toho, co mi kdoříká.“

„To máte ze střílení bez chráničů. Měl jste si zamlada šetřit uši.“

„To je fakt,“ odvětil Earl.

„Stejně bych si na vašem místě tu vatu vzal,“ nedal se stařík odbýt.

Earl přikývl a přistoupil k drobnému mužíkovi. Vzal si od něj chomáček vaty, roztrhl jej vedví a po jednomkousku si zastrčil do uší. Zblízka si všiml, že ten chlapík pod okrajem obrovského klobouku schovávástejně nápadná a výrazné obočí. Náhle viděl, že muž není ani tak starý, jak se zdá. Mohlo mu býtnějakých pětapadesát let. Kůži v obličeji měl zahnědlou jako staré ořechové dřevo vysoušené dlouhé rokyna slunci. Nejpozoruhodnější však bylo skutečně mohutné štětinaté obočí, jež mu nad očima viselo jakohusté chmýří. Na první pohled vypadalo jako dvě housenky, jež se zastavily na cestě přes ten tvrdý azachmuřený obličej.

Když se Earl s vatou v uších opět posadil, dál chlapíka pozorně sledoval.

Muž poprvé vystřelil. Následovalo ještě pět dalších výstřelů. Revolver po každé ráně nadskočil nad opěrkustřeleckého stojanu, na níž spočíval. Rány byly tak hlasité, že tlaková vlna působila Earlovi nepříjemnoubodavou bolest dokonce i přes vatové ušní ucpávky. Střelec však jako by si toho ani nevšiml. Jen si dáldělal poznámky do notesu a choval se přitom jako ztělesněné puntičkářství a trpělivost. Pak vyklopilnábojový válec a vyhazovačem uvolnil šest prázdných nábojnic, jež s nesmírnou péčí prohlížel, a opět sidělal poznámky.

Tak to šlo dvě hodiny. Přestávku si stařík udělal jen tehdy, když potřeboval odstranit jednu sadu terčů.Tehdy je pozorně prohlížel, měřil rozptyl jednotlivých zásahů a pečlivě si je zaznamenával do notesu. Pakzavěsil další terče a všechno pokračovalo nanovo.

Teprve kolem deváté hodiny ráno se zdálo, že stařík skončil. Vypadal, že se vrací duchem do normálníhosvěta. Až dosud byl plně soustředěn pouze na střelbu a své okolí zjevně nevnímal. Teď si však sundalklobouk a prohrábl si vlasy. Horní část čela měl mléčně bílou, jako by ji po celá léta zakrýval ten obrovitýstetson. Možná že se od toho klobouku neodloučil vůbec nikdy. Pak se muž dal do důkladného čištění

zbraní.

Konečně se otočil k Earlovi.

„Jste trpělivost sama,“ řekl mu.

„To jsem, pane Kayei,“ odvětil Earl.

„Vy mě znáte?“

„Ano, pane. Slyšel jsem o vás jen to nejlepší. Neznám vás jen z vašich článků, které čtu už dlouhá léta,ale vyprávěl mi o vás i můj dávný přítel. Už bohužel není mezi živými. Povídal, že se s vámi kdysi znal. Tynáboje, to jsou ty vaše přebíjené čtyřiačtyřicítky?“

„Ano. Dělám si i vlastní střely. Podařilo se mi vytvořit matrici na takové polopláště, kterým se běžnétovární střely nevyrovnají.“

„Viděl jsem, jak velký zpětný ráz ty vaše náboje vyvolávají.“

„Ale jděte,“ odvětil Kaye. „Na to já moc nedám. Ze zpětného rázu si dělají hlavu jenom padavky. Jste snad padavka, chlapče?“

„Sám nevím, pane.“

„Víte, zjišťuji, kolik prachové náplně nábojnice snese, než se začnou projevovat příznaky nadměrnýchtlaků. Znáte to přece, vytlačená zápalka, roztažená nábojnice a podobné věci. Nejspíš zničím tři, možnáčtyři zbraně, než budu s vývojem toho náboje hotov a dostanu se k výsledkům, o jaké mi jde. Ale vy jstese zmínil o nějakém našem společném příteli, chlapče. Kdo to byl?“

„D. A. Parker, pane,“ pronesl Earl.

„Tak D. A.!“ zvolal Kaye. „To byl skvělý chlapík! Ten nejlepší! Ten prošel tolika přestřelkami jako málokdo.Sám by nejspíš nespočítal, kolik chlapů za ním zůstalo ležet tváří k zemi. Kde jste ho poznal?“

„Měl jsem tu čest sloužit s ním při jistě špinavé práci v Hot Springs. Byla to opravdu ošklivá polízanice.

Jeho to tam stálo život.“

Obličej Elmera Kaye se zachmuřeně stáhl. Bylo vidět, že informace o způsobu, jakým D. A. Parker zemřel,

pro něj byla novinkou. Konečně znovu promluvil. „Takže vy patříte k ozbrojeným složkám? Asi ano, když jste spolupracoval sParkerem. Taky už víte, co dokáže zbraň v rukou rozvztekleného člověka, že?“

„To jsem poznal jak v Hot Springs, tak ještě předtím za války. A vlastně ještě před ní, když jsem sloužil unámořní pěchoty. Nějaký čas jsem strávil v Nikaragui, chvíli jsem sloužil v Číně. Tam jsem měl tu čeststřetnout se s Japonci ještě dřív, než napadli Pearl Harbor.“

„Hm,“ zahučel stařík. „Máte za sebou zajímavou minulost, příteli.“

„Hlavně mi vždycky přálo štěstí.“

„Určitě tu nejste náhodou, že? Vzhledem k tomu, že znáte moje jméno a slyšel jste o mně vyprávět D. A.

Parketa…“

„To je pravda, pane Kayei.“

„Tak oč jde, hochu? Čas kvapí a já mám ještě spoustu práce. Do konce měsíce musím odevzdat tři články

pro redakci časopisu American Rifleman.“

„Chtěl bych vám nabídnout takový menší výlet, pane. Loveckou výpravu.“

„Já už průvodce nedělám.“

„Průvodcem bych byl já.“

„Hm,“ zamručel Elmer Kaye. „Na podzim mám domluvenou Afriku, na prosinec zase Aljašku. Taky se

chystám do Jižní Ameriky, ale tam asi nepojedu dřív než v únoru. Pokud mě vaše nabídka osloví, měl

bych čas nejspíš v lednu.“

„Ta výprava by se ale konala už za tři týdny. Až nastane nov.“

„Za tři týdny? To je nemyslitelné.“

„Až se dozvíte, o jakou zvěř jde, možná změníte názor a nějak si svůj nabitý program přesunete.“

„Co chcete lovit?“

„Dvounohou škodnou. Těžce vyzbrojenou a útočnější než skunk. Nejdřív střílí a teprve pak se ptají. Je jichasi padesát a někteří jsou vyzbrojeni kulomety.“

Elmer Kaye se předklonil a kosmaté obočí se mu svraštilo. Zdálo se, že každou chvíli vzteky vybuchne jako přetopený kotel.

„Podívejte se, přítelíčku, tohle se mi přestává líbit. Já nejsem žádný nájemný žoldák. Zastávám názor, žeprávo by mělo být vynucováno zákonnými prostředky, a v životě jsem se nedopustil žádného zločinu.Nikdy jsem na to ani nepomyslel. Zřejmě jste se ve mně spletl. Víc už o tom nechci slyšet.“

„Já vím, že jste čestný a bezúhonný člověk. Právě proto jsem ale předpokládal, že budete mít o mojinabídku zájem. Možná budete ochotnější mě vyslechnout, když vám ukážu, co jsem po válce dostal.“

Earl hrábl do kapsy, vylovil Medaili cti a šoupl ji po střeleckém stojanu směrem k Elmerovi.

„Odkud?“

„Od Iwodžimy. Dostal jsem to za boj zblízka. Pozabíjel jsem tam bandu Japonců. Nedělalo mi to žádnouradost, ale oni zase zabíjeli lidi z mé čety.“

„Vy jste opravdu zajímavý chlap. Proč ale proboha…“

„Ti chlapi, které hodlám zlikvidovat, si nic jiného nezaslouží. Věřte mi, pane Kayei. Žijí jen proto, aby druzítrpěli a umírali. Ubližují lidem jen pro zábavu. Jdou přes mrtvoly. Nemají úctu k ničemu živému. Kdyby oněčem takovém slyšeli, ještě by se vám vysmáli. Jsou to docela obyčejní chladnokrevní zabijáci. Sám jsem

se ještě s něčím podobným nesetkal. Jsou přesvědčeni, že na ně nikdo nemůže. Domnívají se, že jsoumimo dosah zákona. Fakt je, že jsou tak izolovaní, že by se o každé návštěvě dozvěděli hezkých pár dnípředem a stihli by se připravit. Hodlám je z jejich omylu vyvést už za tři týdny. Proto chci, abyste semnou šel na ten lov i vy a ještě několik mužů vašeho ražení. Dokonce už mám zajištěnou i úhraduveškerých nákladů. Ačkoliv vám nemohu zaručit, že se vám v boji nic nestane, jsem schopen vám dátzáruky, alespoň pokud jde o jednoduchost cesty tam i zpátky. Kromě samotné akce vám nebude hrozitžádné nebezpečí. Ani po návratu vás nebude obtěžovat žádný úřad nebo něco podobného. Z ničeho senebudete muset zodpovídat. Nevynese vám to sice žádnou slávu ani zisk, ale zastřílíte si tak jako nikdy anikde. Takový trénink naostro vám žádná střelnice nedá. Takovou šanci už víckrát nedostanete, to vítelépe než já. S tím, jak se svět modernizuje a civilizace se šíří čím dál tím rychleji, podobných možnostíubývá. Prostě vám nabízím šanci vyzkoušet své střelecké umění a vlastní střelivo v praxi. Stejně sevsadím, že jste po podobné možnosti vždycky toužil. Alespoň uvidíte, co ty vaše přebíjené čtyřiačtyřicítky

dokáží. Co vy na to?“

Stařík se na Earla upřeně zahleděl pronikavýma očima.

„Tak jo, chlapče. Podařilo se vám vzbudit ve mně zájem. Povídejte. Chci slyšet úplně všechno.“

O hodinu později Elmer Kaye přislíbil účast v chystaném Earlově podniku. Nemohl jinak. Věděl, že takovounabídku, jakou dostal od Earla, už víckrát v životě neuslyší.

VYPADAL jako profesor. Tento dojem ještě umocňovaly brýle bez obroučků, měkký plstěný klobouk spromáčklým dýnkem, tvídové sako a dokonale uvázaná kravata. Mohlo mu být kolem padesáti let. Jehovrásčitý obličej prozrazoval muže, který toho hodně prožil a ještě více viděl. Earl ho sledoval, kdyžzaujímal klasickou pozici pro střelbu vkleče a začal střílet.

Earl si pozorně prohlížel mužovu zbraň. Byla to kulovnice Winchester 70 se zaměřovacím dalekohledem,určená ke střelbě na velké vzdálenosti. Po výstřelu se v dálce za terčem zajiskřilo, jak střela narazila nakámen. Střelec plynule přebil a vypálil znovu. Ve zhruba půlminutových intervalech následovaly ještě tři

rány.

Teprve nyní se zahleděl do pozorovacího dalekohledu.

„Slušný rozptyl, pane O’Briane?“

Muž překvapeně vzhlédl. Obvykle tu býval sám, takže si neznámého, jenž ho nečekaně oslovil, důkladněprohlédl. Očividně se rychle uklidnil a nadechl se k odpovědi.

„Není to špatné,“ odvětil. „Obvykle se tvrdí, že s kulovou ráží .270 není možné dosáhnout dobréhorozptylu. Tyhle názory ale zastávají lidé, kteří nevěnují dostatečnou pozornost přípravě střel. Já si je vposlední době nechávám vyrábět speciálně na zakázku. Trvám na tom, aby dodavatel dodržovalstoprocentní přesnost ve váze střel. Pak není těžké střílet bez větších odchylek. Momentálně jsem se vešel

do rozptylu dvou a půl centimetru.“

„To je velmi slušné, uvážíme-li, že střílíte vkleče.“

„Vy střílíte, pane? Nemluvíte jako laik.“

„Na vojně jsem trochu střílel. Nikdy jsem to speciálně netrénoval a nebyl jsem žádný šampión, ale kdyžjsem za války střílel na někoho, kdo mě nebo mě lidi ohrožoval či se k tomu chystal, obvykle jsem se

trefil.“

„Můžete tedy být na svoji službu vlasti hrdý.“

„Chcete, abych vám kontroloval zásahy?“

„Kvůli tomu jste sem určitě nepřišel. Nejspíš mi něco chcete, jinak byste nevážil cestu až sem. Nejste zredakce nějakého střeleckého časopisu? Občas se mi stává, že mě osloví lidé, kteří chtějí, abych pro něpsal. Já jsem ale věrný časopisu Outdoor Life a tak to také zůstane. Poskytují mi docela slušné podmínky.

Nemohu si stěžovat ani na výhody, jež mám u výrobců zbraní a střeliva.“

„Ne, pane, nejsem tu kvůli psaní. O tom, co vám chci nabídnout, by ani nebylo vhodné psát. Hledámstřelce. Potřebuji člověka schopného zasáhnout šesti výstřely terče na vzdálenost zhruba sta metrůběhem pěti sekund. Zdůrazňuji, že se bude střílet za naprosté tmy. Měsíc bude v době akce v novu.“

„Nemožné.“

„Terče budou velmi dobře vidět.“

„V tom případě to zvládne každý jen trochu schopný střelec. Pokud jste sloužil v ozbrojených silách,musíte znát tucty lidí, kteří to dokáží.“

„Já bych ale dal přednost staršímu člověku.“

„Proč to?“

„Starší člověk má už děti buďto odrostlé, nebo dávno dospěl k rozhodnutí, že zůstane bezdětný. Taky užsi dostatečně užil žen.“

„Pane, já jsem za celý život poznal pouze jedinou, a to svoji manželku, a jsem šťastný, že tomu tak je.“

„V pořádku. Já ale hledám muže, který už toho zažil a viděl tolik, že ví, že kdyby zemřel, už zase o toliknepřijde. Nesesype se, pokud se dostane do úzkých. Má v sobě disciplínu, věří svým schopnostem, másvé zásady a má také jasno, pokud jde o žebříček hodnot. Už pro něj nejsou hlavní peníze. Potřebujičlověka, který by moji nabídku přijal jen kvůli možnosti výborně si zastřílet a posloužit přitom dobré věci.Muž, jakého hledám, pochopí, že pokud bude v akci zabit, zahyne při práci, pro niž se narodil. To mupomůže zachovat si rozvahu i v kritické situaci. To však stále nejsou všechny důvody, proč potřebujistaršího a zkušeného člověka. Ve válce jsem totiž viděl umírat až příliš mnoho mladých mužů. Doufám, že

se mi podobná podívaná víckrát nenaskytne. Lidé ve vašem věku už mají pořádný kus života za sebou,takže se dokáží snáze smířit se smrtí.“

„Podle toho, co říkáte, soudím, že půjde o značně nebezpečnou záležitost. Předpokládám tedy, že zaúčast nabízíte slušné peníze.“

„Pokud jde o peníze, zaručuji pouze úhradu výdajů. Odměna však bude vysoká v jiném smyslu.“

„V jakém?“

„Účast na té akci vám přinese nesmírně cenné zkušenosti. Podobnou šanci už nikdy nedostanete. Uvidíte,

že budete rád, že jste moji nabídku přijal.“

„Mám čím dál tím silnější pocit, že jde o něco nezákonného.“

„Svým způsobem máte pravdu. Přesto však jde o službu spravedlnosti.“

„Dobrá, tak povídejte, co mi to vlastně nabízíte. A prosil bych bez hádanek.“

„Bojovou akci. Možnost ověřit si své schopnosti v opravdovém boji. Jsem si jist, že takový střelecký

nadšenec jako vy v hloubi duše touží vyzkoušet si, jak by si vedl, kdyby měl jeho terč také zbraň. Světem

protřelý mazák, jakým, bez urážky, jste, na to určitě často myslí. Jsem o tom přesvědčen.“

Jack O’Brian dlouho mlčel. Earl usoudil, že zahrál na správnou strunu.

„Nestojím o zabíjení lidí,“ pronesl pak oslovený. „Dokáži je pochopit pouze v případě, že jde o

nevyhnutelné použití zbraně v boji. Nemám tím na mysli žádný hon na lidi, ale obranu. Mám už dost

zkušeností, abych své stanovisko neměnil. Střílení do lidí není můj obor.“

„Nemohu vám zaručit, že v té akci nepřijdete k úhoně. Střely se nevyhýbají ani těm nejlepším. Slíbit vám

mohu jen jedno, cesta na bojiště i návrat z akce budou zcela bez problémů. Jednalo by se o jedinou noc.

K akci dojde za tři neděle a od nástupu cesty do návratu domů vám to nezabere víc než přibližně týden.Nehrozí, že by se o nás zajímala policie. Pravděpodobnost, že se vrátíte živ a zdráv, je vzhledem kmomentu překvapení, který budeme mít na své straně, skutečně vysoká. Podmínky jsou pro náspříznivé.“

„Kdo jste?“ zeptal se konečně O’Brian.

Earl se mu představil. Když mu ukázal medaili, kterou obdržel za své válečné zásluhy, začal vyprávět dál.

Pak O’Brianovi podal list papíru popsaný jmény a čísly.

„Některé z těch pánů byste měl znát. Všechno to jsou proslulí střelci.“

„Nejméně tři z nich opravdu znám. Soupeřili jsme spolu v národním reprezentačním střeleckém družstvu.

Myslím, že zrovna tenhle měl stanoviště na střelnici hned vedle mě.“

„Já jsem se všemi sloužil za války. Pokud byste chtěl komukoliv z nich zavolat a informovat se na mne,

samozřejmě to chápu.“

„Možná že to skutečně udělám. A teď vyklopte, oč se jedná.“

Earl se dal do vyprávění.

Když skončil, Jack O’Brian souhlasil. Měl jen jedinou výhradu.

„Mou jedinou podmínkou je, že o účast nepožádáte toho senilního, hašteřivého, umíněného a vzteklého

zmetka Elmera Kaye. S ním bych se v jedné místnosti prostě nesnesl.“

„A pokud by to nebylo ve stejné místnosti?“ otázal se Earl. Pak O’Briana seznámil s pravým stavem věcí.

STARÝ střelec spal v houpacím křesle na verandě. Byl zachumlán do deky, která jej nejspíš měla chránitpřed prochladnutím, ačkoliv žádná zvláštní zima nebyla. Možná byl pouze zvyklý na teplejší podnebí.

Z verandy byl krásný výhled na krajinu typickou pro Montanu. Za okolními rozlehlými loukami se v mlze

tyčily modravé vrcholky hor. Na takovou vzdálenost však nebylo možné rozeznat podrobnosti pohoří.Stařec v houpacím křesle spal tak tvrdě, že bylo velmi obtížné pozorovat u něj známky života. Rysyobličeje měl ve spánku spravedlivých zcela uvolněné. Vejčitou hlavou s posledními zbytky vlasů připomínal

dědečka z pohádky. Pleť měl zrůžovělou jako spousta mužů po sedmdesátce. I přes tlustou vlněnou deku

bylo znát, že má mohutné a dosud svalnaté ruce, statné tělo a krátké křivé nohy. Jako mnoho příslušníků

jeho generace byl společensky oblečen, protože nejspíš vyznával zásadu, že pokud se, byť i jen vespánku, ukáže světu bez kravaty, dává tím najevo, že už se s ním nemusí počítat. Právě tak důsledně,nejspíš stejně jako jeho vrstevníci, trval na pokrývce hlavy. Ani na spaní si nesundal obrovský stetson,který mu zakrýval řídnoucí porost na temeni.

Earl už si začínal lámat hlavu, jestli ten člověk není po smrti. Vždycky když ho tyto myšlenky přepadly, sevšak jako ujištění o opaku ozval tlumený bublavý zvuk. Earl se nesnažil uhodnout, odkud vlastně vychází.Stařík se poté zavrtěl, zachvěl, ale tento projev života pokaždé trval jen zlomek sekundy. Pak se spáčopět propadl hluboko do říše snů.

„Pane Swaggere,“ ozvala se starcova vnučka, která Earlovi právě přinášela další šálek kávy, „dědečkovi byurčitě nevadilo, kdybyste ho vzbudil.“

„Děkuji vám, slečno, ale řekl bych, že pan Ed má na spánek spravedlivých nárok. Nehodlám ho o nějpřipravovat.“

Vnučka byla půvabná dívka kolem dvaceti. Výbojně vysunutá brada jí dodávala hrdý výraz, jenž dávaltušit, že pod maskou nevinného roztomilého děvčete se skrývá energie víc než dost. O tom, že se ve

svém úsudku nemýlil, Earla utvrdilo její šibalské mrknutí.

„Nebudete mi věřit, ale on spí skoro pořád. Potřebuje si přes den zdřímnout alespoň osm hodin, aby bylčerstvý na dvanáctihodinový spánek v noci.“

„Stárne.“

„Není to tak zlé. Když má svůj den, mohl by ještě energii rozdávat.“

„To věřím.“

„Vaše návštěva ho určitě potěší. Vždycky má radost, když za ním někdo přijde.“

Earl čekal další hodinu. Pak ještě jednu. Vykouřil sice hezkých pár cigaret, ale jinak jen trpělivě seděl avyčkával.

Teprve dlouho po poledni se stařec konečně zavrtěl daleko živěji než kdykoliv předtím, zakašlal, odfrkl si azalapal po dechu. Vzápětí se probral tak prudce, jako by se vynořoval z vody, jež už mu hrozila smrtí.

„He? Co? Uf… co sakra…?“

Stařík zamžikal, odkašlal si, zavrtěl hlavou a rozhlédl se kolem sebe.

„Sally? Sally, zlato!“

„Ano, dědečku?“ křikla vnučka odkudsi zevnitř.

„Já jsem si asi zdřímnul, co?“

„Jen na chvilku. Chceš už oběd?“

„Buď tak hodná.“

„Máme návštěvu.“

Stařík pohlédl na Earla.

„Zdravíčko,“ řekl. „Dáte si se mnou něco k jídlu? Moje vnučka dělá výbornou rajskou.“

„Je to jen obyčejná omáčka z konzervy!“ upozornila Sally z kuchyně.

„Rád, pane.“

Stařec se opřel v křesle a chvíli beze slova hleděl kamsi do luk za domem. Earl se ho nepokoušel nijakvyrušovat. Usoudil, že na Eda McGriffina se spěchat nedá. Stařík je zřejmě zvyklý dávat si načas.

Sally mezitím přinesla tác s mísou rajské omáčky, košíkem pečiva a sklenicí koly s ledem. Stařec si pečivonadrobil do omáčky a dal se se záviděníhodnou chutí do jídla. Earlovi neušlo, že má stále jisté a přesnépohyby. Nechal si rovněž nalít talíř omáčky, ale pečivo vynechal.

Když dojedli, starý Ed si říhl a Sally přiběhla, aby odnesla nádobí. Stařík prohlásil: „Musím si odskočit.Počkal byste ještě pár minut, pane?“

„Zajisté.“

„Musím uznat, že jste skutečně trpělivý chlapík. Vy asi moc nevěříte, že je dobré na něco spěchat, že ne?“

„Už jsem pochopil, že co se má stát, to se stane, a nijak zvlášť nezáleží na tom, jak moc člověk tlačí napilu,“ odvětil Earl. „Svatá pravda,“ prohlásil stařec. Earl mu pomohl vstát a díval se, jak se stařík pomalu rozhýbává a ztěžka

odchází do domu. Byl zpátky za pár minut.

„Teď nebudu muset alespoň takových sedm, možná osm minut na malou. Tak povídejte. Jsem zvědav, co

jste mi přinesl. Pořád za mnou ještě chodí lidé, kteří chtějí slyšet vyprávění o starých časech nebo majízájem uveřejnit mé vzpomínky v časopisech. O to vám jde, mladíku? Budu ovšem požadovat nějakýhonorář. To víte, nic není zadarmo.“

„Ne, pane,“ odvětil Earl. „Myslím, že o vaší minulosti mám poměrně přesnou představu. Mám pro vásjinou nabídku.“ Pak starci oznámil, kdo je a co chce. Stejně jako jiným osloveným sdělil i McGriffinovijména lidí, kteří o něm mohli poskytnout reference.

Když Earl domluvil, stařec vzdychl a prohlásil: „Říkal jste, že se tam musí po řece. Dovedete si představit,jak se takový starý kozel jako já někam pachtí? Nevydržel bych ani sedět v lodi. Každou chvíli musím namalou, běhat už nedokážu a o lezení do kopce nebo do schodů už nemůže být ani řeči. Vyhrabat sistřelecký okop už bych taky nedokázal. Vždyť já už ani nevymaluju pokoj, a to jsem se tím živil!“

„Ale vsadil bych se, že střílet pořád ještě dovedete, a to o nic hůř než kdykoliv předtím.“

„To asi ano,“ odvětil stařík. „Podle mě je to stejné jako s ježděním na kole. Když se to člověk jednounaučí, už to nikdy nezapomene.“

„Ještě byste dovedl vyhodit pět skleněných koulí do vzduchu, tasit a trefit všech pět dřív, než dopadnou

na zem?“

„Než dopadnou na zem? Ksakru, chlapče, já je trefím dřív, než začnou padat! Možná jen ta poslední už

bude klesat k zemi, než ji trefím, ale na zem se vcelku nedostane ani jedna.“

„Přesně to jsem si myslel. A co takhle pět zásahů s rozptylem nanejvýš pět centimetrů na vzdálenost deseti metrů za tři čtvrti sekundy?“

„To by taky ještě šlo. Možná že ten čas by nebyl tak přesný, ale rozdíl byste bez elektronického měřeníčasu nepoznal. Do sekundy bych se vešel určitě. S osmatřicítkou Smith & Wesson mi to vždycky šlo.“

„Řekl bych, že to má hodně co dělat s tréninkem.“

„Je lepší mít talent než být dříč. Nejlepší kombinace je ale talentovaný dříč, chlapče.“

„Spousta lidí říká, že jste nejlepší střelec z revolveru všech dob, a to bez výjimky.“

„Může být. Snažím se tím nějak moc nezabývat. Stejně už jsem pomalu na konci své cesty.“

„Nechtěl byste se zase vrátit do časů, kdy nad muže s revolverem nebylo? Do časů, kdy tu chodili chlapi

jako Divoký Bill a podobní? Vy byste byl lepší než oni všichni dohromady.“

„Myslíte kvůli slávě? Aby o mně pak někdo natočil film, celé to zpackal a ještě mě připravil o peníze?Myslím, že na něco takového už jsem starý. Ano, čas od času mě ještě přepadne touha postavit senějakému padouchovi a změřit s ním svoje síly. Vy mi tu šanci sice nabízíte, ale už je pozdě. Možná žekdybyste přišel před takovými pěti lety… třeba ještě před třemi, ale jak vidíte, teď už mi na to chybí elán.“

„Ještě jsem vám neřekl všechno. V ničem jsem vám nelhal, ale měl byste také vědět, že všechno začne,až bude měsíc v novu, a nepotrvá to dlouho. Stačí, abyste se rozhodl, a můžete do toho jít s námi.“

„Chlapče, já…“

„Pane McGriffine, já znám způsob, jak vám tu cestu umožnit. Pochybuji, že ta možnost někoho předemnou vůbec napadla. Slibuji vám, že na místo nedorazíte o nic víc unavený, než kdybyste si vyšlápl nanedělní vycházku do parku. A zaručuji vám návrat suchou nohou. Budete moci změřit své střeleckéschopnosti s gaunery, kteří si myslí, že nad ně ve střelbě není. Vy je dostanete. Možná že to nepřežijete,ale dostanete je. Pokud přežijete, vrátím vás zpátky stejně svěžího, jako jsem vás dopravil tam, a to opětsuchou nohou. Pak budete moci svůj život považovat za naplněný. Nic zajímavějšího už vám totižnenabídne. Budete mít za sebou všechno, co člověk, pro něhož je zbraň jen prodloužením ruky, můžeprožít, včetně toho nejdůležitějšího, použití zbraně v zájmu spravedlnosti.“

„Pane Swaggere, nikdy bych si nedovolil označit člověka, který si vysloužil Medaili cti, za lháře, ale trvámna tom, že pokud v těch bažinách do tří neděl nepoloží koleje, budu trčet tady.“

Pak mu Earl konečně prozradil všechno.

„No, vymyšlené to máte opravdu dobře.“

„To jo, ale na něco jste přece jenom zapomněl,“ ozval se Sallyin hlas. McGriffinova vnučka teprve nynívešla na verandu z obývacího pokoje, kde nejspíš až dosud seděla a mlčky poslouchala. „Na mě.“

„Prosím, slečno?“ ozval se Earl.

„Počkej, Sally,“ řekl starý Ed, „nepleť se do toho.“

„Vážený,“ obrátila se Sally k Earlovi s planoucíma očima a ztuhlými rysy, „jestli si myslíte, že nechám tady

starého pána cestovat někam do horoucích pekel na vlastní pěst, musel jste nechat mozek někde naDivokém západě nebo odkud jste to vlastně přijel. Má na světě jenom mě a já nemám nikoho než jeho,takže jestli se má vydat za nějakým pitomým dobrodružstvím, spolehněte se, že pojedu s ním. A užnechci nic slyšet, jinak počítejte s problémy. Možná vypadám jako křehotinka, ale divil byste se, codovedu.“

„Zlatíčko,“ oslovil ji Earl, „to chcete trčet na ranči v pustině s bandou staříků, z nichž žádný nemá anidesetinu šarmu a vychování jako tady váš dědeček? To by pro vás nebylo nic příjemného.“

„A kdo bude tomu starobinci na výletě vařit?“

„Nebojte se, slečno, nám budou stačit fazole a párky.“

„I fazole a párky se dají upravit tak, aby si člověk nezkazil žaludek. Dědečkovi musí to jídlo stejně někdopřipravit a postarat se o něj, aby někde nezabloudil. Buďto s ním pojedu i já, nebo zůstane doma ahotovo. Raději se s tím smiřte, nebo si mě nepřejte.“

„Sally obvykle nemluví do větru,“ ozval se starý McGriffin. Earl zavrtěl hlavou.

„Nebude se vám to líbit. Nejedeme na piknik.“

„Já se o sebe dovedu postarat,“ prohlásila Sally. Vzhledem k tomu, že se jednalo o vnučku Eda McGriffina,Earl věděl, že nemluví do větru.

KDYŽ první donašeč prozradil Bigboyovi, co se šušká, Bigboy se pouze zasmál. Pak mu ale stejnou zprávu

přinesl další donašeč, a to už Bigboyovi tak zábavné nepřipadalo. Když slyšel totéž i potřetí, začaly proněj ty zvěsti mít zlověstný zvuk. Bylo tedy pochopitelné, že se rozhodl zajít za ředitelem věznice. Ten mělpodle něj nejhlubší znalosti o psychologii černochů široko daleko. Bigboy proto cítil potřebu s ředitelem sipohovořit.

„Pane řediteli, mezi negry se něco děje. Víte, jak jste vždycky říkal, že se námi nechávají ovládat, protoženemají naději na nic jiného, takže jim nakonec dojde, že je takové opatření nezbytné a dokonce správné,protože je chráníme před nimi samými…“

„Ano, Bigboyi, přesně tak jsem to říkal. Našimi nepřáteli jsou naděje a víra. Ty musíme drtit, protože je to

naší povinností. Pokud bychom je nechali růst, mohly by začít nekontrolovatelně bujet a přichystat námvelice spletité a odolné bludiště.“

„Mezi negry se něco podobného nejspíš šíří.“

„Opravdu?“

Seděli spolu v ředitelově kanceláři v zchátralém starém plantážnickém domě v areálu věznice. Bigboy tendům přímo nenáviděl, protože se mu z pachu hniloby a rozkladu, z damašku rozpadajícího se na prach ize dřeva drolícího se na piliny dělalo mdlo. Nikdy nepochopil, co se na takové barabizně líbí takvynikajícímu člověku, jakým je právě ředitel. Už dávno mohlo být to monstrum strženo. Příslušné úřady by

nebylo těžké přesvědčit, aby povolily a uhradily výstavbu modernější budovy. Ředitel má v Jacksonumocné spojence, kteří vědí, co dělá, a jeho práce si skutečně cení. Určitě by ho rádi potěšili. Je přecejejich nadějí a šampiónem v boji proti hrozícím změnám.

Jenže ředitel tu starou rozpadající se barabiznu zbožňoval. Měla pro něj nějaký hluboký význam, kterýunikal dokonce i Bigboyovi, jenž projevoval inteligenci především v praktických otázkách. Proto nyní sedělve světle lampy a svíček v kanceláři páchnoucí zatuchlinou a usrkával v zamyšlení portské. Byla horkáletní noc. Sluhové uctivě čekali venku, aby nerušili. Když člověk zavřel oči, mohlo by se mu docela dobřezdát, že se píše třeba rok 1856, zmatky války Severu proti Jihu jsou ještě daleko a jižanská civilizace je na

vrcholu. Bigboy sice nebyl původem Jižan, přesto však dokázal vnímat mocný dech oněch slavných dob,jež k řediteli z těchto starých zdí promlouvaly. Stejnou přitažlivost měly ony staré slavné časy americkéhoJihu i pro lidi, kteří ředitele podporovali z Jacksonu. Minulost pro ně byla stále živá a spatřovali v ní ideál.Když už ji nedokázali uchovat, alespoň uctívali vzpomínky na staré časy a vše, co se z nich dochovalo dosoučasnosti, pro ně bylo hotovou svátostí.

„Začínají si čím dál tím víc dělat naděje,“ řekl Bigboy. „Je mezi nimi rušno jako nikdy dřív. Vypadá to, že se upnuli k nějakému snu. Jako by viděli nějakou šanci. Cítí, že se blíží změna.“

„Jaké naděje si dělají?“

„To je hotová záhada. Zatím jsem tomu ještě nepřišel na kloub. Vím jen, že od negra k negrovi už běžíšeptanda a žije tím celá věznice. Není mi jasné, co se za tím skrývá.“

„To je ovšem nepříjemné. Víte, že před povstáním domorodých vojáků v Indii roku osmnáct se padesátsedm se mezi indickými vojáky jako tajný signál předávaly jakési koláčky? Nikdo dodnes neví, jak tovzniklo, kdo je roznášel, kde se připravovaly ani co znamenaly, ale pro domorodce to zjevně skrytý smyslmělo. Ty kousky nekvašeného těsta šly z ruky do ruky. Bylo to varovné znamení, ale Britové byli jakoslepí a hluší. Pak se rozpoutalo povstání a trvalo celá léta, než se podařilo zarazit masakry a násilnosti.Vlastně šlo o rasovou válku, ačkoliv to dodnes nikdo nepřizná nahlas. Svět se zhroutil. Tedy… jeden svět.Britům trvalo hodně dlouho, než se znovu stali pány situace, ale nikdy už to nebylo takové. Od těch dobtam vládly zcela odlišné poměry a sami Britové už nikdy nenabyli bývalou sebedůvěru. Možná že právě topředznamenalo začátek rozpadu britského koloniálního impéria, ačkoliv v té době mělo svůj největšírozmach ještě před sebou. Jen se podívejte, jak Indie vypadá dnes. Máte pocit, že si pomohla? Podle mne

rozhodně ne. O všem tam rozhodují černé huby a podle toho to také vypadá. Všechno spěje k zániku.Panuje tam chaos a zvůle. Přesně tak to dopadá vždycky, když se necivilizované myšlení stane vůdčí silou.

Je jim snad lépe jen proto, že se osvobodili zpod nadvlády Angličanů? Sotva, a bude hůř. Právě tak semůžete dívat i na negry. Byli by na tom lépe, pokud by se vymanili zpod jha bílých pánů? Samozřejmě žene. Právě naopak, byli by na tom podstatně hůř. Nikdo už by nedržel na uzdě jejich přirozené sklony,jejich nevyzrálou, nicméně mimořádně silně vyvinutou sexualitu, jejich neschopnost ovládat chtíč a touhuneustále si dopřávat tělesných požitků. Nikdo by je neusměrňoval. Oni nejsou schopni vnímat svět jakocelek, protože po stovky generací vyrůstali v nevinnosti vlastní pouze dětem tropů. Pokud jsou vytrženi ze

svého prostředí horkého, vlhkého a konejšivě zeleného deštného pralesa, postrádají schopnost mysletalespoň trochu dopředu. Právě z toho pak pramení všechny jejich problémy. Ještě horší je ale jejich touha

po bílých ženách a potomstvu, jež z toho vzejde. Víte, co za prokletí jsou děti s tělem, choutkami,vznětlivostí a násilnickými sklony negrů, ale s inteligencí bílých? v žádném případě bych se nechtěl dožíttoho, že tyhle kreatury ovládnou společnost, a boji proti tomu jsem zasvětil život. Negr a bílá rasa senikdy nesmějí sžít. Z toho by vznikla jedině anarchie.“

Byl to ředitelův oblíbený proslov, který už Bigboy v různých obměnách slyšel mnohokrát, ale ředitel senechal svým plamenným projevem natolik unést, že si Bigboy nedovolil jej přerušit.

„Ale já jsem se rozpovídal a vy jste mi přišel něco ohlásit. Začal jsem vás zase poučovat a vy jste takovýgentleman, že mě ani nepřerušíte a necháte mě vyprávět. Takže abychom se vrátili k té záhadné naději,co se mezi nimi šíří. Jak se to projevuje?“

„Neustále se mezi nimi ozývají slova ‚kůň plavý se blíží‘: Mumlají si to mezi sebou.“

„Poněkud neobvyklé slovní spojení,“ pronesl zamyšleně ředitel věznice.

„Víte, co to znamená, pane řediteli? Tolik toho znáte… Předpokládal jsem, že vám to určitě něco řekne.“

„‚Kůň plavý se blíží‘. To zní přímo biblicky, že?“

„To ano, pane řediteli. Je to z bible?“

„Může být. Nechte mě chvilku přemýšlet. Když vám ale řeknu, co by to mohlo znamenat, ovlivním vás anaruším vaše vlastní myšlenkové pochody. Než k tomu něco řeknu, rád bych slyšel, co přesně to znamená

podle vás, seržante Bigboyi. Jste muž neobyčejně bystrý a vašim instinktům je třeba důvěřovat. Protonejdříve mluvte vy, prosím. Teprve pak dáme prostor suchopárným knižním výkladům.“

„Já si myslím, pane řediteli, že se to týká toho chlapa… toho bělocha Bogashe, co jsme mu říkali Bogart.Byl zabit při pokusu o útěk.“

„Ano?“

„To byl tvrdý oříšek. Musím uznat, že se choval jako hrdina. Dokázal se mezi nimi prosadit na vlastní pěsta udělat na ně dojem. Postavil se jim v jejich džungli a porazil je. Všechny. Pak se postavil dokonce i nám,

a to tvrdě. Ve svých primitivních mozečcích si možná negři vydedukovali, že je nějakým poslem božím.Jakýmsi andělem. Připadá mi, pane řediteli, že negři jsou schopni připustit, že tak jako vstal z mrtvýchKristus, vrátí se i on.“

„Předpokládám, že se to ve skutečnosti nemůže stát.“

„To nemůže.“

„Sdělíte mi nějaké podrobnosti?“

„Zaručuji vám, že ten z mrtvých nevstane. Nemůže se to stát ani za tři dny, ani za tři roky, dokonce ani zatři tisíciletí nebo za tři milióny let. To vám garantuji.“

„Věřím vám. Pokud jde o vaši domněnku, myslím, že byste mohl mít pravdu. Slovo ‚plavý‘ se skutečně vliturgii vyskytuje. Můžeme se s ním setkat ve Zjevení svatého Jana, kapitola šestá, verš osmý: ‚I pohleděljsem, a aj, kůň plavý, a toho, kterýž seděl na něm, jméno bylo smrt, a peklo šlo za ním‘.“

„Ano.“

„Ta ‚plavá‘ barva je pochopitelně logickou asociací vyvozenou z posmrtné bledosti. Je to vlastně narážka

na blednutí odumírajících tkání zbavených horké krve, tkání, které se pomalu rozpadají. S tím souvisí i

chladnutí a k němu přece bledost patří. Bledý, nebo chcete-li bílý, je přece kupříkladu sníh. Bledá je iobloha za mrazivého dne. Bledost je v západních duchovních směrech se smrtí spojována velice často.Pak tu máme tu frázi ‚a peklo šlo za ním‘. Ano, umím si představit, že to odvolání na bibli dokáže tynásilnické desperáty uspokojit. Oni jsou schopni uvěřit, že až ten plavý kůň dorazí, přijede na něm smrt aoba dva společně vnesou do našeho bohulibého ústavu peklo. Tolik tedy svatý Jan.“

Bigboy přikývl. Ředitel v zamyšlení usrkl portského. Zjevně se v myšlenkách dál zabýval nedořešeným

problémem.

„Nezlobte se, pane řediteli, ale myslíte si, že negr z Mississippi, který se ocitne v Thebesu, vůbec četl

Zjevení svatého Jana?“

„To snad ani ne, ale tohle je právě klasický příklad toho, jak se sdělení literatury šíří. Oni sami o Zjevenísvatého Jana nejspíš v životě nezavadili, natož aby si je přečetli, ale setkali se s lidmi, kteří to štěstí měli.Nepřevzali od nich ani tak samotnou informaci, jako spíše myšlenku. Ten ‚kůň plavý‘ jako ztělesněnírozsévané smrti pro ně tudíž může mít hluboký smysl, aniž by sami věděli proč.“

„Ano, pane řediteli.“

„Bledost, k níž jsme se od plavé barvy dopracovali, jako průvodní jev smrti popisuje i Keats. Ten ji všakpřiřkl mimořádně schopným, nadaným a statečným mužům. Píše o sinalých válečnících a králích smrtelněbledých tváří, kteří se zjevili se slovy o ‚bohyni bez slitování‘, jejímiž jsou otroky, na rtech. Co podle vás ta

‚bohyně bez slitování‘ znamená a v jakém smyslu mohou být jejími otroky?“

Že Bigboy na tuto otázku odpoví, bylo asi tak stejně pravděpodobné, jako že se někdy podívá na Mars.Dokázal však pochopit, že dotaz byl pouze řečnický, takže mlčel a vyčkával.

„No,“ odpověděl si ředitel sám, „ačkoliv se výklady Keatsova díla různí, já bych řekl, že ta ‚bohyně bez

slitování‘ je povinnost. Žádá si od nás všechno a nemá s námi sebemenší slitování. Jako její otroci

bojujeme i umíráme. Jestliže tedy příslušné frázi přisoudíme právě tento význam, zdá se, že předpovídápříchod mužů oddaných povinnosti. Mužů se zbraněmi, kteří nás chtějí pozabíjet a vnést na naše území

peklo.“

„Takže doporučujete brát to vážně?“

„Velice vážně. Dejte na mě.“

„Tak já zjistím, odkud se ty řeči vzaly a co mají znamenat. Příjemná práce to nebude. Možná že v nociobčas uslyšíte nějaký ten křik.“

„Už jsem se při něm naučil spát. Někdy je to nezbytné. Bez toho křiku by byly ohroženy základní hodnotyvčetně našich pozemských statků i životů. Udělejte, co je třeba, seržante Bigboyi, a udělejte to rychle abez slitování. Nehodlám skončit jako Britové, kteří se nechali povraždit v postelích jen proto, že nebylischopni včas rozpoznat příznaky blížícího se nebezpečí. Zjistěte, co se děje.

Já zatím upozorním doktora, že máme podezření na jisté nekalé úmysly. Jakmile se bude cítit ohrožen,pud sebezáchovy ho donutí nasadit všechny myslitelné páky a zapojit do naší obrany i ta nejvlivnějšímísta. Naším posláním je chránit ho, aby mohl plnit své úkoly. Proto je naše práce stejně ušlechtilá jako

nezbytná.“

BYL to dlouhý let. Když Earl dorazil na místo, zjistil, že jeho strádání ještě nekončí. Sehnat taxi tu bylobrovský problém. Město mu zchátralostí a zpustlostí připomínalo ty nejošklivější čtvrti Little Rocku.Jediným rozdílem byly nízké hřebeny hor, jež jako by pronikaly až do městské zástavby. Připadalo mu, ženejrozšířenějšími podniky tu jsou zastavárny a prodejny rychlého občerstvení. Až po určité době zjistil, žeje tu i spousta myček a mexických restaurací. Celkově na něj však město udělalo dojem koblihového ráje.

Okénko prodejny rychlého občerstvení bylo na každé ulici a nic jiného než koblihy se tam snad anineprodávalo. Hlavní město koblihářského průmyslu, napadlo Earla posměšně.

Nakonec se ale přece jen dostal, kam potřeboval. Tato čtvrť byla snad ještě zpustlejší než město jako

takové. Sotva Earl vystoupil z taxíku, ovanul jej horký vzduch a obklopil ho ruch ulice. Chodci chvátali

všemi směry. Rozhlédl se. Palmy, jež tu rostly, měly hodně daleko do majestátu podobných stromů, naněž byl zvyklý z Pacifiku. Ty místní byly jaksi pokřivené, zahnědlé a vůbec vypadaly, že už pohltily přílišnémnožství zplodin automobilových výfuků. Earlovi připadaly jako reklama na rakovinu. Bylo mu těchubohých stromů, jež se snažily přežít v koláčích suché hlíny obklopených asfaltem, líto. San FernandoValley, kde měl Hy Hooper obchod se zbraněmi, na Earla skutečně valný dojem neudělalo.

Ve výloze se skvěla reklama: SEZNAMTE SE s NOVINKOU .357 ATOMIC!

Earl zavrtěl hlavou. Kalifornii neměl v lásce už od začátku a Los Angeles zvlášť. Vadilo mu tu snadvšechno včetně zahnědlých pahorků a hutného nedýchatelného vzduchu vyvolávajícího dojem, že se tuněkde pálí pneumatiky. Bylo mu nanic z vyprahlé půdy a bezútěšných čtvrtí zastavěných bungalowyobklopenými neduživými keříky. Vadilo mu i věčné vedro, jež zde panovalo, ale ze všeho nejvíc ho

dráždila místní okázalost.

Tady se tedy natáčejí filmy. Earl neměl film nijak v lásce s výjimkou snímků s Johnem Waynem a několika

dalšími hrdiny stříbrného plátna vystupujícími v kovbojském stylu. Nedokázal by si ani vzpomenout najejich jména. Stále se však nemohl zbavit pocitu, že filmy a filmový průmysl v sobě mají cosi zlověstného.Zdálo se mu, že se to odráží v dojmu, jímž na něj působí celé Los Angeles, kterým právě projel. A znovu:.357 ATOMIC! Co to může být jiného než trochu vylepšený náboj ráže .357 Magnum, který je v branžiznámý už od třicátých let? Teď se z něj jen nějaký úlisný reklamní agent snaží udělat senzaci tím, že honazve tak, aby připomínal účinky atomové bomby!

Nic naplat. Sem měl namířeno a nemůže couvnout. Narovnal si klobouk, sevřel pevněji kufřík a sezachmuřeným výrazem ve tváři vešel dovnitř. Ocitl se ve skutečném ráji milovníků zbraní. Ani zde nebylušetřen okázalosti, jež čišela ze všech koutů.

Zbraně byly doslova všude. Na rozdíl od jiných obchodů se zbraněmi, jež znal, zde nebyly vystaveny vevitrínách, ale doslova se válely, kde se dalo. Když se rozhlédl důkladněji, zjistil, že další zbraně visí nastěnách. Pak jeho pohled zabloudil ještě výš. Zboží viselo i na stropě. Nízký výklenek byl plný lacinýchrevolverů ráže .32 a .38 s krátkými hlavněmi. Očividně pocházely ze začátku století a většina z nichnepůsobila právě důvěryhodným dojmem. Mnohé už určitě ani nebyly schopné střelby a o bezpečnosti nošení nejspíš nemohla být řeč.

„Vzalo vám to dech, co?“ otázal se Earla statný růžolící muž za pultem s vlasy ulízanými dozadu. Khakikalhoty střižené v kovbojském stylu měl přepásané westernovým řemenem s bohatým zdobením atepanou stříbrnou přezkou. Milovníka westernů připomínal i sportovně šitou košilí s květinovými vzory naprsou. Na hlavě měl bílý stetson a úlisným úsměvem připomínal prodejce ojetých aut.

„Jo, hezkých pár kvérů tu k vidění je, to se musí nechat,“ odvětil Earl.

„Vy musíte být Earl Swagger. Vypadáte, že byste si tady s tím dokázal poradit.“

„Uhodl jste. Pan Hooper?“

„Přesně tak. Bylo by mi ctí potřást si rukou s mužem, který si vysloužil Medaili cti.“

Prodavač natáhl paži přes pult a Earl nabízenou pravici přijal.

„Koukal byste, kdo všechno se tu občas ukáže. Zrovna nedávno jsem si tady báječně poklábosil s

Marshem Williamsem. Znáte ho?“

„To je ten zbrojní konstruktér?“

„To není úplně přesný výraz. On tu svoji pušku zkonstruoval v base. To už musí být člověk génius, no ne?

Seděl za zabití v Severní Karolíně. Aby se tam nezbláznil, soustředil se na zbraně, kterým rozuměl užtenkrát, a tak vymyslel poloautomatickou pušku mnohem úspornějších rozměrů a s daleko nižšími náklady

na materiál, než se to podařilo komukoliv před ním. Karabin M-1 se od té doby vyrobilo přes šest miliónůa z Williamse je národní hrdina. Povídá se, že o něm chtějí natočit i film. Má prý ho hrát Jimmy Stewart.“

„To jsou věci,“ zahučel Earl.

„Používal jste karabinu, pane Swaggere?“

„Ne, pane Hoopere. Já jsem byl zvyklý na samopal. Obvykle jsem se účastnil boje zblízka a oblíbil jsem siThompson. Jen by mu podle mě neškodilo, kdyby měl větší kapacitu zásobníku i za cenu větší váhy. Stímhle názorem jsem ale obvykle zůstával osamocen. Je to prostě kvalitní pěchotní zbraň.“

Svůj soukromý názor na karabinu, o níž majitel obchodu hovořil, si Earl nechal pro sebe.

„Taky se tu občas objeví sám John Wayne. Snažím se ho přesvědčit, aby pro svůj nový western použilnaši ráži .357 Atomic. To by z ní okamžitě udělalo obchodní trhák. Z pultů by zmizela dřív, než bych senadál. Vy jste si ale nepřišel povídat o filmových hvězdách, že ne, pane Swaggere?“

„Jen o té, o níž jsem vám psal, pane Hoopere.“

„Jak už jsem vám řekl po telefonu, znám ho dobře. Je to sympatický chlapík. Moc příjemný člověk, jen máv sobě takovou tu irčanskou melancholii. Každopádně jsem mu ale zavolal a pozval ho. Uvidíme, jestli se

ukáže.“

Nejmladší z Earlem vybraných mužů se samozřejmě opozdil. Zpoždění však nebylo tak velké, aby Earlnevydržel čekat. Konečně viděl, že přijíždí. Před obchodem zastavil anglický sportovní vůz elegantníchtvarů. Jeho rudá barva připomínala krev. Blýskal se tak, že musel na dálku upoutávat pozornost. Řidič měl

na očích tmavé brýle a na hlavě kovbojský klobouk. Oblečený byl jako pravý kovboj, ale elegance murozhodně nescházela. Pod semišovým kabátem byly vidět kvalitní jeansy a bílá košile s perleťovýmiknoflíky i úzká vázanka. Ručně šité kožené boty musely stát dobrých tři sta dolarů. Na první pohledpůsobil dojmem muže, který si na svém zevnějšku dává skutečně záležet.

Když nejistě vstoupil dovnitř, Earl z jeho chování vycítil určitou zdrženlivost. Nebyl to ten typ jako HyHooper, který v přítomnosti diváků jakoby vyrostl. Příchozí se naopak vůčihledě smrskl jako sirotekztracený v cizím městě.

„No, Audie,“ oslovil jej Hy Hooper, „jsem rád, že jste se zastavil. Tady ten pán vážil hodně dlouhou cestu, aby se s vámi setkal. Je to člověk, se kterým byste si mohl rozumět.“

Přestože Audie Ryan si ani uvnitř nesundal sluneční brýle, Earl si všiml, že se mu vůbec nepodíval do očí.Jako by jej přítomnost staršího a statnějšího muže poněkud vyvedla z rovnováhy. Nebylo těžké pochopit,že se v něm odehrává vnitřní boj mezi kalifornským kovbojským švihákem, jehož představoval, aostýchavým chlapcem, jenž se ukrýval pod pláštíkem arogance a drsného zjevu. Konečně si brýle sundal a

Earl se zahleděl do očí, jež mohly právě tak patřit dívce. Jejich výraz byl měkký a jemný stejně jakocitlivý obličej, který Earla překvapil svým půvabem.

Bylo obtížné uvěřit, že právě tenhle pohledný andílek s dívčíma očima patří k veteránům druhé světovéválky a že málokdo získal tolik vyznamenání jako on. Měl na kontě téměř tři stovky německých vojáků, znichž nejméně padesát postřílel těžkým kulometem, když na pancíři hořícího tanku bránil linie obsazenéjeho jednotkou před postupujícím nepřítelem. Dokázal útočníky zlikvidovat a ještě přivést do uhájenýchpozic tankovou podporu. Za tento bojový úspěch byl vyznamenán Medailí cti. To však nebyla jediná akce,v níž se za války v Evropě vyznamenal.

„Majore Ryane,“ oslovil jej Earl, „jsem Earl Swagger. Je mi ctí.“

Audie Ryan se v očividných rozpacích plaše usmál. Když jej Earl oslovil hodností, v níž v roce 1946opouštěl armádu, málem se uchechtl.

„Tedy seržante,“ řekl nakonec, „‚majore‘ mi nikdo neřekl už dobrých pět let. Teď už jsem prostě Audie.Podle toho, co se mi o vás doneslo, jsem ale nedokázal o nic víc než vy, takže čest si prokazujeme

navzájem.“

„Já si myslím, že jsme oba měli víc štěstí než rozumu,“ navázal Earl. „Skuteční hrdinové se nevrátili.“

„Škoda že nemáme, čím si na tenhle váš výrok připít, protože nic tak výstižného už jsem hezky dlouho

neslyšel.“

Earl si všiml, že Audie stále ještě hovoří se slabým texaským přízvukem. Věděl o něm, že vyrostl naseverozápadě Texasu v zoufalé chudobě a v drsných podmínkách tamní divočiny. Jen díky jeho pušceměla početná rodina bez otce, v níž vyrůstal, občas na stole maso. Střílet se naučil brzy a dobře.Zkušenosti získané při lovu se mu vyplatily právě ve válce.

„Hy mi povídal, že pro mě snad máte nějaký návrh, seržante. Je to tak?“

„Ano, to je pravda,“ odvětil Earl.

„Podívejte, pánové,“ vložil se do hovoru Hy Hooper, „co kdybyste zašli dozadu? Moje kancelář je vám k

dispozici.“

Zavedl oba hosty za pult. V nepříliš prostorné zadní místnůstce na návštěvníky ze stěn shlížely trofeje znejrůznější zvěře ulovené po celém světě. Earlovi to okamžitě připomnělo pracovnu jeho otce. I ten bývalvášnivým a úspěšným lovcem.

„Vy tady pořád ještě nemáte toho buvola?“ zeptal se Audie.

„Ne, to chvilku potrvá. Před několika týdny jsem se vrátil z Afriky,“ obrátil se Hy na vysvětlenou k Earlovi.„Povedlo se mi tam ulovit pár zajímavých trofejí, mimo jiné i buvola s rozlohou rohů dvě stě desetcentimetrů.“

„No páni,“ zahučel uznale Earl.

„Jo, na nic, co jsem zažil, nejsem víc hrdý. Ale já tu plácám o svých hrdinských činech před chlapy, comají metálů víc než kdokoliv jiný! Zasloužil bych si stáhnout zaživa z kůže. Račte dál. Ve stole je skotská i

bourbon.“

Otočil se a spěchal za pult.

Audie Ryan, jehož stále ještě tak docela neopustila nervozita, si nalil na prst bourbonu a podal láhev

Earlovi.

„Nechal jsem toho hned po válce,“ řekl Earl.

„Měl bych udělat totéž, ale když se občas nenapiju, pořád vidím ty skopčáky,“ prohlásil Audie a hodil do

sebe zlatavou tekutinu. Rychle si nalil znovu.

„Já Japončíky vidím všude.“

„Asi to nikdy nezmizí, co?“

„Nikdy, ale to pochopíme jen my. Všichni už zapomněli.“

„Ze všeho nejvíc mi vadí, jak jsou všichni přesvědčeni, že na válku nezapomínají. Pořád se vyptávají. Toale není tím, že by se chtěli něco dozvědět. Většina lidí chce něco vykládat vám. Myslí si, že vědí víc než

vy.“

„Taky mám ten dojem. Člověku to už leze na nervy.“

„V tomhle městě je to asi vůbec nejhorší. Nejspíš jsem udělal chybu, že jsem se dal k filmu, ale já vlastněnic neumím. Ani číst jsem se nestačil pořádně naučit. Všichni si o mně myslí, že jsem pro film jakostvořený, takže se toho asi už nezbavím. Je to ale mizerná práce. Všichni si v téhle branži lžou navzájem a

každému jde jen o to, aby se prosadil. Lidé od filmu jsou schopni čehokoliv, aby uspěli. Všemu tadyšéfují Newyorčani a ti mluví tak rychle, že jim člověk sotva rozumí. Pokud se s nimi ale nenaučítevycházet, nevyděláte si ani na slanou vodu. Hlavně kvůli tomu víc čekám, než pracuji. Možná že se mipodaří získat roli ve velkofilmu, co bude točit John Huston. Slyšel jste o něm, seržante?“

„Ani nevím.“

„Teď si nejsem jistý, jestli to nebude točit ten druhý. John Ford. Vždycky si je pletu. Už bych se to mohlodnaučit. Jednou mi to uškodí. Ale to je můj problém. Ten film má být o válce, ale ne o té naší, o válceSeveru proti Jihu. Jako námět prý posloužila nějaká stará kniha. Pochopitelně že to nebude o ničemopravdovém. Vždycky se z toho udělá jen pastva pro oko. Pohádka o hrdinství.“

„Tak to ale ve skutečnosti nebývá.“

„Ale vás určitě film nezajímá natolik, abyste za mnou přijel jen kvůli němu, že ne, seržante?“

„Víte, připadá mi to celé nějak divné. Když si představím, že člověk, který dokázal to co vy, tu trčí mezitěmi komedianty…“

„Ano, divné to je. Abych řekl pravdu, bývá mi z toho občas úplně nanic, ale stejně si myslím, že jsem tuuvízl už nadobro. Pokud pro mě máte nějaký návrh, jsem jedno velké ucho. Potřeboval bych odsudalespoň na čas vypadnout.“

„Takže, majore…“

„Audie. Všichni mi říkají Audie. I Mexikáni, co mi tankují benzín, mě tak oslovují.“

„Tak tedy Audie, sám nevím, proč byste mi vlastně měl na můj návrh kývnout. Možná vám bude připadatještě pitomější než celá filmařská branže dohromady. Kromě toho by se mohlo stát, že když půjdete dotoho, co vám nabídnu, přijdete o život, což by vás asi dvakrát nelákalo. Já sám nevím, proč to vůbecdělám. Prostě mám dojem, že je třeba jisté věci napravit, jenže se do toho nikomu nechce. Půjde ostřílení. Možná že to bude hodně ošklivé. Oba víme, že se člověk v boji může snažit sebevíc a neponechatnic náhodě a stejně se může stát, že odněkud přiletí kousíček olova a zahnízdí se vám zrovna meziočima.“

„To vím. Zrovna tak se stává, že šílenec, kterého ani nenapadne se krýt, vyvázne bez škrábnutí.“

„Přesně tak.“

„No, alespoň bych měl jistotu, že s olověnou narkózou se konečně v klidu vyspím. Vy spíte dobře,

seržante?“

„Ani náhodou. První rok po válce jsem se měl kolikrát co držet, abych si nevpálil kulku do hlavy. Jednouuž jsem měl pistoli u hlavy a stiskl jsem spoušť, ale jen to cvaklo. Zapomněl jsem to natáhnout. Nikdypředtím se mi něco podobného nestalo, takže tomu nejspíš chtěl osud.“

„Já na to myslím každou noc. Vždycky si dám pár drinků, vytáhnu peacemaker, který jsem dostal, kdyžjsem se byl podívat u Coltů na výrobu zbraní, párkrát zatočím válcem a myslím na to, že kdybych todokázal, už bych před sebou neviděl Lattieho ani Joea. Neměl bych před očima to, co se s nimi stalo.Konečně bych byl zase s nimi. Tak už povídejte.“

A Earl se dal do vyprávění. Řekl mu všechno od začátku až do konce. Nezapomněl ani na to, koho už prosvůj záměr získal, s kým se ještě chce sejít, jak hodlá celou akci provést a kdy k ní dojde.

„Takže staří pánové,“ poznamenal Audie.

„Všichni až na vás.“

„Důvod je mi asi jasný.“

„To předpokládám. Už nestojím o to, vidět umírat další mladé muže. Tihle chlapi si svoje užili jak co setýče ženských, tak i ostatních světských radostí, vychovali děti a svými odbornými publikacemi sdělilisvětu, co bylo třeba. Prožili život tak, aby nemuseli litovat, že končí. Jestliže je zastihne smrt, přijmou jijako opravdoví muži. Ve vašem případě by to ale bylo opravdu škoda.“

„Ale no tak,“ zahučel Audie.

„Všichni umějí střílet, takže nepotřebují výcvik. Na ten bych si nemohl dovolit plýtvat časem. Potřebuji aleještě člověka, který nebude v podobné akci poprvé a který nezpanikaří, pokud se dostaneme do těžképalby z automatických zbraní. Ti pánové budou v takovém případě potřebovat, aby jim šel příklademněkdo, kdo zachová chladnou hlavu a nepoloží se po první dávce z kulometu. Akce, kterou jsemnaplánoval, bude kromě toho vyžadovat někoho, komu nechybí rychlost, aby se mohl v případě potřebypohotově přesouvat z místa na místo. Mohu sice každého z účastníků zavést na jeho stanoviště a postarat

se, aby postupoval, jak bude třeba, ale jestliže někde dojde k problémům, bude tam muset rychle dorazit

posila.“

Audie si nalil další drink.

„Jak už jsem řekl,“ pokračoval Earl, „byl byste vlastně blázen, kdybyste do toho šel. Můžete zůstat vtomhle městě, točit dál filmy, užívat si s děvčaty a nechat se obdivovat celou Amerikou. Za chvíli budetemít vilu jako hrad i s bazénem a ta skvělá sportovní auta budete střídat stejně jako drahé oblečení a boty.

Vůbec nevím, proč byste měl riskovat.“

V Audieho tváři se objevil podivně zasněný výraz. Pohodlně se opřel v křesílku umístěném přímo pod

vznešenou vypreparovanou jelení hlavou a rozhalil kovbojský kabát. Jeho pohled však bloudil kdesi v

dálce. Earl tušil kde asi. Znovu se ve vzpomínkách toulal těmi rozstřílenými městečky za oceánem, brodilse vysokým sněhem v polích, drápal se po kopcích, jež braly dech a lámaly kosti, máchal se v příšerněledové vodě říček a potoků a myslel na to, jak spával v blátě a jehličí a bojoval proti mužům v šedýchpolních uniformách, kteří byli odhodláni neprodat svoji kůži lacino.

„Řeknu vám,“ ozval se Audie konečně, „že je o nervy, když musíte pořád jen čekat, až vám nějaký kašpar

z New Yorku zavolá, jestli pro vás má nebo nemá roli.“

„Když nic jiného, tak vám mohu slíbit jiné noční můry než ty, které vás trápí teď,“ prohlásil Earl.

„Jo, to zní lákavě,“ ušklíbl se Audie. „Víte co, seržante? Já to beru. Připište si mě na ten svůj seznam.Když si neobstarám nové, asi se těch starých nočních můr nikdy nezbavím.“

TO VŠAK nebyla jediná Earlova zastávka v Los Angeles. Dalším místem, jež hodlal navštívit, byla rozlehlá

budova z červených cihel. Stála za hřebeny nízkých pahorků na předměstí, které sice nepatřilo kHollywoodu, ale leželo nedaleko od něj. Když ho v těch zapadlých končinách taxíkář vysadil, uvolil se nasvého zákazníka počkat, protože věděl, že Earl jiné taxi v tom zapadákově nemá šanci sehnat. Earl mupoděkoval a slíbil, že by neměl být pryč dlouho.

Vešel dovnitř. Ovanul jej klimatizovaný vzduch připomínající skleník. V nepřívětivé hale vymalovanéodpornou nazelenalou barvou seděla za recepčním pultem dívka. Za jejími zády spatřil Earl spoustu mužův košilích s kravatami. Všichni usilovně telefonovali.

Earl se předem telefonicky ohlásil, takže byl očekáván.

„Pan Swagger?“ „Ano.“

Muž, který mu vyšel vstříc, byl přibližně stejně starý. V obličeji měl vepsány stopy dlouhé řady životníchzklamání. Vlasy mu řídly, za skly brýlí se na návštěvníka dívaly unavené oči a celkový dojem člověkasmířeného s fádním životem dokreslovala tvarohovitá pleť a prsty umouněné od inkoustu.

Earl se posadil k jeho stolu.

„Mohu vám udělat docela slušnou nabídku,“ prohlásil chlapík s pletí prozrazující nedostatek pohybu navzduchu a slunci. „Povedlo se vám vystihnout pravý čas.“

„Také si myslím.“

„V kinech se zrovna přechází na modernější věci. Jsou žádané a dají se déle promítat.“

„Chápu.“

„Staršího zboží je proto momentálně nadbytek. Obvykle zásobujeme především provozovatele lokálníchtelevizních stanic, kteří tyhle filmy promítají pro děti. Ty se tím ještě dají zabavit. Dnes už se tomu říká‚filmy pro pamětníky‘. Slyšel jste o Johnnym Coonsovi z Chicaga? Strýček Johnny, nic vám to neříká? Tennic jiného nedělá a vynáší mu to jmění.“

„Neznám, pane.“

„Jste z Jihu, že?“

„Ano. Podle mého názoru se tam u nás staré filmy s kovbojskou tematikou budou líbit. O ten nový brak

nikdo zvlášť nestojí. Dnešní filmové hvězdy lidi od nás nezajímají. Chtějí ty staré.“

„Mohl bych vám nabídnout kompletní sadu… řekněme za tisíc dolarů? Odpovídalo by to vašim

představám? Nevím, jaké prostředky na to vaše společnost hodlá vynaložit.“

„Uvažoval jsem asi tak o poloviční výši.“

„Takže za pět set. V pořádku. Přidám vám pár kousků zdarma, protože jste mi sympatický.“

„Děkuji vám.“

„Není vůbec zač. Osobně bych vám doporučoval filmy s Hoppym. Máme jich tu spoustu. Vsadím se, že na

Jihu je o ně stále ještě zájem. Tady už začíná běžet v televizi, takže nikdo nechce platit za to, aby na

tyhle filmy chodil do kina. Líbí se vám Hoppy? Hoppy a duchové, Hoppy a šarlatoví jezdci, Hoppy a

Indiáni, Hoppy a záhada baru na ranči X…“

„Jo, to by šlo. Hoppyho beru.“

„Pokud byste chtěl něco ještě staršího, mám tu Hoota Gibsona, Toma Mixe, Bucka Jonese a Johna Waynajako Zpívajícího kovboje, ačkoliv, mezi námi, on vůbec neudrží melodii. A co Gene Autry?“

„Gene zpívat umí.“

„To jistě. Taky tu mám pár filmů se starým Williamem S. Hartem. Slyšel jste o něm? Odhaduji, že byl navrcholu slávy ještě dřív, než jste začal chodit do kina.“

„To asi ano.“

„Určitě se vám bude líbit. Pro vaše diváky by to mohla být novinka. Jsou to ještě ty staré dobré filmy,žádné vyumělkované parádičky, co se začaly objevovat později.“

„Dobrá, přidejte je taky.“

Obchod byl uzavřen. Earl odkoupil výhradní práva na promítání kolekce stovky předválečných westernů za

necelých pět set dolarů. Získal tak právo promítat zakoupené snímky ve státech Arkansas, Mississippi aLouisiana. S prodejcem se dohodl, že mu filmy budou doručeny na adresu, kterou udal. Smlouvaobsahovala i klauzuli, podle níž by Earl v případě, že bude chtít zakoupené filmy vysílat v televizi, museluhradit další poplatky za vysílací práva.

„Pochybuji, že na televizi vůbec dojde,“ dodal Earl, když podepisoval smlouvu. „Tam, kde podnikám, ještě

žádná neexistuje.“

„Toho využijte, dokud můžete, pane. Ujišťuji vás, že televize tuhle branži úplně změní.“

„Asi máte pravdu.“

Když byly všechny dokumenty podepsány a Earl vyplnil a předal šek na příslušnou částku, prodejceprohlásil: „Pane, právě jste získal do vlastnictví dědictví mýtu amerického Západu. Můžete na to být velice

hrdý.“

„Doufám, že si tu čest zasloužím,“ odvětil Earl.

SAM seděl v knihovně lékařské fakulty ve Fayetteville. V hlavě měl naprostý zmatek. Stále ještě hledalzáznamy o oslnivé kariéře doktora Davida Stonea ověnčeného tituly před i za jménem, humanisty dodnesopěvovaného manželkou a bojovníka proti zhoubným chorobám celého světa, a čím dál tím víc si lámalhlavu nad jedinou otázkou. Kde najdu ještě něco o jeho výzkumech?

Možná že mu něco ušlo. Třeba se zmýlil a mylně si vyložil to, co slyšel. Doktor Stone se pravděpodobněvůbec dalšímu výzkumu nevěnoval. Dokonce už byl ochoten věřit i tomu, že neumí hledat v archívech akvůli jeho neschopnosti že mu unikly záznamy o další obsáhlé a skutečně zářné lékařské kariéře, kterouza sebou zesnulý, nebo alespoň údajně zesnulý, doktor Stone musel mít.

Ať však pátral jakkoliv, ten muž prostě z jakéhosi Samovi nepochopitelného důvodu alespoň na papířepřestal po roce 1936 existovat. Do té doby, jak o tom svědčily hromady knih rozložené na stolku v čítárně

knihovny, procestoval snad celý svět a všude oslňoval svými výsledky. Čtyřikrát publikoval v časopiseJournal of the American Medical Association, dvakrát v periodiku New England Journal of Medicine,dvakrát v britském lékařském odborném časopise Lancet a jeho články se alespoň jednou objevily v celéřadě menších regionálních zdravotnických periodik nebo v publikacích zaměřených na jednotlivé chorobyči specializace ať už se jednalo o nemoci krve, očí, horních cest dýchacích, virová onemocnění nebo další

obory.

Soudě podle čtenářských ohlasů musel být skutečně odborníkem na slovo vzatým.

A pak najednou, ticho po pěšině.

Veškeré záznamy o jeho práci končily ještě daleko dřív, než vůbec vstoupil do armády, než se začaly dítvěci, jež Sama znepokojovaly, a než se doktor David Stone vypravil do Mississippi.

Pravda, nějaké pozdější záznamy o Stoneovi Sam ještě objevil. Ztratil se jen doktor sám. Ten lékař abadatel, který chtěl pomáhat zaostalým státečkům kdesi v pustinách celého světa, prostě zmizel. Neztratil

se však ten doktor Stone, kterého všichni znali a milovali. Alespoň byl i nadále opěvován se stejnýmisuperlativy, v jakých se o něm vyjadřovala jeho manželka. Síň slávy, jakou mu posmrtně vytvořila vesvém bytě, však nejspíš nevypovídala zdaleka o všem.

V populárně naučném tisku byl i nadále citován. Ročenka Reader’s Guide odkazovala na články v listech

Washington Times-Herald, Baltimore Sun, Los Angeles Times, P.M., Collier’s a Newsweek. V roce 1938

dokonce časopis Life uveřejnil celostránkový snímek, z něhož se doktor Stone v tropické přilbě po bokusvé manželky usmíval obklopen veselými i méně veselými domorodci nažloutlé pleti. Snímek byl pořízen vchudinské čtvrti Bangkoku, jenž byl tehdy součástí Siamu. V článku uveřejněném pod snímkem bylapopisována Stoneova poradenská činnost, jíž se věnoval jako spolupracovník Červeného kříže na tamníklinice, kde strávil půl roku prací pro ty nejubožejší z ubohých a nejchudší z chudých, a to vše pouze vejménu humanity a vědy. Na detaily byl však pisatel velice skoupý.

Nic z publikovaných informací však nikterak nesouviselo s nějakým ústavem v Marylandu, o němž Sam, aťse snažil jakkoliv, nevypátral ani zmínku. Co se tedy děje ve Fort Dietrichu, že tamní činitele tolik zajímá

rozruch kolem Thebesu? Sam nebyl schopen najít jedinou stopu.

Stále více se jej zmocňoval dojem, že skončil ve slepé uličce. Pomalu ale jistě ho z toho začínala bolet

hlava.

Vdově už zavolat nemohl, protože si vysloužil její nenávist a opovržení. Jak znal lidi, chápal, že jehonejvětším proviněním vůči paní Stoneové je fakt, že ji přiměl prozradit její strašlivé a bolestné tajemství.

Poté, co se ve své snaze vypátrat co nejvíc obrátil na ministerstvo obrany, armádní zdravotnický sbor,

Americkou lékařskou asociaci i Americkou asociaci virologů, nadělal si nepřátele i tam a vlastně tím spálilmosty, jež mu ještě zbyly poté, co mu do života vtrhli muži z Výboru pro vyšetřování neamerické činnosti.

Kam se ještě obrátit?

Uvědomil si, že už mu zbývá jen jediná cesta, jež ho nikterak nelákala. Bude muset prověřit jednotlivéstudenty, s nimiž Stone v roce 1928 absolvoval poslední ročník lékařské fakulty Harvardu. Jestliže se mupodaří vypátrat jejich jména, nezbude mu, než je obvolat. Všechny. Dříve nebo později se mu snad podaří

narazit na někoho, kdo Stonea dobře znal nebo si to alespoň myslí. Snad najde člověka ochotného se sním o Stoneovi bavit. Vzápětí si však Sam uvědomil, že do příštího novu zbývá jen pár týdnů. Zoufaleproto doufal, že uspěje spíše dříve, než později.

Musel si v duchu přiznat, že stále méně věří v úspěšné završení svého úsilí.

U ZADNÍHO stolku v příšeří kavárničky zvané Pablo’s Cantino seděli dva muži. To už měl Earl za sebou

další únavnou cestu až sem do El Pasa.

Nyní oba muže soustředěně sledoval. Z toho, jak jedli, dokázal usoudit i na některé jejich povahové rysy.První z nich jídlo lačně, až agresivně hltal, jako by chtěl co nejrychleji ukojit hlad a uspokojit tělo i smysly.

Jednotlivá sousta do sebe doslova házel. Earlovi se zdálo, že ten člověk i život bere jako zdrojsmyslových potěšení, jež je třeba co nejrychleji objevit a přivlastnit si je. Jeho spolustolovník se ovládalpodstatně důkladněji. Zachmuřeně seděl, pomalu uždiboval z talíře a choval se jako ztělesněnísebekontroly a zasmušilosti zároveň. Earlovi připadal jako kněz při obřadu.

„Chlapi,“ ozval se nakonec Earl.

„Tedy seržante, to mě nenapadlo, že do toho zatáhnete taky Billa,“ prohlásil hltoun. Byl to bývalýpříslušník pohraniční policie Charlie Hatchison. Charlie byl rtuťovitý a prchlivý chlapík, který všude, kampřišel, upoutával pozornost svým halasným chováním. Nedokázal chvilku posedět v klidu. Pátravýmpohledem pichlavých očí těkal neustále z místa na místo, jako by byl věčně ve střehu. Jen málokdydokázal z obličeje vyhladit svůj typický samolibý úsměv, jímž dával celému světu najevo, jak nesmírně je

sám se sebou spokojen.

„Bill je chlap, jak má být,“ pokračoval Hatchison, který, když se dal do řeči, nebyl k zastavení. „Jakmilepůjde do tuhého, ať se propadnu, jestli se ho nebudu držet jako klíště, protože Bill se vyzná v tlačenici.Nemám pravdu, Bille?“ Charlie si nikdy nenechal ujít příležitost, aby někoho popíchl. Jen máloco mu činilovětší potěšení. Každý člověk pro něj znamenal vhodnou oběť a Charlie neopomenul jedinou šanci k

rýpnutí.

Bill Jennings byl Charlieho pravým opakem. Obličej tohoto věčně zasmušilého kolohnáta byl do bronzováosmahlý a ošlehaný. Jeho výraz se nikdy ani nepatrně nezměnil. Earl si nevzpomínal, že by se kdy setkal s

člověkem, jehož tvář by byla tak nečitelná. Většině lidí stačil jen pohled na ten zachmuřený obličej, vněmž se zračily snad jedině sklony k násilí. Nestávalo se, že by se mu někdo postavil na odpor. Vždy sidokázal udržet autoritu. To byla také jediná vlastnost, již měli tito dva muži společnou. Charlie Hatchisonsloužil ve dvacátých a třicátých letech na mexické hranici a v nejrůznějších přestřelkách zabil sedmnáctlidí. Dlužno říci, že si to pokaždé vychutnal. Bill Jennings, spisovatel a zároveň uznávaný ostrostřelec,který svého času vystupoval v nejrůznějších varieté, neměl na svědomí ani jediný lidský život. Charlie seneproslavil ani přesto, že ve třicátých letech čtyřikrát zvítězil v národní střelecké soutěži, a Bill Jenningsbyl proslulý, i když nikdy nic nevyhrál.

„No jasně,“ pokračoval Charlie, „když se dostaneme do průšvihu, stačí, když vytáhnu tu Billovu knížkuDruhý jako poslední, v rejstříku si najdu svoji situaci, nalistuju si na příslušnou stránku a hned buduvědět, co mám dělat, no ne?“

Sledovat ty dva byla skutečně pastva pro oči. Charlie o sobě vždycky dával rád vědět. Naprostoautomaticky očekával, že bude středem pozornosti, a pokud tomu tak náhodou nebylo, býval mrzutý apodrážděný.

Konečně promluvil i Bill.

„Kdyby ho člověk neznal,“ pronesl pomalu a jakoby váhavě, „myslel by si, že mu někdo vrazil do zadnicefeferonku, jenže on se takhle rozjíveně chová pořád. Jinej už nejspíš nebude. Když si ho nebudete všímat,

nakonec se zklidní.“

Charlie se zachechtal.

„Billa prostě nejde vytočit. Ten má buďto nervy ze železa, nebo je nemá vůbec. Člověk mu může říct, cochce, a on se na něj jen podívá těma tupýma očima. Někdy mi to připadá, jako bych skrz ně viděl navěčnost.“

Byla to pravda. Bill Jennings díky svému zachmuřenému neměnnému výrazu a kostnaté postavě skutečněpřipomínal smrtku, kdežto Charlie působil dojmem obchodního cestujícího. Jen málokdo by však stál o

jeho zboží.

„On je prostě se smrtí kámoš. Nakonec když sečtete naše konta, tak my dva jsme oddělali sedmnáctchlapů!“ chechtal se Charlie.

„Já mám pro vás pro oba nabídku,“ ozval se Earl. „Nepůjde ale o jen tak ledajakou akci. Přesně váš styl.

Pro střelce jako vy se lepší příležitost nenajde. Svět se mění tak rychle, že už v něm pro nás za chvílinebude místo. Rozhodně ne takové, jaké bychom si představovali. Nečekejte ale nějakou procházkurůžovou zahradou.“

„Tak na tuhle akci si připiju,“ prohlásil Charlie, zdvihl sklenku tequily a jediným prudkým pohybem ji dosebe vyprázdnil. „Já se na toho červa nakonec dostanu,“ zavrčel a ukázal na odporný předmět plovoucí u

dna lahve.

„Všechno se mění,“ pokračoval Earl. „Když dneska člověk ve službě sejme chlapa, má okamžitě na krkuprávníky, úředníky i reportéry. Všichni na něj začnou dorážet, mezi lidmi se o něm hned povídá, že mázbytečně nervózní prsty, a už vůbec nemůžete počítat s tím, že byste se stali pro někoho hrdiny. Právěnaopak, udělají z vás vyvrhele. O nekonečných hlášeních ani nemluvím. Nikdy se kvůli jediné vypálenéráně nemuselo vyplňovat tolik zbytečných papírů. Tím to ale ještě nekončí. Nakonec vás čekají pohovory s

vyšetřovateli, před kterými si musíte své jednání obhájit, vysvětlit je a ospravedlnit se.“

„To je fakt,“ pronesl pomalu Bill Jennings.

„Proboha, Bille, jak ty můžeš vědět, jestli je to fakt nebo ne? Tys toho vybojoval víc tím svým ksichtemnež střílením!“

V Billově tváři se nepohnul ani sval. Zachmuřené vrásky se jen poněkud prohloubily a jejich počet jako byještě vzrostl. Jeho oči byly nehybné jako oči chřestýše. Pokud se v nich podrážděně zablesklo, všiml sitoho jedině Earl. Ani on si však nebyl jist, jestli to nebyl jen odraz světla.

„Já jsem nemusel vyplňovat žádný papíry ani kvůli jednomu z těch sedmnácti, co jsem sejmul,“ prohlásilpak Charlie. „Většinou to byli Mexikáni a na ně se přece nikdy papírem neplýtvalo. Žádný papírování měale nečekalo ani kvůli bílým. Perryho Jeffersona jsem prošpikoval olovem z browningu tak, že z něj krevstříkala na všechny strany. Vůbec nevypadal pěkně a byl tak bílej, že už to ani víc nešlo, ale nikdo po něm

ani nevzdech. Byl to pašeráckej šmejd z Dallasu, o kterým se vědělo, že bez kvéru nevyjde z domu. Když

jsem ho poslal ke všem čertům, mohli mi všichni leda tak poklepat na rameno. Teď bys mohl tadyseržantovi povědět o svým hrdinství zase ty, Bille. Taky nezapomeň říct, co z toho nakonec bylo.“

Bill mlčky žvýkal další sousto mexické sekané s paprikou.

„No,“ ozval se klidně Earl, „tak snad abych vám konečně řekl, oč mi jde. Pak se můžete rozhodnout, jestli

máte zájem nebo ne.“

„Jasně že mám zájem,“ nenechal jej Charlie ani domluvit. „To vám můžu říct rovnou. Bill do toho jde taky,protože by nepřežil, kdyby se někde profláklo, že Charlie udělal něco, nač on si netroufnul. Bojí se, že už

by se ta jeho knížka potom neprodávala.“

„Bille, vy pořád ještě pracujete ve státní službě. To, co chystám, je v jistém smyslu protizákonné.“

„Člověk přece nedopustí, aby mu zákon překážel, když jde o pořádnou přestřelku, nemám pravdu, Bille?“ozval se opět Charlie. „Podívejte se, na hranici jsme si taky nedělali násilí, když jsme museli na druhoustranu, pokud jsme se těm, co po nás stříleli, nemohli na kobylku dostat jinak. Tenkrát to bylo kdo skoho. V první řadě nám šlo o spravedlnost, pak o přežití a teprve někde úplně na konci byl zákon.“

„Bille, já…“

„Tak už to vyklopte, ksakru,“ přerušil Earla Bill.

Earl se nenechal pobízet dvakrát. Vyložil těm dvěma všechno stejně jako při předcházejících schůzkáchostatním. Nezdálo se mu, že by ho Charlie poslouchal příliš pozorně. Spíše se snažil co nejrychlejiproniknout k červíkovi v láhvi tequily, zatímco Bill nevzrušeně přežvykoval sekanou.

„To je všechno,“ dokončil Earl své líčení. „Teď se vyjádřete vy.“

„Abych pravdu řekl, Earle,“ prohlásil Charlie, „mě byli vždycky barevní celkem šumafuk. Nemá cenu vámněco nalhávat. Nečekejte, že vám padnu kolem krku radostí, že je můžu tahat z průseru. Vy ale nabízíteněco, co se za peníze koupit nedá, a to je pořádná akce. Pořád mám tak nějak pocit, že těch sedmnáct

zářezů není moc kulatý číslo a že by to chtělo k nim něco přidat, než to zabalím. Jestli teda nebudu musetvodit negry za ručičku, ale mám jen odvést pořádnou práci, můžete se mnou počítat, jak jsem už řekl.“

Earl se otočil k Billovi. Věděl, že kolohnát má co ztratit, pokud jeho nabídku přijme. Vystavil by se tímriziku ztráty zaměstnání. Dočkal se však téměř neznatelného přikývnutí. Bill se pochopitelně nehodlalzmiňovat o svých pohnutkách, snech či nadějích. Řeči nikdy nebyly jeho silnou stránkou. Jemu vždy jenstačilo říci, co se kdy a kde bude dít, a pokud slíbil, že se připojí, jeho slovo platilo jako máloco.

Earl se tedy dal do líčení posledních detailů.

„Každý z vás dostane pět set dolarů v hotovosti. Z toho si budete platit zbraně a cestovní výlohy. Pátéhozáří přijedete do Tallahassee a koupíte si tam místní noviny. V inzertní rubrice bude inzerát na prodejfordu z dvaatřicátého roku za šest set dolarů.“

„Krucinál, Earle, za ford z dvaatřicátého nikdo šest stovek nedá.“

„To já vím taky. Poslouchejte mě dál. Zavoláte na číslo uvedené v inzerátu a dozvíte se, kam se máte

další den dostavit.“ „Aha.“

„Cestovat budete každý zvlášť. Nikde nebudete žvanit, s někým se přítelíčkovat nebo popíjet. I když vámněkdo bude chtít objednat něco k pití, nedáte si ani slzu. A oblékněte se, jako když jedete na lov. Ne

abyste vypadali na první pohled jako námezdní žoldáci.“

„Zbraně jako obvykle?“

„Ne. Nepřipadá v úvahu, abyste používali kvéry vyfasované ve službě. Podle výrobního čísla by nebylproblém vystopovat majitele. Nemůžete mít nic, od čeho by k vám vedly stopy. Taky nechci vidět žádnéarmádní zbraně. Přivezte si jen lovecké zbraně. Já osobně zajdu do bazaru a vyberu si tam slušnouopakovačku a dva revolvery, buďto osmatřicítky nebo v ráži .357 Magnum. Jestli dáváte přednostpětačtyřicítce nebo devítce, je to vaše věc. V každém případě počítejte s tím, že zbraň můžete v bažináchztratit. Nic, co by vás prozradilo, a nic, oč byste neradi přišli. To platí hlavně pro vás, Billy.“

„Já mám doma tolik starých kvérů, že do bazaru vůbec nemusím,“ prohlásil Charlie. „Sám nevím, kolik semi tam toho ještě válí.“

„Cestujte nenápadně. Nikde žádný rozruch. Jste prostě lovci a jedete za zvěří, jasné?“

„Jasné.“

„Chvíli tam pobudeme. Až nastane vhodná chvíle, přesuneme se na místo, vyřídíme, co je třeba, a zasezmizíme, to všechno během jediné noci. Rychle, tvrdě a bez skrupulí. Víckrát se nikdo z nás nezmíní otom, co se tam dělo. Nikdy jsme tam nebyli. Dohodnuto?“

„Jasně,“ prohlásil Charlie. Billy opět jen nepatrně kývl.

Earl jim nenápadně podal dvě obálky, které stejně nenápadně zmizely v kapsách nových majitelů.

„Tak fajn.“

„Teď si se mnou, doufám, dáte panáka,“ ozval se Charlie.

„Já teda jo,“ pronesl konečně Bill.

„Já řídím, takže si můžu dát leda kolu, jestli ti to nevadí.“

„Jak chceš,“ přistoupil Charlie rovněž na tykání, nalil si další tequilu a pak nalil i Billovi. Všichni tři pozvedli

sklenky.

„To heslo, co jsem se naučil ve Francii,“ nebyl Charlie k zastavení, „se docela dobře hodí i sem. Vive la

guerre, vive la mort, vive le mercenaire!“ (franc „Na válku, na smrt, na žoldáky!“, poznámka

překladatele)

ŘEDITEL věznice poslal jednoho ze svých mužů pro šerifa Leona Gattise se žádostí, aby se k němuurychleně dostavil. Šerif, který by bez ředitele nebyl ničím, přikvačil vzápětí.

Koně uvázal u zábradlí před zchátralým panským domem za starou cihlovou zdí. Snažil se vyhnoutpohledem bičárně skryté částečně v háji zakrslých palem, protože věděl, k čemu ta zlověstná budovaslouží. Pokaždé když se ocitl na dohled od ní, nedokázal se zbavit stísněného pocitu. Vlastně jejznervózňovala věznice jako taková. Pohlédl na nápis nad branou. PRÁCE OSVOBOZUJE. Co to má vůbecznamenat? To heslo mu bylo jaksi povědomé, ale nedokázal si je nikam zařadit. Zrovna tak úzko mu bylopři vzpomínce na ječárnu u řeky. Věděl, co o ní říkají trestanci. Prý tam člověka odvlečou, dají mu do tělatak, že si vyřve plíce, a už ho nikdy nikdo neuvidí. Šerif se náhle nepatrně zachvěl.

Ani pohled na černošky, jež se zrovna řadily před konzumem, aby si vyzvedly týdenní příděl potravin adalšího zboží, nebyl zrovna uklidňující. Všechny mu připadaly zoufalé, utrápené a zlomené. Žádná už vsobě dávno neměla jiskru, na jakou byl zvyklý u barevných žen. Ani jedna nevypadala, že by s ní mohlabýt v posteli velká zábava, a přitom právě v tomto ohledu černošky, alespoň podle šerifových zkušeností

– mohly bílým ženám směle konkurovat. Tyto ženy vypadaly zbědovaně a navíc vyhladověle, jako by seprávě vrátily z nucených prací. Výraz v jejich očí vypovídal o nezměrném utrpení. Takové pohledy znalšerif u lidí, které spráskal bičem. Ani stopy po nějaké jiskře v oku, nikde žádný náznak úsměvu. Přitom ale

šerifovi neušlo, že alespoň některé z nich pod pytlovitými šaty skrývají přitažlivou postavu.

Starý černošský sluha otevřel šerifovi dveře. Gattis si před vstupem do domu oklepal boty a rázně vešel.Okamžitě jej udeřil do nosu pach staroby, na který si stále nedokázal zvyknout. Byla to směsice prachu,hniloby a chladné vlhké plísně. V domě věčně panovala teplota podstatně nižší než venku. Všechno mutady připomínalo staré filmy o jižanských plantážnících, ale tam to nikdy nebylo podáno tak výstižně. Díkydennímu světlu pronikajícímu sem zvenčí nebylo naštěstí zapotřebí svíček ani lamp, jež celému domupropůjčovaly ještě strašidelnějšího ducha. Starý sluha, který se pohyboval, jako by mu páteř už dávnoztuhla bez sebemenších zbytků pružnosti a jako by pro něj každý krok znamenal nesmírnou bolest,doprovodil šerifa ke dveřím ředitelovy kanceláře, zaklepal, otevřel a vpustil Gattise dovnitř.

Starý pán byl v místnosti sám. Seděl za stolem pohroužen do usilovné práce. Aniž by vzhlédl, pouze vztáhl

ruku, jako by dával šerifovi znamení, že je natolik soustředěn, že nesmí být vyrušován. Gattis tedy zůstalbez hnutí stát u dveří. Na stěně tikaly staré hodiny. Důstojnost a vznešenost kanceláře v šerifových očíchještě zdůrazňovaly knihy na policích, portréty dávno zesnulých mužů slavných rodů, olejomalbyznázorňující idylické výjevy ze života Jižanů, stojan s vyleštěnými puškami a vlajka státu Mississippi.

Konečně ředitel s rozmáchlým gestem dopsal, odložil plnicí pero, přitiskl na papír piják, aby osušil inkoust,a pečlivě dokument uschoval do přihrádky psacího stolu. Teprve pak milostivě vzhlédl.

„No ne, šerife, to je od vás velice laskavé, že jste mě navštívil tak brzy.“

Gattis si sice v žádném případě nemohl dovolit nepřijít okamžitě, ale znal už ředitelovu starosvětskoujižanskou zdvořilost. Byl to podle něj člověk ze staré školy, který věřil, že zdvořilost, slušnost a dodržování

společenských pravidel jsou to jediné, co dělí jej a jeho vrstvu od negrů.

„Bylo mi potěšením, pane řediteli.“

„Posaďte se. Dáte si se mnou sklenku sherry?“

„Smím být upřímný, pane?“

„Zajisté, šerife.“

„Sherry není zrovna moje značka. U nás se nikdy nepilo, takže jsem si na ně nemohl zvyknout.“

„Mám tu i docela slušný sladový bourbon.“

„Ten bych si dal velice rád, pane.“

„Pokud vám to nebude vadit, Leone, dám si s vámi.“

„Prosím, pane. Bude to pro mě čest.“

Nalévání bourbonu se odbylo se stejnou obřadností jako úvodní zdvořilostní formality. Trvalo hezkých párminut, než se oba muži opět usadili se sklenkami, v nichž měli na dva prsty čiré zlatavé tekutiny.

„Vynikající,“ poznamenal šerif po prvním doušku.

„To rozhodně,“ přisvědčil ředitel.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“

„Několikrát jsem si důkladně přečetl tu vaši zprávu o onom právníkovi z Arkansasu, který uprchl, Leone.“

„Ano.“

„Pochopil jsem správně, že jste doporučil, aby byla tomuto problému věnována pozornost?“

„Ano, pane.“

„Podle mých zkušeností bývá lepší nechat spícího psa ležet. Proto jsem se domníval, že když náš ústav

neviděl, odnesl si jen špatné dojmy z toho, co bude zřejmě pokládat za ‚typicky jižanské metody‘.Nepředpokládal jsem, že kvůli tomu bude vyvolávat nějaké další potíže. Mimo to pro nás další problémpředstavoval ten chlapík, který k němu patřil. Měli jsme pocit, že se o něm musíme dozvědět víc. Bohužel

už není mezi námi.“ „Ano, pane.“

„Postupoval jsem tedy podle vlastního úsudku, Leone. Nyní jsem nucen přiznat, že jsem se zmýlil. Nevadími, že musím uznat chybu. Měl jste pravdu, Leone. Já jsem se mýlil.“

„Pane, vy se sotvakdy mýlíte. To vy jste postavil tenhle okres na nohy a udělal jste pořádek ve věznici.

Pomohl jste tak nám všem. Máme dobrou práci, úspory v bance, dostatek jídla a solidní budoucnost.

Dokázal jste tu věci, které…“

Ředitel si ještě chvilku nechal od Leona mazat med kolem úst, ačkoliv mu to nijak zvlášť dobře nedělalo.Když se mu zdálo, že už bylo patolízalství dost, rozhodl se pokračovat.

„Nyní vám musím, samozřejmě zcela důvěrně, oznámit, Leone, že se mezi mukly něco děje. Šuškají sijakési nesmysly o blížícím se osvobození. Podle jejich primitivních mozečků Bůh shromažďuje síly kespravedlivému úderu. Pomsta prý má dorazit v podobě plavého koně. Neříká vám to něco?“

„Ne, pane. Vůbec nic o tom nevím.“

„Samozřejmě. Já ani nevěřím, že by to za mák souviselo s tím právníkem. Ať se snažím jakkoliv, nejsemschopen nalézt nějakou souvislost, která by ho do toho nejen zapojovala, ale především by naznačovala,že má v úmyslu se sem vrátit a vyvolávat mezi mými černými chovanci rozbroje. To přece vůbec nedávásmysl, viďte?“

„Ne, pane, to tedy ne, ale…“

„Prosím?“

„Ale nebylo by jistější… jen tak pro všechny případy…“

„Přesně tak, Leone. Přesně tak. Vy mi přímo čtete myšlenky. Pomohl jste mi vybřednout z omylu.Potřebujeme mít jistotu, že nám nic nehrozí. Máme přece svoji zodpovědnost. Já sám mám významnéposlání, jehož plnění musím zabezpečit. Musíme myslet na doktora, na naši zemi i na společnost. O těchto

věcech vím své a je mi jasné, že pokud člověk začne jednat, pak už musí jednat se vší rozhodností.“

„Znám v New Orleansu chlapa, který má velice pestré zkušenosti a kontakty. Vyzná se v nejrůznějšíchpřístrojích. Čas od času jeho služeb využívali gangsteři z celého Jihu, a ačkoliv je poměrně známý, nikdynebyl při ničem přistižen. Takové štěstí má z jednoho prostého důvodu, že ať podniká cokoliv, vždycky tozařídí tak, aby nebylo co vyšetřovat. Jak byste vyšetřoval například díru v zemi?“

„Jak? No nijak přece.“

„Mám potřebné kontakty. Dokázal bych zařídit, aby byl do Arkansasu zaslán jistý balíček. Nebyl byodeslán z Mississippi a už vůbec by neměl nic společného s tímhle státem, notabene s Thebesem. Vypadal

by jako docela běžná zásilka.“

„Hm… to není špatně vymyšleno.“

„Až to ten váš právník otevře, nezbude z něj nic než mračno kouře a trocha masokostní moučky vevzduchu. Jen v Arkansasu budou mít o jeden kráter víc. Ten člověk, o kterém jsem mluvil, rozumí své

práci.“

„Ano, to se mi docela líbí,“ pronesl ředitel věznice. „Tím by bylo všechno dokonale vyřešeno. Všichnibychom byli spokojeni a já bych mohl mít konečně jistotu, že jsem dostál svým povinnostem. Aninetušíte, milý Leone, jak těžké břímě zodpovědnosti vláčím na svých bedrech.“

„Já to zařídím, pane řediteli. Jste skvělý muž a pro mě je vždycky potěšením, když vám mohu posloužit.“

„Ano, skutečně se tu skvělý muž nachází, Leone, ale nejsem to já. Já jsem jen pokorný služebník. Skvělýmuž je doktor, co pracuje u řeky a usiluje o záchranu naší země.“

VŠUDE byli samí námořníci. Earl námořníky neměl rád. Nebylo v tom nic osobního. Jeho zášť vůčinámořnictvu pramenila z toho, že námořnictvo mělo nad námořní pěchotou vždy navrch a jeho příslušnícise k mariňákům podle toho chovali. Tyto napjaté vztahy se vyhrotily zvláště během války v Pacifiku.Tehdy měl Earl pocit, že žádný ostrov nebyl dostatečně bombardován nebo ostřelován, než se na němmuseli vylodit, žádná loď že nepřiplula dostatečně blízko, aby dostala zraněné rychle do bezpečí, a žádnézásoby že nebyly námořnictvem doručeny včas. Tento výčet chyb, které Earl na námořnictvu dokázalběhem své služby najít, by mohl pokračovat do nekonečna. Nebylo tedy divu, že námořníky v lásceneměl.

Proto se mu nelíbila ani Pensacola. Ta byla námořníků plná. Byli úplně všude. Občas mu ještě nad hlavouzaburácel proudový letoun nebo nízko letící formace starších turbovrtulových letounů. Pensacola bylazkrátka městem námořnictva. Námořníci město živili a poznamenali je ve všech směrech. V poslední době

patřilo k nejvýznamnějším složkám námořnictva námořní letectvo.

Earl tedy raději potlačil svoji nechuť a snažil se pokračovat v plnění úkolů. Nebylo to však jednoduché, protože už v letech před druhou světovou válkou se při mnoha příležitostech společně se svýmispolubojovníky setkával po přístavních barech právě s příslušníky námořnictva, a mnohdy došlo na pěsti.V těchto půtkách získal Earl nejméně stejně bohaté zkušenosti, jakých se mu dostalo pod vedenímvysloužilých seržantů, kteří ho trénovali, když na konci třicátých let sloužil v tichomořské flotile.

Earlovi bylo jasné, že do žádné rvačky se už nezaplete, protože do barů dávno nechodí. Namísto tohozašel raději do banky, kde uložil značnou peněžní částku a otevřel si běžný účet na jméno John R.Bogash. Pak zamířil do realitní kanceláře, kde dlouho hovořil s makléřem.

Pro toho si včas připravil potřebnou historku. Sdělil mu, že hledá klidné bydlení, kde by mohl žít se svýmtěžce nemocným otcem, aby si starý pán mohl pohodlně, v teple a na slunci užívat sklonku svého života,namísto aby se trápil na nehostinném Severu. Tvrdil, že otec sloužíval u námořnictva a vždycky se rád

díval na muže v nažehlených bílých uniformách, jak pochodují ulicemi. Vybájený otec byl mimo to také

milovníkem letadel a sezení na verandě, kde na sklonku života tráví většinu času, by mu podle Earlanesmírně zpříjemnil pohled na elegantní letouny námořního letectva, které tu provádějí cvičné lety.

Makléř se tedy Earla otázal, zda má zájem bydlet na pobřeží.

Earl odpověděl záporně. Prohlásil, že je tam příliš rušný provoz. Vadily by jim davy lidí valící se na pláž azase zpět. Raději by prý nějaký domek na venkově, pokud možno s větším pozemkem, protože umírajícístarý pán se nechce rozloučit se svými milovanými psy a chtěl by jim dopřát možnost volného pohybu.

Realitní makléř se dal okamžitě do telefonování. Netrvalo dlouho a nabídl Earlovi seznam farem, jež bylymomentálně na prodej. Jednání tedy pokračovalo dál. Vydali se na obhlídku nabízených objektů. Earlnebyl stále spokojen. Postupně se dostávali stále dál na sever. Nakonec už se přiblížili k hranici sAlabamou a makléř se začal obávat, že o klienta přijde, protože mu jej přebere konkurence z Brewtonu vAlabamě. Nakonec však Earl zcela nečekaně projevil nadšení. Způsobila je stará farma, k níž vedla jediná,

asi dva kilometry dlouhá polní cesta. Pozemky tu očividně už léta ležely ladem, hospodářská stavenízoufale volala po novém nátěru a vůbec se zdálo, že se tu už hodně dlouho neprováděla ani ta základníúdržba. Makléře poněkud zmátlo, že Earla tolik nadchla rozloha přilehlého pole, protože neměl dojem, žeby to pro zákazníka bylo to nejdůležitější. Earl si však pole bez ustání soustředěně prohlížel a pak sepozorně zadíval na mapu, aby se ujistil, kde přesně farma leží. Přesvědčil se, že je daleko od civilizace,takže tu bude dostatek soukromí. Přesně to si představoval. Vzápětí změnil šek na příslušnou částkumajitele. Za dva dny, když byl šek proplacen, měl Earl v ruce nájemní smlouvu na následujícího půl roku.

„Doufám, že tu budete vy i váš pan otec šťastni, pane Bogas hi,“ prohlásil realitní makléř.

„Ujišťuji vás, že tenhle dům bude mému otci plně vyhovovat,“ odvětil Earl.

Dalších několik dní strávil Earl důkladnými přípravami. V první řadě dohodl s místní telekomunikačníspolečností zapojení telefonu a pak už se věnoval především shromažďování zásob. Dával si však dobrýpozor, aby toho v žádném z obchodů nenakoupil příliš. Tak se jakousi záhadnou shodou okolností stalo,že v každém z deseti obchodů se zbraněmi na severozápadě Floridy a v alabamských městech Brewtonu,Bluff Spring a Atmore, v Crestview, Miltonu a ve třech obchodech na západě v Mobile, jakož i v Greenville,

bylo prodáno po pěti krabičkách revolverových nábojů se zvýšenou úsťovou rychlostí ráže .38-44,používaných u policie. Střelivo do pušek si sice měli účastníci akce zajistit vlastní, ale Earl potřebovalnáboje pro sebe. V každém z obchodů si proto vybral ještě munici do zbraně, pro niž se nakonec rozhodl.Byla to kulovnice Winchester Model 71 ráže .348, která dokázala prostřelit téměř cokoliv. Razantnějšínáboj pro lov těžké zvěře se v Americe ani nevyráběl. Tomu samozřejmě odpovídal i zpětný ráz zbraně,ale modřiny, které pažba pušky při tréninku zanechávala na Earlově rameni, nebyly ničím proti dírám, ježpo vypálených střelách zůstávaly v terčích.

Earl navštívil i stejný počet potravinářských obchodů. V každém zakoupil přiměřené množství lahví koly,zrnkovou kávu, mleté hovězí, sterilované fazole, hořčici, kečup, žemle, steaky, maso na pečení a kuřata.Nezapomněl ani na dostatek chleba, mléka, odmašťovacích prostředků, mýdla, zubní pasty, kartáčků asamozřejmě ani na toaletní papír. V každém obchodním domě, na který narazil, zakoupil několikprostěradel, dek a polštářů. Jen člověk, který by jej po celou dobu jeho okružní jízdy po kraji sledoval, byzjistil, že se chystá na příjezd větší skupiny lidí. Zvědavého pozorovatele by asi nejvíc zaujal další nákup,který Earl podnikl v prodejně vojenských přebytečných zásob v Pensacole. Tam si nechal zabalit dvěbedny vojenských polních lahví. Nepocházely ze skladů americké armády. Podle vzhledu připadaly Earlovispíše jako italské vojenské čutory z první světové války. Ze všeho nejvíc se podobaly lahvím na víno. Na

první pohled jim dlouholeté skladování nijak neuškodilo. Každá láhev byla zabalená do nepromokavého

plátna a měla závěsný pásek.

Earl strávil následující dva dny vybalováním zásob a přípravou pronajatého domu na těch pár dní, ježměla jeho skupina strávit na farmě. Měl před sebou ještě řadu dalších úkolů. Zatelefonoval do LosAngeles a nechal si poslat westernové filmy, které si objednal. Kromě toho velice podrobně studovalmapy. Zvlášť pozorně se věnoval mapě státu Mississippi. Neustále si připomínal, že nesmí nic opomenout.

Pečlivě si promýšlel každý detail. Nemohl se zbavit dojmu, že při tak složitých přípravách mu určitě něcounikne. Byl si jist, že s výběrem lidí neudělal chybu. Plán byl rovněž dobrý. Všechny výdaje, k nimž bylnucen přistoupit, důkladně zaznamenával, aby je mohl Trugoodovi vyúčtovat. Ze zálohy, kterou od nějobdržel, vydával prostředky jen s krajní nechutí a neustále se snažil šetřit. Nemohl přijít na nic, nač byzapomněl, ale neodbytného dojmu, že něco schází, se stále nedokázal zbavit. Co jen to může být, lámal si

zoufale hlavu.

Na nic nepřišel. Nakonec už měl před sebou poslední dva úkoly. První byl zcela jednoduchý. Musel dooddělení značkové inzerce novin Journal Times v Pensacole poslat peníze a dopis, v němž požadovaluveřejnění svého inzerátu v jím stanovený den. V inzerátu bylo uvedeno telefonní číslo, díky němuž se sním měli spojit jím vybraní účastníci akce, aby jim Earl mohl sdělit další pokyny. Druhý úkol už tak

jednoduše nevypadal.

Napsal další dopis. Ten byl adresován jistému člověku, jenž pracoval ve službách státu v Pensacole. Pakuž mohl pouze čekat. Nic jiného mu ani nezbývalo. Bez ustání napjatě vyčkával, jestli zazvoní telefon. Bylpřesvědčen, že se dočká, protože člověk, jemuž napsal, byl zvyklý plnit své závazky. Earl věděl, že můžečekat i týden. Telefon však zazvonil den poté, co byl dopis odeslán. Po krátkém rozhovoru si s onímmužem dohodl schůzku na následující den v baru na předměstí Pensacoly.

Když se Earl chystal na schůzku, rozhodl se po dlouhé době zase jednou se vzdát sportovní košile avolných khaki kalhot. Namísto toho si vzal společenský oblek, naleštil si boty, kravatu si uvázal takpečlivě, jak jen to dokázal, a dokonce nezapomněl ani na pomádu na vlasy. Veškeré toto snažení mělojen jediný cíl. Chtěl vypadat co možná nejsolidněji.

Pak se s mnoha oklikami po okreskách rozjel do Pensacoly. Zamířil k námořní základně. Když se u brány,kterou si pro svůj příjezd zvolil, setkal s hlídkou v námořnické uniformě, musel se hodně snažit, abypotlačil otrávený výraz. Pouhý pohled na příslušníka námořnictva jej dokázal podráždit. Ta uniforma mupřipomínala ztracená léta mládí. Tenhle mladík navlečený do bílého stejnokroje ale jen seděl ve vrátnici,salutoval a pouštěl lidi dovnitř a zase ven.

Pak Earl spatřil muže, jemuž psal a s nímž se telefonicky domlouval. Byl sice oblečený v civilu a přijel vrok starém černém kabrioletu značky Dodge, ale celým svým vzezřením stejně prozrazoval, že má za

sebou léta služby v ozbrojených silách.

Nasvědčovaly tomu jak nakrátko zastřižené vlasy, tak přísně semknuté rty s pokleslými koutky, výbojněvysunutá brada, mohutná ramena i vojácky vzpřímené držení těla.

Earl se za ním rozjel s dostatečným odstupem, aby nebyli nikomu nápadní. Chtěl mít jistotu, že je nikdo

nesleduje. Než ji získal, chvíli mu to trvalo.

Důstojník v černém kabrioletu zastavil u baru, který navrhl jako místo schůzky, a vešel dovnitř.

Earl chvilku otálel venku a znovu se pátravě rozhlížel, aby zjistil, jestli nemají nezvanou společnost.Teprve pak rovněž zamířil do baru.

Když vešel, jeho oči si musely chvilku zvykat na šero, jež v baru panovalo. Konečně muže spatřil znovu.Nijak zvlášť dobře se neznali, takže Earla nepřekvapilo, že se od důstojníka nedočkal úsměvu na uvítanou.

Pouze si sundal brýle, povstal a napřímil se namísto pozdravu do pozoru. V ošumělém baru na předměstítoto vojenské gesto nepůsobilo zrovna přirozeně.

Earl se s ním naposledy viděl v říjnu dvaačtyřicátého roku. Muž, s nímž se dnes sešel, byl zasažen dvěmastřelami a krvácel v kokpitu letounu Grumman Wildcat, který Japonci sestřelili. Letadlo hořelo a Japoncina něj pálili dál. Earl je zaskočil dávkou ze samopalu. Podařilo se mu je odrazit a kryt palbou svýchspolubojovníků vyrazil k letounu, který musel každým okamžikem vybuchnout. Tehdy, až nyní si

uvědomil, že už je to devět let, pronesl k pilotovi naprosto stejnou větu jako nyní: „Kamaráde, tohle nenínejvhodnější místo na pokec.“

„Zdravíčko, seržante,“ odvětil důstojník. „Moc rád vás vidím. Já vím, že už jste mezitím asi povýšil, ale promě budete pořád seržant, nezlobte se.“

„Víte, pane,“ odpověděl Earl, když opětoval pevný stisk ruky, „teď na tom vůbec nezáleží. Momentálnějsem prostě Earl. Nic se nezměnilo. Jenže až se dozvíte, co na vás chci vybalit, možná to s tou vaší radostí

nebude tak horké.“

„Jak vás znám, seržante, tak to bude zase nějaká bomba.“

Earl se jen usmál.

„Spolehněte se, admirále. Přesně tak.“

SAM se vrátil domů k smrti vyčerpaný. Tomu odpovídala i jeho nálada. Vzal si došlou poštu, nalil sibourbon a stáhl se do ústraní své pracovny. Odkudsi z domu slyšel hlasy dětí, jež ho kdysi dokázalypotěšit a rozveselit. Toho večera jen přispěly k tomu, že ho hlava začala bolet ještě víc a propadal se do

stále hlubší deprese.

Několik hodin strávil telefonováním. Snažil se sehnat absolventy lékařské fakulty Harvardu, kteří končili vosmadvacátém roce. Všichni, jichž se dopátral, už byli váženými občany. Buďto měli zavedenouprosperující lékařskou praxi, nebo působili na prestižních klinikách, což samozřejmě znamenalo, že mělispoustu práce nebo si připadali natolik důležití, že jim bylo zatěžko se s ním bavit. Když už se k tomuuvolili, obvykle byli tak arogantní a ješitní, že se Sam musel hodně dlouho ponižovat a chodit jako kocourkolem horké kaše, než z nich vůbec něco dostal. Ani potom se však nedočkal kýženého výsledku. Žádnáinformace z těch, jež se mu podařilo získat, nikam nevedla.

Někteří, jimž se Sam dovolal, si na Davida Stonea skutečně vzpomínali. Zdaleka však ne všichni. Z těch,kteří se na něj pamatovali, byli jen někteří ochotni svěřovat se se svými názory. Záhy se však ukázalo, žeznali Davida Stonea pouze tak, jak byl zpočátku prezentován i Samovi. Hovořili o něm jako o vynikajícímodborníkovi, obětavém lidumilovi, neúnavném dříči a nesmírně sympatickém člověku. Věděli i to, že seoženil s krásnou a okouzlující ženou a že oba pocházeli z dobrých rodin. To, že spolu neměli děti, přičítaliStoneovi spolužáci jeho přílišnému zaneprázdnění na poli lékařské vědy, kde konal dobro. Dozvěděl setaké, že Stone za války dělal cosi důležitého pro armádu a že jeho skon byl pro společnost i věduskutečně tragickou ztrátou. Sam začínal pomalu ale jistě nabývat dojmu, že mezi lékaři existuje jakásinepsaná dohoda, na jejímž základě jeden neřekne o druhém nikdy nic špatného.

David Stone, jakého Sam objevil, tedy člověk s mnoha tajemstvími, posedlý očistou světa, muž, jenž se iv těch nejdůvěrnějších dopisech manželce vyjadřoval podivně neosobně, nešťastník s pocuchanými nervyženoucími ho pomalu a jistě k šílenství, existoval jen v Samových dedukcích. Jinak jako by o této stránce

Stoneovy osobnosti nikdo nic netušil.

Sam měl proto stále těžší hlavu z toho, jak mrhá časem a Trugoodovými penězi, jež bude třeba vydat zatu spoustu sáhodlouhých meziměstských telefonních hovorů. Musel je však uhradit z Trugoodovýchprostředků, protože jeho vlastní se začínaly povážlivě ztenčovat. Zlepšení zatím na obzoru nebylo. Od jisté

doby mu lidé nesvěřovali ani méně významné případy, jako by na něm v očích spoluobčanů ulpěl stínpodezření, jenž na něj vrhli muži z Výboru pro vyšetřování neamerické činnosti, i když se mu je podařilozastrašit a vyhnat z města.

Musel se proto více než kdy jindy snažit, aby se choval jako příkladný občan, a věnovat se veřejnémuživotu, aby si v očích veřejnosti znovu vydobyl ztracenou vážnost, ačkoliv na nějaký veřejný život nemělani pomyšlení. Dál proto chodil na schůze městského zastupitelstva i na zasedání Demokratické strany.Bylo to vlastně totéž a Sam si už mockrát říkal, proč neudělají obojí najednou. Dál pilně navštěvovalkostel a snažil se nezanedbávat funkci tajemníka Sdružení rodičů a přátel školy. Obcházel zástupcečernošských církevních komunit, aby nepřišel o volební hlasy jejich členů, a především pozorně sledoval,zda noviny dál píší o četných prohřešcích toho podrazníka Febuse Bookinse, který prováděl ve funkci, naniž si dělal laskominy Sam, jednu botu za druhou.

Strach ho neopouštěl.

Začínal být jeho trvalým společníkem. Sam věděl, že dal Earlovi v podstatě požehnání k dalšímu postupu.Ve chvíli, kdy tato slova řekl, je myslel vážně, ale nyní zjišťoval, že o správnosti Earlových kroků tak úplně

přesvědčen není. Výčitky svědomí mu začínaly otravovat život. Už se nedokázal těšit z ničeho, co pro nějještě nedávno bývalo radostí.

Není to správné.

Opravdu to asi nebylo správné. Člověk přece nemůže jen tak vytáhnout s ozbrojenou bandou protizákonným autoritám a dopouštět se násilí. Sam se nemohl ubránit dojmu, že se v brzké době stanespolupachatelem mnohonásobné vraždy spojené s ozbrojeným spiknutím a že zradil to, v co vždy věřil aco hájil. Nezáleží přece na tom, jak podlý, zavrženíhodný a nečestný je protivník. Sam měl pocit, že pokud

se Earl s jeho vědomím dopustí toho, co chystá, budou stejní jako ti druzí a zaprodají se tak peklu.

Začal se probírat došlou poštou. Odložil obvyklou hromádku účtů, oběžníků a reklam, ale pak narazil naněco zcela nečekaného. V ruce se mu ocitl dopis od Harolda E. Perkinse z Washingtonu.

Sam zapátral v paměti. Ať se snažil jakkoliv, na nikoho toho jména si nevzpomněl. Došel k závěru, že se o

něj buďto pokouší skleróza, nebo že je Harold E. Perkins prostě někdo úplně cizí a nejspíš z něho budechtít vyrazit nějaké peníze.

Když otevřel obálku, vypadl z ní jen malý, rukou popsaný lístek na psaní poznámek.

„Vážený pane Vincente,“ začínal dopis,

„nevím, jestli si na mé vzpomínáte, ale jsem, nebo jsem vlastně ještě nedávno byl, pracovníkemkanceláře kongresmana Etheridge. Šéf kongresmanovy kanceláře Mel Brasher mě pověřil pátráním poinformacích o doktoru Davidu Stoneovi, o něž jste měl zájem. Zjistil jsem tehdy, že přes armádní

zdravotnický sbor se k žádným nedostanu.

Krátce poté jsem od kongresmana odešel a nyní pracuji jako řadový zaměstnanec ministerstva proatomovou energii. Kromě toho večerně studuji právnickou fakultu Univerzity George Washingtonu.

Píši Vám, protože jsem při své práci narazil na záležitost, jež sice nikomu nezasvěcenému nemůžepřipadat důležitá, ale Vás by asi mohla zajímat. Prověřoval jsem záznamy o dodávkách štěpnéhomateriálu z plutoniových laboratoří v Los Alamos do jistého zařízení ve státu Maryland známého podoznačením Fort Dietrich. Nevím sice o Fort Dietrichu nic, takže mi ani není známo, co se tam provádí vsouvislosti s plutoniem a příslušnými experimenty, ale všiml jsem si, že tytéž informace byly v kopiizaslány lékaři do Státního nápravně výchovného ústavu pro barevné v Thebesu ve státě Mississippi. Najeho jméno si sice nevzpomínám, ale doktor Stone to určitě nebyl. Zaujalo mě to jen proto, že mi slovo‚Thebes‘ připadalo poněkud neobvyklé. Pak jsem se nad tím zamyslela napadlo mě, že byste o tom mělvědět.

Závěrem svého dopisu bych si Vás dovolil požádat o laskavost. Obávám se, že pan Brasher si mylněvyložil jistou událost, jež se odehrála na pánských toaletách a na základě které mě vyšetřovala policie.Vůbec jsem neměl šanci to nedorozumění vysvětlit. Moc Vás prosím, abyste se panu Brasherovi přivhodné příležitosti zmínil o tom, jak jsem Vám pomohl. Mnohokrát Vám děkuji.

Harold E. Perkins“

Sam si ten dopis přečetl ještě několikrát. Zase Fort Dietrich! Co se v tom zapadákově někde v Marylanduproboha děje? Jak to může souviset s nějakým štěpným materiálem z Los Alamos? a proč, proboha, by se

to hlásilo nějakému doktorovi do Thebesu?

„Tati?“

Sam si ani nevšiml, že za ním přišla jeho sedmiletá dcerka Caroline. Půvabné děvčátko zdědilo plavé vlasya rozkošné pihy po matce a hloubavost i inteligenci po otci. Po kom měla smysl pro humor a schopnost

ze všeho se radovat, však nikdo netušil.

„Tatínek má moc práce, broučku,“ odtušil Sam až příliš rychle a drsně. „Ale ten pán říkal, že to máš podepsat,“ nedala se odbýt Caroline.

„Co?“

„Někdo ti posílá dárek.“

„Panebože,“ zasténal Sam. „Kdo by mi asi tak posílal dárky?“ „Je to z New Orleansu. Z obchodního domu Scott.“

„Hm,“ zahučel Sam.

Nakonec otráveně vstal a vykročil za dcerkou. Prošli pokojem plným dětí. Sam si jen letmo všiml, že tujsou i sousedovic ratolesti. Ve dveřích trpělivě postával muž od zásilkové služby s jakýmsi balíčkem pod

paží a s deskami v ruce.

„Oč jde, prosím?“ otázal se Sam.

„Pan Samuel Vincent?“ „To jsem já.“

„Mám pro vás zvláštní zásilku z výběrového obchodního domu až z New Orleansu, pane. Někdo si vás tammusí skutečně vážit.“

„To jistě,“ zavrčel Sam a rychle podepsal stvrzenku o doručení. Před domem letmo zahlédl hnědoudodávku. Patřila známé zásilkové službě, která fungovala rychleji a spolehlivěji než státní pošta.

„Výborně, pane,“ ozval se doručovatel. „Tady to je a přeji hezký večer.“

„Díky.“

Mezi dětmi zavládlo radostné vzrušení. Každý balíček pro ně automaticky znamenal příležitost k oslavě. Vjejich nezkažené mysli souvisely tyto věci s událostmi, jako jsou Vánoce nebo narozeniny.

Sam balíček položil na stůl v jídelně. Netušil sice, co obsahuje, ale protože vážil jistě hodně přes kilograma nic v něm nešustilo ani nechrastilo, nezdálo se mu, že by v něm byly nějaké látky nebo papíry. Napadlojej, že zásilka obsahuje nějaké knihy nebo reklamní předměty, ale na to byla zase až příliš malá.

Pozorně si balíček prohlédl. Neshledal na něm nic neobvyklého. Byl úhledně zabalený, na štítku bylastrojem napsána Samova adresa a zpáteční adresa udávala název jednoho z obchodních domů v NewOrleansu, který se, jak Sam věděl, těšil výborné pověsti.

Když Sam roztrhl hnědý papírový obal, objevil se pestrobarevný papír s veselými vzory.

„Je to dárek,“ prohlásila Caroline. „Tati, otevři to!“

„Zlatíčko, určitě je to jen nějaká reklama. Moc se netěš. Rozhodně nečekej novou panenku.“

„Panenka! Panenka! Panenka!“ rozkřičela se Terry, Samova nejmenší. Byly jí teprve tři roky. Ta dárkyzbožňovala ze všech nejvíc. Každá panenka nebo jiná drobnost jí dokázala udělat nesmírnou radost. Terry

byla Samova nejmilejší. Ve svém věku ho ještě nebyla schopná ničím zarmoutit.

„Vsadím se, že je to baseballová rukavice,“ prohlásil Billy. Přání bylo zřejmě otcem myšlenky. V šestiletech netoužil po ničem jiném, aby se vyrovnal svým dvěma starším bratrům.

„Billy, nejspíš je v tom nějaký upomínkový pohár od Asociace státních návladních nebo něco takového,“zabručel zatvrzele Sam. Stáhl z balíčku papír, strhl pásky a vytáhl bílou papírovou krabici převázanouzlatou ozdobnou páskou. Usoudil, že v ní může být leccos, ale ze všeho nejspíš čekal knihy, skleničkynebo, podle váhy, nějaký těžší dárkový předmět.

„Je to cukroví,“ prohlásila Caroline. Chuť na sladké jí nechyběla nikdy, takže by ji nějaké pamlsky potěšilyze všeho nejvíc. „Čokoládové bonbóny s jahodami.“

„Možná. Hned to zjistíme,“ odpověděl Sam a strhl ozdobnou pásku.

„Já povídám, že je tam dort.“

„Ne, je to panenka. Vím, že je tam panenka.“

„Určitě je tam skládací letadlo. Tati, pospěš si. Honem, tati!“

„Pospěš si, prosím, tati!“

Otec však na naléhání dětí nedal. Ještě neměl pásku úplně staženou z krabice a ztuhl. Krev mu stydla vžilách a z tváře mu vyprchala barva i nadšení, jež se na něj přeneslo z dětských hlásků. Jeho obličej sezměnil v nehybnou kamennou masku. Uvědomil si, že strnul v půli pohybu. Držel pásku nataženou takpevně, až málem praskla. Svíral ji, jako by to byl provaz upevňující loď, jež mu má každou chvíli uplavat.Druhou rukou tiskl krabici ke stolu. Ucítil, že je páska neobvykle napjatá. Tak pevná by přece neměla být!

To však nebyl hlavní důvod jeho náhlého zděšení. Hrůzu mu nahnal pach, který se z krabice začal slaběšířit. I ten nepatrný závan však postačil k tomu, aby Samovi před očima proběhl celý život. Srdce musevřela ledová pracka.

„Caroline,“ řekl potichu, „prosím tě…“

„Pospěš si, tati, ať už to…“

„Caroline!“

Otcův hlas všechny ohromil.

„Caroline, broučku, odveď všechny ven. Jděte na druhou stranu ulice. Honem, zlato. Dělej.“

„Tati, já…“

„Miláčku, udělej, co ti říkám, a ať sem nikdo nechodí, rozumíš? Kdyby přišla maminka, řekni jí, že semnesmí. Paní Jacksonové řekni, ať zavolá hasiče a policii, a prosím tě, hoď sebou!“

V BIČÁRNĚ bylo rušno jako nikdy předtím. Bigboy prováděl vyšetřování svým navyklým způsobem –klidně, soustředěně a bezcitně používal biče, aby se dozvěděl, co potřeboval. Práskání se ozývaloprakticky neustále. Bigboy dobře věděl, jak a kam má udeřit, aby vyvolal co největší bolest. Uměl bičemšvihnout přesně podle toho, zda chtěl způsobit jen šrám, škrábanec, prasklinku v kůži nebo strašlivěhlubokou a rozšklebenou tržnou ránu. Byl schopen bičem jen šimrat nebo jím zabít, ale dával přednostširoké škále účinků, jež se pohybovaly mezi těmito extrémy. Pomalu a s rozmyslem zvyšoval nátlak abolestivost. Mezi jednotlivými ranami dopřával vyslýchaným dostatek času a dával si pozor, aby neztratilipříliš mnoho krve. Chtěl, aby si nešťastník, jehož měl právě v parádě, naprosto jasně a naplno uvědomil,co se děje a co se ještě bude dít. Potřeboval svým ovečkám vnuknout přesvědčení, že kromě jeho vůleneovlivní jejich osud nic na světě.

Bičárna nezůstala nic dlužna svému zlověstnému názvu. Když vyslýchaný ztratil vědomí, byl pečlivě

ošetřen. V tu chvíli se s ním zacházelo jako v rukavičkách. Když se probral a bolest z ran pominula natolik,aby opět začal vnímat svět kolem sebe, skončil znovu v poutech a bičování pokračovalo. Tentokrát bylyrány ještě tvrdší. Nesmírně bolestivý nátlak se stupňoval, ovšem jen do té míry, aby vyslýchaný nezemřel.

Nikdo nezemřel, aniž by promluvil. To byl jeden z důkazů, že Bigboy rozumí své práci. Věděl, co dělá.Jednal stejně uvážlivě, promyšleně a pečlivě jako šachista, zpravodajský důstojník nebo třeba zkušenýobchodník. Dokonale ovládal psychologii oslabování protivníka. Dokázal předvídat, jak se bude situace vnerovném zápase vyvíjet, a přesně věděl, jak daleko může v každém kole zajít. Pomalu ale jistě svůjnátlak zvyšoval. Věděl, co si může dovolit. Byl schopen svoji oběť týrat celé hodiny i dny a seznámit ji sevšemi nuancemi bolesti. Nakonec už pro zmučeného nešťastníka nic než bolest ani neexistovalo a jediné,po čem toužil, byla rychlá smrt. Bigboy byl však příliš zkušený na to, aby mu tuto výsadu dopřál.

Tak se stalo, že Ephram prozradil Miltona a ten zase Robertsona. Robertson se pokusil o sebevraždu tím,

že si prokousl jazyk v naději, že se udusí vlastní krví. Horečně ji vdechoval, aby se vyhnul další bolesti, aleBigboy věděl, jak mu v úniku zabránit. Když byl Robertson ošetřen, skončil znovu na mučidlech.

Tentokrát ho Bigboy týral tak dlouho, dokud neudal Thea. Ten se sesypal daleko rychleji a prozradil

Bezzubce. Ten udal muže přezdívaného Jednovokáč, z něhož Bigboy dostal tip na Elijaha.

Byla to scéna jako z filmu o inkvizici. Na stěnách hořely pochodně, nešťastník uvázaný na mučidlech ijeho trýznitel se celí leskli potem a vzduchem se šířil pach jejich těl. Bičárnou se ozýval sykot biče apráskání při jeho dopadu. Každá rána vyvolávala nový příval bolesti z roztržené kůže a svalstva, který seokamžitě přenesl do mozku.

S Elijahem měl Bigboy hodně těžkou práci, protože Elijah projevil odolnost jako málokdo a nikoho nechtělprozradit. Vzdoroval celou noc, ačkoliv se bičárna jeho křikem a práskáním biče málem otřásala vzákladech. Nakonec ale stejně podlehl. Všichni podlehli. Jiná možnost ani neexistovala.

Elijah tedy prozradil vězně číslo 22 a ten zase Alberta. Tady ale nastal v návaznosti vyšetřování zádrhel.

Albert byl nalezen na pryčně s proříznutým hrdlem a žiletkou v ruce.

„Věděl, že je na řadě,“ řekl Caleb.

„Ne,“ odvětil Bigboy. „Že je na řadě, to došlo někomu jinému, tak ho napadlo smazat stopy, co by k němuvedly. Tu žiletku tady nechal, jen aby nás zmátl. My ho ale stejně najdeme.“

Ztratili den, který museli věnovat výslechům na barácích. Ani jeden z trestanců neunikl surovémuvýslechu. Nakonec Žluťák prozradil Clarence. Ten se však dal v poslední chvíli na útěk. Kdykoliv jindy bysi mohl být jist, že poběží jen do té doby, než první strážný zvedne pušku k rameni a vypálí. Nikdo všakna Clarence nevystřelil. Strážní za ním poslali psy, kteří ho dopadli během velice krátké doby. Ani on setudíž výslechu nevyhnul. A noci v bičárně pokračovaly.

FlSH věděl, že nakonec bude vypátrán. Vzhledem k této nepříjemné jistotě měl pouze dvě možnosti. Mohlse vydat řediteli a Bigboyovi na milost a nemilost a vysvětlit jim, že tvůrcem hesla „kůň plavý se blíží“ je skutečně on. Pak by jim vyložil, co to přesně znamená a proč to ve své pošetilosti někomu řekl. Přílišnésebevědomí se mu zase jednou nevyplatilo. Nikdy nedokázal držet jazyk za zuby a jeho soukmenovci za

to nyní platili strašlivými bolestmi.

Musel by říci všechno. Nedala by se zapřít ani ta tajná záchrana bělocha Bogarta a musel by ven i s jeho

slibem, že se vrátí s ozbrojenými chlapy a pomstí se za všechny, co v Thebesu trpí.

Fish však věděl, že pokud to udělá, ředitel s Bigboyem podniknou mimořádná bezpečnostní opatření, aby

Bogartovi zabránili v tom, co chystá. Bogartovo úsilí by tak bylo odsouzeno k nezdaru a Bogart sám by

nepochybně přišel o život. Útok na Tbebes by přišel vniveč a Thebes by jako nějaké starověké sídlo zlafungoval vesele dál. Jako Řím by iThebes mohl postupně zlikvidovat pouze zub času.

Druhá možnost vyžadovala daleko více odvahy. V jejím případě už šlo o postup mnohem obtížnější.Vlastně to Fishovi připadalo téměř nemožné, protože si to vykládal jako čirou zbabělost. Znamenalo by toneříkat zatím nic, nechat Bigboye, ať se vyšetřováním prokousává, jak umí, a přihlížet, jak ostatní trpí.Bigboy by dál mýtil sémě naděje a rychlost, s jakou by se nakonec dostal až k Fishovi, by závisela pouzena statečnosti těch, kteří jako další pocítí bič. Byla by to hra o čas, v níž by Fish mohl doufat jedině vrychlost, s níž Bogart sebere potřebné síly a smete tohle ďábelské hnízdo z povrchu zemského. Jestliže by

Bogart udeřil dostatečně rychle, mohl by se toho Fish dožít. Byl přesvědčen, že by to čekání od něj bylazbabělost. Pokud by se totiž rozhodl pro první řešení, měl jistotu, že se s Bigboyovým bičem setká užpouze on sám. I kdyby mu totiž ředitel s Bigboyem uvěřili, pro jistotu by ho mučili, dokud by se neujistili,že skutečně říkal pravdu. Mohl by se tomu vyhnout jedině za tu cenu, že bude dál poslouchat řevtýraných spoluvězňů, který se za vlhkých horkých nocí nesl na lehkém větříku z bičárny, aby ho všichnislyšeli a všichni aby se třásli hrůzou.

A to vůbec neměl jistotu, že Bogart opravdu přijde. Člověk překypující hněvem často plýtvá slovy apomstychtivě slibuje, co všechno se stane. Mnohdy ale na své plamenné přísahy velice rychle zapomíná,jakmile příčiny jeho zloby pominou, potěší ho žena nebo otupí a zklidní whisky. Stejně tak dokáže mužskývztek ukonejšit mazlení s dítětem a pohoda rodinného krbu. Tyto věci a ještě spousty dalších by dokázalynadělat zbabělce z většiny mužů, kteří se původně chtěli jít pomstít. Jen málokomu by se asi chtělo dotohoto pekla v bažinách zpátky jen proto, aby bojoval za spravedlnost pro druhé. Každý raději rychlezapomene, vzpomínky vyblednou a začínají se hledat výmluvy. Ti v Thebesu jsou přece stejně ztracení.Možná že Bogart se zachová zrovna tak. Proč by ostatně běloch riskoval krk pro záchranu bandy negrů?To se přece ještě nestalo. Možná že se to nestane ani nikdy v budoucnosti.

Ačkoliv si Fish v duchu vztekle spílal, po mnoha bezesných nocích plných trpkých úvah a řevu nesoucíhose z bičárny se nakonec rozhodl uvěřit bělochovu slibu. Ten chlap v sobě měl něco, co jiným chybělo, tímsi byl Fish jist. Když sliboval pomstu strůjcům místního pekla, jeho oči hovořily výmluvněji nežli jazyk.Nastolení spravedlnosti bral zjevně jako osobní záležitost. Tenhle plavý kůň se tu objeví. Dorazí a jakoboží pěst smete místní mocipány z povrchu zemského. K tomuto závěru Fish nakonec po sáhodlouhýchúvahách dospěl a upnul se k němu jako k jedinému pevnému bodu ve vesmíru. Ničemu jinému už senedalo věřit.

Dá tedy Bogartovi ještě týden. Počká až do měsíčního novu. Pak to utrpení a umírání svých bratrů ukončía přizná se. Do té doby se musí zatvrdit a dál bílým démonům na všechno kývat, hrbit se před nimi, léztjim u nohou a úlisně se na ně usmívat. Nedoufal, že mu pomoc bílému uprchlíkovi vynese milost uposledního soudu, protože si byl jist, že peklo ho stejně nemine. Toužil už jen po tom, aby dřív, než tamskončí, viděl, jak do pekla směřují jiní, nebo aby měl alespoň jistotu, že ho budou záhy následovat.

Ředitel věznice spal dobře i za těchto dlouhých nocí, kdy se areálem nesl řev mučených trestanců. Létapraxe jej naučila nenechat se ovlivnit stinnými stránkami moci, jež bral jako nutné zlo. Moc musí býtvýkonná, a pokud se začne vytrácet vůle přistupovat i k nepříjemným opatřením, nedá se již o mocihovořit. Takové je jedno ze základních historických pravidel.

Přesvědčili se o tom Římaně, Španělé i Britové. Z tohoto přesvědčení čerpal ředitel klid.

Spal proto spánkem spravedlivých, neboť si byl jist, že bez ohledu na to, co bude nutné udělat, onzůstává bezúhonným a ctihodným občanem.

ZDÁLO SE, že to bude trvat věčně. Sam tam stál jako přimražený a nemohl se vzpamatovat z úžasu azděšení nad tím, jak blízko je smrti. Uvědomoval si, že kdyby věděl, co přijde, uchopil by pásku na krabicido prstů docela jinak. Nezvolil právě ideální držení, ale zatím se mu dařilo udržovat pásku napnutou.Druhou rukou tiskl krabici ke stolu. Neměl příliš mnoho prostoru k pohybu, pokud nechtěl změnit polohurukou a způsobit tak změnu napětí pásky. Pokud totiž „dárek“ odhadl správně, páska měla uvolnitodpalovací zařízení, v němž úderník poháněný pružinou dopadl na roznětku a balíček by okamžitě

explodoval. Tím pádem by byl konec nejen se Samem, ale i s celým jeho domem a možná i s okolím.

Snažil se tu věc před sebou alespoň zhruba analyzovat. Jestliže se jednalo o běžné armádní odpalovacízařízení M1 používané za druhé světové války, byl si jist, že má jakous takous šanci. Ve válce se s těmitozařízeními setkával prakticky všude. Používala se k vytváření pastí v obranných postaveních, alevyzbrojena jimi byla i každá dělostřelecká nebo minometná jednotka. Pokud hrozilo nebezpečí zajetí neborychlého ústupu a velitel nechtěl, aby jeho děla padla do rukou nepřítele, stačilo uvolnit roznětku granátua namísto něj našroubovat odpalovací zařízení Ml. Pak už bylo zapotřebí pouze vysunout dvě bezpečnostní

jehly a velkým kroužkem umístěným na odpalovacím zařízení provléknout šňůru. Ta se zavedla doúkrytu. Stačilo za ni jen zatáhnout a následovala exploze. Jedině tak měli ustupující dělostřelci jistotu, žejejich zbraně nebudou obráceny proti nim.

Sam se zoufale snažil soustředit. Věděl, že musí svoji mysl oprostit od strachu a nejistoty. Nejistotu všaknebylo jednoduché zaplašit. Vzdorovala jeho vůli a dál se stále výrazněji projevovala nejrůznějšímizpůsoby. Velice nepříjemné byly křeče, jež se zmocňovaly Samových bázlivě roztažených prstů, ale tonebylo všechno. Cítil, jak se mu ve vlasech hromadí krůpěje potu, jež se v potůčcích vydávaly na cestusměřující k jeho očím. Brýle jako by mu najednou ztěžkly, začaly sjíždět po nose, a když skončily až nadnosními dírkami, bránily mu v dýchání. V chodidlech, kde se mu hromadila krev, ho začínalo svědit a pálit,

a v hrdle i ústech měl strašlivé sucho. Nedokázal už málem ani polknout. Kromě toho se mu zdálo, že naněm ztěžkly i šaty. Jako by mu tlačily na kůži a svíraly mu hrudník.

Zaslechl sirény. Uvědomil si, že kdesi v jeho okolí začíná být nesmírně rušno. Nemohlo to být daleko. Brzy

se za okny začaly míhat červené světelné záblesky majáků policejních a hasičských aut. Samovi se zdálo,

že už se před domem začínají shromažďovat zvědavci. Ostatně proč ne? Šum lidských hlasů byl stálezřetelnější. Každého přece neodolatelně přitahují dramatické situace. Všechny nás vzrušuje pohled na cizíneštěstí.

Nikdo se však neobjevoval.

Sam čekal a čekal. Zdálo se mu, že se sekundy vlečou a jsou snad stále delší. Připadaly mu jako kapky na

okenní římse, které do posledního okamžiku vzdorují zemské přitažlivosti, až nakonec podlehnou apomalu, zvolna se začnou spouštět do nenávratna.

Ksakru, kdy se sem konečně dohrabou?

Kdy se tu už někdo ukáže?

Pot, který mu v praméncích líně stékal po obličeji, by mu vadil i za normálních okolností, ale v této situaciho přiváděl až k šílenství. Svraštil obočí, aby jeho přívaly zastavil, ale nepodařilo se mu to. Potu stálepřibývalo. Samovi se začala třást kolena. Uvědomil si, jak strašlivě mu buší srdce.

Představoval si jehlu, která musí každým okamžikem překonat tu nepatrnou vzdálenost a spustit úderník.Zlomek sekundy nato už nebude po Samovi ani památky. V bloku domů, kde žil, zůstane pouze kráter.

Konečně se otevřely dveře.

„Same?“ ozvalo se zvenku nejistě.

Sam poznal hlas šerifa Harryho Debaugha.

„Harry! Zaplaťpánbůh, že jsi tady.“

„Co to tam máš, Same?“

„Podle mě je to mina ráže šedesát milimetrů s detonačním zařízením namontovaným na místo roznětky.Stačí zatáhnout a letíme do povětří. Už jsem to málem udělal, ale na poslední chvíli jsem se zarazil, kdyžjsem ucítil tlak pružiny. Momentálně tady sice trčím a nemůžu se hnout, ale ještě se mi nic nestalo.

Nejhorší je, že musím vydržet bez hnutí. Když uvolním ruce, nejspíš to bouchne.“

„Co máme dělat, Same?“

On to neví! On se ptá!

„No nejlepší asi bude zavolat do kasáren Camp Chafee. Tam budou mít určitě k dispozici pyrotechnickouskupinu i s potřebným vybavením. To je jedna možnost.“ Proč mu mám ještě radit? Už je dávno měli

zavolat sami! „Taky bys mohl zkusit Little Rock. Tam by pyrotechniky mohli mít zrovna tak. Ti by se sem

možná dostali rychleji. Pochybuji, že tým od státní policie z Fayetteville se sem dostane včas. Harry, já tomožná každou chvíli upustím, do hajzlu! Ty křeče v rukou už se nedají dlouho vydržet.“

„Vydrž, Same. Já tam zavolám.“

Sam měl pocit, že nad stolem v jídelně strávil nejméně jedno geologické období. Zdálo se mu, že za dobujeho čekání by svět stihl vývoj od jednobuněčných organismů přes ryby, rostliny, dinosaury, plazy aobojživelníky až k vyšším formám života. Před očima se mu míhaly obrázky z prehistorie. Vidělschématicky znázorněný vývoj psů a pak se mu najednou vybavilo schéma vývoje člověka z opice. Ti tamvenku měli očividně času dost, takže Samovi před vnitřním zrakem proběhli jeskynní lidé a po nich staříŘekové a Římané, temný středověk i renesance, francouzská revoluce a hrůzy občanské války v Americedevatenáctého století. Když se Sam ve svých představách dostal až ke dvěma strašlivým válkám a dalšímudálostem posledních jedenapadesáti let dvacátého století, konečně do místnosti opět nahlédl Harry.

„Same, bude to trvat nejméně hodinu. Lidi od armády se sem dřív nedostanou. Už jsem volal státnípolicii. Poskytnou jim sem doprovod, prostě sirény, majáky a všechen ten humbuk, ale… ksakru,pochybuju, že to stihnou dřív.“

Sam věděl, že tak dlouho to nevydrží. Byl si jist, že nejpozději za nějakých dvacet minut mu selže svalstvoprstů, páska mu z nich vyklouzne a bude po všem.

„Same, jsi si vůbec jistý? Víš, napadá mě, že to klidně může být třeba flaška bourbonu.“

„Ne! Krucinál, cítil jsem cosmoline. V armádě se ruční zbraně a střelivo mažou vtíracím tukem, kterému se

říká cosmoline. Ten smrad se dostane úplně všude. Mina musela být po celou dobu po odběru ze skladuuložená v dřevité vlně. Cítil jsem to, když jsem zatáhl za pásku. Proto jsem přestal.“

„Same, hlavně se uklidni. Je zbytečné se rozčilovat.“

Mě dělí asi tak desetina sekundy od toho, aby mě tady ten krám rozmetal na kousky, ale NEROZČILUJU

SE.

„Poslouchej, Harry, já už to takhle vážně moc dlouho nevydržím. Potřeboval bych mladého dobrovolníka,co dokáže zachovat chladnou hlavu. Někoho, kdo tu lepenku z krabice odřízne, abychom viděli, s čím si to

tu vlastně hrajeme. Pak bych možná přišel i na to, jak ten krám zneškodnit.“

„Same, nemůžu nikomu nařídit, aby…“

„Říkal jsem dobrovolníka, do hajzlu!“

„Fajn, Same, jen klid, já se zeptám.“

Harry zmizel a Sam opět osiřel. Zatímco se sekundy vlekly, rozhlížel se kolem sebe. Na polici zahlédlzarámovanou svatební fotografii, na níž se usmíval po boku své ženy. Prohlížel si i veškeré zařízenípokoje, jako by je viděl poprvé a naposledy. Zahleděl se na snímek pořízený v Hot Springs a na fotografie

z Miami. Prohlížel si snímky dětí, které budou nejspíš vyrůstat bez otce. Viděl čestné plakety z právnickéfakulty, z klubů a z obchodní komory. Díval se na knihovnu, v níž byly úhledně vyrovnány nejrůznějšíbestsellery, i na stojan s časopisy, kde měl vyrovnána poslední čísla Life a Time. Televizi neměl. Díval se…

díval se vlastně na celý svůj dosavadní život a uvědomoval si, jak málo toho dosáhl. Vlastně je to

všechno jen pustá nicota, napadlo ho.

Bože, přísahám, že jestli se z toho dostanu, NĚCO dokážu. Ještě nevím co, ale něco určitě.

Samozřejmě že věděl, od koho ten balíček je. Mohl pocházet z jediného zdroje.

Dostali mě, hajzlové. Myslel jsem si, že jim můžu uniknout, ale stejně mě dohonili. Dostali se až do

Arkansasu, do mého domu a k mé rodině. Pronikli k mým dětem. Povedlo se jim dostat mě a málem i

všechny děti.

Trpkost, která se jej zmocnila, byla tak zoufale silná, že se musel přemáhat, aby neškubl páskou a

neodpálil nálož. Neudělal to.

Panebože, pomyslel si, dovol, ať tohle přežiju, a uvidíš, co dokážu.

Pak se konečně vrátil Harry. Sam ho spíš cítil, než viděl, jak nervózně vklouzl do domu a zůstal stát u

dveří. Sotva popadal dech.

„Same?“ ozval se Harry konečně. Z jeho tónu pochopil Sam všechno.

„Jo?“

„Same, nikomu se do toho nechce. Je to příliš nebezpečné. Já je docela chápu, ty snad ne? Víš, buďtomáš pravdu a pak by to jen zabilo o jednoho člověka víc, nebo je tam flaška od koly a pak se tomumůžeme všichni společně zasmát, chápeš? k čemu by bylo poslat na smrt dalšího, jestli je tam vážněnálož? Komu by to pomohlo? Podle mě je jednoho až dost. Kdyby tu tak byl Earl. Ten by to dokázal.“

„Jenomže Earl tu není, krucifix, takže se s tím nejspíš budeme muset vypořádat sami.“

„Jak se cítíš, Same?“

„Tohle žvanění není k ničemu. Prsty mě bolí jako čert, ruce už pomalu necítím, v zádech mám křeče atřesou se mi kolena. Jo, a taky začínám mít mžitky před očima.“

„Same, já…“ „Ano, Harry?“

„Já tu nemůžu zůstat. Jestli ta mina bouchne, vezme řemen i mě, když budu takhle blízko. Promiň, Same.Chápeš mě přece, ne? Jestli se sem ti chlapi od armády dostanou včas nebo ne, to je otázka. Pak jsouještě další dvě možnosti, může tam být mina nebo taky nemusí. Ať tak nebo tak, já ti tu nebudu nic

platný.“

„Jasně, Harry.“

„Mám něco říct tvé ženě a dětem?“

„Jenom to, co už stejně vědí. Že je mám rád a jak mě mrzí, že jsem nebyl lepší táta i manžel. Teď už

odsuď koukej vypadnout a alespoň se za mě modli.“

Harry už ho ale neposlouchal.

Zvenčí sem dolehl jakýsi hluk. Sam zaslechl hlasy poznamenané úzkostí a nervozitou. Těžko rozeznávalslova, ale pár útržků vět sem zpoza rohu přece jen zaletělo. Samovi však nezbývalo nic jiného než trpně stát s napjatou páskou a dál vzdorovat bolestem, jež se mu zahryzávaly do paží i nohou. Po čele se mustále řinul pot, který se hromadil v hustém obočí, než pokračoval níž.

„Nemůžete…“

„Povídám vám…“ „Šerife, snažili jsme se…“ „Ona nás neposlechla…“

„Podívejte se, paní Longacreová,“ ozval se vemlouvavě šerif, „tohle je opravdu velice nebezpečné…“

„Krucinál,“ ozvala se tvrdě a zvučně Connie Longacreová, „jestli mi neuhnete z cesty, Debaughu, pošlu navás takovou bandu právníků, že budete litovat dne, kdy jste sem přitáhl. Radši někam zmizte. Stejněkoukáte, kam byste vrazil hlavu do písku, zbabělče!“

Po těch slovech vešla Connie do dveří. Šerif se dvěma policisty jí byli sice v patách, ale proti síle její vůle

nic nezmohli.

Byla krásná jako obvykle. Sam si jejích blond vlasů, hebké pleti a krásně modelovaného nosu všiml i v tak

vypjaté situaci. Vždycky měl sice pocit, že by jí slušela trochu výraznější brada a modré nebo zelené očinamísto šedých, ale stejně mu pohled na ni málem podlomil kolena definitivně. Nebyla sice oblečenázrovna jako dáma. Měla na sobě jen jeansy, vysoké boty a svetr, ale Sam měl co dělat, aby se při

pohledu na ni nerozplakal radostí a dojetím.

„Connie, proboha tě prosím, vypadni odsud,“ překonal Sam konečně dojetí. „Tohle je…“

„Same, já jsem se ji pokoušel zastavit.“

„Paní Longacreová, vnikla jste na místo činu, kam nemáte přístup.“

„Madam, váš manžel…“

„Držte už všichni laskavě hubu! Slyšela jsem toho až dost! Vy koukejte vypadnout, skrčku, a modlete se,

abych Samovi dokázala pomoci, protože jinak bude můj manžel velice nepříjemný.“

„Same, já…,“ začal znovu šerif.

„Same, co má všechen ten zmatek vůbec znamenat?“

„Connie, prosím tě, tenhle krám může každou chvíli bouchnout.“

„Paní Longacreová, šla byste laskavě se mnou a…“

„Nesahejte na mě!“ zavřeštěla Connie a oba policisté ucouvli. I šerif nakonec kapituloval.

„Tak honem, Same,“ prohlásila Connie a přiskočila k němu jako lasička, „co je to za svinstvo?“

„Connie, nemůžu tě…“

„Same, já nebudu dřepět v autě a čekat, až tě to rozmetá, takže koukej vybalit, co mám dělat! Hned!“

CONNIE pomalu a s dokonalým soustředěním stříhala lepenkovou krabici. Chirurgické nůžky byly naštěstídostatečně ostré a Connie postupovala plynulými pohyby, aniž by jedinkrát zaváhala. Bez viditelnéhochvatu a nervozity stříhala lepenku tak, jako by s bombami přicházela do styku zcela běžně. Větší částzadní stěny krabice už byla pryč. „Co vidíš?“

„Počkej ještě moment.“

Ozvalo se tupé klapnutí. Nůžky dokonaly své. Connie je rychle odložila a odstranila svýma bledýma a

jemnýma, nicméně zcela klidnýma rukama zadní stěnu krabice.

Místnost okamžitě naplnil pach tuku cosmoline.

„To je nechutné,“ prohlásila Connie.

„Mazivo na zbraně.“

„Vypadá to, jako by tam byl nějaký zmuchlaný papír nebo co.“

„Mohla bys ho vytáhnout, abys viděla dovnitř?“

„Můžu to zkusit. Jak jsi na tom, zlato?“

„Docela v pohodě. Vlastně mi nikdy nebylo líp. Mám co dělat, abych se tu samým štěstím nedal do tance.“

„Ale no tak, brouku. Až tohle skončí, dáme si spolu martini a vyrazíme zase každý do svého šťastného

manželství.“

„Connie, proboha tě prosím…“

„Jasně, už se na tom pracuje. Ještě chviličku.“

Connie použila hroty nůžek jako pinzetu a postupně vytáhla tři zmuchlané chomáče novinového papíru.

„Teď už to konečně vidím,“ prohlásila.

„No a?“

„Hm… No, vypadá to už na první pohled hnusně. Celý ten krám je asi dvacet centimetrů vysoký a dole mánějakou hřídel s takovými krátkými a širokými křidélky. Střed té věci má vejčitý tvar a je natřenýšedozelenou barvou. Kolem středu jsou rýhy. Horní konec je kuželovitý, ale je tam nějaký aparát nebo co.Vyčnívá tam trubka a zdá se mi… sice tam nevidím pořádně, ale řekla bych, že úplně nahoře je změťnějakých drátů.“

„Nevede některý z nich ven z krabice nějakou dírou?“

„Je tam moc tma, zlato. Nemáš baterku nebo něco na ten způsob?“

„Jasně, obyčejně jich mám po kapsách hned několik. Jenom chvilku počkej, než to tady položím a podám

ti ji.“

„Same, nedělej jedovaté vtipy. Chápu, že když z tebe má být ementál, máš nervy nadranc, ale snaž se

trochu ovládat.“

„Někde by tu baterka být měla, ale nemohu si vzpomenout, kam jsem ji dal. Vezmi si lampu.“

„Tvoje žena se bude zlobit.“

Connie však přesto poslušně vykročila ke stolku, popadla lampu, jež na něm stála, a servala z ní stínítko.Opatrně, aby nepřetrhla šňůru, s lampou manipulovala k balíčku na velkém jídelním stole. Teprve pak jirozsvítila. Sam byl přinucen pod ostrým a ničím nestíněným světlem přimhouřit zrak. O to více se muselsnažit, aby pásku nepustil. Málem mu vyklouzla z prstů.

To už ale Connie soustředěně hleděla dovnitř.

„Vypadá to, že skrz kroužek na konci té trubky je provlečená šňůra a ta pak vede krabicí nahoru…“

Connie se pátravě zadívala do horní části krabice a pomáhala si rozsvícenou lampou. „Ano, zlato, opravduse zdá, že ta šňůra je napojená na tu pásku, co se jí pořád tak držíš.“

„Fajn. Tak teď mě dobře poslouchej. Musíš tam dovnitř opatrně sáhnout a velice pomalu a jemněodšroubovat z hlavice roznětku.“

„Nevím, jestli se mi tam vejdou ruce. Moc místa tam nenechali. Když do něčeho narazím, může to

bouchnout, nebo se pletu?“

„Nechtěj, abych ještě něco vymýšlel. Jsem rád, že to zatím dokážu pevně držet.“

Byla to však lež. I během té chvilky, co s Connií mluvil, měl pocit, že pálení v prstech opět zesílilo. Jejípřítomnost mu sice pomáhala potlačovat bolesti, jež na něj útočily ze všech stran, ale nyní jako by tokouzlo přestávalo působit.

„Kde jsou ti lemplové od armády, sakra?“

„Prostě armáda, no. Když je člověk potřebuje, nejsou k dosažení.“

„Connie, takhle to nepůjde. Nemůže se nám to podařit.“

„Same, nám se to musí podařit. Vybal, co mám dělat, a šetři si dech.“

„Connie, já…“

V prstech mu to cuklo. Sam měl pocit, jako by visel na skalním výstupku a nyní mu jeden prst za druhým

vypovídal službu.

„Connie, prosím tě, jdi.“ „Můžeme to nějak zablokovat?“

„Co?“

„Zablokovat! Ten úderník sice spustí, ale když dopadne na něco jiného, ten krám nevybuchne, nebo se

pletu?“

„Vidíš dovnitř? Je tam nějaká mezera?“

Connie přisunula zářící žárovku až těsně k otvoru a nahlédla do něj.

„Díra by měla být tam, co se při nastražování odpalovacího zařízení odstraňuje bezpečnostní jehla.“

„Ano, už to vidím.“

„Connie, tyhle věci se vyrábějí z laciného plechu. Vůbec jsou obvykle docela mizerně zpracované. Možnáže bys mohla něčím oškrábat okraj toho otvoru a zvětšit ho, abys do něj dostala nějaký nástroj. Tím bystu díru zvětšila natolik, aby se do ní dalo něco vsunout.“

Connie na to nic neřekla. Rozevřela chirurgické nůžky a jeden hrot velice opatrně vložila do nepatrnéhootvoru po bezpečnostní jehle.

„Doufám, že to držíš pevně.“

„Spolehni se.“

Opět neříkal pravdu. Držel pásku jen tak pevně, jak mu to rozbolavělé ruce dovolovaly.

„Kdyby něco, tak jsem ráda, že jsem tě poznala,“ prohlásila Connie a Sam pocítil nepatrnou změnu vnapětí pružiny. To na ni kdesi v nástražném výbušném systému Connie vyvinula slabý tlak.

Pohlédl na ni. Connie měla oči dokořán. Ostré nestíněné světlo žárovky ozařovalo krásu jejích rysů jakobodová lampička na italské soše kdesi v muzeu. Její obličej vyzařoval stoprocentní soustředění a naprostýklid. Snad ani nedýchala. Sam by ji nejraději políbil.

Paží mu náhle projela ostrá bolest.

„Ale ne,“ zasténal tiše. „Už nemůžu. Asi to pustím. Dělej, zmiz odsud! Už to neudržím. Mám úplně mrtvou

ruku.“

„Vydržíš ještě vteřinku, zlato?“

„Nemůžu… nemůžu!“ zaječel Sam. Snažil se sebrat poslední zbytky vůle a stlačit k sobě ochablé prsty, ale

nutil se k maximálnímu vypětí až příliš dlouho. Jemu samotnému se zdálo, že za tu dobu prožil několik

životů. Už mu žádné síly nezbývaly.

„Prosím, Connie, uteč. Prosím tě!“

„Ještě moment, zlato. Už to skoro mám. Teď bych ještě potřebovala dostat něco do té díry.“ Connie se

rozhlédla. Moc času jí nezbývalo.

„Panebože, Connie,“ zasténal Sam. „Prosím, uteč!“

„Přestaň už s tou svou ušlechtilostí! Leze mi to na nervy!“ Connie sáhla do krabice. „Možná kdybych…“

A bylo po všem. Konec. Sam už se neovládl.

„Miluju tě, Connie.“

„Pochopitelně, zlato,“ odvětila nevzrušeně. V tu chvíli Samovi definitivně povolily prsty a šňůra spojená spáskou sjela dolů. Jehla se posunula o poslední zbývající kousíček a úderník byl uvolněn. Napětínahromaděné ve vinutě stlačené pružině jej vymrštilo do volného prostoru a úderník se silným cvaknutímvyrazil vpřed.

Sam zavřel oči, ačkoliv věděl, že tím nic nezmůže. Stejně už je všechno jedno. V následující desetiněsekundy oba jednoduše přestanou existovat v dosavadní formě a změní se na… Dobře věděl, jak budouvypadat. Pár lidí usmrcených trhavinou už viděl.

Výbuch se však nedostavoval.

„Kristepane!“ hlesl Sam. Padl na kolena a začal horečně ohýbat prsty, aby v nich obnovil krevní oběh.

Ohlédl se po Connii. Obličej měla popelavě bledý, oči potažené skelnou blankou a rty měla sevřené. Na

obočí se jí perlil pot.

Teprve nyní si Sam uvědomil, co Connie vložila do otvoru, aby zabránila kontaktu úderníku s roznětkou.

Vlastní prst.

Sam oběhl stůl, popadl nůžky a začal stříhat krabici, až se konečně celý pekelný stroj objevil na světle.Nyní si tedy mohl prohlédnout to, co se mu mělo stát osudným. Rychle zjistil, jak Connie výbuchuzabránila. Vsunula malíček do násilně zvětšeného otvoru po bezpečnostní jehle v trubičkovitémodpalovacím přístroji.

„Fajn,“ řekl Sam, „já teď ten krám opatrně odšroubuju od roznětky.“

„Najednou se to docela dobře poslouchá.“

Sam uchopil hlavici miny a její tělo si opřel o bok. Druhou rukou udržoval ve stabilní poloze odpalovacízařízení a pomalu od něj začal minu oddělovat. Zpočátku závit vzdoroval. Když se konečně pohnul,uvědomil si Sam, že mu na prstech ulpívá cosi vlhkého, teplého a lepkavého. Byla to Conniina krev. Dálvšak nesmírně pomalu otáčel minou, až se po zdánlivě strašlivě dlouhé době sama oddělila ododpalovacího zařízení. Když Sam minu pokládal, cosi dopadlo na podlahu. Všiml si, že to byla roznětka miny, součást nezbytná pro uskutečnění exploze.

„Drž ruku nahoře, abys zastavila krvácení.“

Connie ruku zvedla, ale prst krvácel dál. Měla ho hrubě vklíněný v otvoru trubice odpalovacího přístroje.Krev ostře kontrastovala s šedou vlnou jejího svetru. Sam přemýšlel, jak má postupovat dál. Nebyl si jist,jestli může zařízení prostě strhnout. Měl strach, že jí tím prst zmrzačí nadosmrti. Napadlo ho, že by ji měl

odvést k umyvadlu a pustit na oteklý prst studenou vodu. Zatím však byli oba na podlaze a Connie se k

Samovi tulila jako dítě. Nikdy ji neměl tak blízko u sebe a bylo mu to nesmírně příjemné.

„Panebože,“ hlesl konečně, „tys byla tak statečná. Kristepane, tak statečná… Prosím tě, Connie, odejdi odněj, já opustím ženu a…“

„Ale nech toho,“ přerušila jej Connie. „Z toho by byly jen strašné zmatky. Jestli mi vážně chceš pomoci,tak se podívej po mé kabelce. Měla bych tam mít cigarety. Zapal mi a pak mi namíchej něco pořádného k

pití.“

Teprve pak si všimla, že už nejsou sami.

„Same, máme tu návštěvu z Marsu.“

To, co se k nim houpavě a nemotorně blížilo, skutečně připomínalo příslušníka mimozemské civilizace.Vypadal jako obrovský, důkladně opancéřovaný robot. Jeho tělo bylo pokryto jediným souvislým železným

plátem a obličej mu zakrývala železná maska s tenkým průzorem. Na rukou měl ohromné rukavice zocelových vláken.

„Hele, z které části Marsu jste?“ otázala se ho Connie.

Když si to záhadné stvoření stáhlo rukavice a helmu s obličejovou maskou, ozvalo se: „Seržant Rutledge,armáda Spojených států, madam.“ Vzápětí se dům zaplnil lidmi. Najednou tu byli snad úplně všichnivčetně místních policistů v čele s hrdinou dne Harrym Debaughem. Nechyběl ani pohotovostní lékař a dva

další, částečně odstrojení pyrotechnici, kteří za sebou do pokoje vtáhli obrovskou kovovou bednu nakolečkách.

„To je tu ale najednou hostů, viď? Tys někoho zval?“ rýpla si Connie.

Sam však dokázal myslet na jediné, ksakru, ještě pár okamžiků a mohl jsem ji políbit.

EARL se podíval na telegram a mrzelo ho, že něco takového vůbec přišlo. Zatím ho ještě neotevřel.Složený blanket ležel na stolku na verandě. Přišel už včera a Earl se ještě nedokázal přinutit k otevření.Mohl ho poslat jedině Sam. Slíbil mu přece, že pokud se rozhodne odepřít mu pomoc při uskutečňováníjeho plánu, oznámí mu to bez vytáček. Možná že nemohl přijet, takže poslal jen telegram. Earl už sipředstavoval jeho znění. Pokud se neozvete do půlnoci, budu nucen informovat státní policii. Zdravím.

Sam skutečně nikdy nebyl muž do války. Byl to typ civilního občánka. Myslel jako civilista, choval se jakocivilista a trápily ho civilní obavy a pochybnosti. Earl byl naproti tomu vždycky voják. Dokázal zabíjet tvářív tvář. Tento rozdíl v jejich uvažování nebyl schopen překlenout.

Nikdy o tom neměl Samovi říkat. Vůbec se neměl vracet. Měl všechno provést po svém.

Seděl na verandě pronajatého ranče na Floridě. Měl odsud poměrně pestrý výhled. Ze všeho nejblíže měl prázdnou stodolu. Za ní se vlnila pole a mezi nimi se táhla prašná příjezdová cesta. V dálce se zelenalylesy, do nichž byly vklíněny pláně porostlé trpasličími palmami. Nad tím vším nemilosrdně žhnulo slunce.

Nemohl dělat nic než čekat. Jeho společníci by se měli dostavit zítra nebo pozítří. Do novu zbývaly čtyřidny. Aby alespoň něco dělal, začal upravovat zakoupené vysokorychlostní náboje. Jeden po druhém jevytahoval z krabiček a ševcovským šídlem do hrotů střel hloubil otvůrky, aby se kulka při průchodu živýmterčem rozšklebila a roztrhala jej. Princip byl v podstatě shodný se střelami typu dum-dum. V konvenčníválce bylo jejich používání zakázáno, ale tohle bylo něco jiného. Earl se chystal na křižáckou výpravu. Vjeho svaté válce bude poměr sil sedm proti Thebesu. Proto bylo podle jeho názoru dovoleno všechno.

Earl usilovně pracoval a snažil se uchovat si jasnou mysl. Ze všech sil se bránil obavám. Znovu sipodrobně rozebíral svůj plán a snažil se ho vidět v detailech i s nadhledem, aby mu neunikly žádnésouvislosti, o nichž zatím neuvažoval. Věděl, že jistota, s jakou by možná mohl být přesvědčen, ževšechno promyslel, by byla spolehlivým příznakem ohrožení.

Pak uviděl to auto.

Zatím bylo hodně daleko. Teprve nyní sjelo ze silnice na cestu a rozvířilo za sebou hustou clonu prachu.Earl měl pod novinami vedle sebe schovaný Colt Trooper ráže .357 Magnum nabitý svými speciálněupravenými náboji. Kdykoliv ho mohl bleskově vytáhnout, ale doufal, že toho nebude zapotřebí.

Netrvalo dlouho a Earl auto poznal. Okamžitě zaplašil myšlenky na použití zbraně. Byl to cadillac, s nímž

jezdil Davis Trugood.

Earl se tedy znovu pohodlně opřel a dál upravoval náboje. Konečně mohutný vůz zastavil. Řidič vyskočil a

úslužně otevřel dvířka, aby mohl právník majestátně vystoupit.

Earl vstal a mlčky Trugooda sledoval. Advokát měl na sobě krémový plátěný oblek sladěný s modrou

košilí, žlutou kravatou a slaměným panamákem. Klobouk měl pásku stejné barvy jako kravata.

„Zdravíčko, pane,“ zamručel Earl.

„Earle, nevypadáte, že byste byl mou návštěvou zrovna nadšený.“

„Pojďte nahoru, ať se na tom vedru neupečete.“

Trugood vyšel po schůdcích na verandu a následoval Earla do nuzně zařízeného obývacího pokoje.

Znechuceně se kolem sebe rozhlédl.

„Zrovna elegancí to tu nesrší, že? Tohle tedy dneska člověk dostane za šedesát dolarů nájemného

měsíčně.“

„Ti chlapi, co přijedou, na parádu koukat nebudou. Pro samé řeči o zbraních a nábojích si ani nevšimnou,

v čem bydlí.“

„Earle, vy vážně nemáte z mé návštěvy žádnou radost.“

„Pane Trugoode, já nechci, aby vás tady někdo viděl. Co kdyby vás pak identifikoval? Jestli tahle operace

nevyjde, měl bych já být jediný, koho bude možné vypátrat. Nechci, aby stopy vedly až k vám.“

„Ano, a hlavně nechcete, aby se místní lidé vzrušovali kvůli pracháči v naleštěné káře, jaká se tady v tom

zapadákově hned tak nevidí, nemám pravdu?“

„Taky se to dá tak říct.“

„Buďte klidný. Jeli jsme po vedlejších silnicích a od Montgomery jsem nevystoupil z auta. Stačí?“

„Ano, pane. Vy platíte, takže jste kdykoliv vítán.“

„Earle, přijel jsem kvůli tomu plánu.“

„Prosím?“

„Musím vám něco říci. Napadlo mě, že jsme udělali chybu.“

„Protože všechny účty platíte vy, pane Trugoode, pozorně si vás vyslechnu. Pokud si myslíte, že je někde

chyba, pokusím se ji napravit.“

„Výborně.“

„Sám jsem se snažil celé to ještě rozebrat. Pokouším se dívat se na tu akci ze všech stran. Třeba jste si

všiml něčeho, co mně zatím unikalo.“

„Vlastně nejde ani tak o plán, ale o širší souvislosti.“

Earl přimhouřil oči. Oč tomu panákovi jde?

„Prosím, pane?“

„Vy jste mariňák. Jste zvyklý zaútočit a zmizet. Je to tak?“ Trugood to vystihl tak přesně, že Earl musel přikývnout. „Ano. A co oni?“ zeptal se nečekaně Davis Trugood.

„Oni?“

„Černoši. Až budete hotovi, zůstanou po vás dvě stovky potrhlých trestanců a pětatřicet stejněnepřizpůsobivých obyvatel města. Budou odříznuti od civilizace kdesi v bažinách. Věznice bude pohřbenápod vodou. Co s těmi lidmi bude, Earle?“

Earl se nad tím na chvilku zamyslel. Nakonec prohlásil: „Vlastně máte pravdu. Kdybychom se ale nadtěmito problémy zamýšleli za války, nikdy bychom se nikde ani nevylodili. Pořád bychom ještě trčeli na

lodích za Guadalcanalem.“

„Samozřejmě. Já to chápu. Vím, že takhle musíte uvažovat. Nic se neděje. Nezlobíte se, doufám, že jsem

o tom začal? Prostě to takhle nemůže zůstat.“

„Co tím chcete říct?“

„Jen naznačuji, že se o tenhle problém postarám sám.“ Earl opět přimhouřil oči.

„Nemyslím si, že je to dobrý nápad, pane Trugoode. Vy sám jste řekl, že jste nejprospěšnější v úřednicképráci. Teď mi tu najednou tvrdíte, že byste se chtěl přesunout tam, kde hvízdají kulky a nikdo neví, jakvšechno skončí. Žádný plán nepřečká první střetnutí s nepřítelem a já vás ubezpečuji, že právě tohle sestane i nám. Může se klidně přihodit, že někteří z našich chlapů to schytají. Zrovna tak to mohu schytat i

já sám. Nechci, aby to potkalo i vás. K téhle práci jste se nezavázal.“

„Věřte mi, seržante, že nejsem žádný hrdina. O nic hrdinského se ani nehodlám pokoušet. Rozhodněnemám v úmyslu drát se do přední linie. Docela rád počkám za stolem, až mi zavoláte, že je všechno vpořádku. Musím tam ale dostat loď. Samozřejmě dostatečně velikou, aby se na palubu vešli všichni, kdo

odtamtud budou chtít ráno zmizet.“

„Pokud tam budete přepravovat loď, jen tím hošíky z Thebesu upozorníte na to, co chystáme. V takovémpřípadě nemá vůbec smysl něco zkoušet. Proč taky? Člověk nemůže dokázat všechno. Musíte si vybrat.Buďto do toho půjdeme tvrdě a s přesvědčením, že to, co nastane pak, bude lepší, nebo od toho raději

rovnou odstoupíme. Tak to vidím já.“

„Na první pohled neřešitelný problém, že?“

„To ano.“

„Ale já jsem na řešení přišel. Stačilo nějakou dobu přemýšlet a něco mě napadlo. Slyšel jste někdy o

trojském koni?“

Earlovi to nejasně připomnělo dobu nesmírně dávno minulou. Trugoodovi to sice nemohl říci na rovinu,ale školní znalosti v jeho paměti dávno ustoupily poznatkům pro něj daleko potřebnějším, například vlivuvětru na zásah střelou ráže .30-06 nebo rychlosti kulometné palby nejvhodnější k narušení ocelové

konstrukce.

„To je něco hodně starého. Velký kůň ze dřeva. Uvnitř byli vojáci. Lidé ve městě si mysleli, že je to dar.Být já na jejich místě, rovnou to zapálím. Já prostě takhle uvažuji. Ti tupci ale koně vtáhli dovnitř a v nociz něj vylezli vojáci a začali obyvatele města masakrovat.“

„Vystihl jste to přesně.“

„Vy si ale určitě nechcete nechat postavit takového koně.“

„Ne, Earle. V žádném případě.“

„Tak co máte v plánu?“

„Už jsem si to dokonale promyslel. Potřebuji říční člun plný stavebních dílů na montované konstrukce.Určení bude jasné, stavba kostela. Církev se přece musí postarat o své zbloudilé ovečky poztrácené vbažinách, ne? Těm z Thebesu se to sice moc líbit nebude, ale nebudou také vědět, jak se zachovat. Nikdo

z nich přitom nebude tušit, že z těch trámů, dílců a stěn lze velice rychle sestavit vory. Ty poslouží kútěku.“

Earl se zamyslel. Nijak zvlášť se mu to nelíbilo, ale on celý podnik neplatí, takže vlastně na tom, co se mu

líbí nebo ne, zase tolik nezáleží.

„Mám dojem, že už jste se pevně rozhodl, takže nevidím důvod, proč bych se vám to měl snažit rozmluvit.

Musím vám ale říci, že moji lidé se tam ráno nebudou zdržovat jen kvůli tomu, aby pomáhali skládatvory. Na našem plánu se nic nemění. Tvrdě udeříme, podpálíme to tam a zlikvidujeme všechny ozbrojenémuže. Osvobodíme vězně, vyhodíme do vzduchu hráz a za úsvitu zmizíme. Moji chlapi nejsou žádnísamaritáni. Rozumíte mi?“

„Naprosto. Stejně je načase, aby se černá rasa naučila postarat se sama o sebe. Jsem si jist, že mnozí znich po nabízené možnosti skočí. Já tam prostě nechám odtáhnout vlečný člun, ten zakotví a lodník zmizí.

Chci jim nabídnout šanci, chápete? Bude se mi potom lépe spát.“

„Pokud to nevyžaduje účast mých lidí, jednejte, jak myslíte.“

„Výborně, Earle. Jsem rád, že si rozumíme.“

„I já“

„Takže mohu odjet. Musím ještě do Pascagouly, abych zařídil vše potřebné. To je všechno.“

Earlovi seTrugoodův plán ani trochu nelíbil. Věděl, že jakýkoliv neobvyklý ruch hrdlořezy v Thebesuznervózní. Stačilo, aby zesílili noční hlídky, vybudovali opevnění, nastražili pasti se světlicemi nebo

výbušninami, a celá akce by byla ohrožena.

„V tom případě vás nebudu zdržovat,“ odvětil Earl.

„Ještě něco, Earle. Jsem nesmírně hrdý na to, co děláme. Je to správná věc. Jsem rád, že se vám podařilo

sehnat lidi ochotné za ni bojovat.“

„To můžete klidně pustit z hlavy, pane. Ti chlapi nejdou bojovat za žádnou věc. Většině z nich jsou černíabsolutně lhostejní, pokud už o nich vůbec uvažují, o čemž já osobně pochybuji. Dělají to jen proto, žestřílení je jejich druhá přirozenost. Jsou to prostě střelci. Někteří už boj zažili, jiní ne, ale jedno majívšichni společné. Potřebují se zúčastnit akce naostro, aby si ověřili, co v nich je. To je to jediné, oč jimjde. Nejsou to žádní boží bojovníci ani mstitelé. Znám je jako tvrdé chlapy, kteří jsou zvyklí dělat všechno po svém, a pokud si o nich chcete činit nějaké iluze, ubezpečuji vás, že budete hořce zklamán.“

„Podle mého názoru se tak dají charakterizovat všechny armády bojující za spravedlnost.“

„O tom já nic nevím, pane. Pro mě jsou armády jen skupiny lidí, kteří dělají to, co považují za správné, aťuž k tomu mají jakýkoliv důvod.“

„V pořádku.“

Trugood podal Earlovi ruku a zamířil k autu. Earl se vrátil na verandu a sledoval odjíždějící cadillac.Konečně usoudil, že nastal čas kousnout do kyselého jablka. Otevřel telegram a chvilku držel blanket v

ruce, než ho rozložil.

Doufám, že do toho jdete se mnou, Same. Panebože, jen abych se nezklamal. Text byl stručný.

ZAMĚŘOVAČ UPRAVIT O TRIASEDMDESAT STUPNU STOP PROVÉST KOREKCI PALBY KVŮLI VETRU STOP

JEDEN TRISTIVY ZA DRUHÝM. STOP.

SAM

Earl se usmál. Neznal sice důvod, ale pochopil, že se Sam rozhodl. Text telegramu, který byl narážkou na

jeho bojové zkušenosti, mohl znamenat jediné, i on chce to peklo v bažinách smést z povrchuzemského.

Dočkáte se, pomyslel si Earl. Jen co zmizí měsíc.

NAKONEC došlo i na Moona.

Na nepřemožitelného Moona.

Jak by se mu ostatně mohly výslechy vyhnout?

Trvalo dlouho, než se k němu Bigboy propracoval. Tříprsťák prozradil Orphea, ten George WashingtonaCarvera, od něj vedla stopa k Raymondovi, Raymond udal Tita a ten zase Roosevelta. Roosevelt namučidlech vykřikl jméno Vonzell a Vonzell prozradil Noaha. Noah udal Charlese a teprve ten se zmínil o

Moonovi.

„Na Moona se musíte důkladně připravit, seržante,“ radil Bigboyovi ředitel. Ano, Moon byl skutečně úplnějiný než všichni ostatní. Rozhodně vyžadoval speciální přístup. Proto si Bigboy přišel pro radu k největšíautoritě v otázkách černošských zlozvyků, jednání, chování, psychologie a zvláštností, jakou znal, křediteli věznice, který přece o černých ví všechno.

„Moon je monstrum a hrdina zároveň,“ začal ředitel Bigboye poučovat. „Ztělesňuje všechnu hrdost, co jí v

sobě černá rasa má. Je klasickou ukázkou jejich odvahy, vytrvalosti, odolnosti, mazanosti, síly iživočišnosti. Současně však zosobňuje i všechny jejich nedostatky. Můžete u něj pozorovat neschopnostovládat vztek, nepotlačitelnou zuřivost, dětinskou naivitu, neschopnost soustředit se na jediný cíl,neochotu odříci si momentální drobná potěšení ve prospěch budoucích výhod, neustálou připravenost k násilí, sexuální nenasytnost bez jakéhokoliv výběru i nesmyslnou neochotu myslet dopředu. To všechno

lze u Moona pozorovat. A nejen to.“

„Ano, pane,“ řekl pouze Bigboy. Jako obvykle naslouchal ředitelovým moudrostem s nábožným úžasem.

„Jeho záznamy jste viděl,“ pokračoval ředitel. „Býval to pasák, hazardní hráč, boxer proslulý v ilegálníchzápasech, zkrátka má spoustu důvodů ke značné sebedůvěře. Má za sebou řadu mrtvých, které umlátilpro peníze, a spousta štětek v Jacksonu na něj určitě s hrůzou vzpomíná dodnes. Nebyl zvyklý nastrádání. Peníze si dokázal obstarat vždycky. S oblibou si dopřával drahá vína a nejlepší šampaňské. Takérád sázel na koně a obvykle vyhrával. Nosíval kvalitní šaty, vozil se v drahém autě a měl k dispozici celouarmádu poskoků a donašečů. Má za sebou oslnivou kariéru, kde nechybí znásilňování, drancování,žhářství, vydírání, zkrátka všemožné varianty násilí. Možná už si ani nepamatuje, kolik lidí podřízl. Tovšechno stihl ještě předtím, než ve dvaadvaceti letech zastřelil černošského gangstera jménem Jelly BellyLong. Kulka tehdy proletěla jeho tělem a zasáhla bělošské dítě. Byl to chlapec. Jmenoval se Rufus. Včernošské zločinecké čtvrti byl se svou matkou, která chtěla jako členka dobročinné náboženskéorganizace kázat zaostalým negrům dokonce i v těch nejnebezpečnějších ulicích Jacksonu. O tohozabitého černého gaunera se nikdo nestaral, ale zabití bílého chlapce Moonovi málem vyneslo lynčování.Byl by skončil bídnou smrtí v ulicích, ale měl štěstí na soudce. Byl to proslulý radikál. Odsoudil Moona jenna doživotí, protože uznal, že Rufuse zabít nechtěl. Proces byl velice rychlý a z Moona se nakrátko stalkrál věznice Parchman Farms. Tam zavraždil tři strážné a pět muklů. Dvakrát se mu podařilo uprchnout, z

toho jednou byl pryč celého půl roku. Nakonec tedy skončil v Thebesu na opičárně.“

„Ano, o tom jsem slyšel, pane.“

„Pokud si tedy vezmete do práce Moona, musíte na něj jít tvrdě a vzít to z toho správného konce. Hnedna začátku je třeba dát mu jasně najevo, kdo je jeho pánem, a zbavit ho veškerých nadějí, jež jsou

zdrojem odvahy.“

„Ano, pane. Jestli se do něj dám nejdřív bez biče, zlomím ho.“

„To vím, hochu.“

A tak přišla řada i na Moona.

Nebylo snadné ho zkrotit. V nejhlubší noci pro něj přišel dvojnásobný počet strážných, než bylo obvyklé.Jedni ho mlátili na pryčně a druzí s brokovnicemi drželi v šachu ostatní trestance. Krvácejícího a otupělého

Moona pak v řetězech vyvlekli do zlověstného černého automobilu a odvezli do bičárny.

Dvakrát se probral a dvakrát se pokusil vzdorovat. Jednomu ze strážných přerazil čelist, druhému zlomiltři žebra. Zkrotl teprve po dalším přívalu ran. Jeho odpor však pouze oddaloval nevyhnutelné. Nakonec na

to stejně došlo. Zůstal s Bigboyem o samotě.

Teprve když se na východním obzoru začínal objevovat našedlý pružek signalizující počátek svítání, bylMoon řetězy uvázán ke kůlu, kde Bigboy vyslýchal své oběti. V místnosti se rozhořely svíčky.

„Předpokládám, že budeš tvrdej, Moone,“ prohlásil Bigboy. Svlékl se na ten výslech do půl těla, takže se vodlesku plaménků svíček rýsovaly jeho dokonale vypracované obrovské svaly.

„Na mě nemáte, šéfe,“ zavrčel Moon. „Na mě nemá nikdo. To vám dřív upadne ruka, než začnu zpívat po

vašem.“

„Pokud mě paměť neklame, Moone, tak už je to hodně dávno, cos naposled ochutnal bič.“

„Mě nikdy nikdo nebičoval, šéfe.“

„Jasně. Řekni mi, proč by se na tom mělo něco měnit? k čemu by to bylo? Je to přece úplně jednoduchý.Stačí, když mi řekneš, kdo ti pošeptal tu vaši formulku ‚kůň plavý se blíží‘, a je to. Pak si tady můžešdřepnout a dát si třeba kolu. Já už si toho člověka najdu a dám s ním řeč. Pak zjistím, co potřebuju vědět,

a všechno zase bude, jak má bejt.“

„Já vám nic neřeknu, šéfe. Jestli si myslíte, že to z Moona dokážete vymlátit, tak si klidně poslužte. Moon už nějaký to bití zažil.“

„Od odborníka na bič ale ještě ne, Moone. A já odborník jsem, to si piš. Dovedu s bičem věci, že senestačíš divit.“

Bigboy se pozorně zahleděl na obrovskou masu svalstva na Moonových širokých zádech. Uvažoval o níjako krejčí, který přemýšlí, odkud začít stříhat. Věděl, že bude potřebovat veškerou sílu. I pro nějsamotného to bude znamenat maximální vypětí a potřebu tvůrčího přístupu k umění vyslýchat.

„Pro začátek zkusíme třeba tohle,“ ozval se. „Řekni mi, jak to zabírá.“

Rozvinul bič a práskl jím tak, že to bičárnou zaznělo jako výstřel. Následovalo pět bleskových úderů narůzná místa, jež Bigboy znal jako nejcitlivější body nervových uzlin na lidských zádech.

Moon sebou při každé ráně prudce škubl. Pokud jde o nervy, je člověk nesmírně citlivý a sotva se může

ovládat. Mozek mu zasáhla vlna bolesti.

„Jaký to bylo, Moone? Budeš spolupracovat? Nepřehnal jsem to?“

„Můj fotr mě uměl seřezat líp, šéfe.“

„A tohle uměl taky, Moone?“

TÉ NOCI se z bičárny nesl obzvlášť strašlivý řev. Stejné to bylo i další noc a pak znovu. Odehrával se tamsouboj dvou osobností, jen byl poněkud jednostranný. Muž s bičem tloukl a vězeň vzdoroval. Zdálo se, žeto bude trvat věčně. Věznicí se nesly zoufalé výkřiky, jež umocňovaly její pochmurnou atmosféru. Všem,kdo je slyšeli, bylo jasné, že se v bičárně dějí příšerné věci.

Černošky čekající před konzumem vypadaly v té době obzvláště sklíčeně. Jako by v těžkém a hutnémsubtropickém vzduchu cítily krev, jež se v bičárně řinula z ran vyslýchaných. Stály trpně ve frontě s lístkyna půl kila slaniny, dvě a půl kila mouky a půl kila kávy a žádná nepronesla ani slovo. Čekání předkonzumem pro ně obvykle bývalo tou nejpříjemnější událostí týdne, kdy jim bylo umožněno procitnout zbezútěšné jednotvárnosti Thebesu, ze zoufalství a strachu, který za nocí pociťovaly při pohledu na mužese psy. Dnes tomu však bylo jinak. Jedna jako druhá jen mlčky a sklesle stály, aniž by projevovaly zájemo obvyklé klábosení. Postupně byly vpouštěny dovnitř, vyzvedly si zboží a beze slova odcházely cestouklikatící se mezi borovicemi. Ani se neohlédly. Kráčely osamocené a zjevně se snažily být co nejrychlejipryč.

Ze všech nejhorší muka však prožíval Fish. Ne že by si toho na něm někdo všiml. Choval se jako obvyklea občas se dokonce zdálo, že je veselejší než kdy jindy. Jako každý den přijížděl ke kuchyni, kde sivyzvedl oběd pro trestance pracující venku, naplnil si konev vodou a odjížděl s vozem taženým spřeženímmul do polí. Všude, kde se jeho potah objevil, se ozývalo chřestění postrojů následované Fishovýmtlacháním a veselými poznámkami, z nichž vyzařovala zoufalá snaha pobavit.

Nikdo ale na zábavu neměl náladu. Už zmizelo příliš mnoho lidí. Všichni odvlečení si odbyli svoji noc nářků

a pak se po nich slehla zem. I strážní byli mrzutí. Tušili, že je něco ve vzduchu. Obávali se, že ty řeči oblížícím se plavém koni znamenají ohrožení jejich říše, jež byla vždy tak stabilní, dokonalá a štědrá kesvým věrným. Začínali mít velice nervózní prsty na spoušti. Tato choroba často postihuje muže sezbraněmi, kteří stojí proti lidem neozbrojeným, když se každý stín jeví jako hrozba a každá poznámka jako

pohrůžka násilím. Tak se stalo, že byli dva trestanci postřeleni a jeden zabit, a to kvůli prohřeškům, ježby strážní za normálních okolností přešli s obhroublým vtípkem. Nanejvýš by to trestancům vyneslonějakou tu ránu obuškem.

Ředitel, který měl ve své kanceláři jediný fungující telefon v celé věznici, v té době téměř bez ustání žhavil

linky. Obtelefonovával celou síť svých donašečů rozmístěných podél řeky a nezapomínal ani na politiky vJacksonu a Pascagoule, kteří mu byli zavázáni. Hovořil i s šerify ze stanic utopených v borových lesích.Stále cítil potřebu ujistit se, že ho podpoří všichni jeho věrní. Nikdo nezakolísal a nikdo nevěděl o ničem

neobvyklém.

„Bigboyi,“ prohlásil ředitel při jednom z večerních sezení těsně předtím, než se odebral na lůžko a než seBigboy vydal na další dostaveníčko se vzpurným Moonem, „neděje se vůbec nic. Nikde ani stopy ponějakém neobvyklém rozruchu. Pokud chce proti nám někdo udeřit, musí přijít po řece nebo přes lesy. Užjsem vydal příslušné pokyny, aby si všichni dávali pozor na skupiny ozbrojených mužů, které by se mohlyv kraji vyskytnout. Na nikoho jsem nezapomněl. Všichni byli upozorněni. Zatím se ale skutečně nedějevůbec nic. Nikdo proti nám nemůže udeřit, aniž by nepřišel až k nám, ať už to bude ten jejich plavý kůňnebo ne. Jedině pánbůh by mohl zařídit, aby se ozbrojená banda objevila u našich dveří a my jsme o nínevěděli tři dny předem.“

„A co výsadkáři?“ zeptal se Bigboy, jemuž taktické úvahy rozhodně nebyly cizí. „Mohli by sem seskočit.“

Ředitel ho však překvapil. Ani na tuto možnost totiž nezapomněl.

„Myslím, že toho se bát nemusíme, seržante. To by vyžadovalo značné výdaje, náročný výcvik a s největší

pravděpodobností i účast oficiálních míst a složek. O tom by se naši lidé na příslušných místech dozvěděli

a nepříteli by se to rozhodně nepodařilo provést v tajnosti. A kdo by tak náročný podnik financoval?Kdepak, Bigboyi, z oblohy nám nebezpečí nehrozí. Rozhodně odtamtud nemůže přijít taková hrozba, ježby nám mohla nějak ublížit. Sem se zkrátka nedostane nikdo, o kom bychom nevěděli s náskokem třídnů.“

„Ano, pane,“ řekl Bigboy, kterého ředitelova slova do značné míry uklidnila. Pak se opět vydal navštívitMoona a ředitel se spokojeně odebral na lože.

FISHE trápila noční můra. Viděl se pod vodou uprostřed spousty mrtvých černochů uvázaných řetězy kbetonovým kvádrům, jež se jim staly osudnými. Zoufale se drápal nahoru, ale nešlo to. Zběsile se snažildostat v záplavě bublin na hladinu, která jiskřila daleko nad ním, jeho plíce hrozily roztržením a vědomí jej

pomalu opouštělo. Nad hladinou viděl rozchechtané bílé obličeje. Byl mezi nimi i Bigboy, který si pohledna tonoucího negra zvlášť vychutnával. Fish viděl svůj vlastní obličej zohyzděný předsmrtnou agónií, který

se odrážel v tmavých sklech Bigboyových brýlí, jež už shlížely na utrpení spousty lidí. Viděl i ředitele. Tense nesmál. Jen na Fishe soustředěně hleděl tak, jak míval ve zvyku. Zdálo se, že si neustále jen dávájednotlivé věci do souvislostí. Vždycky ve všem hledal logiku, návaznost a systém. V jeho tváři se zračilživý zájem, puntičkářství a cílevědomost. Fishovi připadal jako mistr a strůjce umění likvidace černochů.Viděl i velitele skupiny s tím jeho prokletým samopalem, od něhož se nikdy neodloučil. Řehnil se v tomsnu jako pominutý. A viděl také Moona. V té noční můře byl však bílý. Jeho postava byla stejně mohutnáa svalnatá a obličej měl právě tak poznamenaný strašlivými dobrodružstvími, jež prožil v jacksonskémpodsvětí, ale měl bílou pleť. I on se chechtal s pohledem upřeným na topícího se Fishe, jehož životpřekupníka kradeného zboží, pašeráka a dohazovače pochybných kšeftíků končil na říčním dně.

Viděl i tvář bělocha Bogarta, v němž až donedávna spatřoval svého zachránce. I on se smál, protoženeměl ani náhodou v úmyslu přijít Fishovi a ostatním na pomoc. To bylo na tom snu to nejhorší.

Nečekaně se probudil.

Uvědomil si, že leží na své pryčně, a rozhlédl se kolem. Ve tmě neviděl vůbec nic. Nikde žádný pohyb.Spal ve své vlastní cele, což byla výsada těch nejdůvěryhodnějších trestanců, kteří ve věznici zastávalizodpovědná místa a měli díky svým nezákonným aktivitám jisté příjmy. Jen díky nim si mohli dovolituplácet strážné a žít si v relativním pohodlí daleko od nuzoty a špíny baráků nebo opičárny.

Něco se ale přece jen změnilo.

Vyhlédl z okna bez mříží na močál, který se v chabém světle ubývajícího měsíce nepatrně leskl. Vidělkaluže kalné vody odrážející mdlý bledý svit tenkého srpku na obloze, stíny pokroucených stromů a větvepřipomínající hady. Rozeznával i zubaté vějíře kapradí a palmových listů. Věděl, že v tom bahenním peklese daří žabám a aligátorům. Koncert kojotů, žab a myší pískajících v trávě mu pocuchané nervy nijakneuklidnil. Slyšel i cvrčky.

Co jen je tu jinak?

Pak mu to došlo.

Nebyl slyšet žádný křik.

Zlomili Moona.

EARL z těch starých bastardů začínal pomalu šílet. Kolikrát měl sto chutí všechny je postřílet. Připadali mu

jako staré babky, které se navzájem pomlouvají, uzavírají tajná spojenectví a vzápětí zase jedna druhouprodají a spolčí se s jinou. Nedokázali se zbavit myšlenek na staré křivdy, na nichž už stejně dávnonezáleželo. Nikdo z nich zjevně nebyl ochoten zapomenout nebo velkoryse odpustit. S takovými vnitřnímirozpory by žádná vojenská jednotka nemohla fungovat. Pro tyhle staříky bylo však ztrpčování životadruhým jedním z největších a posledních potěšení, jež jim život nabízel. Jaké by to přece bylo, být starý a

nesmět všem házet klacky pod nohy?

Elmer nenáviděl Jacka. Do značné míry to souviselo s jejich odbornými rozepřemi. Elmer byl zastáncemvelkorážných pomalejších střel, zatímco Jack neuznával jiné náboje nežli ty, jež byly osazeny malými arychlými střelami. To však nebyl jediný zdroj jejich rozepří. Jakmile došlo ve skupině k nějaké hádce ajeden z nich zaujal stanovisko, druhý z této rázovité dvojice se okamžitě přiklonil k opačné straně jenproto, aby nedal svému protivníkovi za pravdu. Podstata jejich vzájemné nesnášenlivosti spočívala v tom,že si oba osobovali nárok na pocty, jež by podle jejich mínění měly náležet nekorunovanému králistřeleckého světa. Králové byli oba. Oba měli své oblíbené odborné časopisy, které publikovaly jejichčlánky a výsledky jejich výzkumu, a oba měli své následovníky, mezi nimiž panovala snad ještě většínenávist než mezi těmito dvěma starými harcovníky. Jeden jako druhý měli kontakty s výrobci zbraní.Jack upřednostňoval společnost Winchester a jiné zbraně než její nepoužíval, Elmer uznával výhradněvýrobky firmy Smith & Wesson. U obou platilo, že o tom druhém při každé příležitosti tvrdili jen tonejhorší. Oba vystupovali s arogancí a nadutostí jako skuteční samovládci. Jeden jako druhý za sebouměli spoustu úspěšných lovů na velkou a nebezpečnou zvěř. Elmer se kdysi živil jako kovboj a dodnes setak choval. Jack se naopak považoval za aristokrata nebo snad dokonce intelektuála světa zbraní a nemělsebemenší zájem oslovovat veřejnost. Elmer naproti tomu s oblibou oslňoval historkami z dob, kdy krotilmustangy. Jack byl zase vynikajícím řečníkem a kdykoliv byl ochoten poskytnout zájemci přednášku. Obazastávali své názory a postoje se zuřivostí šéfů soupeřících politických stran, s nimiž si nezadali prakticky v

ničem.

Jack s Elmerem však spolu alespoň nebojovali přímo a natvrdo. Postupovali proti sobě obezřetně azáludně prostřednictvím tichých poznámek pronesených tak, aby je druhá strana nemohla přeslechnout.Chovali se k sobě s ledovým chladem, nicméně s formální zdvořilostí, jež byla natolik zdůrazňovaná, že jinikdo v žádném případě nemohl brát jako opravdovou.

„Dobré ráno, pane O’Briane.“

„Zdravím vás, pane Kayei.“

„Co to kouříte za tabák, pane?“

„Briarwood se špetkou zázvoru.“

„Je to skutečně příjemná vůně. Já mám raději trochu ostřejší, ale jak se říká, proti gustu…“

„Ano, pane Kayei. Proti gustu žádný dišputát.“

Přímé konfrontace byly naopak specialitou příslušníka pohraniční policie a bývalého šampióna ve střelbě zkrátkých kulových zbraní Charlieho Hatchisona. Zbylých pět příslušníků skupiny a Earla tak spojovaloalespoň jediné, společná zášť vůči Charliemu.

Charlie byl na agresivitě přímo závislý. Nikdy jej nepřestalo bavit vyprávění o tom, že zabil sedmnáctmužů, a pokud se ho někdo zeptal na podrobnosti, dokázal celý večer žvanit o nejmenších detailechkaždého svého vítězství. Rozebral dopodrobna váhu a konstrukci použitých střel i jejich umístění v živémterči a se zvláštní oblibou se věnoval líčení toho, jestli jeho protivník zemřel okamžitě, nebo zda trpěl.Mimořádně si zakládal na vyprávění o jednom německém vojákovi, kterého zabíjel dlouho a pomalu anechal ho zoufale prosit a volat matku. Nezdálo se, že by Charlieho vyprávění těchto historek mělo někdy

unavit.

„Přál bych vám vidět, jak se ten chudák tvářil, když mu moje osmatřicítka provrtala plíce. Něco takovýhojsem v životě neviděl. Vypoulil oči, jako by dostal ránu sekerou, ale neupadl. A teď dávejte pozor, protože

tohle je to nejzajímavější. On se normálně posadil. Pomalu, jako by se bál, že si umaže kalhoty a já hobudu mít za čuňáka nebo co! To bylo něco! Nikdy jsem nic podobnýho neviděl. Když jsme na hranicíchstříleli Mexikány, tak sebou prostě sekli na zem, začali se zmítat a volat toho svýho katolickýho pánbíčkanebo v co to ti žrouti fazolí vlastně věří, ale tenhle skopčák se skládal tak dlouho, že by u toho jedenusnul.“

Tak se Charlie choval, když měl mírumilovnou náladu. Pokud byl však v bojechtivém rozpoložení, jež u něj

bylo daleko častější, bloumal po farmě a vyhledával příležitosti k půtkám slovním i fyzickým. Jehonejoblíbenějším terčem býval druhý příslušník pohraniční policie, obr s věčně zachmuřeným obličejemjménem Bill Jennings. I on měl jako ostatní střelci slabost pro pokusy o spisovatelskou kariéru. Měl zasebou několik knih o zbraních a lovu. Billa si Charlie dobíral s obzvláštní oblibou.

„Bille, seš si jistej, že jsi to, čemu se říká lidská bytost? Ty nemluvíš, nikdy jsi nikoho nezabil, prostě jenbloumáš světem s ksichtem jako buvol a strašíš lidi tak, že ti jdou radši z cesty.“

„Třeba mu jdou lidé z cesty kvůli jeho pověsti,“ namítl Elmer.

„Jenom proto, že ho ukázali v televizi, jak v nějaký pitomý show sestřeluje pingpongový míčky, ještěnemůže mít žádnou pověst. Leda tak pověst pouťovýho kejklíře. Lidi může odradit leda tak pověst

zabijáka a to fakt nevím, kde ten by ji vzal.“

„Povídá se, že rychleji se zbraní nikdo zacházet neumí.“

„Houby, vždyť vypadá jako nějaká přiblblá mumie! Není o nic rychlejší než tamhleten strejda. Můžete sepřesvědčit, jestli se vám ho povede vzbudit.“

Ukázal na dřímajícího Eda McGriffina, který skutečně dorazil v doprovodu své půvabné vnučky Sally, ježmu připravovala speciální kašovitou stravu míchanou s mlékem, aby ji stařík dokázal pozřít. Jaksisamozřejmě začala vařit pro všechny a nikdo včetně Earla se tomu nebránil. Earla neustále uváděla v úžas

její energičnost, suchý a břitký humor a schopnost udržet si odstup. I Charlieho se už několikrát dokázala

rázně zbavit, protože vcelku oprávněně tušila, že jemu jsou poctivé úmysly cizí.

Starý Ed si zatím spokojeně vysedával v houpacím křesle na verandě. Chvílemi klimbal, občas se probral a

houpal se, dokud znovu neusnul. Mírumilovný a přátelský výraz však jeho starý vrásčitý obličejneopouštěl. Neustále měl na sobě oblek i s vestou a kravatou a nikdy se neodloučil od obrovskéhoklobouku, který zcela zakrýval jeho téměř holou lebku vejčitého tvaru.

„Ten strejda toho o střílení zapomněl víc, než vy byste se dokázal naučit, i kdybyste měl ještě dvanáctživotů, Charlie,“ řekl Elmer.

„Možná, ale k čemu je chlap, co v jednom kuse chrápe? Earle, nepřehnals to s tím optimismem, když jsipřizval toho dědulu?“

„Druhé jméno toho děduly, jak ty říkáš, Charlie, je ‚rychlost‘.“

„Ale no tak! Earle, tys asi přečet zbytečně moc těch škvárů o Divokým západě, ne? To vážně věříš

každýmu žvástu?“

„Charlie, Earl ví své,“ vložil se do toho opět Elmer. „Má na kontě asi tak třicetkrát víc lidí než vy, jen o tomneplká, sotva ráno otevře oči. Pokud já vím, tak vysoká vyznamenání se nerozdávají jen tak pro nic za

nic.“

„Já netvrdím, že se Earlovi za války nevedlo. Bavím se ale o celoživotním díle, sakra! Já jsem s kvérem

prožil celej život, v jednom kuse jsem musel bejt rychlejší a vydrželo mi to přes třicet let! Takovej jsem já!

Vy ostatní o tom jen kecáte, přemejšlíte a píšete, jako byste to zažili taky! Já jsem to prožil! Na vlastníkůži!“

Do toho se ozval mlaskavý zvuk, jak se starý Ed probral z dřímoty a vtáhl zpět to, co jeho útroby běhemspánku vytvořily.

„Charlie, kdybyste toho postřílel tolik, jako toho nakecáte, tak už by na světě nezůstal jediný Mexikánnebo desperát. Protože ale zrovna proti desperátům jdeme, znamená to nejspíš, že jste si tak trochu honil

triko.“

„Dědečku, takhle nemluv!“ zaškaredila se půvabná Sally. „Dokážeš si představit, jak by tě mrzelo, kdybysstanul před Stvořitelem a tohle by byla poslední slova, co by ti přešla přes rty? Měl bys mu co vysvětlovat,

nemyslíš?“

„Dejte na tu holku,“ prohlásil Charlie, který nenechal žádnou sukni na pokoji. Všichni ostatní už si stihli

všimnout, že se po Sally otáčí. „Nechcete se přece rouhat ještě s duší na jazyku!“

„Pokud jde o vás, Charlie,“ obrátila se k němu Sally, „vy už můžete mluvit, jak chcete, protože i kdybystese ode dneška jenom modlil, stejně se po smrti budete smažit v pekle jako kuře, to si pište!“

Všichni se dali do smíchu. Charlie byl skutečně neznaboh a hříšník až do morku kostí. Nesmál se jediněJack O’Brian, který si zrovna v koutě četl v nějaké nové knize. Podle vážnosti, s jakou v ní hloubal, tomusely být minimálně Plutarchovy dialogy nebo zápisky Marka Aurelia. Nyní jen mrzutě sykl, jako by tímnízkým tlacháním a řehotem trpěla jeho důstojnost, což ho podle všeho tak znechutilo, že cítil potřebu dát

své pocity najevo.

NAKONEC dorazil i poslední člen skupiny, ačkoliv trochu pozdě a v dosti zuboženém stavu. Audie Ryan

vystoupil ze svého sportovního vozu s opuchlým rtem, temnou podlitinou pod okem a klouby na rukou

pokrytými strupy. Elegantní kovbojské oblečení z luxusních obchodů měl beznadějně poničené.

„Audie, kde jste byl, člověče?“ zeptal se ho Charlie Hatchison. „Vypadáte, že jste si nevybral tu nejlepší

cestu.“

„Nevím, proč se v každém baru najde někdo, koho se okamžitě zmocní pocit, že mi musí trochu srazithřebínek. Nechtěl jsem nic než jedno pivo. Stejně se mi ale dvakrát stalo, že jsem narazil na drsňáka, cosi to chtěl se mnou rozdat. Jednou to bylo v Novém Mexiku a jednou v Tennessee. Pánové, nikdy se

nenechávejte vyfotografovat na obálku Life. Z toho jsou pak jenom problémy!“

Charlie byl spokojen, že se mu podařilo dát ostatním včas najevo, že Audieho zná. Nešířil už se o tom,

kde se setkali, takže bylo na fantazii všech, jak se s tím vyrovnají. Mohlo k tomu dojít zrovna tak v SanFernando Valley jako v pustině severního Texasu. Nikdo ale žádné vysvětlování nečekal a všichni se kolem

proslulého mladého muže shlukli, aby si s ním potřásli rukou. Zdálo se, že mladík do skupiny bez potíží

zapadne.

Audie otevřel zavazadlový prostor vozu a vytáhl malý kožený kufřík a cosi, co vypadalo jako samopal.

„A sakra! Audie, co je to za kvér? Vy jste přijel na slony?“

„To jsem vyměnil po válce ve Francii s jedním seržantem od tankistů za lugger s dlouhou hlavní,“vysvětloval Texasan. „Napadlo mě, že by se mi jednou mohl hodit, a vypadá to, že jsem měl dobrý

odhad.“

„Co to vůbec je, Audie?“

„Němci tomu říkali Sturmgewehr. Model 1944. Taky se tomu říkalo útočná puška.“

„Tihle skopčáci,“ ozval se Charlie, „holt dovedou pojmenovat úplně všechno.“

Audie pozdvihl zbraň výš, aby si ji všichni mohli prohlédnout. Byla ošklivější než všechny zbraně, co jich

kdy všichni přítomní viděli. Kov útočné pušky byl matně černý, pažba byla obložená plastem a zásobníkměla zbraň zahnutý jako banán. Zásobníková šachta byla těsně před lučíkem spouště. Všem přítomnýmpřipadala zbraň jako výtvor z budoucnosti.

„Vypadá to jako nějaký vynález zkázy,“ prohlásil Elmer. „Čím se z toho střílí, atomy?“

„Ne, pane,“ odvětil Audie. „Vyrábějí se do toho náboje s poměrně krátkou nábojnicí a střelou menší ráže.“

„Kalibr 7,92,“ pochlubil se svými znalostmi Charlie. „Kdyby jich skopčáci měli v pravou chvíli dostatek,

bavili bychom se teď nejspíš německy.“

„Je to mnohem pohotovější a šikovnější do ruky než karabina nebo thompson,“ prohlásil Audie. „Přitom je

přesná a náboj má dostatečnou dopadovou energii. Vlastně je to kombinace pušky a samopalu.“

„Dejte pokoj s nějakými prskavkami,“ odsekl Elmer. „Tyhle malorážky nejsou k ničemu.“

„Střely do těchto nábojů ale nejsou nijak malé, pane Kayei,“ ozval se Jack O’Brian. „Odpovídají naší ráži

.324. Jen nábojnice je dosti krátká, takže střela nedosahuje rychlosti, jakou mají střely puškových nábojů.Dá se říci, že tato zbraň kombinuje nejlepší vlastnosti karabiny a thompsonu. Zrovna tak ale platí, že u nínajdeme ty největší zápory obou zbraní, totiž přílišnou váhu a nedostatečnou dopadovou energii. Doufám

jen, že do toho máte dostatek munice, mladý muži.“

„Něco jsem si přivezl.“

„Prskavky,“ prohlásil Elmer přesvědčeně.

„No jo, Elmere, ale když to s tím do vás napálí, je to, jako by vás pokropil hadicí. Za sekundu schytáte tři

kulky, za dvě sekundy jich v sobě máte šest. To už stačí,“ namítl Charlie, který musel vždycky někomu

odporovat.

„Kdyby bylo po vašem, pane O’Briane, asi bychom to museli nosit všichni. Mizerné malinkaté kvéry s

mizernými malinkatými náboji. Když dovolíte, zůstanu u svých čtyřiačtyřicítek.“

„Pane Kayei, vy jste trucovitý, umíněný a paličatý parchant.“

„Mohl by mi to někdo přeložit do angličtiny?“ zavrčel podrážděně Elmer. „Latinu už pomalu zapomínám.“

„Myslím, že toho ‚parchanta‘ jsem vyslovil docela srozumitelně.“

Než však po sobě mohli oba staříci skočit, urovnal to Audie zvědavou otázkou: „Není tohle Ed McGriffin?“

Starce, který celou debatu pokojně prospal na verandě, už soustředěně sledoval delší dobu.

„Jo, ale nebuďte ho!“

„Zdravíčko!“ zavolal Audie alespoň na Sally.

„No páni,“ vypískla dívka.

„Tomu se říká láska na první pohleď!“ prohlásil Elmer. „Tak to vypadá, že nám tu něco začíná předočima!“

Earl se na oba mladé lidi zahleděl se zájmem, který překvapil i jeho samotného. Na tohle nemyslel.Rozhodně nestál o nějaký románek, který by narušoval plán. Do prdele, pomyslel si otráveně. Podráždiloho to, aniž by pořádně věděl proč.

Audie však pohotově odvětil: „Omyl, pane, prostě jsem jen nechtěl být nezdvořilý, to je všechno. Těší mě,že vás poznávám, slečno. Jmenuji se Audie Ryan.“

„Viděla jsem vás ve filmu,“ prohlásilo děvče.

„Já tyhle filmy nesnáším,“ odvětil Audie. „Člověk se tam musí nechat nalíčit pomalu jako ženská a většinachlapů je tam navoněná, až je to podezřelé, jestli mi rozumíte. To není práce pro Texasana.“

„Ale platí dobře, nebo ne, Audie?“

„Stejně to utratím za chlast, kvéry a sem tam auťák. K ničemu jinému mi ty prachy nejsou.“

„Já jsem si vždycky myslela, že pracovat u filmu musí být skvělé. Všude spousta kovbojů…“

„No, děvčátko,“ vložil se do hovoru Charlie, „jestli jsou vaše gusto kovbojové, tak sedíte ve správnýmvlaku. Tohle je něco jako poslední ranč a my jsme poslední kovbojové, to si pište. Zrovna se chystáme na

poslední pořádnou přestřelku. Po nás už tenhle svět zanikne.“

„Jojo,“ ozval se Elmer. „Je to bohužel pravda.“

„Na to si připijem!“

Dokonce i Bill Jennings, který stále mlčel a obličej měl nehybný jako sfinga, si dovolil nepatrný úsměv,jenž mu konečně rozhýbal tvář, která až dosud připomínala kamennou masku a nezasvěceného bynechávala na pochybách, jestli ve skutečnosti není umělá.

„No, tak zatímco vy si tu budete ucucávat a vykládat si, jak jste stateční a silní, já budu koumat, jak vámdneska uklohnit párky a fazole. Ale klidně si povídejte a hlavně se nezapomeňte pořádně přivítat s tímnovým. Já to zvládnu, nedělejte si násilí, hrdinové!“

Sally vyrazila z místnosti a všichni ostatní, staří i mladí, chvátali za ní, aby se uchránili jejího hněvu.

DAVIS Trugood jel celou noc, aby byl ráno v Pascagoule, jak to řekl Earlovi. Městem ležícím u zátoky seproháněl svěží ranní mořský vítr. Davis ani nenechal řidiče zajet do centra. Pronajal si pokoj v motelu,konečně se důkladně osprchoval, oblékl si čistou moderní bílou košili a nový plátěný oblek stejné barvy selegantní žlutou kravatou. Jeho řidič mu mezitím vyleštil boty tak, že zářily jako zrcadlo.

Ve tři hodiny odpoledne vyjeli do Pascagouly, ale Davis nehledal firmu, která by mu dokázala narychlovyrobit prefabrikované díly na stavbu kostela, jak řekl Earlovi. Kdyby Earl se Samem věděli, co provádí,nejspíš by to jejich sebejistotou do značné míry otřáslo. Trugoodův řidič totiž bez sebemenšího zaváhánízamířil do centra a zanedlouho objevil na Pascagoula Street radnici. U té už se začínal shromažďovat davlidí, protože tu za chvíli měly začít jakési oslavy. Řidič zastavil obrovský černý vůz u chodníku, na němžležel červený koberec. Ten se táhl až na schodiště starobylé vznešené budovy.

Davis Trugood vystoupil.

Blesky fotoaparátů začaly šlehat ze všech stran.

Ulicí se rozezněl bouřlivý aplaus.

Muže, jenž vystoupil z černého cadillaku, obklopil dav jeho příznivců, kteří si s ním toužili potřást rukou,přivítat ho a ujistit jej, že všechno je tak, jak bylo dohodnuto.

Na schodišti radnice stáli jako majestátní sousoší starosta s místostarostou, náčelník policie, tajemníkměstské rady, tři radní a dva nesmírně vážní pánové z úřadu guvernéra v Jacksonu, kteří měli za úkolpředevším samotného guvernéra omluvit a vysvětlit, že mu pouze naléhavé povinnosti zabránily vpříjezdu.

Davis v doprovodu dvou policistů vyšel po schodišti nahoru a okamžitě splynul s hloučkem mužů, jejichžnejčastějším úkonem bylo podávání ruky.

Pak se objevily mikrofony a starosta se rychle ujal slova.

„Dovolte mi, pane Trugoode, abych vám za nás za všechny vyjádřil radost z toho, že vás tu smíme vtento šťastný den přivítat. Vaše návštěva je pro naše město příslibem, který nemůže ponechatlhostejnými zástupy nezaměstnaných tesařů a stavitelů lodí a region jihovýchodní Mississippi vůbec.Dnešní den, jak doufáme, znamená nadcházející změnu v životě našich občanů i celé země.“

Znovu se ozval potlesk. Davis Trugood jej kvitoval se širokým úsměvem.

„Prožíváme těžké časy,“ pokračoval starosta. „Válka skončila, námořnictvo snížilo stavy a Pascagoula jižnení městem loďařů, jakým bývala. Naše kdysi tak hrdé město postihl úpadek. Značná část obyvatelstvase přesunula k našim severním sousedům. Nejschopnější mladí odešli za snazším životem na Sever…“Proslov se pochopitelně ještě hezkou chvilku nesl v tomto duchu. Starosta nepatřil k lidem, kteří sevyjadřují stručně, jestliže mají možnost sáhodlouze deklamovat.

Několik dalších oficiálních představitelů si rovněž vychutnalo projev na veřejnosti. Pokaždé to ale bylototéž, vzájemné poklony a vychvalování města Pascagoula, státu Mississippi a jeho skvělé budoucnosti

do nebes.

Konečně starosta kývl a předjela otevřená limuzína. První muž města pokynul panu Trugoodovi k zadnímu

sedadlu a kolona několika limuzín doprovázená policisty na motocyklech se rozjela o pár ulic dál nanábřeží, kde před rozlehlou budovou čekal jiný dav.

Celý ceremoniál se, tentokrát ovšem v podstatně zkrácené podobě, opakoval. Konečně měl příležitost

promluvit i Davis Trugood.

„Pane starosto,“ začal, „jsem šťasten, že mohu být v tento historický okamžik zde. Právě tak mě naplňuještěstím fakt, že jsem mohl svým nepatrným dílem přispět k obnově tohoto krásného starobylého města.Na Severu, kde pracuji, jsou již určité hodnoty považovány za jisté. Spoléháme tam především na jednuvěc, a tou je půda. Půda se tam nemění, nemizí a přetrvává věky. Lze v ní kopat, stavět na ní, utvářet ji,pracovat pod ní, tvořit z ní a upravovat ji, ale nezmizí. Zde je však půda ohrožena. V místních podmínkách

není nijak stabilní a nelze na ni spoléhat. Historie vašeho regionu je řetězem tragédií zaviněných řekami,jež si vybírají svoji daň. Došel jsem k závěru, že nadešel čas, aby nám řeky začaly splácet, co natropily.Ano, přátelé, přišel jsem na způsob, jak řeku alespoň částečně zkrotit a zabránit škodám, jež páchá nejen

na nás živých, ale především na našich drahých zesnulých, kteří se vrchovatou měrou zasloužili o rozvoj

naší civilizace.“

Opět se ozval bouřlivý aplaus.

„Proto jsem nelitoval úsilí a prostředků na založení nového závodu. Najal jsem přes padesát našichnejlepších odborníků a vybavil jsem je vším potřebným ve špičkové kvalitě. Nešetřil jsem ani na dobrémdřevě, ani na spojovacích a těsnicích materiálech. To vše jsem poskytl za mimořádně nízkou cenu,protože se chci zachovat čestně a nedělám to pro zisk, nýbrž proto, abych zmírnil zármutek pozůstalých atruchlících. Jsem odhodlán postavit se řekám ničícím krásný americký Jih plný jezer a lesů, abych zabrániltrápení, jež člověk cítí, když je vodou ničen nejen jeho dům a pozemky, ale i místo pokojného odpočinkujeho předků. Odevzdám vám Trugoodovu společnost na výrobu vodotěsných rakví.“

Potlesk, který následoval, zněl ve větru vanoucím ze zátoky suše jako rachot valícího se kamení. Díkyvětru všudypřítomný zápach řeky ještě zesílil.

„Nová Trugoodova vodotěsná rakev je proti řádění vodního živlu odolná. Ostatky vašich drahýchzesnulých v ní zůstanou uchovány přesně v tom stavu, v jakém do ní budou uloženy. Ani nemajetnévenkovské obyvatelstvo už nebude své mrtvé muset odevzdávat zemi v nejistotě, co na nich napácháspodní voda, a zmizí i potřeba ukládat zemřelé do nadzemních kamenných hrobek, jež fungují jako výheňa škodí stejně jako voda, jen ještě rychleji. Dnes tedy začínáme ve vašem kraji působit.“ Nebylopochopitelně nutné zdůrazňovat, že úspěšné založení tohoto podniku plně financovaného panemTrugoodem bylo uspíšeno četnými dárky, přátelskými půjčkami, sponzorskými dary a sliby, jež Trugoodposkytl politikům jak v Pascagoule, tak i v okolních okresech.

„Začínáme působit i v zátopové oblasti Biloxi právě tak jako v okolí řeky Pear, v Louisianě a Alabamě.Budeme expandovat i na horní toky řek, aby výhod našich výrobků mohli užívat i občané odříznutí aizolovaní v pustinách okresů George a Greene a dokonce i v tak vzdálené divočině, jakou je okres Thebes.

Ano, vážení přátelé, dnešní den můžeme považovat za zahájení naší odplaty vůči kalným vodámMississippi, jež způsobily našim rodinám tolik bolesti a zármutku.“

SAM přemístil rodinu do St. Louis ke tchyni, aby měl jistotu, že je manželka s dětmi mimo dosah mstypřicházející z Thebesu. Začínal se pomalu chovat jako paranoik. Bez ustání kolem sebe znepokojeněpátral, jestli mu nehrozí nějaké nebezpečí. Pochopil, že se ocitl na jakési černé listině. Nemohl se dokonce

ani na chvilku sejít se svou statečnou Connií, jíž musel lékař sešít poraněný prst. Při ošetření se zjistilo,že úderník odpalovacího zařízení prst zlomil, takže lékař byl nucen přiložit na něj dlahu. Connie kupodivupo celou dobu lékařského zákroku s mladým doktorem vtipkovala, jako by se nic nedělo. Sam si prozatímnajal laciný a nikterak okázalý byt s kanceláří v nenápadné čtvrti Little Rocku, nedaleko základnyvojenského letectva. Usoudil, že ve čtvrti obývané převážně lidmi, kteří se navzájem neznají a nejsou tunadlouho, by se mohl v klidu dočkat dne, kdy Earl udeří a zbaví jej hrozby, jež mu bránila žít životem, najaký byl zvyklý.

Znovu se zaměřil na své pátrání, ačkoliv do měsíčního novu už zbývalo skutečně jen několik dnů. Bylrozhodnut odhalit tajemství doktora Davida Stonea. Protože nebyl povahou dobrodruh a neměl potřebnéznalosti, schopnosti ani zkušenosti potřebné k tomu, aby se s ostatními za noci vydal do Thebesu a svénepřátele postřílel, chtěl přispět k jejich úsilí o likvidaci onoho pekla v bažinách alespoň tímto odhalením.Nedělal si však iluze, že to ještě bude mít nějaký význam.

Když se mu nedostalo pomoci od lékařů, napadlo jej zkusit právníky. Uvědomil si, že studenti lékařské aprávnické fakulty Harvardu mohli v mnoha případech bydlet společně. Protože měl Sam ve světě právníků

daleko rozsáhlejší kontakty, začal prověřovat abiturientský ročník 1928 právnické fakulty. Využil při tom iznámosti s bývalým guvernérem Arkansasu, který práva na Harvardu absolvoval v roce 1918. Začal véstsvoji vlastní malou válku. Jeho bojištěm nebyla džungle, ale pracovna v Little Rocku, a jeho zbraněminebyly pušky, samopaly ani pistole, nýbrž telefon, tužka, vizitky známých osobností a papír, na němž sezačínalo rýsovat schéma vzájemných vztahů a známostí. Postupně zjišťoval, že absolventi práv zHarvardu, kteří ukončili studium v osmadvacátém roce, jsou dnes v mnoha případech velice úspěšnýmilidmi. Seznámil se tak se členy představenstev nejrůznějších velkých společností, se soudci, společníkyvýznamných právnických firem, řediteli mocných organizací i profesory několika proslulých právnickýchfakult.

Až když se blížil ke konci seznamu, svitla Samovi nepatrná jiskřička naděje na získání stopy. Hovořil právěs profesorem Reginaldem Dupreym z Madisonu ve státě Wisconsin, který působil jako vyučující naprávnické fakultě Wisconsinské univerzity.

„Víte, pane…, jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Vincent. Samuel Vincent, pane.“

„Víte, pane Vincente, neznal jsem z lékařské fakulty nikoho kromě svého chudáka bratra.“

Sam si však byl jist, že lékařskou fakultu Harvardu neabsolvoval v osmadvacátém roce žádný Duprey. Tojméno se neobjevilo ani v ročnících, které končily studium v roce 1929 a 1930.

„Chápu,“ řekl tedy neutrálně.

„Jerry byl tak trochu divoch a bývalo s ním těžké pořízení. Hloupý nebyl, to v žádném případě, abyste měšpatně nepochopil, ale myslím, že ho otec na medicínu příliš tlačil, ačkoliv se pro ni Jerry nenarodil.“

„Pan otec byl lékař?“

„Otec byl právník a lékař. Takových je málo. Nám bylo souzeno jít každý jednou z těchto cest. Já jsem sepodvolil a práva jsem absolvoval, ale Jerry dostudoval ve třetím ročníku. Přitom už mu scházelo tak málo!Byl však přistižen, jak podvádí při zkoušce. Stal se z toho hotový rodinný skandál. Teď žije Jerry vTexasu. Učí biologii na střední škole. Už jsem o něm neslyšel celá léta.“

„Máte jeho adresu?“

„Jistě.“

Sam si ji nechal nadiktovat a skutečně se mu po jistém úsilí podařilo dovolat se Jerrymu Dupreyovi doNew Braunfelsu. K ničemu to však nebylo. Jerry zprvu popíral, že by vůbec věděl o svém bratrovi, pak sesnažil zapřít, že by kdy studoval Harvard nebo že by o té škole někdy alespoň slyšel, a nakonec popřel, že

by mu něco říkalo jméno doktora Davida Stonea. Sam však nepracoval taková léta jako státní návladnínadarmo. Stačilo občasné nepatrné Jerryho zakolísání a hlasitější polknutí, aby Sam poznal, žeimprovizuje a snaží se rychle si něco vybájit.

Pochopil tudíž, že Jerry Duprey něco ví. Rozjel se proto do New Braunfelsu, města na jih od Austinu,utopeného v záplavě zeleně. Cesta mu trvala celý den. Najít si místní střední školu, kde pan Duprey učil,pro něj nebyl žádný problém. Teprve na místě zjistil, že Jerry Duprey je tu nejspíš dosti oblíbený.Nepůsobil na škole pouze jako učitel, ale angažoval se i jako trenér basketbalového mužstva, vedoucíšachového kroužku, redaktor časopisu New Braunfelian a studijní poradce.

Jerry nechal Sama poměrně dlouho čekat, a když ho konečně pozval do svého nepříliš prostornéhokabinetu, zdálo se, že je poněkud nervózní.

„Pane Dupreyi,“ oslovil jej Sam, „nepřijel jsem vám dělat žádné potíže. Z vaší minulosti mě nezajímá nicjiného než možnost, že byste mohl mít nějaký kontakt na doktora Davida Stonea. Je mi jedno, kde nebokdy jste se s ním seznámil. Nechci po vás žádnou výpověď pod přísahou. Celá ta věc nemá nicspolečného s žádným vyšetřováním. Jen vás žádám o laskavost.“

Duprey se posadil a na chvíli jako by se pohroužil do sebe. Nakonec prohlásil: „Vybudoval jsem si tady

slušnou existenci. Mrzí mě, co se stalo. Je mi líto, že jsem selhal, i když už je to tak dávno, že to považujiza svůj minulý život. Lituji i toho, že jsem si vysloužil otcův hněv a bratrovo opovržení. Přesto jsem alehrdý na to, co jsem tady dokázal, na děti, jimž jsem pomohl, a nehodlám se o to nechat připravit.“

„Já pro vás rozhodně neznamenám žádnou hrozbu. Nebudu si ani dělat poznámky. Klidně vypovím podpřísahou, že jsem se s vámi nikdy nesešel. Nemusíte se obávat žádných právních důsledků. Nečeká vássoud a nikdo od vás nebude chtít ani nějaké svědectví. Svěřte se mi s tím, co víte, a já vás ujišťuji, že užmě víckrát neuvidíte.“

„Už je to strašně dávno. Spoustu věcí jsem zapomněl.“

„Ale znal jste ho, že ano?“

„Byl to můj přítel. Sám nevím, proč si mě tak oblíbil. Byl neuvěřitelně ambiciózní. Znal jsem ho jakotvrdého dříče. Možná že ve mně prostě vycítil spřízněnou duši. Oběť rodičovských ambicí. Mě to zlomilo, z

něj to udělalo světce.“

„Světce?“

„Na rozdíl od ostatních ho vůbec nezajímaly peníze. Šlo mu skutečně jen o to, aby mohl konat dobro. Řekl

bych, že jeho vzpoura proti otcově vůli probíhala jinak než u mě. Já jsem se rozhodl zmařit plány, jaké sise mnou můj otec dělal, což ho nakonec zabilo a způsobilo, že jsme se s bratrem vzájemně odcizili. Davidse ale rozhodl stát se pravým opakem svého otce. Ten měl výnosnou soukromou gynekologickou praxipro smetánku. David se vydal na dráhu špičkového badatele. Nestál o kariéru židovského outsidera, kterýse pyšní majetkem a společenskými úspěchy. Chtěl, aby se o něm vědělo nikoliv díky životní úrovni, aledíky dobru, jež bude šířit. Slovem ‚dobro‘ byl přímo posedlý.“

„To zní zajímavě.“

„Já ani nečekám, že to při svém cynismu pochopíte. Nemůžete. Jako státní návladní každého už předempodezíráte. Podle vás je každý něčím vinen, i kdyby měl ten zločin spáchat pouze v myšlenkách. Tohle ale

nebyl Davidův případ. Jemu přinášelo snad až fyzické potěšení jen konání dobra.“

„Rozumím. Žil jako hrdina a hrdinskou smrtí i zemřel. V jeho životě se ale vyskytly jisté věci, na něž by mě

zajímal váš názor.“

„Názor? Na vlastní názory si tady v New Braunfelsu moc nepotrpíme. Ale prosím, poslouchám.“

„Navštívil jsem jeho vdovu. V jejím bytě jsem objevil určité náznaky, podle nichž měl Stone i svátajemství. Už to mě u tak bezúhonného člověka překvapuje. Můžete mi k tomu něco říci? Kromě tohojsem zjistil, že za jeho ostatky byla vydávána mrtvola někoho úplně jiného. Prostě v té rakvi neležel on.“

Jerry Duprey na Sama hleděl s kamenným obličejem. Teprve po chvíli řekl: „Byl to dobrý člověk. Proč tovůbec děláte?“

To byl první náznak, že Sam konečně narazil na nějakou stopu.

„Nejde mi o něj. Zajímá mě jen to, co se s ním dělo za války. Musím zjistit, jakou roli hrál v té době vjistém příběhu, který má nejspíš dopady i na to, co se děje dnes.“

„Předpokládám, že konkrétní být nemůžete.“

„Jisté věci jsou bohužel důvěrné.“

„V tom případě jistě pochopíte, že mlčenlivost musím v určitých ohledech zachovat i já, i kdybych tak činil

jen z úcty k tomu mrtvému.“

„Dobrá. Svěřím vám tedy alespoň to, že jeho žena byla ve třicátých letech nakažena syfilidou a vdůsledku této choroby už nemohla mít děti. Klidně si o mně myslete, že jsem cynik, ale předpokládejme,že tu nemoc dostala od svého manžela. Ten to věděl, ale nehodlal připustit, aby se jeho žena dozvěděla o

dvojím životě, který vede. Proto ji nechal znásilnit, aby bylo na koho syfilis svést. Připadá vám to

možné?“

„Proboha, člověče, to v sobě vážně nemáte ani kapku studu?“

„Od toho incidentu se choval tak, jako by se za něco strašlivě styděl. Trpěl něčím, co mu vážně pocuchalo

nervy. Podle mého názoru se nedlouho před smrtí v podstatě psychicky zhroutil. To ale zdaleka nenívšechno. Podle mých informací se jistí poměrně vysoce postavení oficiální činitelé i dnes zajímají oprogram, který doktor Stone založil v Mississippi. Někdo má mimořádný zájem na jeho utajení. Ten vášsvětec se zapletl do něčeho, co pořádně smrdí.“

Jerry Duprey jen zavrtěl hlavou.

„Poslouchejte mě dál. Řadu let se věnoval velice rozsáhlé publikační činnosti. Jeho vynikající práce, jež byly vysoce oceňovány nejrůznějšími kapacitami, vycházely v těch nejprestižnějších lékařskýchčasopisech. A od roku 1936 najednou jako když utne. Přibližně v té době byla jeho manželka znásilněna a

dozvěděla se, že už nemůže mít děti. A doktor Stone jako by přestal existovat. Zemřel ale až vpětačtyřicátém, nebo se to tak alespoň udává. Publikovat však každopádně přestal od šestatřicátého. Víte

proč?“

„Jak vidím, důvtip vám rozhodně nechybí, pane Vincente. Zjistil jste toho poměrně dost. Zkusil jste se alezamyslet nad tím, jestli právě to, po čem bádáte, je to nejdůležitější? Měl ty nejlepší úmysly, jednal podlenich a jeho práce byla pro svět skutečným přínosem. Pomáhal nemocným, chudým a utlačovaným. Věřil v

dobro a v právo i těch nejubožejších na život a zdraví. Ano, jistě měl i své lidské slabůstky. Kdo z nás jenemá? Vám snad scházejí?“

Sam si vzpomněl na jistou ženu, kterou miloval více než manželku, s níž se však nikdy nepomiluje, natožaby s ní žil. Náhle si bolestně uvědomil, že ta bytost mu stejně jednou zmizí ze života a on dál povlečebřímě svého trpkého osudu sám.

„Samozřejmě že ne. Já tu ale nejsem proto, abych ho soudil. To milerád přenechám někomu jinému.Zkusím se vás tedy zeptat jinak. Napadá vás něco, co by Stonea spojovalo s plutoniovými laboratořemi vLos Alamos? Měl něco společného s něčím, co by se týkalo nukleární medicíny? Nevíte, jaký vztah bymohl mít k jistému vládnímu objektu v Marylandu, kterému říkají Fort Dietrich? Já vím, že to zní…“

„Vy asi moc chodíte do kina, pane Vincente.“

„Tam jsem nebyl od šestačtyřicátého.“

„Pokud jde o ty tři otázky, co jste na mě právě vychrlil, odpověď na ně znám. Je ve všech případechstejná. Nečekejte ale, že ji ode mne uslyšíte. Nelíbí se mi totiž ta vaše sebejistota. Chováte se jako muž,který v životě neudělal chybu. Nedivte se, že to člověka, který nic jiného než chyby nedělá, popuzuje.“

„Věřte mi, pane Dupreyi, že i já mám za sebou hezkých pár kopanců. Dokázal jsem ale i věci, na něž

mohu být hrdý.“

„Tak já vám něco alespoň naznačím. Když jste toho tolik dokázal, určitě si to domyslíte. Tím získáteodpověď na všechny své otázky.“

„Poslouchám.“

„Dejme tomu, že když měl konečně jasno v tom, kudy se jeho kariéra bude ubírat, nemohl dál publikovatpod svým jménem. Mohl k tomu mít své důvody. Třeba ale dál publikoval pod pseudonymem.“

„To zní velice zajímavě,“ odvětil Sam a okamžitě si vzpomněl na dopis od Harolda E. Perkinse ozáznamech, jež byly v kopii zaslány jistému lékaři do Thebesu v Mississippi hezkých pár let po údajnésmrti Davida Stonea. Vzpomněl si i na to, že Perkinsovi Stoneovo jméno nic neříkalo a na jeho tvrzení, žeten doktor se určitě jmenoval jinak.

„Vím to jen proto, že to byl jediný člověk z Harvardu, který se mnou zůstal v kontaktu a jednou dvakrátdo roka mi poslal pohlednici. Když mě vyrazili ze školy, dokonce mi nabídl půjčku. Byl to dobrý člověk,abyste věděl.“

„Já tomu věřím.“

„Vtipkoval ohledně toho, co dělá a jak ho to změnilo ve srovnání s tím, jak jsem ho znával, když jsme sibyli blízcí. Zažertoval i o tom, co musí dělat, aby uhájil svoji pověst ‚lékaře lidumila‘, kterou si získal.“

Sam ho dál provrtával soustředěným pohledem. Byl to jeho starý vyšetřovatelský trik. Tentokrát se všakminul účinkem. Jerry Duprey k němu byl sdílný jen proto, že sám chtěl. Nic jiného jej k tomu nepřimělo.

„Jeho druhé jméno bylo Goodwin. Pamatujte si to, pane Vincente. Goodwin.“ („Dobrodinec“, poznámka

překladatele).

DO MĚSÍČNÍHO novu už scházelo jen několik dní. Earlovi bylo jasné, že nejdůležitější je zajistit, aby si nasebe členové jeho skupiny zvykli. Věděl, že úplně se nikdy sžít nemohou, ale chtěl udělat vše, co je v jeho

silách. Už dávno pochopil, že ta nesourodá banda umíněných a egoistických paličáků je do jisté míryčasovaná bomba. Zdálo se, že Audie mezi nimi funguje jako uklidňující faktor, ačkoliv se ho jednotlivéznepřátelené skupinky bez ustání pokoušely získat na svoji stranu. Audie však byl neoblomný. Jehosebevědomí a pevné zásady mu umožňovaly zachovat si odstup. Earlovi dělalo radost, když viděl, jak senejmladší příslušník jeho skupiny úspěšně vyhýbá spolčování s jednotlivými frakcemi a snaží se co nejlépe

vycházet se všemi svými budoucími spolubojovníky. Stejnou radost mu dělal i fakt, že nicnenasvědčovalo vzniku nějakého milostného románku mezi Sally a Audiem.

Následující dva dny tudíž probíhaly spíš jako sraz starých pánů než příprava na bojovou akci. Jeden sidobíral druhého, vzájemně se škádlili a popichovali a Charlie Hatchison všechny dováděl k šílenství svounepotlačitelnou agresivitou. Bill Jennings si dál zachovával kamennou tvář, s níž vzdoroval všemnarážkám. Elmer s Jackem kolem sebe chodili jako dva nedůtkliví kohouti a Ed poklidně pochrupoval naverandě, cpal se tím, co mu vnučka připravila, a pro každého měl milý, i když sotva znatelný úsměv.Ačkoliv se sice zdálo, že starý Ed ani pořádně neví, kde je, Earl se tímto dojmem nenechal zmást. Věděl,že zdání klame. Stařec věděl, nejen kde je, ale i co se chystá. Jen si šetřil energii.

Pak nadešel večer, kdy Earl konečně musel vzít vedení skupiny pevně do rukou a začít své spolubojovníky

instruovat. Svolal proto na osmou hodinu poradu. Napadlo jej, že po večeři budou všichni uvolnění aještě se nestihnou opít nad přijatelnou míru.

Až dosud se Earl držel zpátky. Věděl, že každý z těch staříků je ve svém malém světě hvězdou a nestojí oto, aby se jím najednou nějaký despota snažil manipulovat. Těžko by snesli nesmlouvavé rozkazy a drsnéjednání. Spíše než velitele potřebovali někoho, kdo je bude nenápadně usměrňovat a vést.

„Takže začneme, chlapi,“ spustil Earl. „Dohodneme se tak, že vy mě nejdřív v klidu vyslechnete a pakbudete mít možnost se k tomu vyjádřit. Souhlasíte? Můžu začít?“

„Earle,“ ozval se Charlie, „tihle chlapi jsou moc staří na to, aby si zapamatovali alespoň něco z toho, cojim řekneš. Nemá smysl se u těch senilů o něco snažit. Budeš je muset dostrkat na místo a říct jim, kdymají začít střílet. Víc toho od nich nečekej.“

„Mluvte za sebe, mladíku,“ zavrčel Elmer. „Pořád na tom ještě nejsem tak, aby za mě musel mluvit nějakývyschlý texaský zabiják Mexikánů.“

„No páni,“ ozval se Jack, „pan Kaye se tedy nedá.“

„Chlapi,“ zahučel potichu Audie, „co kdybychom teď prostě chvíli mlčeli a poslouchali? To platí i pro vás,

Charlie.“

„Náš Charlie si myslí, že mu hovno nesmrdí,“ prohlásil nezvykle hrubě Jack O’Brian a sjel Charlieho přessilná skla brýlí tvrdým pohledem. „Jenže v tom jste všichni stejní. Nechápu, co mezi vámi dělám.“

„Jacku, co kdybyste si šel zase hrát s těmi malorážkami, co je tak zbožňujete?“

„No tak, no tak,“ ozval se Earl, protože cítil, že pokud nezasáhne, propukne obvyklá řevnivost opět splnou silou. „Věnujte mi konečně pozornost, abychom si ujasnili, co nás čeká.“

Rozložil před shromážděnou skupinou na dvou židlích obrovskou papírovou plachtu, z níž se pochopitelně

vyklubala mapa.

Nikdo z přítomných však takovouto mapu ještě neviděl. Earl si totiž dokázal opatřit průzkumný snímek, na

němž nechyběly ani takové detaily jako veškeré rostlinstvo a každá podrobnost vyfotografovanýchstaveb. „Tady to máme. Takhle vypadá Státní nápravně výchovný ústav pro barevné v Thebesuvyfotografovaný z výšky devíti kilometrů speciálním průzkumným letounem. Mám to štěstí, že se znám sčlověkem, který zastává poměrně vysokou funkci v námořním letectvu. Ten mi tenhle snímek obstaral.

Dobře se dívejte. Jsou tu vidět všechny cesty i s vyznačením vzdáleností. Každá stavba je dokonalezaznamenaná. Dokonce se tu dají rozeznat i některé lesní stezky. Všimněte si říčního zákrutu, v němžThebes leží. Dobře si zapamatujte i jednotlivé cesty. Vím, že nikomu z vás není cizí zacházení skompasem, takže toho snímku můžete využít k dokonalé orientaci. Oceníte to, až budete v terénu abudete se potřebovat rychle zorientovat a stanovit směr i v noci. Jsem si jist, že vám to s vašimizkušenostmi a s pomocí téhle letecké fotografické průzkumné mapy půjde lépe než chlapům, kteří jsoutam celá léta. Dnes už se bez těchto pomůcek neválčí. I my povedeme svoji válku tímto modernímzpůsobem.“

Konečně dosáhl toho, že všichni staří harcovníci ztichli. Viděli před sebou naprosto přehledně terén, vněmž měli už brzy bojovat. Prohlíželi si říční zákrut, panský dům, konzum, bičárnu, ječárnu i areál věznice

se čtyřmi strážními věžemi obklopujícími opičárnu. Viděli i cestu směřující k rozestavěnému náspu isamotný násep zadržující vodu z řeky. Jejich pozornosti neunikla ani topírna a prám zakotvený vpřístavišti. Earl dokázal za bičárnou rozeznat dokonce i obrys rakve, s níž měl příležitost se důkladněseznámit.

„Lidé, proti kterým půjdeme, jsou důkladně vyzbrojení,“ pokračoval Earl ve výkladu. „Počítejte s tím, ženás čeká těžká přestřelka, jakou jsem vám ostatně i slíbil. Díky své rozvaze, znalostem a střeleckýmdovednostem byste měli mít převahu. Ti chlapi se v životě nestřetli s lidmi, kteří by uměli střílet jako vy akteří by se mohli pyšnit vašimi zkušenostmi a odhodláním. Proto vás necvičím ani s vámi neprovádímžádný dril, ke kterému bych musel přistoupit, kdybych si vybral mladší muže.“

„To by mohlo skončit tak, že si pár těch prďolů stříkne do kalhot,“ rýpl si Charlie.

„Díky za věcnou poznámku, Charlie.“

„To vypadá na pořádnou patálii,“ ozval se Elmer.

„S tím počítejte. Jak už jsem ale řekl, sedm lidí by na to mělo stačit. Sedm proti Thebesu. To bude jehokonec. Každý z vás bude mít svůj úkol a já vás ujišťuji, že to proběhne jednoduše a hladce.“

„Mě dej tam, kde jich můžu sejmout co nejvíc, Earle,“ požádal Charlie. „Už mám za sebou sedmnáctchlapů, ale chci jich víc. Na světě jsou jen tři věci, kterých se chlap nikdy nenabaží, ženské, zbraně azabíjení. Já bych se v nejhorším případě dokázal obejít bez toho prvního.“

„Vy už jste stejně neměl ženskou dobrých padesát let,“ zaryl do Charlieho Elmer.

„Postavím tě tam, kde se bude střílet nejvíc, Charlie. Buď si jistý, že než to skončí, bude ti dopřánozaválčit si tak, že budeš mít nadlouho dost. Počítej asi tak s padesáti strážnými, pokud jsem to dokázaldobře odhadnout. Všichni jsou vyzbrojeni samonabíjecími kulovnicemi Winchester 07 ráže .351Winchester a revolvery Colt. Viděl jsem jeden samopal Thompson a asi tak půl tuctu brokovnicWinchester 97 ráže 12. Strážní jsou ubytovaní v barácích za bičárnou. Odtamtud se nesmějí dostat. To jejeden z největších problémů, který budeme muset vyřešit. Další zádrhel pro nás budou znamenat čtyřikulomety Browning s hlavněmi chlazenými vodou na čtyřech strážních věžích. Na každé bude dvoučlennánoční hlídka vybavená reflektory. Jestli se do hry zapojí i tyhle zbraně, mohou strážní z baráků nadělattřísky a všechny trestance prostě pozabíjet. Od toho tam ostatně jsou. Taková ředitelova pojistka. Díkynim vězňové nezlobí ani v noci, protože je jim jasné, že stačí, aby ředitel luskl prsty a je po nich. Už jstepochopili, co vám chci naznačit?“

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho. Teprve intelektuál Jack se po chvíli stručně ozval: „Já ano.“

„Tak jim to řekněte.“

„Jejich slabina spočívá v tom, že mají všechno zařízeno tak, aby udrželi trestance uvnitř. Nejsou alepřipraveni na to, aby nás udrželi venku!“

„Přesně tak. Oni spoléhají na to, že je ochrání lesy, močál a řeka. Právě proto jsem si jist, že vás dokážudostat až tam, aniž bychom byli vypátráni. Pak už zbývá jen rychle a tvrdě udeřit. Musíme zajistit, aby sejim jejich baráky staly pastí. Nemůžeme potřebovat, aby se začali motat bůhvíkde, protože pak bychomměli terče všude možně a snadno bychom se terči mohli stát sami. Pokud je dostaneme v barácích,zvítězíme bez větších potíží.

Představuji si to následovně. Jako první přijde na řadu náš irský výsadek, pánové Ryan a O’Brian. Budouvysazeni zde…“ Earl zapíchl do mapy první barevný špendlík a pokračoval: „Za tmy se přesunou přes polea zaútočí na strážní věže. To bude váš prvořadý úkol, pánové. Ode mne dostanete souřadnice a naveduvás mimo obydlené ubikace. Nebudete mít žádné problémy. Proniknete na jednu z věží, zmocníte se jí a z

tohoto stanoviště potom zlikvidujete ostatní hlídky. Pak na věži zůstanete, Jacku. Budete fungovat jakozáloha. Vaším dalším úkolem bude sledovat průběh akce. Pokud uvidíte terč, postaráte se o něj.“

„Rozumím,“ prohlásil Jack.

„Tady je ten jejich bordel, Audie,“ vysvětloval Earl dál s prstem na fotografické mapě. „V těch boudáchbydlí ženské, které mají ve věznici na starosti prádelnu a kuchyni. Pokud je mi známo, v noci mívajípoměrně často návštěvy. Chodí za nimi strážní. To bude vaše práce. Dokážete to tam s tím vašímněmeckým kvérem vyčistit?“

„Myslím, že to zvládnu,“ odvětil Audie.

„V tu dobu už Elmer s Billem budou u ubikace pro strážné. Tu je nutné napadnout velmi rychle. Důležitéje, abyste zaútočili okamžitě poté, co začnou jednat Jack a Audie. Až Charlie dokončí svoji práci, připojí se

k vám. Já přijdu od bičárny, o kterou se postarám sám. Udeříme na ně tak tvrdě, jak jen to dokážeme, apodpálíme jim to hnízdo pod zadkem. Většina strážných bude právě na ubikacích, kde je i zbrojnice apsinec. Protože by mohli vypustit ty bestie, musíme je vyřídit dřív, než k tomu budou mít příležitost.Pokud se budou bránit, nebudeme se s nimi párat. Možná že budeme muset ty baráky zapálit i s nimi.

Teď se konečně dočkáš, Charlie. Budeš v lese asi dva kilometry od věznice. Tam sídlí místní policie. Ty sina to jejich hnízdo posvítíš a odstřelíš každého, kdo se odmítne vzdát. Pak se přidáš k nám, tedy ke mně,Elmerovi a Billovi, a postaráme se o ubikace strážných. Potom se všichni čtyři připojíme k Jackovi aAudiemu, obsadíme vězeňský areál a propustíme trestance. Všichni se pak vydáte k řece, kde sepostaráte o případné zbylé strážné. Myslím si ale, že do té doby už budou všichni, co zůstanou naživu,pryč, protože představa osvobozených černochů jim pohled na hořící věznici určitě nezpříjemní. Zamíříte k

náspu. Audie, školili vás na vojně v zacházení s výbušninami?“

„Musel jsem vyhodit do vzduchu pár mostů, Earle. Myslím, že ničit věci tímhle způsobem jsem se naučilpoměrně slušně.“

„Já jsem v mládí sloužil u ženistů,“ ozval se Jack. „Dokážu vyhodit do vzduchu cokoliv.“

„Vidíte, o tom jsem vůbec nevěděl,“ poznamenal spokojeně Earl. „Určitě se to hodí. Nebudete alevyhazovat most, jen hromadu hlíny. Zničíte ten násep a vydáte se zpátky k řece. Než to vyřídíte, jávyrazím do ječárny. Musím si tam vyrovnat nějaké nevyřízené účty. Sejdeme se ráno u řeky.

Teď bych vás rád upozornil na člověka, s nímž přijdete do styku a kterého je třeba si zvlášť všímat.Pracuje tam jistý muž, jehož, a to vám říkám zcela upřímně, se bojím. Pokud ho zabijete, máte práci zpětadevadesáti procent hotovou, protože on ztělesňuje všechnu odvahu a sílu, co jí v Thebesu je. Říkajímu Bigboy. To on tomu peklu velí. Má hodnost seržanta. Je to běloch mohutně postavy. Je tak bílý, žebude ve tmě zrovna svítit. Je to, tuším, albín, ale rozhodně neodpovídá představě, kterou lidé o takhlepostižených nešťastnících mají. Není ani slabý, ani bojácný. Naopak je díky svému postižení ještě tvrdší adaleko bezohlednější. To on zalarmuje ostatní, on zahájí palbu a on bude bojovat do posledního dechu.Varuji vás. Jakmile ho uvidíte, na nic nečekejte a střílejte. Prostě si dávejte pozor na obrovského bělochas postavou profesionálního zápasníka, co svítí ve tmě. Toho je třeba sejmout především, jasné?“

„Co dostanu, když ti přinesu jeho hlavu, Earle?“ ozval se Charlie.

„Earle?“

Sallyin hlas zazněl místností plné mužů chystajících se ke krvavé řeži jaksi nepatřičně.

„Prosím?“

„Dědeček by chtěl vědět, co bude dělat on.“

„Dědeček bude ve městě. Já ho nasměruji do místního baru, aby tam nadělal menší rozruch. Stačí, když

se tam usadí. Jsem si jist, že to tam pár tamních policajtů přiláká. S těmi se bude muset vypořádat a tím

to vlastně celé začne. Oni ho přijdou sebrat, ale Ed jim ukáže, že narazili.“

Ed jen mlčky zdvořile naslouchal. Po chvilce Sally cosi pošeptal.

„Kolik jich bude?“ zopakovala Sally hlasitěji dědečkovu otázku.

„Podle mne tak pět.“

Stařec cosi opět podrážděně pošeptal své vnučce. „Dědeček se ptá, co má podle vás dělat s tím šestým

nábojem, co mu zbude.“

Když utichla salva smíchu, ozval se Jack. „Earle, pokud půjde všechno podle plánu…“

„To určitě nepůjde.“

„Já vím. Také je mi jasné, že veškeré důkazy, které po sobě zanecháme, skončí pod vodou, takže nebude

podle čeho kohokoliv z nás vypátrat.“

„Přesně tak.“

„Ještě bych se ale rád vrátil k vašemu pokynu zapálit všechna stavení. To s sebou poneseme pochodně?

Nedokážu si představit, jak běháme tmou s pochodněmi a ti burani z bažin po nás střílejí.“

„To je velmi dobrá otázka. Odpovím rovněž otázkou, kdo má chuť podívat se na western?“ v místnosti

se rozhostilo ticho.

„Mám tu spoustu filmů s Hoppym. Taky vám mohu nabídnout Zpívajícího kovboje. Bucka, Hoota adokonce nějakého Williama S., jestli vám to ještě něco říká. Tak má někdo zájem?“

Opět se neozvala žádná odpověď.

„No, tak se podívejte,“ prohlásil Earl a vytáhl italskou polní láhev.

„Víte, co je to? Polní láhev z první světové války. Voda v ní ale není. Možná vás to překvapí, ale je plnározřezaných westernových filmů.“

Všichni přítomní na Earla hleděli s nechápavým úžasem. „Pojďte se mnou na verandu.“ Všichni jej beze

slova následovali.

„Staré filmy byly zaznamenávány na celuloidový pás potažený vrstvou chemikálie s názvem dusičnanstříbrný. Celuloid se vlivem času postupně rozpadá. Vzniká tak výbušná hořlavina, a proto jsou taképromítací kabiny většinou podobné spíš bankovním sejfům než místnostem pro lidi. Každému jsempřipravil jednu polní láhev naplněnou filmy rozřezanými na kousky a vybavenou poněkud primitivní

zápalnicí.“

Earl odšrouboval víčko a rozvinul šňůru složenou v hrdle láhve.

„Za tohle stačí zatáhnout a pak tu láhev rychle odhodit. Hlavně ať vám nezůstane v ruce.“

Škubl za šňůru a kdesi uvnitř láhve škrtla zápalka. Jakmile vzplanula, začala spalovat dřevitou vlnu, jížbyla nepříliš těsně obalena. Během dvou sekund, jež Earlovi právě tak stačily na zapálení a odhození,prohořel jasný plamen obalem láhve.

„Kristepane,“ hlesl kdosi.

Plameny, které vyšlehly, změnily to, co bývalo polní čutorou, v pekelnou ohnivou kouli. Oheň vyrazil vennikoliv v záblesku exploze, nýbrž jako nějaký nebezpečný květ. Zářil tak ostře a jasně bíle, že z tohovšechny přihlížející zabolely oči. Museli uhnout pohledem.

„Propálí se to skrz cokoliv. Tu polní láhev to roztavilo ve zlomku sekundy. Vydrží to hořet plných pět minut

při neztenčené intenzitě a po celou tu dobu to pořád šíří plameny všude kolem. Je to skutečně jakopochodeň, jen trochu pohotovější. Hoří to pod vodou i ve větru. Prostě to hoří a hoří, dokud je cospalovat.“

„Vždycky jsem říkal,“ prohlásil Charlie, „že není nad dobrej western.“

SAM seděl v lékařské knihovně Texaské univerzity v Austinu pouhých pár kilometrů od New Braunfelsu apomalu zjišťoval, že doktor Stone mu opět ožívá před očima. Po mnoha tápavých pokusech nakonec

našel, co hledal.

„Konkrétní předpoklady k šíření asijského kmene Treponema pallidum“ byl první článek autora MUDr. D.Goodwina v ročence Journal of Canadian General Medicine z roku 1936. Vzápětí následoval další článek –„Treponema pallidum a specifika jeho projevů v Malajsii“. Ten byl otištěn v britském lékařském časopise

Lancet.

V obou případech bylo o totožnosti pisatele uvedeno pouze minimum informací. „D. Goodwin jepracovníkem lékařského výzkumu“, stálo tam jen.

Pokud však doktor David Stone zmizel, doktoru D. Goodwinovi se nesmírně dařilo. Na Sama dělal dojemneohroženého rytíře válčícího jako biblický hrdina po celém světě s něčím, čemu se říká Treponemapallidum. Ať se onen záhadný nepřítel zjevil kdekoliv, doktor Goodwin se vynořil prakticky ihned tamtéž,aby proti němu vytáhl a začal jej studovat.

„Barma, nový kmen Treponema pallidum.“

„Treponema pallidum, odchylky typické pro jižní část poloostrova Přední Indie.“

„Vliv přechodných mutací na model šíření Treponema pallidum v subsaharské Africe.“

Doktor Goodwin psal a pracoval zřejmě bez ustání. Obětoval život mračnu jakýchsi neviditelných bakteriínebo o čem to vůbec psal. Z odhodlání, s jakým proti tomu tajemnému nepříteli s latinským názvembojoval, Sam usoudil, že ono neznámé „cosi“ muselo ohrožovat celý svět a vyskytovat se snad úplně

všude.

Do roku 1941 publikoval jedenatřicetkrát. Pak vstoupily Spojeně státy do války.

Doktor D. Goodwin se však zjevně nedal zastavit vůbec ničím.

Našel si čas publikovat dokonce i tehdy, když byl pověřen vedením útvaru pro výzkum tropických chorobčíslo 2809.

Článek „Výskyt Treponema pallidum ve venkovské černošské populaci na jihu Mississippi v roce 1943“ seobjevil v časopise Harvard Medical Journal Ohledně totožnosti autora bylo uvedeno pouze jméno a to, že„slouží jako důstojník armádního zdravotnického sboru“.

V časopise Journal of Medicine vycházejícím na Chicagské univerzitě pak vyšel článek s názvem „Shodnéznaky jednotlivých variant Treponema pallidum na venkově amerického Jihu a některých mutací na

Borneu“.

Sam seděl v rozlehlé čítárně a zběžně pročítal jednotlivé články. Jazyk, jímž byly psány, a téma, jichž setýkaly, však pro něj byly španělskou vesnicí. Když se rozhlédl po svých sousedech u obrovského stolu zaregály, zjistil, že je tu bezkonkurenčně nejstarší. Všichni studenti, jichž tu byla spousta, soustředěněpracovali. Samovi se zdálo, že jejich společným znakem je jaksi zasněný pohled. Jako by se s nadějí dívali

do budoucnosti. Oknem zahlédl majestátně se tyčící mrakodrap náležející rovněž k Texaské univerzitě.

Najednou ale stopa končila. Po šestačtyřicátém roce už se od doktora Goodwina neobjevilo nic.

Sam se rozhlédl. Stále se nemohl zbavit pocitu, že vnikl do jakési svatyně.

Otočil se a o dvě židle dál spatřil mladou ženu, jež se soustředěně prokousávala publikací s názvem, kterýbyl pro Sama obestřen rouškou tajemství, Aspekty chemismu mozkové tkáně. Listovala v knize s téměř

zoufalým odhodláním.

Přesto však vyzařovala jakousi vstřícnost.

„Slečno,“ zašeptal Sam, „studujete medicínu?“

Dívka vzhlédla a obdařila Sama typicky americkým reklamním úsměvem. Teprve nyní si všiml, jak

pihovatý má obličej.

„Studuji ošetřovatelství, pane,“ odvětila. „Druhý ročník.“

„Aha, rozumím. No… myslíte, že byste mi mohla pomoci? Zdržím vás jen chviličku.“

Posunul k ní po stole vizitku, kterou dívka pouze přelétla letmým pohledem.

„Tady tohle není zrovna moje parketa,“ dal se Sam do vysvětlování. „Prověřuji průběh pracovní kariéry

jistého lékaře, který je účastníkem jakéhosi soudního sporu, a tady jsem chtěl získat nějaké důkazy.“

„Ten lékař je z Texasu?“

„Ne, slečno. Z Baltimoru.“

Na studentčině tváři byla patrná značná úleva. Zjevně by se nerada zapletla do něčeho, v čem by

figuroval lékař z Texasu.

„Hodně publikoval jak v lékařských, tak v populárně naučných časopisech a… no, víte, pro mě je to

zkrátka španělská vesnice. Já z toho nerozumím vůbec ničemu.“

„Chápu.“

„Abyste mi rozuměla, ve veškerých jeho dílech se opakovaně vyskytuje zmínka o něčem, co mi nic neříká.Snad je to nějaká nemoc nebo co, nejsem si jist. Mohlo by to nějak souviset s nukleární medicínou, sradioaktivním zářením a tak podobně, chápete? Vyznáte se v tom?“

„Ano, už se provádějí určité výzkumy zaměřené na využití energie atomu k vyvolání genových mutací skonkrétním cílem. Moc o tom sice nemám informace, ale rozhodně je to jeden z významných přínosů

výzkumu, který vedl k vynálezu atomové bomby.“

„Hm,“ zahučel nejistě Sam. „Jen nevím, jak by to mohlo souviset s tou věcí, o níž se ve všech těchčláncích tolik psalo. Říká vám něco… Treponema pallidum? Nevíte, co to…“

Nedopověděl. Dívčin půvabný obličej znetvořila hrůza. Rozkřičela se a během několika málo sekund dočítárny vběhli příslušníci bezpečnostní služby střežící univerzitní areál. Vyvedli Sama ven, aby nenapáchalnějaké další nepravosti, a střežili ho, dokud nedorazili detektivové austinské policie.

VŠE POTŘEBNÉ již bylo řečeno. Stará nepřátelství ztratila na intenzitě, pomluvy druhých přestávaly býtpřitažlivé a odborné debaty o zbraních a střelivu už neměly žádný smysl, protože všechno bylo probránosnad stokrát. Ani pití bourbonu už nikoho nelákalo. Všechny slavné přestřelky obestřené rouškoutajemství byly projednány právě tak jako jejich neohrožení a nesmrtelní hrdinové. O velkých pistolnících,jejichž schopnosti byly dopodrobna analyzovány, už se rovněž nemluvilo. Každý si nechal názor na ně isvoji úctu či pohrdání pro sebe. Skončilo oslavování hrdinů i pomlouvání zbabělců.

Vše již bylo připraveno, zařízeno a dohodnuto. Nezhývalo jim už vůbec nic.

Dokonce i Earl to tak cítil.

Muži, kteří se chystají do boje, jsou si navzájem podobní svou bledostí. Ta však není tím nejdůležitějšímspolečným znakem. Především se mezi nimi vytváří těžko vysvětlitelné pouto. Ať již to jsou nedůtkliví asvětem protřelí staří harcovníci jako členové Earlovy skupiny nebo nevinné děti, jakými byli jeho mariňáci,

všichni vědí, že je obchází smrt a že nikdo z nich nedokáže odhadnout, co je v nejbližší době čeká.Vzájemně je to smiřuje, uklidňuje a utišuje.

Jen se každý potřebuje k něčemu upnout.

Podle toho, jakou útěchu si kdo zvolí, se lze o člověku mnohé dozvědět. Poctivci vedení celý život keslušnosti a mravnosti se obracejí k bibli. Muži zmítaní odjakživa neukojitelným chtíčem se odreagovávajílistováním v pornočasopisech, jež kolují zejména mezi vojáky. Prohlížejí si snímky fotomodelek, jež si shraným studem naoko zakrývají poprsí nebo ukazují klín zahalený jen rafinovaným svůdným prádlem.Muži vyznávající střízlivý až suchopárný přístup k životu se zaměřují na fakta a v duchu si neustále opakují

rozkazy a pokyny pro nadcházející akci. Studují mapy, předpovědi počasí a mnohdy i meteorologickérozbory a přehledy vzdušných či vodních proudů v závislosti na místě, kde se má akce odehrávat. Mužiorientovaní na fyzično potřebují aktivní činnost. Uvolňují se basketbalem, zápasem nebo se prostě jen takprojíždějí na koni.

Válečníci se však uchylují ke zbraním.

JSME v království revolverů. Tyto dokonale zpracované zbraně, vizitka bezejmenných konstruktérů zHartfordu ve státě Connecticut a ze Springfieldu v Massachusetts, jsou nejpoužívanějšími krátkýmipalnými zbraněmi jak v ozbrojených složkách, tak mezi civilním obyvatelstvem.

Pánem tohoto království je Elmer Kaye, guru všech milovníků a znalců revolverů. Na první pohled senezdá, že by své zbraně čistil jinak, než u něj bývalo obvyklé, ale určitá změna tu přece jenom je. Ví už,co jej čeká. V chladné noci, která vládne venku, zatím stříbrný srpek měsíce ustupuje a signalizuje takblížící se boj, k němuž má dojít, až z oblohy jeho mdlé světlo zmizí úplně.

Elmer bude bojovat s pomocí svých vlastních zbraní. Již se pevně rozhodl ignorovat Earlův příkaz použíttakové zbraně, jichž se lze snadno zříci a které by vyšetřovatelům neumožnily vystopovat jejich uživatele.Zastává názor, že je lepší bojovat pomocí prostředků, na něž je zvyklý a kterým věří, a s následky si dělatstarosti později. Nehodlá jít do boje se zbraní, jíž nedůvěřuje a která by ho mohla zradit a způsobit

osudnou prohru.

Proto nyní usilovně čistí deseticentimetrovou hlaveň těžkého revolveru Smith & Wesson ráže .44 z roku1950. Zbraň na první pohled působí dojmem poněkud neohrabané hračky, kterou u sebe nosí chuligáni apostavičky z kreslených seriálů. Jen Elmer Kaye však ví, kde je pravda. Poněkud groteskní vzhledrevolveru dodává tloušťka hlavně násobená krytem vytahovače vystřelených nábojnic, který k hlavnipřiléhá zespodu. Slonovinová rukojeť zbraně byla vyrobena firmou Gun Re-Blue Company a po oboustranách je ozdobena rytinou znázorňující orla. Mohutná a dobře tvarovaná rukojeť zmírní prudký zpětnýráz, který by jinak značně ohrožoval Elmerovu ruku. Samotná ráže .44 je velmi silná a Elmer její účinkyještě podpořil svými přebíjenými a „vylepšenými“ náboji se zvýšenou dávkou kvalitního prachu apoloplášťovými střelami vlastní konstrukce. Jen kvalitní rukojeť mu proto umožní použít tyto náboje, anižby mu revolver po každém výstřelu ničil zpětným rázem zápěstí. Zbraň sice bude silně „kopat“, ale ať s níElmer zasáhne cokoliv, bude mít jistotu, že požadovaného účinku bylo dosaženo. Další zbraně, které siElmer vezme do boje, jsou již vyčištěny a připraveny. V podpažním pouzdře bude mít jako záložní zbraňrevolver Colt Police Positive. Je to nevelká zbraň připomínající revolver vhodný do dámské kabelky, takžeElmerovi největší starost dělá to, aby se o něm nedozvěděl Jack O’Brian, pro něhož by to byla vítanázáminka k jedovatým narážkám. Další Elmerovou zbraní bude Colt Single Action. Ten připomíná starérevolvery kovbojů Divokého západu. Má rovněž ráži .44 Speciál. Spoušť a kohout mu Elmer osobně vyladil

tak, aby natahování a střelba probíhaly naprosto plynule a hladce.

I starý Ed McGriffin je vyznavačem zbraní značky Smith & Wesson. Držel se jich celý život. Všech svýchstřeleckých rekordů a úspěchů dosáhl právě se Smith & Wessony. Trénoval s nimi i policisty. Ve zvláštníoblibě má dva revolvery ráže .38 Speciál s ručně laděným spoušťovým mechanismem apatnácticentimetrovými hlavněmi. Vypálil z každého z nich nejméně deset tisíc výstřelů a zná své zbranětak dobře, jak je jen člověk může poznat. Čistí mu je jeho půvabná vnučka Sally, ale Ed ji sleduje. Jehopohled po dlouhé době zase jednou jiskří soustředěním a pozorností, jako by se silou vůle probral z klidua vzpomínání, protože na tom, co nyní Sally dělá, závisí mnohé. Pečlivě vytírá každou nábojovou komoruve válcích, protahuje hlaveň a kouskem síťoviny zbavuje vývrt hlavní nánosu olova. I ona zbraním rozumí.

Čistí je dědečkovi už od svých osmi let.

Specialitou Jacka O’Briana nejsou krátké palné zbraně. I pro tuto operaci si zvolil svoji oblíbenou kulovnici

Winchester Model 70 v ráži .270, které dává za všech okolností přednost. Je nesmírně přesná a tutovlastnost dané ráže ještě umocňují Jackovy speciálně připravované náboje. Jackovi je však jasné, že i onmusí mít krátkou zbraň. Tu, pro kterou se rozhodl, nemůže v žádném případě ukázat Elmerovi, protožeten by si ho okamžitě začal dobírat. Vybraná zbraň je totiž pravým opakem toho, co Jack za všechokolností hlásá. Jack však zastává názor, že účel světí prostředky, a raději se proto zpronevěří svýmzásadám, aby měl jistotu, že zůstane naživu. Čistí a chystá si proto svoji zbraň tajně ve svém pokoji.

Je to Colt New Service ráže .45 Long Colt. Je to skutečně ohromná zbraň. Společnost Colt nikdy nicmohutnějšího nevyrobila. Robustní rám vyžaduje skutečně pevný úchop. Spoušť i kohout jdou vzhledem k

masivnímu materiálu poněkud ztuha. Revolver je to sice vzhledem ke své mohutnosti poněkudnevzhledný, ale spolehlivý. Dřevěná rukojeť byla nahrazena rukojetí typu Pachmayr, která snižujevzdálenost ruky svírající zbraň od lučíku spouště. Svou zastavovací schopností vyniká tato zbraň nadmnoho jiných. Jack dobře ví, že ji nosí mnozí zkušení detektivově až v New Yorku jen s tím rozdílem, žejejich revolvery mají hlavně zkrácené na pouhých pět centimetrů pro snazší skryté nošení. I oni dobřevědí, že pokud už dojde na střelbu, je nutné spolehlivě složit protivníka prvním zásahem. Ani Jack nehodlá

ponechat nic náhodě.

Náboje do jím zvoleného revolveru připomínají velikostí spíš kalíšky na whisky. Jack pomalu a srozmyslem vkládá náboje do jednotlivých komor a pak válec jemně zaklapne. Zbraň se pouze nepatrnězachvěje a Jackovi se zdá, že nyní, když je nabita, jako by z ní vyzařovala energie a síla. Nyní již čeká jen

na okamžik, kdy „promluví“.

Bill postupuje s vážným a zachmuřeným obličejem. Jako vždy se plně ovládá. Nemá ke svým zbranímžádný sentimentální vztah jako ostatní. Neoslovují jeho představivost ani nejsou vyjádřením jeho ega. Pro

něj jsou zbraně prostě pouhými nástroji. Má hned tři. Všechno jsou to revolvery Smith & Wesson ráže.357 Magnum, jejichž válce Bill naplní náboji, jež zajistil Earl. I on si doladil chod spoušťovéhomechanismu. Od jiných revolverů se jeho zbraně již na první pohled odlišují především vzhledem rukojetí.

Billovi pro vyrovnání vzdálenosti mezi střílející rukou a lučíkem spouště nevyhovují standardní rukojeti ani

modely Pachmayr nebo Tyler. Billovy ruce jsou na to prostě příliš velké. Rozměry jeho dlaní odpovídajídélce a mohutnosti jeho paží obalených uzlovitými svaly i velikosti jeho těla. Vzhledem k Billově výšce stodevadesát centimetrů je pro tohoto kolohnáta spaní v normální posteli nebo procházení normálněstavěnými dveřmi hotovou zkouškou trpělivosti. Právě v jeho rukou se však skrývá tajemství Billových střeleckých úspěchů. Pokud má totiž možnost zbraň pohodlně uchopit, dokáže ji ovládat s naprostovýjimečnými výsledky. Jeho revolvery mají proto nesmírně mohutné rukojeti, jež na první pohled vypadají

jako vodou nasáklé a ohlazené kusy dřeva bez jakékoliv péče o vzhled. Připomínají spíše rukojeti starýchbambitek, ale pro Billa je podstatná pouze jejich velikost. Jsou dostatečně mohutné, aby po nich mohlroztáhnout prsty a aby měla kontakt s rukojetí celá plocha dlaně. Jen tak může Bill položit na spoušťpohodlně a spolehlivě celé bříško ukazováku. Tak pracují při zpětném tahu vyvolávajícím stisk spouštěsvaly celého jeho mohutného předloktí. Právě v tom tkví tajemství úspěchů špičkových střelců zrevolveru.

Stejně zvláštní je Billovo pouzdro na zbraně. Na rozdíl od svých spolubojovníků, kteří dávají přednostpouzdrům značky Lawrence nebo El Paso Saddlery s westernovými motivy, důkladným tvarováním podleobrysů zbraně a propracovanými prvky k vyváženému nošení v podpaží, je Billovo pouzdro vlastně jenobyčejná kožená kapsa. Nic než sešitý kus černé hladké kůže, do něhož revolver zapadne tak, aby zůstalodhalen lučík spouště. Díky obrovské rukojeti, hladkému a malému pouzdru, neuvěřitelně obrovské dlania svým reflexům tak Bill dokáže vytáhnout revolver a vypálit rychleji, než stačí většina normálních lidívůbec sledovat jeho pohyby. Byl dokonce i v televizi, kde v jedné show předvedl ukázku, která uváděladiváky v bouřlivé nadšení. Na hřbet ruky, s níž měl střílet, si položil pingpongový míček a pak ruku strhl,tasil a slepým nábojem vypálil tak rychle, že míček odfoukl závan spalin z ústí hlavně.

Charlie se rozhodl pro výrobky značky Colt. Používá revolver Colt Police Positive Speciál se zaměřovačilištou na horní straně deseticentimetrové hlavně. Zbraň má štíhlou slonovinovou rukojeť, jež už létyponěkud zežloutla. Do ní jsou výrazně vyryty iniciály „C. H.“. I tato zbraň byla ručně doladěna a upravena.

Podle jejího vzhledu lze uhodnout, že je Charlie ctitelem slavného střelce z Coltu Johna J. „Fitze“Fitzpatricka. I on byl totiž přesvědčen, že lučík spouště zpomaluje pohyb střílejícího prstu. Charlie se proto

zařídil podle názorů svého idolu a odstranil přední dvě třetiny spoušťového lučíku. V případě potřeby takmohl uchopit revolver a jeho ukazovák sjel přímo na spoušť, aniž by se musel nejdříve ohnout a pak zasenarovnávat, aby obkroužil lučík. Pochopitelně že člověk, který se s takto upravenou zbraní nenaučípořádně zacházet, si brzy ustřelí nohu. Charlie však rozumí své věci.

Charlie má také dva revolvery Colt Detective. Jeden bude mít v pouzdře na noze a druhý v podpaží.Všechny své zbraně nabije střelivem ráže .38-44, jež opatřil Earl. Charlie si je jist, že bělocha tyto nábojevyřadí z boje stejně spolehlivě, jako se mu osvědčily v soubojích s Mexičany.

Charlieho nejoblíbenější zbraní však není revolver, ačkoliv s ním už poslal na onen svět hezkých párprotivníků. Nejraději má brokovnice, a tak si na tuto práci vybral zbraň, díky níž už na hranici přečkal vezdraví řadu nocí, jimiž se nesl štiplavý pach střelného prachu. Je to brokovnice Browning Auto-5 sprodlouženým zásobníkem. Namísto pěti nábojů se do něj proto vejde hned osm brokových nábojů ráže

12. Charlie jim s oblibou říká „modré blesky“ a tvrdí, že po výstřelu vidí, jak se vzduchem žene svištícíshluk broků. Brokovnici si speciálně upravil tím, že zkrátil hlaveň na délku pouhých pětačtyřiceticentimetrů a na nově vzniklé ústí našrouboval jakýsi trychtýř, který funguje jako usměrňovač rozptylubroků. Díky jeho shora zploštělému tvaru se broky nerozletují do kruhu, nýbrž se rozptylují v rovině jakosmrtící vějíř. Na Mexičany to zabíralo skutečně výborně a Charlie už se nemůže dočkat až zjistí, jak tatoúprava funguje na bělochy.

Venku v prérii se toulá ten, jehož mysl je zmítána neklidem snad nejvíce. Audie Ryan má dva revolvery

značky Colt. Jsou to však klasické jednočinné šestiranné revolvery připomínající dávné časy Divokéhozápadu. Audie je bude mít připraveny v černých kožených pouzdrech vyrobených na zakázku firmou JohnBohlin z Hollywoodu. Když si Audie pouzdra s revolvery zavěsí na tělo, vypadá skutečně jako kovboj. Takjsou na něj zvyklí filmoví diváci.

Jako většina toho, co vidíme ve filmech, je však i toto pouhý klam. Ačkoliv Audie vyrostl v Texasu, naranči jej nevychovávali. V jeho životě se nevyskytlo nic, co by nějak souviselo s Divokým západem, sromantikou venkova, s chovem skotu či koní nebo snad s veselými pitkami v saloonech. Audieho život byse spíše dal přirovnat k výjevům ze starých fotografií Walkera Evanse, který dokázal tak dokonale zachytit

zubožené a vychrtlé zoufalce z amerického Jihu, kteří žijí pod hranicí chudoby. Audie nemá na své dětství

zrovna veselé vzpomínky. Bydleli nedaleko Greenvillu v severozápadním Texasu, kde dřeli jako nádeníci.Jeho otec, o němž Audie raději ani nemluví, aby se příliš nerouhal, se záhy upil k smrti, a tak se Audie sbratry musel dát do práce sám už ve dvanácti letech, aby udržel rodinu, kromě níž neměl na světě nic anikoho, při životě. Mnohokrát měli všichni namále. Tehdy se malý Audie naučil lovit. Neměl jinou zbraňnež starou otlučenou jednorannou malorážku Winchester, takže pokud minul první ranou, odcházel domůhladový. Právě tehdy poprvé pochopil, že mu zbraň propůjčuje pocit výjimečnosti a sebevědomí. Bez ní už

to nebylo ono. Beze zbraně byl jen pihovatý spratek z texaské nádenické rodiny se zženštilým jménem,který se nevyhnul rvačkám cestou do školy i domů, když už se tam dostal. Pokud měl ale v ruce zbraň,cítil obdiv rodiny vždy, když se vrátil s čistě střeleným králíkem, veverkou, tetřívkem či holubem. Tehdypokaždé podlehl nejprimitivnějšímu z pocitů, jaký znají snad jen lovci, nasytil jsem rodinu, jsem tedymuž.

Pro Audieho proto válka nebyla tím, čím se jevila takové spoustě mužů, nepříjemnou překážkou na cestě

ke slibně se vyvíjejícímu životu plnému radostí. Audie bral válku jako příležitost uplatnit tvrdě nabytézkušenosti, jež získal v drsných lesích severozápadního Texasu, kde byla zbraň jediným prostředkem, jakzůstat mužem.

Dva kolty jsou pouhým znakem jeho úspěchu. Ve válce se z něj stal postrach nepřítele. Ten hubenývýrostek odněkud z Jihu jako by téměř neznal strach. Na evropská bojiště si s sebou přivezl jen svéstřelecké umění a instinkty, jež mu v divočině mnohokrát zachránily život. Po několika málo dnech už setam cítil jako doma. Jeho instinkty jej nikdy nezradily. Nikdy nepocítil takový strach jako většina ostatních.

Ve skutečnosti si ani nedělal žádné zvláštní starosti s tím, jestli se vrátí nebo ne. Podařilo se mu uniknout

z té mizerné farmy, na které je nechal dřít věčně namol opilý otec, jemuž muselo být v pekle lépe než jim

v bídě. Povedlo se mu vymanit se z té nuzoty a nic jiného si ani nepřál. Připadal si docela spokojený.Když vystřelil, vždycky na druhé straně fronty přibývaly ztráty. Když se rozkřikl, lidé mu naslouchali. Jehomuži ho následovali všude, kam vyrazil, ačkoliv pořád vypadal spíš jako dítě. Měl jemnou až zženštiloudětskou tvář a drobné ruce, ale díky prostředí, v němž vyrůstal, byl tvrdý jako žula. Navíc mu na rozdíl od

ostatních mimořádně svědčila vojenská strava, protože v porovnání s vyhublým králíkem děleným na šest

porcí mu připadala jako hotová mana nebeská.

Dva šestiranné revolvery byly Audiemu nabídnuty samotným Grahamem H. Anthonym, předsedoupředstavenstva společnosti Colt, když v roce 1947 navštívil výrobní závod této firmy. Všichni tam byli kAudiemu milí, ačkoliv toho moc nenapovídal a jeho dětský obličejík většinu zaměstnanců zjevně uváděl do

rozpaků. Stejně jako spousta dalších lidí ani oni nedokázali pochopit, že ten zdvořilý zamlklý mladíčeknezvykle jemných a pohledných rysů je tím skvělým hrdinou, který zlikvidoval téměř tři stovkynepřátelských vojáků.

Audie zbraně zbožňuje. Pochopil, že pokud má v Hollywoodu uspět jako westernový hrdina, musí senaučit zbraně dokonale ovládat a manipulovat s nimi. Vrhl se tedy s plným nasazením do tréninku hnedprvní rok, kdy ještě bydlel v luxusní vile Jimmyho Cagneyho. Vstával brzy ráno a okamžitě vyrážel dokopců za městem, kde cvičil střelbu a ovládání zbraní. Zpočátku to šlo pomalu. Zbraně mu poskytovalyútěchu i ve chvílích, kdy nic kolem sebe nechápal. Brzy dokázal rozlišit výhody tasení zbraně jednoruč aoběma rukama. Naučil se střílet od pasu i s otočkou a zanedlouho uměl i sestřelovat letící terče.Bleskurychlé nabíjení a vybíjení už mu rovněž nedělalo problémy. Chvílemi sám žasl nad tím, kolik se toho

dokáže naučit, když se na trénink dokonale soustředí. Nácvik této ryze mužské činnosti využívající zbranía zručnosti mu byl vítaným rozptýlením a příležitostí k úniku od filmování. Ze své práce u filmu mělsmíšené pocity. Zdálo se mu, že tam nejde o nic jiného, než aby o sobě dal člověk patřičně vědět a naučil

se předstírat bez ohledu na to, zda své roli věří či nikoliv. Došel k závěru, že ve filmařské branžineexistují absolutně žádná pravidla.

Nyní si tedy Audie daleko v polích nacvičuje způsob boje, kterému se zatím věnoval jen před kamerou –boj ve stylu Divokého západu. Zbraň bleskově vyjíždí z pouzdra, ozve se cvaknutí připomínající zvukemlegendární slovo „kolt“, jak probíhá natahování bicího mechanismu, a pak už zní prérii jeden hřmící výstřel

čtyřiačtyřicítky za druhým.

Se zbraní v ruce si je Audie jist, že dokáže cokoliv.

EARL je sám ve svém pokoji a opět pozorně studuje mapu. Ze zkušenosti ví, že když člověk nad něčímhloubá až příliš usilovně, nakonec si ve všem nadělá naprostý zmatek, až mu nic nedává smysl. Rozhodně

nechce úspěch svého plánu takto ohrozit.

Ví, že jeho plán má značnou naději na úspěch. Důležité je, aby se jim podařilo využít momentupřekvapení, jehož je nezbytně zapotřebí. Pokud budou strážní reagovat tak, jak Earl předpokládá, mělo by

vše vyjít. Doufá jen, že nasazení hrstky odvážných, odhodlaných a důkladně vyzbrojených mužů snedostižnými střeleckými schopnostmi a zkušenostmi a bez špetky slitování nebylo chybou. Je mu jasné,že se celý plán může kdykoliv zhatit. Bez rádiového spojení, záloh a vypracované strategie rychléhoústupu může akce skončit katastrofou dřív, než se nadějí.

Víc však už udělat nemůže. Správný velitel by měl být v takové chvíli se svými muži. Měl by je chlácholit,povzbuzovat, tlumit jejich obavy a snažit se je před bojem uklidnit. Tihle staří harcovníci jsou ale přílišješitní a zvyklí jednat po svém, než aby byli na něco podobného zvědaví. Nechává je proto o samotě, abydělali, co uznají za vhodné. Ví, že až přijde čas, a ten přijde brzy, udělají vše, co je v jejich silách.

I Earl se jako všichni ostatní věnuje svým zbraním.

Má dva revolvery. Osobně by dal přednost samonabíjecí jednočinné pistoli Colt Goverrnment ráže .45,protože se s ní sžil za patnáct let služby u námořní pěchoty a používal ji i v přestřelkách v Hot Springs.Zná tuto zbraň tak dobře jako málokdo a dokáže s ní výborně zacházet. Má dostatečný výkon, umožňujerychlé přebíjení a je naprosto spolehlivá. Vzhledem k charakteru nadcházející operace má však Earl pocit,že typicky vojenská zbraň se sem příliš nehodí. Nejsou přece žádné tajné komando ani nájezdníci nebosoukromá žoldnéřská armáda. Jsou jen skupinkou řadových občanů, kteří se uvolili vyřešit problém, kjehož odstranění nenalezla odvahu oficiální místa. Domnívá se, že se pustili do spravedlivé věci, ačkoliv ví,

že tak docela podle zákona určitě nepostupují. Stejně už však zašli tak daleko, že na názoru na věcnezáleží. Prostě to udělají a budou s tím, co mají na svědomí, muset žít.

Earl není, pokud jde o zbraně, žádný patriot. Má jak Colt, tak i Smith & Wesson. V případě druhé zbraně

se jedná o model Heavy Duty ráže .44 s deseticentimetrovou hlavní. I Earl bude používat munici .34-44

se zvýšenou úsťovou rychlostí střely. I Colt Trooper, který si do akce připravil, je stejné ráže. S oběmarevolvery se Earl už dávno naučil přesně a rychle střílet.

Ani Earl už nyní nemůže dělat nic víc než znovu a znovu čistit zbraně, kouřit jednu Lucky Strike za druhoua dívat se na mizející srpek měsíce.

ŘEDITELE probudilo vyzvánění telefonu. Nebyl zvyklý na tak časně vstávání, takže se jej na okamžikzmocnila panika. Že by už tu byl ten jejich plavý kůň?

Rychle se však probral. Kdepak. Je ve své ložnici v bývalém panském domě. Venku sice panovalo chladné

ráno, ale už tam vládl čilý ruch. Ředitelův sluha byl již připraven. Nezdálo se, že by ho nějak rozrušilonečekané zazvonění telefonu. Na drobné výkyvy v pravidelnosti chodu své služby byl zvyklý. Byl byochoten snášet i daleko větší rozruch, jen aby směl zůstat ve službě, jež pro něj byla na okolní poměrypravým požehnáním.

Ředitel zamrkal a jeho tep se pomalu začínal navracet do normálního tempa. Rozhlédl se, upil vody zkarafy, kterou měl připravenou u postele, a teprve pak zvedl sluchátko. Protože v celém okresu Thebes

fungoval jen jediný další telefon, nemusel si lámat hlavu nad tím, kdo mu volá.

„Tady ředitel.“

„Dobré ráno, pane.“

Pochopitelně. Šerif Leon Gattis.

„Co se děje, šerife?“

„Pane řediteli, napadlo mě, že bych vám měl dát včas zprávu. Už jsou tady.“

„Kdo?“

„To přece víte, pane. Pěkně jsme to oslavili, když to bylo loni na jaře dohodnuto. Ty rakve. Vodotěsnérakve. Vzpomínáte si? Ten chlap nám tenkrát zaplatil za to, aby je mohl dodávat místním negrům.“

Teprve nyní si ředitel vzpomněl. Zajisté, loni na jaře se tu rozšířila zpráva, že se v Pascagoule usadilajakási společnost na výrobu vodotěsných rakví. Všichni v okolí tím byli nadšení, protože to znamenalopráci. Zároveň bylo spoustě lidí jasné, že mohou počítat s tučným úplatkem. Jedním z míst, kde se mělyrakve prodávat, byl i Thebes. Na základě plánů oné výrobní firmy dostal ředitel na ruku pět set dolarů.Pět dolarů za rakev, protože bylo dohodnuto, že jich bude dodáno sto. Stejný úplatek obdržel i šerif.Všichni zúčastnění považovali za vhodné, aby důležité osobnosti okresu byly včas umlčeny. Firma, jež zdechtěla začít obchodovat, nestála o nečekané překážky, které by jí mohli oficiální činitelé klást, pokud bynedostali svůj podíl. Šerif svých pět set dolarů utratil s prostitutkami v New Orleansu, kde se opil, jakzákon káže. Ředitel peníze poslal svému investičnímu poradci do New Yorku.

„Hm,“ zahučel nyní ředitel.

Má snad i za tímhle vidět spiknutí? To by musel být hodně rafinovaný a rozsáhlý komplot, protože tatransakce s rakvemi byla dohodnuta hezkých pár měsíců předtím, než se tu objevil ten právník zArkansasu, jenž roztočil bludnou spirálu potíží a narušil klidný života běh ředitelova malého království. Kdo

by mohl něco tak složitého připravit? Ředitel si byl jist, že tak rafinovaní lidé se již nerodí.

„Šerife,“ ozval se proto nakonec, „řekněte mi hlavně, jak byly ty rakve dodány a kdo nebo co je

doprovází.“

„No…,“ zakoktal šerif. „Prostě jsou tady. Zrovna mi to hlásil jeden z mých mužů. Viděl je.“

„A ten náklad někdo doprovázel? Přišel s ním nějaký nákladní list? Dorazily s těmi rakvemi nějakédokumenty? Chápejte, zajímá mě, jestli je to nějak úředně doloženo.“

„Ne, pane. Podle všeho sem byly rakve dopraveny na vlečném člunu a loď, která ho přitáhla, se hnedzase obrátila a odplula. Když se začala zvedat mlha a vycházet slunce, moji lidé si prostě jen všimli člunus nákladem dřevěných beden zakotveného u břehu.“

„Leone, máte klasické vzdělání?“

„Prosím, pane?“

„Nemáte, samozřejmě. Říká vám něco pověst o Tróji? Slyšel jste někdy o dřevěném koni, v němž seukrývali muži, kteří z něj v noci vylezli a zmasakrovali opevněné město, jež nebyli schopni dobýt jinak?“

„Hm… Myslím, že už jsem o něčem takovém slyšel.“

„Leone, okamžitě k tomu člunu postavte hlídku a vydejte rozkazy k důkladnému střežení. Já tam pošluloď se svými lidmi. Ti se na člun nalodí a rakve prověří, abychom měli jistotu, že se nějaký mazanýOdysseus nepokouší tímto způsobem vnést zkázu a zmatek do našich řad. Pokud zjistí, že je mépodezření oprávněné, udělají to, co měl udělat i Priam. Spálí úkryt těch vetřelců na místě i s nimi.“

„Ano, pane.“

„Leone, musíte pročesat břeh a zjistit, jestli tam nejsou stopy po lidech, kteří mohli z té lodi vystoupit.Nasaďte psy. Pořád je vychvalujete, tak ať něco předvedou. Najděte mi ty zplozence Ithaky, rozumíte,

Leone?“

„Ano, pane. Provedu, spolehněte se!“

LEON samozřejmě ředitelových pokynů uposlechl. Postupoval přesně, důkladně a vytrvale. Když dorazilprám z věznice, mohl už Bigboyovi ohlásit, že na kilometry daleko nebyly na břehu nalezeny žádné stopy,že psi nenarazili na pach žádného vetřelce a přívěsnou bárku že neopustila ani noha. Bárka se dál jennepatrně pohupovala v proudu.

Bigboy, který měl za sebou třetí den výslechů překvapivě odolného Fishe, navedl prám do těsné blízkostibárky a nechal ho k ní uvázat. Přeskočil pak na palubu bárky následován třemi po zuby ozbrojenýmistrážnými a pracovní skupinou tří statných černochů, kteří byli bez sebe štěstím, že dnes nemusí do polí.

Okamžitě se dali do práce. Jedna rakev za druhou byla odtažena stranou, otevřena a důkladněprohlédnuta. Práce jim trvala až do pozdních odpoledních hodin, ale nezjistili pochopitelně nic. Ačkolivpodrobně prozkoumali celý náklad, nikde nenašli ani živáčka. Namátkou vybrali tři rakve a rozmlátili je nakousky. V hromadě trosek však neobjevili nic než dřevo natřené jakousi odolnou a vodovzdornoupryskyřicí a pospojované kvalitními nýty. Lodní tesaři z Pascagouly patřili k nejlepším odborníkům na práci

se dřevem na světě.

Když měl Bigboy jistotu, že nic neopomenul, vrátil se za svitu zapadajícího slunce do věznice a podalřediteli hlášení.

„Pane,“ prohlásil, „jestli sem má dorazit nějaký plavý kůň, tak rozhodně nemá nic společného s těmidřevěnými bednami, na to se můžete spolehnout.“

Ředitel nehnul ani brvou.

„Jsem si jist, že máte pravdu, seržante.“

KOVBOJOVÉ si dopřávají oddechu při čajovém dýchánku, který vymyslela Sally.

Posedávají na zahradních rozkládacích židličkách rozestavěných na louce s pohodlně zkříženýma nohamaa půvabná dívka mezi nimi pobíhá, dolévá jim šálky a nabízí koblihy a vdolky se štědrou dávkoumarmelády. Sally to bere jako posezení na rozloučenou. Muži brzy vyrazí do boje a jí je to trochu líto.Cítila se tu až překvapivě dobře. Ani na chvilku se nezastaví. Oblékla se poněkud starosvětsky. Má nasobě dlouhé bílé bavlněné šaty, jež díky spodničkám působí nadýchaným dojmem. Sallyiny bledé pažejsou ukryty v nařasených rukávech a nabíraný spodní lem šatů se zachytává o zem. Vypadá jakovenkovská učitelka ze starého westernu.

Bylo nesmírně příjemné vidět dědečka zase jednou spokojeného. Cítil se mezi svými novými přátelivysloveně ve svém živlu. Zase se dokázal smát a žertovat. Sally má pocit, že jsou tu vlastně všichni docela

milí, ačkoliv toho neodbytného Charlieho se špičatým nosem podezírá, že se čas od času zastaví u dveřído jejího pokoje a pokouší se škvírami mezi prkny nahlédnout do jejího soukromí. Několikrát se jí zdálo,že slyší jeho suchý, chraptivý dech. Je si ale jista, že nikdy nic neviděl, protože byla vždycky opatrná.

Muži na sobě mají staromódní dlouhé pláště proti prachu, v nichž vypadají jako zřízenci pohřebníhoústavu. Pláště jim sahají až k podrážkám. To, co lze zahlédnout pod nimi, by sice leckterou dívku zarazilo,

ale pro vnučku Eda McGriffina to není nic překvapivého. Je to spousta zbraní. Všichni mají revolvery vpevných pouzdrech a jejich těla jsou ověšena nábojovými pásy. Když se někdo z nich pohne, je slyšetslabé zachřestění. Připomínají tím Sally středověké rytíře. Vzhlíží k nim s téměř nábožnou úctou. Někteřímají přes kalhoty kožené chrániče. Klobouky mají stažené do očí a moc toho nenamluví, jen sedí avyčkávají. Nikdo z nich se ani při tomto posezení neodloučil od pušky. Sally neušly ani váčky očividněnaplněné čímsi velice těžkým.

Jen dědeček na sobě nemá dlouhý plášť. I dnes je oblečen jako do rakve. Vzal si oblek s vestou a černoukravatu si nepovolí byť na okamžik. Ani nyní se neodloučí od svého obrovského bílého stetsonu. Chlapitomu klobouku pro jeho gigantické rozměry říkají „kanystr“. Dědeček dnes Sally připadá čilý a veselý, jakho neviděla už hodně dlouho. Je šťastný. Všichni jsou šťastní.

Co se bude dít?

Sally to neví jistě. Nejistota je ostatně vidět i v očích některých mužů. Dnes mají odjet a nějakým proSally nepochopitelným způsobem se přesunout tam, kde mají večer být, aniž by je cesta jakkolivvyčerpala. Sally si nedokáže představit nic jiného než nějaký autobus, ale je jí jasné, že tak to určitěnebude. Stačí jí, když ji dědeček ujistil, že bude všechno v pořádku.

Nalévá tedy dál čaj. Mužům dělá její pozornost očividně dobře. Sally nabídne Charliemu koláček. Charlie si

ho od ní vezme s lišáckým mrknutím. Audie je zamlklý a zdá se, že sní s otevřenýma očima. Bill je sesvou kamennou tváří stejný jako vždy, tajemný, zamlklý a zdvořilý. Pan Kaye s panem O’Brianem stálenedají jeden druhému pokoj a snaží se sedět tak, aby se na sebe nemuseli dívat. Pan O’Brian, který sizakládá na pověsti kultivovaného muže, chroupá opatrně sušenku a dává si pozor, aby nenadrobil. To pan

Kaye si nedělá násilí a dopřává si podle chuti.

Ale kde je Earl? Aha, pořád ještě telefonuje. Zrovna před chvilkou, když už se všichni hrnuli z domu venna louku, mu zavolal někdo, komu říká „Same“. Od té doby Earl ještě nepoložil sluchátko. Bez ustánísoustředěně naslouchá, poznamenává si informace, zamyšleně přikyvuje a vůbec se zdá, že je pro něj ten

hovor nesmírně důležitý.

Nyní Sally zaslechla, jak říká: „O Fort Dietrichu jsem už slyšel.“

Konečně vychází na trávník i Earl. Sally se nezdá, že by ten vysoký a věčně zachmuřený chlapík byl nějakzvlášť pohledný, ale vůdcovství, jež z něj vyzařuje, dokáže vnímat dokonce i ona. Dnes jí připadá nějakustaraný. Celý jeho drsný obličej jako by potemněl. O čaj ani pečivo nejeví valný zájem. Plášť má namnoha místech vyboulený, jak si nacpal kapsy střelivem. Sally si všimla i zbraní v pouzdrech na opasku.

Náhle všichni na okamžik nečekaně zmlknou. Všech sedm kovbojů dál sedí v jasném slunečním světle pod

bezoblačnou oblohou na zahradních židličkách. Vypadají, jako by se chystali na nějaké zúčtování sbandity, jaké už Sally viděla ve filmu mockrát. Tady je to ale jiné než v kině. Je to až příliš skutečné.Zbraně jsou pravé a nabité ostrými náboji a ať už se ta tlupa chystá k čemukoliv, jsou všichni odhodlaní a

snad dokonce nedočkaví, ačkoliv je na nich znát určité napětí.

Pak to Sally konečně zaslechne.

Motory.

Ozvaly se odkudsi z jihu, kde nevedou žádné cesty. Sally je zmatena, ale muži se očividně nenechávají

vyvést z míry.

„Právě včas,“ prohlásil Earl.

„Chlapci od námořnictva své práci rozumějí,“ ozval se Kaye.

„To ano,“ odvětil Earl. Pak se obrátil k ostatním a nepatrně zvýšil hlas: „Tak jo, chlapi, je čas vyrazit.Zbraně, munici, mapy a kompasy máte všichni u sebe. Za chvíli se uvidíme u řeky. Pak odvedeme práci akončíme.“

Charlie Hatchison natáhl ruku se šálkem.

„Přípitek, pánové!“ křikl. „Připíjím na nás na všechny! Jsme poslední kovbojové a tohle bude vážněposlední pořádná přestřelka jako zastara. Napijte se se mnou, chlapi!“

„Tak na nás!“ ozvalo se ze všech hrdel a šálky byly naráz dopity.

Teprve nyní to Sally uviděla.

Nikdy v životě ještě nespatřila něco takového.

Ty bachraté tmavě modré stroje byly hned tři. Pohybovaly se nízko nad zemí a v jejich čelních sklech seodrážely sluneční paprsky. Sally rychle pochopila, že nespadnou díky vířícím vrtulím. Připadaly jí jakoobludný hmyz. Zdálo se jí, že se podobají nestvůrně zvětšeným vážkám, jež zlověstně hučí a vznášejí se ipřes zdánlivou neohrabanost s nepopiratelnou elegancí.

„Helikoptéry,“ ozval se Elmer Kaye. „Páni, to je pohled!“

Pohled to tedy skutečně byl. Tři vrtulníky vojenského námořnictva se v těsné formaci začaly snášet přímoke skupince na louce a Sally si s úžasem všimla, že na rozdíl od obyčejných letadel jsou tyto strojeschopny klesat kolmo dolů. Bušící rotory s ohlušujícím řevem vířily prach a hlínu. Zvedly tak hustémračno, že bylo nutné přimhouřit oči a sehnout se, aby člověka ten mocný závan neporazil. Ubrousky, sjejichž prostíráním si Sally dala při přípravě dýchánku takovou práci, se rozlétly po louce do všech stran apřevrhlo se i pár šálků.

Sally i v rachotu motorů zaslechla, jak Jack O’Brian křičí na Earla: „Earle, vy se musíte dobře znát snějakým velkým zvířetem ve Washingtonu!“

„Na Guadalcanalu jsem vytáhl ze sestřeleného letadla kluka, který dneska velí námořnímu letectvu, to jecelá záhada. Pro ty piloty je to prostě jen cvičný let. Jen nás tam vysadí a zítra nás zase vyzvednou.Musíme být ale na dohodnutém místě ve stanovenou dobu.“

„To budeme,“ odvětil Jack.

Jeden po druhém nastupovali do vrtulníků. Do jednoho nasedli tři, do dalších se usadili po dvou. Sally jensledovala, jak Earl pomáhá jejímu dědečkovi na palubu helikoptéry. Dědeček se tvářil jako užaslý azároveň nadšený kluk.

Zatímco Earl hovořil s piloty, dědeček stačil ještě Sally zamávat a pak už se v pilotních kabinách zvedlyruce se vztyčenými palci.

Sally se usmála, zamávala a strhla ze sebe šaty. Earlovi poklesla spodní čelist. Co to má ksakru

znamenat? Úžasem nebyl schopen slova ani pohybu.

Odletělo několik utržených knoflíků a během pár sekund ležely šaty u Sallyiných nohou. Dívka tam stála vjeansech s opaskem a v těsné khaki košili. Vzápětí odkudsi vytáhla jakýsi zmuchlaný hadr, z něhož sevyklubal odřený kovbojský klobouk. Ani plátěného vaku, který se jí náhle objevil v ruce, si Earl až dosudnevšiml. To už ale Sally běžela k helikoptéře.

Earl jí zatarasil vchod na palubu.

„Co to krucinál děláte?“

„Já nejsem panenka, co dřepí v koutě, panáčku!“ vyjela na něj Sally. „Co když někdo z těch staříků schytá

kulku? To tam má vykrvácet? Já mám obvazy, desinfekci a všechny další krámy, které byste mohli

potřebovat. Nemyslete si, že jsem nikdy nelátala díry po kulkách. Teď mi koukejte uhnout z cesty, mistře,jinak spolu budeme mít konflikt a už jsem vám říkala, že dovedu dělat problémy.“

„Prokristapána, vy přece…“

Sally se mu ale bez dalších řečí neuvěřitelnou silou téměř průsvitných bledých paží vykroutila ze sevření aprotáhla se kolem něj dovnitř.

Dědeček jen zamžikal.

Vzápětí rachot motorů zesílil a všechny tři helikoptéry se vznesly kolmo vzhůru do výšky zhruba třicetimetrů, aniž by se zdálo, že jim dělá potíže překonávat zemskou přitažlivost. Pak sklonily nosy a obrátily se

k severozápadu, vyrazily kupředu a zůstal po nich jen zvířený prach a hlína. Netrvalo dlouho a na opětopuštěně farmě se rozhostilo mrtvé ticho.

Po několika minutách už by nikdo nevěřil, že se tu něco takového mohlo dít.

ZA HODINU byli na místě. Vrtulníky H-5 Sikorski překvapily svojí rychlostí a výkonem i Earla. Navigátořiměli dokonale připravenou letovou trasu. Helikoptéry zamířily přes severozápadní Floridu nad Alabamu,vyhnuly se městu Mobile a táhlým obloukem přeletěly nad neobydlenými oblastmi Alabamy a jihovýchodní

části Mississippi. Pod břichy strojů ubíhaly borové lesy střídající se s matně se lesknoucími plochamimočálů. Vrtulníky se hnaly v záři zapadajícího slunce stále dál, až si byli navigátoři podle map i výpočtůjisti, že jsou na určeném místě. Pod sebou viděli zákrut líně tekoucí řeky Yaxahatchee, ztracené vbažinaté pustině čtyři kilometry od věznice a šest kilometrů od města.

Další část operace proběhla s rychlostí, jíž jsou schopny pouze vrtulníky. Přesně k takovýmto akcím jsouurčeny a jejich posádky jsou pro ně také trénovány. Všechny stroje klesaly, až zůstaly viset necelé dvametry nad hladinou, po níž se rozběhly vlny způsobené bušícími rotory. Z břicha každého vrtulníku vzápětí

vypadl jakýsi předmět, který skončil s hlasitým cáknutím ve vodě. Netrvalo dlouho a záhadné předmětyse s hlasitým sykotem začaly nafukovat. Byly to žluté záchranné čluny. Z vrtulníků byly spuštěnyprovazové žebříky, po nichž svižně slézali muži z Earlovy skupiny. Jakmile byli dole, posádky helikoptérjim shodily zavazadla. Ihned nato se stroje s řevem zvedly, vystoupaly do výšky devadesáti metrů avyrazily zpět stejnou trasou, jakou přiletěly.

Všechny tři čluny se v pohasínajícím světle vydaly na svoji pomalou pouť po hladině řeky Yaxahatchee.Když míjely násep budovaný trestanci, jeden z nich s Audiem a Jackem na palubě zamířil ke břehu. Obamuži zatáhli člun do houští, zkontrolovali si souřadnice podle kompasů a okolní krajiny, kterou znali zfotografické mapy, pozdravili své spolubojovníky na řece zdviženými palci a zamířili do vnitrozemí. Vydalise přímo ke strážním věžím střežícím opičárnu.

Po dalším kilometru se posádkám zbývajících dvou člunů naskytl pohled na přístaviště věznice, v jehož

blízkosti byl „zavražděn“ Earl. Zde uhnul ke břehu druhý člun. Na jeho palubě dřepěli Bill, Elmer a Charlie,který celou cestu vytrvale žvanil. Dva z nich měli za úkol proniknout od severu do panského domu, jenžbyl sídlem ředitele věznice, do konzumu a do bičárny. Charlie zamířil na sever k policejní stanici utopené v

lesích. I Sally vyrazila s nimi. Bylo rozhodnuto, že zůstane nablízku Billovi a Elmerovi, který bude vpodstatě v centru dění.

Earl se ještě předtím, než přestoupila do člunu Elmerovy skupiny, dotkl její ruky.

„Vůbec nemusíte vystupovat.“

„Ale já vystoupím. Pěkně si to užij, dědečku, a buď opatrný.“

„Spolehni se, zlatíčko,“ odvětil stařec.

„Poslouchejte mě, chlapi,“ obrátil se Earl k Sallyiným průvodcům. „V boji se nesmíte na Sally ohlížet.Pokud tuhle chybu uděláte, bude vás to stát život. Prostě dělejte svoji práci, jako by tam nebyla. Sally, vyse budete držet za nimi. Bůh vás chraň drát se dopředu a dostat se do palby. Pokud s nimi ztratítekontakt, vydáte se zpátky k řece. Ať budete kdekoliv, zamíříte na západ a na řeku prostě musíte narazit.Ráno jen počkáte, až vás najdu.“

„Ztrácíme čas, Earle,“ namítla Sally. „Všechno bude v pořádku.“

Sally přeskočila na palubu druhého výsadkového člunu a Earl se za ní ještě naposledy podíval. Náhle semu zdálo, že má stažené hrdlo a sevřené srdce.

„Tak vyrazíme, Ede,“ řekl po chvíli.

„No jo.“

POSLEDNÍ ze člunů přirazil ke břehu nedaleko města. Earl pomohl Edovi vystoupit a ve tmě ho vedl hlavníulicí k hospodě. Stařec mu připadal mimořádně svěží, jako by omládl. Kráčeli temným a vylidněnýmměstem připomínajícím spíše říši duchů.

Prohodili spolu už jen pár slov.

„Jste v pořádku, Ede?“

„Jasně, Earle. Jsem úplně fit. Cítím se jako ryba ve vodě. Dneska bych si snad dokázal i zatancovat.“

„Na nic jste nezapomněl?“

„Kdepak. Počkám do jedenácti a pak se usadím v tom, čemu si tady dovolí říkat bar. Těm černým se tozrovna líbit nebude, ale o to nám právě jde. Za chvíli se tam objeví některý z šerifových poskoků nebodokonce šerif osobně. Asi mě budou chvíli očumovat, ale dříve nebo později se rozhodnou si mě vypůjčit.Předpokládám, že jsou to tvrdí chlapci.“

„To jsou.“

„V tom případě na ně čeká překvapení.“

„Tím jsem si jistý. Mám jen obavy o vaši vnučku.“

„Ta si od nikoho nedá poroučet, co má dělat. Já jsem s ní nepořídil nikdy nic.“

„Ani mně se zrovna nedařilo.“

Ještě něž Earl zamířil do vnitrozemí směrem k bičárně, nechal starce sedět pár set metrů od baru. Ed

vypadal docela spokojeně a čile. Nezdálo se, že by mu čekání mělo dělat nějaké problémy.

Earl si toho nevšiml. Nezaznamenali to ani ostatní. Té noci však nebyli jediní, kdo v Thebesu něcopodnikal. Přibližně ve stejné době, kdy se jeho muži blížili ke svým výchozím pozicím, se chmurněvyhlížející bárka naložená rakvemi, jež se až dosud jen líně kolébala na hladině Yaxahatchee, prudce

zhoupla. Žádná z rakví se však ani nepohnula, protože byly všechny prázdné, jak už zjistil Bigboy se svýmilidmi.

Přesto se však z prostoru pod palubou bárky ozval jakýsi zvuk. Zněl jako dřevo narážející na dřevo.Náhodného pozorovatele by možná napadlo přirovnání k trojskému koni, jenž byl s úspěchem využit jakoválečná lest už před čtyřmi tisíci let. Pak se odsunula část paluby.

Z otvoru však nevyrazila banda zuřivých ithackých válečníků sveřepě odhodlaných zmasakrovat obyvateleměsta a vypálit město samotné. Namísto ní se tam začal pomalu, jakoby po dlouhém spánku, napřimovatjediný člověk. Jeho vyhublá postava se nejistě vynořovala z úkrytu. Zamrkal. Nezdálo se, že by si byl sámsebou příliš jist, ale poháněla jej motivace, o níž nikdo neměl ani potuchy. Když konečně vylezl, znovuuložil odsunutou část paluby a rozhlédl se.

Thebes poklidně spal pod černou noční oblohou.

Jeho domov.

Tak zase doma, pomyslel si. Po tolika letech.

Bázlivě přelezl pažení lodi, sjel do vody a začal se brodit ke břehu. Na souš se dostal jižně od městskéhopřístaviště. Všechno mu tu připadalo důvěrně známé a přitom neskutečně vzdálené, jako by se nenavraceldo skutečnosti, nýbrž do snu.

Zamířil do vnitrozemí směrem k panskému domu. Ostatně… je to přece jeho dům.

Byl to Davis Trugood a nešel sám. Společnost mu dělala zbraň.

SAM byl hotov. Záhadu, s níž si nevěděl rady, už měl vyřešenou. Konečně se mu podařilo získat veškeréinformace, jež chtěl předat Earlovi. Dostal se k nim za cenu ztráty vlastní důstojnosti, jež značně utrpělazejména ve chvíli, kdy jej z Austinu místní policie doslova vyhazovala. Nejvíc práce mu dalo přesvědčitaustinské detektivy, že nechtěl nikomu ublížit a že je zcela nevinný až na to, že dohnal ke zděšenémukřiku tu dívku, před níž se zmínil o oné záhadě zvané Treponema pallidum. Všechno to byl jeden velký

omyl.

Udělal jsem, co bylo v mých silách, pomyslel si Sam. Podnikl jsem vše, k čemu jsem se zavázal, a na to,jestli to k něčemu bude, už nemám vliv. Earl dokonce věděl o Fort Dietrichu a všechno Samovi vysvětlil.Teprve nyní to začínalo dávat nějaký smysl.

Stejně však ještě neměl klid.

Měl před sebou poslední telefonát. Sáhl po náprsní tašce a začal hledat vizitku s telefonním číslemprávnické kanceláře Davise Trugooda. Nenašel ji však. Kdoví, kde skončila? Sam pořád něco ztrácel.Věděl, že už se nejspíš nezmění.

Pochopitelně však nezapomněl název oné vznešeně právnické firmy, Mosely, Vacannes & Destin.

Rozhodl se tedy ze svého hotelového pokoje ve Wacu zavolat na informace o meziměstských telefonníchčíslech, aby mohl podniknout tento poslední krok. Do Waca se uchýlil po svém fiasku v Austinu. Tamnípolicisté mu doporučili, aby se do Austinu nevracel, pokud nenastane konec světa nebo Texas nevyhlásínezávislost, ať už jako první nastane kterákoliv z těchto variant.

„Žádnou takovou firmu tu nemáme uvedenou, pane.“ To Sama zarazilo.

Když se vzpamatoval, namítl: „Možná že jsem to nevyslovil dostatečně zřetelně.“ Takové věci se mustávaly často. Telefonní operátorky ze Severu málokdy dokázaly rozluštit jeho táhlou jižanskou výslovnost,

pro niž měli Seveřané řadu hanlivých označení. Sam však byl přesvědčen, že jeho výslovnost je správná,kdežto na Severu že se hovoří jakýmsi paskvilem označovaným za angličtinu. Přesto se pokusil znovu a spřehnaně zdůrazňovanými slabikami: „Mosely, Vacannes & Destin. Mohu vám to hláskovat…“

„Ne, pane, žádný takový záznam tu nemám. Nenašla jsem ani nic podobného.“

„V celém vašem telefonním obvodě nic?“

„V Chicagu ani v okolí.“

„Rozumím,“ zahučel Sam.

Když zavěsil, měl už v hlavě zase zmatek. V duchu si s tou záhadou zoufale lámal hlavu. Brzy ho napadlomožně řešení.

Naštěstí měl s sebou svůj diář. Rychle v něm našel jméno a telefonní číslo federálního žalobce z LittleRocku, který, pokud Sama neklamala paměť, strávil řadu let v Chicagu.

Když se mu Sam dovolal, což kupodivu netrvalo nijak zvlášť dlouho, rychle svému starému známémuvysvětlil, v jak zapeklité situaci se ocitl.

Muž na opačném konci linky se pro změnu podíval zase do svého diáře a nadiktoval Samovi další číslo.Doporučil mu, aby je vytočil až asi za pět minut.

Sam uposlechl. Po pěti minutách se mu ve sluchátku ozvalo hlášení: „Patnáctý policejní okrsek, detektiv

Chicowitz.“

„Ehm… no, detektive, asi mě před chvilkou ohlásil Charlie Hayworth.“

„Ano, pane. Jste pan Vincent, nemýlím-li se?“

„Přesně tak.“

„Tak povídejte.“

A Sam znovu začal vysvětlovat. Když detektivovi nadiktoval všechny potřebné údaje, policista mu slíbil, žeaž bude něco vědět, ozve se.

Zřejmě to byl dobrý policista, protože telefon zazvonil už za pouhých sedmnáct minut.

„Takže pane Vincente, žádná právnická firma Mosely, Vacannes a Destin neexistuje. Rozhodně ne vChicagu, v Evanstonu nebo ve Skokie ani v přilehlých ohlastech. Zato jsem ale narazil na chicagskou firmu

Bonverite Brothers.“

„Hm,“ zahučel nejistě Sam. „Asi jsem pomalejší v chápání. Jak to souvisí…“

„Říkal jste, že ten vás člověk se jmenuje Trugood, ne? a že to nějak souvisí s Mississippi, že ano?“

„Ano.“

„No tak vidíte. Stát Mississippi je dodnes poznamenaný francouzskými kolonialisty a Bonverite znamená

ve francouzštině totéž, co v angličtině Trugood. (‚Opravdové dobro‘, poznámka překladatele) Kdybystebyl přivandrovalec z Jihu a chtěl byste si změnit jméno, ale přitom zůstat v kontaktu s tím původním, jakoto dělá většina lidí, udělal byste to právě takhle. To už máme očíhnuté, víme? Chápete mě? v celémChicagu není tomu vašemu Trugoodovi nic podobnějšího.“

Sam nebyl schopen slova.

„Zkusil jsem vám vyhledat číslo na tuhle firmu. Mají hned čtyři.“

Detektiv je začal Samovi diktovat.

Sam si náhle uvědomil, že tento sled číslic je mu povědomý.

„To je ono!“ vykřikl. „Ano, to je přesně ono! Na tohle číslo jsem volal!“

„No, a to bylo nedávno odpojeno.“

„Rozumím,“ zavrčel Sam. „Co je to vlastně za firmu?“

„Pohřební ústav. Už jsem si to ověřoval u kolegů. Velmi dobře prosperuje. Má pod palcem celé centrum i

jižní část města a okolí. Nikdo jiný tam snad ani nepohřbívá. Pan Davis Bonverite se nejspíš topí v

penězích.“

„Chápu. Máte pro mě ještě něco…?“

„Jistě, pane. Je z nich v celém Chicagu pravděpodobně nejbohatší. Jeho jmění se odhaduje na hodně přes

dva milióny dolarů. Na to, že patří k nim, je opravdu mimořádně úspěšný.“

„Já vám nerozumím… Ke komu že patří?“

„Je to černoch, pane Vincente. Davis Bonverite má sídlo firmy na adrese Cottage Grove, sto třicátá devátáulice, South Side. Černá čtvrť. Je to nejbohatší barevný z Chicaga.“

Z FISHE už toho moc nezbylo.

Visel v řetězech pět dní. Po celých těch pět dní na něm Bigboy s bičem pracoval s plným nasazením.

Na kůži vyzáblého staříka není jediné zdravé místo. Nemá už v těle jeden jediný nerv, který by nebylvydrážděn bolestí až k nepříčetnosti. Všechny strupy, jimiž je Fish pokryt, už byly několikrát strženy.Bigboy své práci rozumí. Roztrhne vyslýchanému kůži, nechá strup zaschnout a teprve pak na toto místoudeří znovu a celý postup se opakuje.

Fish visí v řetězech na zlomených zápěstích. Jeho ruce připomínají klepeta mrtvého kraba. Váha jeho tělaplně spočívá na roztříštěných kostech. Rty má rozpraskané a vyprahlé. Nemůže si je ani olíznout, protožeBigboy mu upevnil v ústech jakési udidlo provlečené pod jazykem, aby mu zabránil prokousnout jej audusit se vlastní krví, čímž by Fish unikl strašlivým bolestem. Bigboy už jednou něco podobného zažil, aleje to dávno. Díky letitým zkušenostem se mu to již nemůže stát.

Fish se snažil poddat se bolesti natolik, aby se už konečně zbláznil a ztratil se v mlhách obluzené mysli, znichž by nebylo návratu, ale je až příliš odolný. Neumí si poručit, aby zešílel, a jeho mysl ho zradila.Odmítá se odpoutat od reality. Všechno vnímá a všechno si uvědomuje.

„Fishi, ty nechcípneš,“ šeptá mu Bighoy s obnaženým trupem z těsné blízkosti do cárů rozbitého ucha.„Ještě jsme spolu neskončili. Nechcípneš, dokud já nebudu chtít. Nenechám tě zdechnout, dokudnepromluvíš. Myslíš si, že smrt už je blízko? Omyl, hošíku. Když já budu chtít, můžu si s tebou takhle hrátještě spoustu dní.“

Možná má pravdu a možná se plete. Fish má pocit, že má smrt na jazyku. Je přesvědčen, že mu brzyvypoví srdce zdrcené příšernými bolestmi a on že se konečně zbaví utrpení a strašlivého zápachu svýchvlastních výkalů a moči, jež mu ulpívají na těle a hromadí se pod ním.

Kromě toho, že ho Bigboy týrá, nezapomněl zkusit i jiné prostředky. Začal jej pokoušet nejrůznějšímilákadly. Bigboy vždycky věděl, že Fish má příliš vyvinutou představivost, díky níž je zranitelný. Má stáleještě sny o budoucnosti, o možnostech, které na něj čekají, a o potěšeních, jichž se za dráty věznicenedočká.

„Mohl bys odsud vypadnout,“ začal mu Bigboy jedné zvláště příšerné noci nasazovat brouka do hlavy.„Stačí, když mi řekneš, co chci slyšet, já už se o všechno postarám a máš cestu ven volnou, dědulo.Uvědom si, žes tady nechal život! Tohle je tvoje jízdenka na svobodu. Jiná cesta pro tebe neexistuje ajedině já ti ji můžu otevřít. Mysli na to, dědouši. Představ si, že by ses mohl vrátit zpátky do NewOrleansu a ještě by ti v kapse šustily prachy. Uvědom si, jak by sis mohl užít s černýma holkama nebo sČíňankama. Tyhle holky znají věci, o jakých se ti ani nesnilo, kamaráde. Není nic, co by neuměly. A budeš

zase doma. Zase si budeš hrát na starýho kurevníka a třeba stihneš všechno, cos tady zameškal.“

Fish se musel hodně přemáhat. Potlačil smyslné představy. Prostě si je zakázal a snažil se je zaplašitmyšlenkami na své vlastní zjizvené a strupaté tělo, aby se mu před vnitřním zrakem přestaly míhat lákavé

obrazy nahých žen. S námahou odolával všem pokušením, jež mu Bigboy rafinovaně předestíral –svobodě, sexu, marihuaně, penězům i alkoholu. To všechno mu Bigboy nabízel v přestávkách mezibičováním, takže se Fishova mysl potácela od nepředstavitelných rozkoší k bolesti, kterou si bohuželdokázal představit až příliš dobře.

Mnohokrát se neudržel a řval bolestí i hrůzou. Mnohokrát škemral o slitování.

Toho se mu však dostalo ve zcela jiné podobě.

„Tak povídej, co to znamená, Fishi? Co znamenají ty plky o plavým koni, co přichází? Stejně víš, že mi to

budeš muset říct. Nakonec to z tebe dostanu. Jen na tobě záleží, jak dlouho to bude trvat. Tak mluv,Fishi. Oběma nám ušetříš trápení a ředitele zbavíš starostí. Tak dělej, Fishi, koukej už to vyklopit.“ Fish neuposlechl a za svoji neposlušnost tvrdě zaplatil.

A platil znovu a znovu.

A pak ještě víc.

Přesto se však Bigboyovi nepodařilo rozvázat mu jazyk. Konečně se přiblížila smrt. Fish ji přímo cítil. Mělpocit, že vnímá i její chuť. Věděl, že si pro něj nakonec přece jen přišla. Přece jen zvítězí on! Bigboy se

ale nehodlal vzdát.

„I když už máš na kahánku, Fishi, můžu ti způsobit daleko víc bolesti, než si dovedeš představit. Piš si, že

to udělám. Mně se jen tak nevykroutíš.“

Stařík se mu pokusil plivnout do obličeje, ale udidlo v ústech mu v tom zabránilo.

„Tak fajn, Fishi. Jak chceš. Tentokrát to bude ještě horší. Připrav se.“

Fish slyšel, jak Bigboy udělal pár kroků zpátky. Zaslechl i povědomý zvuk, jenž mu prozradil, že sebral ze

stolu bič. Vzápětí k jeho sluchu dolehl zvuk natahující se žíly biče, která sykla vzduchem, když s ní Bigboy

jen zlehka máchl, aby měl vyslýchaný čas vybavit si, co jej čeká. Prásknutí, jež se Fishovi ozvalo nad

hlavou, způsobilo chvění vzduchu rozvířeného koncem biče. „Fishi, tak tady máš…“

Kdesi zcela blízko zazněl rachot, který mohla způsobit pouze kulometná palba. Po několika sekundách

zazněly další výstřely.

Bigboy spustil ruku s napřaženým bičem, přiskočil ke zmučenému staříkovi a vyrval mu udidlo z úst.

„Tak co je to?“ zařval vztekle. „Co to znamená? Co se děje? Fishi, do hajzlu, řekni mi to!“

Fish se usmál.

„Kůň plavý už je tady, ty kriple,“ hlesl. „Přišel si pro tebe.“ Smál se i ve chvíli, kdy vydechl naposledy.

KNIHA PÁTÁ

Stíny noci

SLEDOVALI HO. Ten šlachovitý stařík seděl u baru v mdlém světle svíček a z opačné strany si jej očividně nervózně prohlíželi dva černoši. Přímo cítil jejich strach.

Stařec však zůstával naprosto klidný. Dokonce se zdálo, že má docela dobrou náladu, což policistůmvadilo snad ze všeho nejvíc. Prostě tam jen tak seděl jako pohádkový dědeček, roztomile se usmíval oducha k uchu a ve svém černém obleku s vestou a dokonale uvázanou kravatou doplněném obrovskýmstetsonem naraženým na uši působil v té umolousané hospodě jako zjevení z jiného světa. Zjevení, které

sedí, usmívá se a popíjí. Pil, pil a pil.

„Nechápu, jak může někdo vychlastat tolik kořaly a udržet se na židli,“ zavrčel Opie.

„Musí mít játra jako kůň,“ prohlásil Skeeter.

„Jestli si dá ještě, nebudeme s ním mít vůbec žádnou práci. Prostě počkáme, až nám usne na stole.“

„Jasně.“

Staříkova pijácká výdrž je však tolik nevystrašila. Třetího člena hlídky, Dariuse, poslali pro šerifa z úplně

jiného důvodu.

Strach jim naháněla nejistota. Kde se tu ten dědek vzal?

Prostě tu najednou byl. Jako by v té hospodě seděl odjakživa.

V přístavišti se neobjevila žádná loď, žádní jezdci se nevynořili z lesních houštin a po silnici, i kdyby byla

sjízdná, sem nepřijelo žádné auto. Jak se sem tedy dostal? Odkud je? Co je zač? Co to má znamenat?

„Víš co, pořádně si ho podáme,“ navrhl Skeeter. Jeho nejoblíbenější zbraní byl obušek. Dokázal udeřit

přes paži tak šikovně, že měl napadený ruku necitlivou nejméně měsíc. Údery do hlavy nebo přes ucho

ovládal do těch nejjemnějších nuancí. Byl schopen zabít či omráčit, ale uměl dát do rány i tak dokonale

odměřenou dávku síly, aby vybraného jedince pouze zpacifikoval nebo naopak vyprovokoval. To všechno

pouhým švihem zápěstí. Obušek měl zavěšený koženým poutkem na pravé ruce.

„Hm,“ zahučel neurčitě Opie.

„Tak jdeme na to, ať to máme za sebou. Je to dědek. Zpražíme ho, nasadíme mu želízka a vezmeme ho

na stanici. Nemůže to bejt problém. Tam už z něho vytáhneme, co je zač.“

Opie tuto možnost chvilku zvažoval. Nakonec došel k závěru, že by s tím skutečně neměly být potíže.

Nerad by však sám rozhodl nesprávně.

„Za chvíli tu bude šerif. Ten už bude vědět, co dělat. Ten starej magor se zatím alespoň ještě trošku

zlinkuje. Jen ať do sebe toho utrejchu naleje co nejvíc. Šerifovi to určitě vadit nebude.“

„Mně se to ani trochu nelíbí.“

„To mně taky ne,“ opáčil Opie. „Co nám ale zbejvá jinýho?“

A tak čekali. Když asi po čtyřiceti minutách dorazil sám šerif Leon Cattis, všechno vypadalo pořád stejně.

Jeho dva podřízení stáli před hospodou a nakukovali dovnitř. Stařec tam s úsměvem seděl sám u stolu, piljednu sklenku čirého nápoje za druhou a vypadal, že bude každým okamžikem úplně namol. „Nechápu, jak je možný, že to s tím dědkem ještě neseklo,“ prohlásil Opie. „Má už toho v sobě snad litr.“ „To by mi tak nevadilo. Odkud sem přitáhl?“ zeptal se šerif. „To nevíme. Prostě se tu najednou objevil, jako by spadl z nebe. Šerife, navrhuju jít dovnitř, sejmout ho apořádně si ho podat. On už nám poví, co potřebujeme vědět.“ Šerif sám nechápal, proč otálí. Proč jen má takový divný pocit? Měl dojem, že ten stařík se tu zjevil jako

nějaký zlověstný přízrak. Nemohl se zbavit pocitu, že už něco podobného někdy zažil. Snad to viděl vnějakém filmu nebo o tom četl. Byl to velmi zvláštní pocit.

Ten stařec prostě jen dál dřepěl v hospodě a pil. Nejzajímavější na tom bylo, že na sobě nedal znát strach

ani náznakem. Buďto musel být šíleně odvážný, jak už lidé tohoto typu bývají, nebo to byl obyčejnýblázen. Vyzařovala z něj jakási buldočí odhodlanost, s níž se šerif, který kdysi sloužil v New Orleansu jakodetektiv (sám by o tom nerad vyprávěl), už několikrát setkal u pistolníků proslulých v třicátých letech.Muž přezdívaný Hezounek se tvářil zrovna tak a ještě výraznější to bylo u Ksichtíka. Nejnápadnější všakbyl ten rys u Johnnyho D., z něhož přímo sálala jistota, chladný klid a sebevědomí skutečněnebezpečného člověka.

„Krucinál, šerife, je to přece jenom starej dědek. Nalitej starej dědek. Příšerně nalitej.“

Šerif si k Opiemu, Skeeterovi a Dariovi přivedl ještě další dva muže. Nyní jich tedy bylo již šest.

„Tak jo,“ prohlásil nakonec. „Dobře mě poslouchejte. Rayi, ty mu zůstaneš za zády. Dobře se připrav.

Bouchačku budeš mít v ruce. Prostě se jen postavíš do dveří a budeš toho starýho hajzla jistit zezadu. Jentak pro všechny případy, víš? My ostatní počkáme pět minut a pak tam vrazíme a pořádně si ho podáme.Dávejte bacha. Ten chlap sice na první pohled vypadá jako starej ochlasta, ale na mě dělá dojem, že užledacos zažil. Nebude to žádnej beránek. Možná že ještě dokáže bejt rychlej. Některým to vydrží do smrti.

Třeba je to i jeho případ. Všichni proto mějte ruce na bouchačkách, abyste byli rychlejší než on, kdybyna to došlo. Nikdy neškodí připravit se včas, no ne?“

„Jasně,“ odvětili policisté unisono a Ray vykročil na určené místo. Pak už mohli pouze čekat.

MAZANĚJŠÍ než starý Ed McGriffin však nebyl nikdo z nich. Stařec dodnes nosil na malíčku diamantovýprsten, který dostal od předsedy představenstva společnosti Smith & Wesson v roce 1934, kdy vytvořilsvětový rekord v rychlopalbě. Tehdy dokázal vystřelit šestkrát za čtyři pětiny sekundy a zasáhnout všemiranami terč ve tvaru lidské postavy vzdálený deset metrů do „břicha“, přičemž zásahy byly v rozptylu,jenž bylo možné zakrýt dlaní. Hned když se posadil v hospodě v Thebesu, vzal do ruky sklenku a vsunulpod ni malíček. Moc snažit se nemusel. Diamant nad sklem zvítězí vždycky. Během necelých pěti sekundse proto Edovi podařilo vyškrábat ve dnu sklenky otvůrek.

To, co následovalo, bylo tedy poněkud ohraným divadlem. Ed ucpal otvor prstem, zdvihl sklenku k ústům,

omočil si v odporně páchnoucí kořalce rty, ale do úst nevpustil ani kapku. Kristepane, pomyslel sizděšeně, z toho svinstva by člověk po třech locích oslepl a ještě by mu slezly vlasy. Pak sklenku postavil a

posunul ji k okraji stolu. Prst z otvůrku odsunul a nechal odlivku nejlacinější whisky vytéci na podlahu.Udělal to tak už pětkrát a levou botu měl tím utrejchem úplně promáčenou. Napadlo jej, že by stačiloupustit zapálenou sirku a vzplane jako pochodeň. Jinak se ale cítil docela pohodlně.

Policistů si všiml okamžitě. Usoudil, že podceňovat je v žádném případě nemůže. Rozhodně na něho aleani jeden z nich nepůsobil jako výkvět místní inteligence. Ten, který mu připadal snad nejtupější, bezustání tiskl obličej k oknu, čímž ještě více zplošťoval svůj rozpláclý nos. Ed by jej charakterizoval jakopřerostlého blondýna bez špetky oduševnělosti. Ten druhý působil dojmem záludné šelmičky. Edovipřipomínal úskočnou lasici s drobnými, věčně vyceněnými zuby.

„Hele strejdo!“ křikl Ed na hospodského. „Hoď mi sem ještě jednu, jo?“

Oba postarší černoši za barovým pultem se po sobě jen nervózně podívali. Líbilo se jim to čím dál tímméně. Ne že by jim dělal starosti osud toho potrhlého starého bělocha, ale vzniklá situace by jim mohlavynést nelibost šerifa Leona a jeho pohůnků, kteří dokázali své problémy řešit velice nepříjemnýmizpůsoby. Báli se, že to skončí rozbitou hospodou, ba co víc, že rozbitá nebude jen hospoda, ale i jejichtělesné schránky.

Oba však pocházeli z generace, pro kterou neposlušnost projevená bělochovi, který něco požaduje, bylaněčím naprosto nemyslitelným. Něčeho takového by nebyli schopni, takže jen s pocitem naprostého

zoufalství a odevzdanosti krutému osudu nalévali a nosili.

Jeden z nich se tedy opět přišoural k Edovu stolu a dolil mu sklenku čirou kořalkou. Kdo by se pídil poročníku, zjistil by, že ten příšerný nápoj vznikal toho dne odpoledne. Hospodský ještě nikdy nevidělčlověka, ať už černocha či bělocha, který by uměl takhle pít. Napadlo jej, že ten chlap už by měl býtvlastně dávno slepý vzhledem k obsahu nekvalitního alkoholu v pochybném destilátu, který do sebe bezustání lije. Tento nápoj nebyl určen k vychutnávání, ale k polknutí jediného loku, po němž člověk na celou

noc zapomněl na všechny strasti. Ten stařec už toho ale vypil tolik, že by to stačilo na útrapy celévěznice.

„Pane, policie v našem městě se s cizinci zrovna nemazlí. Snadno byste se tu mohl dostat do problémů.“

„No, já vyjdu s každým. Když sem přijdou poldové, pozvu je na panáka a ještě se spolu zasmějeme.Znám spoustu veselých historek. Procestoval jsem kus světa, takže nevím, proč by mě mělo zrovna vMississippi něco vystrašit. Co kdybyste si ke mně vy dva konečně přisedli? Rád vám zaplatím panáka toho

vašeho chlastu.“

„Pane, kdyby tu černí seděli s bílými u jednoho stolu, našim policistům by to taky zrovna nevonělo.“

„Co je to za plky, sakra? Žijeme tu spolu, takže čím dřív se naučíme spolu vycházet, tím líp nám všembude, nemám pravdu? Vsadím se, že máš stejně červenou krev jako já.“

„Pane, já…“

Vtom se ale otevřely dveře a do hostince vešlo pět mohutných ozbrojených bělochů se zachmuřenýmiobličeji.

„Willie, ty víš, že už je dávno po zavírací hodině,“ ozval se blondýn s tupým obličejem a rozpláclým

nosem.

„Pane, já jsem se tady hostovi snažil vysvětlit, že…“

„Ale no tak, hoši,“ vložil se do toho Ed, „to já jsem přemluvil tady kámoše, aby nezavírali a ještě mi nalili.Všechno v pořádku, ne? Bude mi ctí, když se ke mně přidáte, chlapci. Co kdybyste si odložili a dali si semnou panáka? Mají tady vážně fajn pití. Hřeje, když to teče dovnitř, a ještě to hřát nepřestalo. Hotovejtekutej oheň.“

„Vážený pane, nevím sice, co si o sobě myslíte, ale upozorňuji vás, že v našem městě platí jistá pravidla.“

„Prosím? Já už tak dobře neslyším, chlapče.“

„Pravidla, ksakru! Nemáme rádi, když nám sem lezou cizinci, co zbytečně dráždí naše barevnéspoluobčany. Už vůbec se nám nelíbí, když takoví cizáci po policejní hodině chlastají s černými u jednoho

stolu. Nemáme rádi lidi, co porušují zákony, ani agitátory ze Severu, komouše, Židy, katolíky a prznitele

rasy. Naším úkolem je tady na tom sudu střelného prachu udržet zákon a pořádek a pamatujte si, že toděláme pořádně.“

„No, já teda rozhodně nejsem komouš, hoši. Možná že jsem kdysi býval katolík, ale už je to tak dávno, žeto ani není pravda. Vlastně už si pořádně nevzpomínám, kde mě křtili. Nemůžu říct…“

„Šerife, ten starej parchant si z nás dělá šoufky. Nemá k nám vůbec žádnou úctu. Já mu to vysvětlím ponašem.“ Po těch slovech blondýn s rozpláclým nosem švihl zápěstím, takže mu obušek skočil do ruky atvrdě ho udeřil do levé dlaně.

„Ten starouš určitě nestojí o to, abys mu otloukal palici,“ prohlásil šerif. „Pane, vstaňte a zvedněte ruce.

Prohledáme vás, nasadíme vám pouta a odvedeme vás, abychom si vás zjistili.“

„Co byste si chtěli zjišťovat, prosím vás? Já tu přece sedím ve veřejně přístupné místnosti a v klidu sipopíjím! To určitě není nic…“

Prásk!

Mladý policista s plavými vlasy udeřil do stolu obuškem, až sklenka nadskočila a zarachotila. Rána muselabýt slyšet až ven. Zdálo se, že vzduch rozvlněný švihnuvším obuškem rozvířil prach na omšelých stropních

trámech.

„Ty koukej držet tu svou zasranou hubu, fotříku, když s tebou mluví tady šerif. Jen si říkáš o další

problémy.“

„Takže šéfe, konec srandy. Koukejte vstát a začít spolupracovat, jinak vás to bude mrzet.“

„Jen klid, pane, chtěl jsem jen…“

„Do hajzlu, mistře!“ vybuchl šerif. „Není čas na kecy! Vstávat!“

Se zatnutými pěstmi se nad starcem napřímil jako bůh pomsty. Jeho vyvalené oči, zachmuřený obličej a

zuřivý lesk očí nevěstily nic dobrého.

„Jak chcete, hoši,“ prohlásil Ed. Vstal.

Plášť se mu rozhalil.

Teprve nyní spatřili policisté revolvery ve dvou spuštěných pouzdrech.

V místnosti se rozhostilo ticho. Zdálo se, že potrvá věčně.

„Pane, levou rukou pomalu vytáhněte zhraň z pravého pouzdra a opačně a odložte je, jinak vás

odstřelíme jako prašivého psa.“

„Víte, já si myslím, že odkládat zbraně tady budete vy.“

„Co jste zač?“

„Na tom nezáleží. Ani vám do toho nic není. Stačí, když vám řeknu, že nadešel čas zúčtovat.“

„Jenom si honí triko, šerife. Je to jen starej dědek s velkou hubou.“

„Drž hubu, Opie. Ty kvéry má zavěšený, jako to mívali staří pistolníci.“

„Takže aby bylo jasno, hoši,“ ozval se Ed, „mám na srdci dvě věci. Nejdřív vytáhněte opačnýma rukama

zbraně a pomalu je položte na stůl. Pak se svlíkněte do naha. A když říkám do naha, tak tím myslím i

spodky. Chci vás vidět tak, jak jste přišli na svět. Potom vyjdete ven, lehnete si na ulici a počkáte, než mě

napadne, co s vámi budu dělat do tý doby, než místní lapák shoří na popel a spáleniště zalije voda. Pak

už se o vás nejspíš postarají ti černí, na kterých jste se tolikrát vyřádili. Budou totiž volní.“

„Nic takovýho se nikdy nestane, dědku.“

„No hošánci, vypadá to, že takhle se z místa nehneme. Pořád jenom kecy. Nemáme už se o čem bavit.

Prostě se vzdejte a ponechte si možnost umřít jako lidi, jinak vás jednoduše sejmu a pojede se dál.“

„Na dědka nad hrobem máš dost kuráže, hajzle.“

Eda už ale mluvení přestalo bavit.

Opie vytrhl zbraň z pouzdra jako první. Šerif ho následoval snad o desetinu sekundy později. Nebylo to k

ničemu.

S rychlostí, jakou přináší jen dlouholetý trénink, tasil Ed oba revolvery tak bleskově, že ten pohyb nikdo

ani nepostřehl. Prostě měl najednou zbraně v obou rukou. Vypadalo to jako nějaké nebezpečné kouzlo.

Jeho mohutné dlaně se jen mihly, šlachovité ruce se napjaly a policisté ani neměli čas užasnout nad jeho

obratností.

Vystřelil pětkrát za necelé dvě pětiny sekundy. Ozvěna výstřelů ještě nedozněla a na starých trámech ustropu už se usazoval rozvířený prach. Jen sklenky na policích ještě řinčely. Rychlost svého dávnéhorekordu už sice nepřekonal, ale na úspěch to bohatě stačilo.

Tři policisté už dopadli na zem mrtví. Jako první se skácel Opie (zásah do levé poloviny hrudníku), po něm

Darius (prostřelený krk) a pak Festus (zásah na solar plexus). Padali jako tvrdě sražené kuželky. Pokaždé

když těžké tělo dopadlo bezvládně na podlahu, ozvalo se zadunění a rozvířil se prach. Krev z životnědůležitých orgánů ještě stříkala z jejich ran, vyháněna tlakem tepen. Skeeter padal poněkud pomaleji, aleskončil stejně.

Šerif byl zasažen jako poslední, protože byl nejpomalejší. Ztěžka dopadl na zadek a chytil se za břicho.

„Tys mě zabil, ty hajzle!“

„No jo. Nic jinýho sis nezasloužil.“

Zdálo se, že teprve nyní se Ray za Edovými zády prozradil zaskřípěním podrážek, jak se chtěl postavit dovýhodnější střelecké pozice. Ed o něm ale věděl už dávno. Policista dělal rámus jako slon v porcelánu,aniž by si to vůbec uvědomoval. Ed sotva postřehnutelným pohybem švihl pravou rukou svírající revolverpod ruku levou a s rychlostí světového rekordmana vypálil do místa, odkud zazněl podezřelý zvuk. Trefil.Stačil mu k tomu pouhý odhad úhlu. Tuto schopnost si Ed vypracoval léty střeleckého tréninku. Povýstřelu už se ozval jen náraz Rayova těla na bar a řinčení tříštících se skleniček, které s sebou padající

muž strhl. Boj byl u konce. Ed se ani neohlédl.

„Co jsi zač?“ zasípal šerif.

„Přijeli jsme po řece.“

Šerifovo umírání v ničem nepřipomínalo filmové drama. Gattis se jen bezvládně zhroutil jako hadrovýpanák s očima vytřeštěnýma kamsi do věčné temnoty. Žádné pomalé klesání k zemi, žádný řev anisténání. Prostě najednou přestal dýchat.

Ed se otočil. Oba staří černoši se zděšeně krčili za barem.

„To je v pořádku, hoši,“ prohlásil Ed. „Teď už vám nikdo ubližovat nebude.“

„V životě jsem neviděl chlapa, co by uměl takhle střílet.“

„Dneska v noci se bude střílet ještě daleko víc a líp. Já si teď půjdu sednout ven, abych měl na tenohňostroj lepší výhled. Myslím, že byste měli vzbudit sousedy. Tahle noc změní v Thebesu spoustu věcí a

vy budete mít plné ruce práce.“

CHARLIE spěchal k policejní stanici umístěné mezi městem a věznicí. Byl sám. Psi v psinci buďtopodřimovali nebo jen bezcílně bloumali od plotu k plotu. Jediné světlo svítilo ve vězení. Ve stáji vestojedřímali koně.

Byla to typická klidná noc amerického Jihu. Z borových lesů vál slabý větřík, který přinášelnezaměnitelnou svěží vůni jehličí. Hvězdy na černé nebeské báni nepotlačované měsícem zářily jako

démanty.

Charlie si ničeho takového nevšímal. Nebyl zvyklý myslet na podobné věci. Namísto toho si stále v duchupředstavoval průběh své akce. Myslel na to, jak se bude pohybovat, co v kterém okamžiku udělá, co jedůležité a co nikoliv.

Rozhodně nepatřil k mužům, kteří neznají strach. On si ale ten pocit dokázal vychutnávat. Vyvolával vněm dokonce i pohlavní vzrušení. Charlie si to uvědomil až v okamžiku, kdy mu došlo, že kromě zbraní,zápalných bomb a munice ho v těsných jeansech tlačí ještě něco jiného. Chvilku mu trvalo, než si kalhotypovytáhl tak, aby mu to nepřekáželo v další činnosti.

Skrčil se vedle vězení a zatímco se snažil zhluboka dýchat, naposledy si kontroloval výzbroj. Pomalunapínal a zase povoloval svaly a uvažoval, kdy to začne. Earl tvrdil, že zahájení operace odhaduje napůlnoc, ale zároveň řekl, že spoléhat se na to nedá. Všechno záleželo na tom, kdy se šerif ve městěrozhodne zakročit. Šerifa Charlie viděl. Přišel pro něj jeden z policistů. Pak oba nasedli na koně adoprovázeni dalšími dvěma muži kamsi vyrazili. To bylo asi před hodinou. Jinak se tu nehnula ani noha.

Na stanici panoval naprostý klid.

Charlie čekal a neustále sledoval hodinky. Do půl jedné mnoho nescházelo.

Pak to uslyšel. Nocí zazněla rychlá série výstřelů. Ozvaly se v tak bleskovém sledu, že se téměř slily vjediný zvuk. Charlie usoudil, že to musel střílet Ed McGriffin, protože nikdo jiný tak rychle pálit neumí.Rány zněly tiše, jak je ztlumila vzdálenost, ale vítr vál příznivým směrem. Charlie si byl jist, že ho sluchneklame. Za svými zády uslyšel psy, kteří se v psinci začali budit. Dva vstali, protáhli se a zavětřili. Jakýsizáhadný šestý smysl je varoval, že se něco děje. Jako by dokázali vycítit blížící se útok a vetřelcův strachzároveň.

Charlie pochopil, že nadešel jeho čas.

Vstal a obešel roh vězení. V tu chvíli z něj vyšel jakýsi muž. Byl to policejní psovod Pepper, který se vevězení obvykle zdržoval dlouho do noci, ačkoliv bylo stavení prázdné.

Spatřil Charlieho.

Uviděl ho v tentýž okamžik, kdy si jej povšiml Charlie. Peppera ani ve snu nenapadlo, že by policejnístanici mohl hrozit útok. Ačkoliv muže, který se ze tmy vynořil, neznal, automaticky předpokládal, že sempatří. Jak jinak? Je jistě jeden z nich.

„Nazdárek,“ řekl proto bezelstně.

„Nazdárek,“ odvětil Charlie a střelil ho do krku.

Osmnáctý.

Výstřel zazněl tak hlasitě a byl vypálen v takové blízkosti stanice, že musel probudit většinu policistů, kteří

až dosud pokojně spali. Vzápětí se skutečně začala na stanici rozsvěcet světla a otevřenými okny selinuly ven zvuky vydávané muži, kteří se jen neochotně probouzeli.

Pepper se mezitím pomalu a ztěžka posadil s ohromeným výrazem ve tváři. Charlie zasunul revolver dospeciálního pouzdra, jež mu na zakázku vyrobil jistý Chic Gaylord z New Yorku, a spokojeně se naumírajícího psovoda usmál. Nezdálo se, že by k němu choval nějaké nepřátelství. Prostě jen udělal, co

musel.

Se zbraní v pouzdře vykročil Charlie svižným krokem k hlavní budově. Sáhl do plátěného vaku a vytáhlprvní improvizovanou zápalnou bombu. Rychle odšrouboval víčko a škubl za šňůru. Nestalo se vůbec nic.Bombu se nepodařilo aktivovat.

„Krucifix,“ zavrčel Charlie a mrštil bombou oknem do místnosti, kde zůstala ležet na podlaze. Pak znovuvytáhl zbraň, s maximální pečlivostí zamířil a vystřelil.

Zápalná bomba konečně explodovala. Nepřipomínalo to však ani tak výbuch jako spíš jakési hlučnézabublání provázené prudkým oslnivě bílým zábleskem. Plamen byl tak jasný, že Charlie musel zamrkat,aby se zbavil mžitek před očima. Napadlo jej, že takhle nějak se musí cítit významné osobnosti snímané

fotografy ze všech stran.

Jako omámený kráčel Charlie podél verandy, až došel k dalšímu oknu. Stále ještě pořádně neviděl. Vytáhldalší bombu, a když škubl za šňůru, ulevilo se mu. Uslyšel sykot roznětky. Mrštil zrádnou polní lahví domístnosti. Vzápětí vybuchla. K výbuchu však došlo v takové blízkosti, že to Charlieho vyděsilo. Místnostíšlehl jasně bílý plamen. Zaplavil ji jako rozlité mléko. Zapaloval všechno, co mu přišlo do cesty. Běhemněkolika sekund byla místnost v jednom ohni.

Kristepane, pomyslel si Charlie. Rychle došel k závěru, že se zápalnými bombami už v životě nechce nic

mít.

Přikrčil se na rohu hlavní budovy, připravil si brokovnici Browning Auto-5 s usměrňovačem broků na ústíhlavně a prudkým škubnutím za závěr vrazil do nábojové komory první náboj.

Oheň zatím pustošil hlavní budovu. Jednotlivé menší požáry jako by se slévaly. Plameny hledaly potravu a

kyslík. Obojího nalezly ve stavení z borového dřeva dostatek. Charliemu se zdálo, že celá budova vzplálav podstatě okamžitě. Než se však pořádně rozhořela, trvalo to asi tak patnáct až dvacet sekund.

Nic nevyvolá paniku tak spolehlivě jako požár.

Pohotovější policisté v patře ucítili žár deroucí se k nim prkny podlahy, do nosu je začal štípat hromadícíse dým, který stoupal schodištěm a větracími šachtami, a okamžitě pochopili, že buďto utečou, nebo

zahynou.

Rozhodli se pro útěk.

Vyhrnuli se na dvůr. Kašlali, řvali a očividně byli naprosto demoralizováni plameny, jež s takovou rychlostíničily jejich svět. Ještě větší hrůzu policistům naháněl jekot těch nahoře, kteří neměli to štěstí, aby sevzbudili při prvním Charlieho výstřelu. Ti šťastnější padali na kolena a lapali po dechu, někteří se objímalizmámeni poněkud předčasnou radostí z přežití a mnozí jen nesrozumitelně blábolili v šoku z toho, co jepostihlo. Společné měli jedno, naprostou neschopnost bojovat.

Charlie počkal, dokud neměl jistotu, že už se ven nikdo nedostane, a pak promluvila brokovnice.Postupoval metodicky zleva doprava. Pálil rychle a bez valného míření. Cíle vyhledával spíše instinktem.Vzduchem hvízdaly shluky broků. Zbraň sebou při každém výstřelu škubla, zachvěla se a udeřila Charlieho

pažbou do ramene. Důležité však bylo, že vychrlila smrtící gejzír osmi hrubých broků, jež se díkyusměrňovači rozletěly v plochém vějíři, zatímco Charlie už hledal další terč.

Samonabíjecí brokovnice umožňovala pálit v tak rychlém sledu, že to znělo téměř jako dávka zpomalejšího samopalu. Účinky se dostavily okamžitě a v hojné míře. Na tak krátkou vzdálenost brokyjednotlivé nešťastníky spíš kuchaly, než prostřelovaly. Jeden policista za druhým padal odmrštěn nárazem

shluku broků. V záři požáru budovy to bylo skutečně hrůzné divadlo. Nechyběly urvané končetiny,vytržené vnitřnosti, ustřelené čelisti a obličeje připomínající rozšlápnuté rajče.

Celý ten masakr trval sotva čtyři sekundy. Pak už tam Charlie zůstal jediný nezraněný. Stále se ještě krčilpřipraven k palbě. Cítil sílící žár plamenů. Jeho obličej v záři požáru připomínal nebezpečného šílence.Všudypřítomný pach střelného prachu jej vzrušoval právě tak jako chrastění prázdných nábojnic, jež semu válely pod nohama. Před sebou viděl zkroucená těla ležících policistů. Někteří už byli mrtví, jiní teprveumírali. Mnozí se v předsmrtných mukách zoufale svíjeli a řvali, jiní odcházeli z tohoto světa tiše.

Devatenáctý.

Dvacátý.

Jedenadvacátý.

Dvaadvacátý.

Třiadvacátý.

Čtyřiadvacátý.

Výstřel, který ho zasáhl do žebra, přišel zleva. Kulka žebro přerazila, uhnula vlevo, vyrvalaněkolikacentimetrovou díru a vyletěla přední stranou hrudního koše ven.

Charlie se otočil a mrštil brokovnicí po útočníkovi, jenž stál na verandě. Ten se právě snažil dostat donábojové komory opakovací kulovnice další náboj. Hozená brokovnice ho zasáhla dostatečně tvrdě, abyztratil rovnováhu. To už Charlie vytáhl revolver a vypálil do muže všech šest střel. Dvě by bývaly stačily,tří by bylo až dost, ale šest ran zajistilo jeho bleskurychlou smrt.

„Tys mě trefil, ty parchante,“ zachrčel Charlie.

Rychle začal prohmatávat ránu. Bolela jako čert. Bylo to poprvé, co byl postřelen. Odkud se tu ten chlap

vzal?

Charlie však nepatřil k lidem, kteří při pohledu na vlastní krev propadají panice. Namísto strachu se hozmocnil divoký vztek. Připadal si jako přetopený kotel. Kdo si ti zmetci myslí, že jsou, aby si mohli dovolitstřílet po Charliem Hatchisonovi?

Vytáhl nůž, odřízl kus šátku, který nosil na krku, a ucpal jím otvor, jímž kulka opustila jeho tělo. Nebylo to

právě ukázkové ošetření, ale mělo by to fungovat. Vstřel byl tak malý, že ani moc nekrvácel. Vypadal spíš

jen jako prasklý vřídek.

Charlie se rychle obrátil a snažil se soustředit na svůj úkol. Sebral brokovnici s prázdným zásobníkem,klekl si, aby co nejrychleji přebil nábojový válec revolveru, a rozhlédl se po okolí požářiště.

Z prvního poschodí právě seskakoval muž. Dopadl tvrdě. Ten pro Charlieho nepředstavoval problém,protože už celý hořel. Uběhl jen pár metrů, než s jekotem klesl k zemi. Za ním ale seskočil další, jehožplameny zjevně nezasáhly. Špatně však doskočil a nejspíš si zlomil nohu. Namáhavě vstal, a právě kdyžse začal belhat pryč, Charlie ho zastavil dvěma výstřely.

Šestadvacátý.

Počkal ještě pár minut.

Nikdo už se ven nedostal.

Požár se mezitím rozšířil na celou budovu, která byla v jednom plameni. Připomínalo to jakýsi strašlivýpohanský rituál oslavující příchod boha války na zemi. Těla obětovaných se škvařila v narůstajícím žáru.

Charlie věděl, že musí dál.

Konečně si byl jist, že tady svoji práci dokončil. Až na jediné.

Zasunul revolver do pouzdra, vytáhl z kapsy dlouhého pláště šest brokových nábojů, upravil si klobouk,vložil náboje do zásobníku, natáhl závěr a vykročil k psinci.

Psi už z požáru přímo šíleli. Zoufale vyli, štěkali a bezhlavě se vrhali proti plotu v bezvýsledné snaze

osvobodit se.

Charlie je rychle do jednoho postřílel.

Pak se vydal ke stáji. Koně už zděšeně ržáli a vzpínali se na zadní. Charlie otevřel jedno stání po druhéma nechal zvířata uprchnout do tmy. Posledního koně zklidnil, ledabyle ho osedlal, ačkoliv mu tato činnostse zlomeným žebrem činila značné potíže, a vyskočil do sedla. Pobídl zvíře a vyrazil, aby se včas připojil kostatním ve věznici.

Za ním do tmy jasně zářily plameny požáru.

EARL rozkopl dveře bičárny. Pušku předtím opřel o zeď budovy. Věděl, že tady půjde o boj zblízka, kdeuplatní jedině revolver. V každé ruce svíral jeden.

Chtěl dostat Bigboye. Nikdo na světě nemohl pochopit, jak strašlivě po tom touží.

Namísto něj však narazil na strážného se samonabíjecí kulovnicí Winchester ráže .351. Ten stihl vypálit tři

rány, ale všechny šly příliš vysoko. Earl ho zlikvidoval jediným přesným zásahem z revolveru Heavy Dutydo prsou. Superrychlá střela vyrazila z mužova hrudníku chuchvalec krve smíšené s prachem. Strážný bylmrtev dřív, než k němu Earl došel.

Vykopl další dveře, ale nikoho nenašel. Za třetími dveřmi narazil na dva strážné, kteří hledali svůj terčvenku. Otočili se od okna právě včas, aby jim Earlovy střely vnikly do hrudi, a nikoliv do zad.

Pak Earl vykročil po schodech vzhůru. Vzápětí však ucouvl. V tu chvíli se nahoře vyklonil muž s brokovnicípřesvědčený, že ho Earl nečeká. Ten však vypálil z obou revolverů současně. Zásahy se objevily dvacentimetry od sebe v protivníkově hrudníku. Muž se skutálel po schodech dolů. Dopadl Earlovi k nohámzkrvavený, otlučený a s vyraženými zuby, ale Earl si zohavené mrtvoly nevšímal. Využil krátké pauzy vboji k tomu, aby doplnil nábojové válce revolverů, z jejichž horkých hlavní se ještě kouřilo.

„Bigboyi!“ zařval Earl. „Přišel jsem si pro tebe, kurva! Pojď si to se mnou rozdat!“ žádné odpovědi se alenedočkal.

Když Earl znovu začal vystupovat po schodišti, bylo mu jasné, že pokud jsou v patře té staré cihlovébudovy ještě nějací střelci, jsou na něj už připraveni. Pro jistotu tedy sáhl do plátěného vaku aodšrouboval víčko zápalné bomby. Pak škubl šňůrou. Nic se nestalo. Protože jich neměl nazbyt, nemělchuť zahodit ani tu, která selhala. Pokusil se nahmatat zápalky v upravené polní lahvi. Samozřejmě sevzňaly v tu nejnevhodnější chvíli.

„Kristepane,“ sykl jen. Kdyby neměl tak rychlé ruce, usmažil by sám sebe zaživa. Během zbývajících dvousekund se mu však podařilo odmrštit bombu do horní chodby.

Detonace se ozvala jako tlumeně žuchnutí. Pak už se Earl jen díval, jak staré neobílené cihlové stěnyozařuje jasný svit. Vzápětí kolem něj proběhl muž v hořících šatech, ale Earl mu nevěnoval sebemenšípozornost. Podle postavy dokázal naprosto spolehlivě poznat, že to není Bigboy.

Vkročil do chodby, na jejímž konci plála jasná záře. Vedro, které na Earla útočilo, působilo jako úderyzkušeného zápasníka, ale Earl se natočil bokem a začal prohledávat jednu místnost po druhé.

Ve třetí našel starého Fishe.

Ocitl se v mučírně.

I tady už hořelo.

Eish visel za zlomená zápěstí v řetězech. Rty měl okoralé a hlavu svěšenou. Ačkoliv bylo jeho tělonepřirozeně zkrouceno, bylo naprosto uvolněné. Tak zohavenou mrtvolu Earl ještě nikdy neviděl. Staříkvisel nad kaluží vlastní krve, jež začínala černat a zasychat. Byla smíšena s výkaly a močí. Nad mrtvoloubzučelo mračno much, jež se sem vydaly hledat potravu. Něco tak příšerného si Earl až dosud nedokázalani představit, ačkoliv v Pacifiku viděl Japonce sežehlé plamenometem nebo rozervané minami.

Earl neměl klíč k visacím zámkům, jež zajišťovaly řetězy na Fishových zápěstích. Žár stále sílil.

„Vrátil jsem se, starouši,“ řekl. „Přišel jsem tak rychle, jak jen to šlo. Mrzí mě, že jsem nebyl rychlejší.“

Stařík už mu samozřejmě nemohl odpovědět. Nemohl Earlovi říci, zda mu odpouští, ani už mu nemohlporadit. Jen bezvládně visel v řetězech s hlavou nehybně svěšenou na prsa. Earl jeho mrtvolu ani nemohlvyprostit, aby Eishovi prokázal poslední službu a pohřbil jej. Staříkovi bylo souzeno shořet na popel vestejně příšerné poloze, v jaké umíral. Earl ani na okamžik nepochyboval, že je to Bigboyova práce. Nikdojiný by něco podobného nedokázal.

„Bigboyi!“ zahulákal vztekle. „Kde jsi, dohajzlu?“

Opět se odpovědi nedočkal.

Plameny stále sílily a chodbou se šířil nesnesitelný žár. Podlaha se začínala chvět. Vzduch vytlačoval kouř

smíšený s jiskrami. Earl pochopil, že za chvilku už odsud nebude úniku.

Obrátil se ke dveřím. Musel staříka nechat viset. Za chvíli z něj zbude jen popel. Už si neužije Číňanek aničernošských děvčat ve svém rodném New Orleansu. Umíral dlouho a pomalu. Bigboy jej s rozmyslem arozkoší ubičoval k smrti.

Pak se ale Earl přece jen ještě jako smyslů zbavený obrátil zpět. Napadla jej zvláštní, nicméně neodbytnámyšlenka. Nikdo si nezaslouží shořet a viset přitom v řetězech. Nikomu by se to nemělo stát. Znamená toodejít ze světa jako otrok. Earl uchopil řetěz, napjal ho, přiložil k němu ústí hlavně revolveru a vystřelil.Když střela rvala ocelový článek, pokropily Earla kovově střípky. Mrtvola však konečně volně kleslakupředu. Earl ji zachytil, opatrně ji položil, sáhl po druhém řetězu a naložil s ním stejně. Když mrtvéhoFishe konečně zvedl a vykročil s ním ke dveřím, spatřil strážného s brokovnicí v rukou.

„Ty? Máš bejt mrtvej!“

„Nevím, jak jsi na to přišel,“ odsekl Earl. Vedro začínalo být skutečně nesnesitelné, ale muž naproti němušílel vzteky a Earlovi bylo jasně, že je kromě toho namol opilý. Vzápětí se však ozval výstřel. Obličejstrážného se rozstříkl jako krvavá kaše a bezvládné tělo se svezlo k zemi.

Earl se otočil. Nikde však nikoho neviděl. Kdo to, proboha, střílel? Nakonec si všiml otvůrku v okně a díkysvému orientačnímu smyslu si vybavil, že okno je vidět ze strážní věže vzdálené odsud dobrých tři stametrů. Jack O’Brian je tedy na svém místě.

S nebožtíkem v náručí zamířil Earl ke schodišti. Právě v tu chvíli za ním prohořely podlahy a část budovyse zřítila. Zdi, jež přišly o nosnou plochu, povolily a zbortily se. S kouřem a jiskrami se smísil štiplavý pach

drcených cihel a prach, takže dýchání začínalo být čím dál tím obtížnější.

Když se Earlovi konečně podařilo uniknout z pekla plamenů, které sám rozpoutal, uložil staříkovo tělo namýtinku mezi stromy ve vzdálenosti přibližně sto metrů od požáru. Poklekl vedle mrtvoly. Žádná vhodnáslova jej nenapadala, protože řečnění nikdy nebylo jeho obor. Jen se pokusil umístit tělo tak, aby Fishalespoň po smrti ležel pohodlně.

„Splním, co jsem ti slíbil,“ řekl k mrtvému staříkovi. „Až na ty štětky. Teď to tady ale vypálím do základů,starouši. Ráno tu nebude nic než duchové a popel. Odpočívej v pokoji, kámo.“

Nejspíš mu do očí vlétly jiskřičky nebo prach či popel. Vztekle si je protřel a vstal, aby pokračoval v boji.

Rozběhl se přes areál věznice a snažil se vyhýbat mihotavému světlu plamenů. Cestou však narazil najednoho z mužů, po nichž střílel. Vykašlával krev a pokoušel se odplazit dál od hořící budovy. Earl vedleněj poklekl.

„Ty!“ zasípal strážný. Jeho hlas téměř zanikal v chrčení, jež se dralo z prostřeleného hrudního koše. Tenzvuk Earlovi ze všeho nejvíc připomínal prasklý měch harmoniky. „Ty seš mrtvej.“

Byl to jeden ze strážných, kteří z lodi sledovali, jak Earl uvázaný k betonovému kvádru klesá k říčnímu

dnu.

„To ani náhodou. Kde je Bigboy, doprdele?“

„Toho jsem ani nezahlíd. Měl v prádle toho dědka a dřel z něj kůži. Bičoval ho každou noc. Pět nocí po sobě. Dělal s ním hrozný věci. Nechtěl bych zdechnout s takovým hříchem.“

„Já tu nejsem přes poslední pomazání. Kde je Bigboy?“

„Musel zdrhnout. Dohajzlu, tys mě zabil!“

„Kvůli tomu jsem se vrátil. Teď můžeš chcípnout. Už mi nejsi k ničemu.“

Earl se otočil nazpět.

Všude kolem něj šlehaly plameny. Pozorně se rozhlédl. Elmer už podpálil konzum. Zuřivá palba ozývajícíse ze značné vzdálenosti signalizovala, že se hned pak společně s Billem pustili do čištění ubikací

strážných.

Z ještě větší dálky zněly v pravidelných intervalech suché výstřely Jackovy kulovnice ráže .270. I tentostařík přispíval svým dílem k naprosté zkáze pekla v bažinách.

Earl se obrátil. Jen panský dům stál netknutý.

Nejvyšší čas jít navštívit pana ředitele.

CO JE to za lidi?

Bigboyovi se podařilo dostat se do lesa. Z dálky přihlížel zkáze Thebesu. Slyšel výstřely a viděl padatjednoho svého muže po druhém. Pokaždé klesali k zemi jako hadroví panáci. Očividně je likvidovalijedineční střelci. Nebylo těžké poznat, že věznici nepřepadli žádní jelimánci.

To však Bigboy nepoznal jen podle střeleckého umění, ale i z rozhodnosti, s jakou útočníci jednali. Nikde ani stopy po zaváhání nebo nejistotě. Na tyto věci byl Bigboy expert a dokázal by je okamžitě odhalit.Tady se však jednalo o maximální nasazení sil bez výčitek svědomí, zato však s využitím rozsáhlých

zkušeností a schopností.

Hořela už téměř celá věznice. Konzum stál v jednom ohni. To znamenalo, že je veta po všech záznamech,

dlužních úpisech i zásobách, tedy po všem, co Thebes udržovalo při životě. Z toho všeho se za chvílistane jen popel roznášený větrem. Plameny se zuřivě zakusovaly do dřevěného stavení a pohlcovaly s ním

i to, co se v něm skrývalo.

Panský dům sice ještě stál, ale až k Bigboyově sluchu doléhaly výstřely, jež se odtamtud ozývaly. Byl sijist, že ředitele už někdo odpravil.

Svět se mu hroutil před očima.

Thebes je zničen.

Z této noci už není návratu.

Když zaslechl první výstřely, poznal, odkud se ozývají. Zanechal mrtvého Fishe v řetězech a po chvilcenarazil na své dva muže. Oba měli prostřelenou hlavu a rány nenesly stopy výstřelů vypálených zblízka.To Bigboye přesvědčilo, že zůstat a bojovat by bylo tragickou chybou. Vyskočil proto oknem v zadnímtraktu bičárny a proplížil se areálem věznice k lesu, zatímco se odevšad ozývala střelba. Měl v úmysludostat se k ubikacím strážných, kde by mohl zalarmovat své muže, vydat zbraně ze zbrojnice a zahájitobranné manévry. Záhy však zjistil, že už je na to pozdě. V tomto okamžiku již bylo všechno ztraceno anejrozumnější podle Bigboye bylo snažit se, aby přežil a mohl bojovat jindy. Nezbylo mu než uznat, žetéto noci nájezdníci zvítězili. Neměl ani žádné zbraně, aby se mohl vrhnout do boje. Zůstal dokonce i bezkošile a zbyl mu jen bič.

Když se konečně dostal do bezpečí lesních houštin, vydechl si a začal uvažovat. Neměl kompas a znal bažinaté pralesní peklo, jaké před ním leželo. Rychle si však spočítal, že za dva dny dorazí z Pascagoulyvězeňský člun. Tu dobu tu bude muset přečkat, aby se pak vynořil jako duch, podal o všem hlášení a

zajistil si budoucnost.

Všechny jeho plány však byly během jediné sekundy rozmetány v prach.

Stalo se tak v okamžiku, kdy zevnitř začala hořet bičárna. Požár ji spaloval jako plamen pomsty. Díval se,jak se oheň šíří, jak se valí dým a jak z požářiště tryskají gejzíry jisker. Pak budova téměř explodovala. To

plameny dosáhly až ke staré dřevěné střeše, do níž se zakously se zuřivostí vlastní pouze tomutozběsilému živlu. Během několika sekund už hořela úplně celá budova. Po chvilce se část bičárny zbortila voblaku prachu a jisker.

Pak Bigboyův pohled zabloudil k opačné straně budovy. Spatřil vycházet jakéhosi muže s bezvládnýmtělem v náručí.

Byl to první z útočníků, kterého konečně uviděl. Připadal mu jako kovboj. Měl na sobě dlouhý plášť aobrovský širák a celým svým zlověstným vzezřením připomínal mstitele z Divokého západu.

Bigboy se snažil přijít celému tomu záhadnému přepadení na kloub. Stále ještě nechápal, proč by semměla vtrhnout právě banda nějakých kovbojských nájezdníků. Až nyní začal o svých nepřátelíchpřemýšlet. Původně k tomu chtěl přistoupit až později, protože nyní mu šlo hlavně o přežití. Nesmírně jejpřekvapilo, že ten muž nepatří k žádným státním ozbrojeným složkám. Neměl přece uniformu. Nebyl tovšak ani černošský vzbouřenec. Prostě jen nějaký zatracený kovboj, který se tu vynořil z minulého století

nebo snad z filmu, aby rozpoutal dílo zkázy.

Pak Bigboyovi došlo, čí tělo ten záhadný vetřelec nesl. Byla to mrtvola starého Fishe. Vtrhl tedy dovnitř avynesl Fishe. V tu chvíli Bigboy pochopil, že to může být jen jediný člověk.

Bogart.

Na okamžik nebyl schopen pohybu ani slova. Když se mu znovu rozběhlo srdce, měl stále ještě sevřeněhrdlo. Opřel se o strom a vzápětí jej zaplavila vlna vzteku smíšeného se strachem. Nejprve se muroztřásla kolena a pak ruce. Málem se úplně sesypal. Znovu a znovu se musel přesvědčovat, že se mu to

nezdá.

Jak?

Jak, proboha?

Jak se odtamtud dostal?

Zapátral v paměti a znovu si vybavil muže pohlcovaného temnou říční hlubinou. Klesal pod hladinuozařovanou měsícem a nahoře po něm zůstaly jen bublinky. Odtamtud se nikdy nikdo nevrátil.

Je to snad duch? Nebo to má být nějaké mámení či kouzla? Iluze? Nebo už z toho všeho přišel o rozum?Bigboy však nepatřil k lidem, kterým by se něco takového mohlo stát. Jeho myšlení bylo až přílišjednoduché a upnuté k syrové realitě, takže mu scházela křehkost, díky níž by se mohl zhroutit a

propadnout šílenství.

Pak Bigboy konečně pochopil, jak je třeba se na vzniklou situaci dívat. Děkoval prozřetelnosti, že mu jehonepřítele ukázala, aniž by sám byl spatřen. Věděl, že kdyby se náhle setkali tváří v tvář, šokovalo by ho to

a ten člověk by mu mohl zasadit smrtící ránu dřív, než by nabral dech a vzpamatoval se z tohostrašlivého překvapení. A ještě jednu věc v tom okamžiku pochopil. Bogart se z řeky nějakým záhadnýmzpůsobem dostal a vrátil se, ale úvahy o tom, jak se mu to podařilo a proč sem přišel, jsou alespoň protuto pekelnou noc bezpředmětné.

Bigboyovi bylo jasné, že toho muže musí dnes v noci zabít doopravdy. Tentokrát si dá záležet, aby už se z

toho nedostal. Snažil se přijít na nějaké vhodné místo, kde by k tomu mohlo dojít. Potřeboval ho zaskočit

a zvítězit nad ním, ačkoliv měl k dispozici pouze bič. Ubičuje ho k smrti, jako už to udělal spoustě jiných.Je v tom přece hotovým mistrem nad mistry. O další pěstní souboj nestál. Ten muž se uměl rvát jakopravý zplozenec pekla. Bič bude tou nejvhodnější zbraní. Serve z něj kůži, zbaví ho vůle, vyšvihá mu oči,

rozdrtí mu ruce a přichystá mu tak rafinovaná a příšerná muka, že bude škemrat o smrt. Ta se ale hned

tak nedostaví.

Pak konečně přišel na to, co se musí stát a kam se musí vydat. Otočil se a vykročil hlouběji do lesa. Náhle si připadal téměř šťastný.

ŘEDITELE probudily výstřely.

Prudce se posadil na posteli a uvědomil si, že střelba je slyšet prakticky odevšad. Na stěnu ložnice sepromítaly strašidelné obrazce vytvářené rostoucími požáry, jež vrhaly okny do místnosti zlověstný narudlýpřísvit.

Ze všeho nejdřív ho napadlo vrhnout se k telefonu. Jen z jeho aparátu bylo možně dovolat se pomocizvenčí. Kdyby zatelefonoval do Jacksonu, uvědomili by odtamtud vysílačkou nejbližší stanici státní policie

v Hattiesburgu a… Jenže telefon byl hluchý.

Teprve pak si ředitel uvědomil přítomnost někoho dalšího. Není tu sám.

Ten druhý proti němu seděl ve tmě a upřeně ho sledoval.

„Nazdárek, Cleone,“ ozval se hlas, který ředitel neslyšel už léta.

„Davis! Davisi, aby tě čert vzal!“

„Vrátil jsem se domů.“

„Co to provádíš? Co mají znamenat ty zrůdnosti venku? Co se děje?“

Všiml si, že jeho bratr má revolver, a zajel rukou pod polštář, aby nahmatal vlastní zbraň.

„Vrátil jsem se, abych zničil celé tohle panství, které je noční můrou pro všechny černé. Dokonce se mi

podařilo přemluvit pár bílých hrdinů, aby za mě odvedli špinavou práci.“

„Jsi šílenec.“

„Může být, ale i šílenství má své výhody. Umožnilo mi uskutečnit dalekosáhlý plán a dosáhnoutnemožného. Vzpomínáš si, Cleone, jak jsi vždycky ponižoval toho negra, co byl nějakým nedopatřenímtvým bratrem? a najednou se ten ubožák vrátil s celou armádou pistolníků, aby zažehl plameny pekelné.“

„Tys nikdy nebyl negr. Kdybys jím byl, nikdy by se to nebylo stalo, protože bys znal své místo a smířil byses s ním. Ty jsi míšenec! Žádné míšení ras ale nesmíme připustit, protože je to zdroj všeho zla a začátekkonce nás všech. Jak bílých, tak černých!“

„No, vidím, že ses nezměnil.“

„Ty jsi to nejhorší, co země kdy nosila. Jsi mnohem horší než já. Jsi vrah. Za všechno, čím ses stal, vděčíšotci. Měl bys mu být vděčný, ale tys ho zabil.“

„Ano, a udělal bych to znovu. Zabil mou matku.“

„To byla nehoda.“

„Takovéhle nehody se stávají jen tehdy, když běloch ztratí zájem o černošku, která mu porodila syna, anajde si mladší, pro změnu žlutou. Ta odvržená je pak najednou v nemilosti a může se jí stát, že náhodou

spadne ze schodů. Má matka zemřela v baráku pro služebnictvo, kterému se tu teď říká bičárna. Když sepodíváš z okna, zjistíš, že už nejspíš hoří a že většina jeho obyvatel je po smrti.“

„Máš vůbec ponětí, jaké škody napácháš? Tohle není jen obyčejné vězení. Plníme tu své poslání důležitépro celou zemi! Pomáháme Americe! Máme vládní úkol! Poskytl jsem prostor pro uskutečněnínejslavnějšího křižáckého tažení všech dob! Nemůžeš sem jen tak přijít a…“

„Počkej, rád bych na tebe lépe viděl,“ prohlásil Davis. Škrtl zápalkou, zažehl knot lampy a nasadil na niskleněně stínítko. Ložnici zalilo světlo. Teprve nyní si Davis všiml, jak jeho bratr ztloustl, že mu zbělelyvlasy a vůbec že už je to úplně jiný člověk. Jen v něčem. V určitých věcech byl pořád stejný.

„Tvoje životní pouť musela být nejspíš stejně pozoruhodná jako ta moje,“ poznamenal Davis. „Tady těnikdo nezná jako Cleona Bonveritea. Všichni tě znají pod jménem, jaké sis vybral. Nikdo neví, že ses tunarodil a vyrostl a žes to tu měl všechno zdědit. Opustil jsi Thebes a prostě jsi zmizel. Po letech ses tuobjevil jako někdo úplně jiný. Jako člověk jmenovaný ředitelem věznice, kterou vybudoval náš otec.Podařilo se ti získat tu nad vším kontrolu. Tomu říkám úspěch.“

„Mám vůli a inteligenci po otci právě tak jako ty. Nebylo to jednoduché. Neměl jsem nic jiného, tak jsemse začal věnovat obnově svého dědictví po předcích. Jen tak může Thebes přežít, jak si to otec přál.“

„S tím je konec. Zbyl jen popel a tak už to zůstane. Dnes v noci všechno končí. Přísahám, že…“

„Jsi prostě míšenec. Tvá matka si měla nechat udělat potrat a byl by pokoj. Vůbec jsi neměl spatřit světlosvěta! Nemáš ani právo na život! Tvá matka dokázala s mým otcem otěhotnět jen proto, že to bylaprohnaná coura! Jen proto mohla donosit zmetka, jaký se z tebe vyklubal! Jsi jen obyčejný zkurvysyn, nicvíc. Myslíš si, že máš nějaká práva? Tys měl právo leda tak na pořádného potratáře, který by tě včasvyškrábl! Všechny problémy naší civilizace jsou zaviněny míšením toho, co mísit nelze.“

„Panebože, jak ty mě musíš pořád ještě nenávidět.“

„Vůbec jsi neměl přijít na svět! Byla to zrůdnost! Spojila se v tobě zuřivost a síla negra s inteligencí a vůlíbělocha! Nedokážeš světu přinést nic než tragédie a zkázu! Nejsi můj bratr. Jsi obyčejný ksindl.“

„Jsem takový, jakého mě udělal můj otec, Cleone, stejně jako ty.“

„Upálil jsi ho v jeho vlastní posteli!“

„Zabil mou matku.“

„On ji nezabil. Tvůj otec ji svým způsobem miloval, což byla jediná vada jeho charakteru. Miloval i tebe,Davisi. Věděl jsi to? a ještě něco asi nevíš, Davisi. Tvoji matku jsem zabil já. To já jsem ji shodil zeschodů. Vůbec si mě nestačila všimnout. Zabil bych i tebe, kdybys mi té noci neunikl a neupálil jsi otce. Já

jsem zabil negerskou čubku, Davisi, ale tys zavraždil vlastního otce, který tě miloval. Už chápeš, že jsi

zplozenec pekla?“

„V tom případě tě ztrestám i za otce. Za něj pak mohu začít truchlit.“

„Jsi ztělesněný ďábel. Dokážeš zničit všechno na světě jen kvůli vlastní ješitnosti. To není správné, Davisi.

Není to správné.“

Davis stačil vystřelit dvakrát, Cleon pouze jednou. Davisovy výstřely byly mířeny přesněji. Jeho bratr kleslna záda a ztěžka dýchal, zatímco krev prosakovala pyžamem.

„Tys mě zabil,“ zasípal Cleon. „Ale já tebe taky. Konečně zmizíš ze světa.“

„Ne tak docela,“ zachroptěl Davis. „Mám děti.“

Davis už se nikdy nedozvěděl, jestli to bratr slyšel či nikoliv. Cleon totiž náhle znehybněl a jeho tělo zplihlo

tak, jak se to stává pouze u zesnulých. Davis si ohmatal ránu a došel k závěru, že je smrtelná. Nezemřesice během několika následujících sekund, ale víc než deset minut života už mu sotva zbývá. Ve svémpohřebním ústavu, který se stal nejvýnosnějším podnikem svého druhu v Chicagu a pohřbíval jen černé,už viděl příliš mnoho střelných ran. S námahou povstal a ztěžka se belhal k oknu, aby se podíval na svédílo. Zanechával za sebou krvavou stopu. Všude viděl jen plameny. Požáry se rozrůstaly a noc před nimiustupovala. Obloha byla jasně ozářena šlehajícím ohněm. Dosáhl tedy konečného vítězství.

Obrátil se a vykročil k lampě, kterou předtím rozžehl. Rozhlédl se po ložnici svého otce. Byla vlastně pořádstejná až na to, že tu nyní v posteli ležela mrtvola jeho bratra. Náhle ho přepadl pocit, že je jen jednou zmnoha obětí tragédie, jež se v historii neustále opakuje. Skončí to vůbec někdy? Dokážeme s nimi jednou

žít pohromadě? Osobně o tom pochyboval. Zdvihl lampu a mrštil jí proti zdi, o niž se roztříštila. Pomístnosti se rozprskl hořící petrolej. Staré dřevo, z něhož byl dům postaven, se vzňalo téměř okamžitě apožár se rychle šířil.

Posadil se do křesla. Bolest v břiše neustále sílila stejně jako žár v místnosti. Když už nemohl snést anijedno, ani druhé, přiložil si hlaveň ke spánku a rozchechtal se. Takhle tedy skončili. Tak vypadá konecrodu Bonveriteů, celé té dlouhé řady úspěšných mužů, kteří více než sto let ovlivňovali široké okolí, kteřízápasili s půdou a dokázali jí vyrvat úrodnou plantáž, mužů, kteří dosáhli úspěchu a předávali si majetek a

skvělou pověst z generace na generaci. Předávali si však i něco jiného, kletbu rodu Bonveriteů, ježspočívala ve sklonech k násilí, v prchlivosti a nezkrotném vzteku.

Nakonec tedy zemřou oba bratři společně. Tak končí život těch chytrých, vzdělaných, talentovaných,roztomilých, vynalézavých a nadaných chlapců. Končí v ložnici domu, kde se oba narodili, ačkoliv jeden vpanských pokojích a druhý v přízemí v místnostech pro služebnictvo.

Znovu se zasmál.

Dokonale naaranžováno.

Všechno je přesně tak, jak si to vysnil.

Pak stiskl spoušť.

PRÁVĚ tak je Earl našel, když probíhal hořícím domem. Dva mrtví vedle sebe. Kdo vlastně byli? Plamenyjej však vyhnaly ven a vzápětí zachvátily obě mrtvá těla.

ELMER mrštil improvizovanou zápalnou bombou na střechu konzumu a sledoval, jak s temným zahučením

explodovala. Vzápětí se po šindelové krytině rozběhly bílé ohnivé jazyky, které zachvacovaly všechno, cojim přišlo do cesty. Požár se šířil nepředstavitelně rychle.

Na to, aby se kochal tou fascinující podívanou, však neměl čas.

Rozběhl se za bičárnu směrem k velké budově, která sloužila jako ubytovna strážných. Těla tří mužů ležící

před stavením tváří k zemi hovořila velice výmluvnou řečí. Operace už začala i tady. Pochopil, že Bill sedal do práce. Jako obvykle postupoval klidně a rozhodně.

Elmer přistoupil ke dveřím. S těžkou čtyřiačtyřicítkou v každé ruce je rozkopl a naskytl se mu pohled dochodby plné zpola oblečených mužů. Většina jich propadla zmatku a panice. Někteří byli ozbrojeni, jinínikoliv. Elmer vypálil z obou revolverů současně. Těžké velkorážní střely si v přeplněné chodbě snadnonašly cíl. Nadešel čas zabíjet.

Střely ráže .44 člověka nesloží na místě. Odhodí ho a přirazí k zemi. Elmer s rozkoší sledoval, jakjednotlivými výstřely odhazuje jednoho muže za druhým. Obrovský plamen šlehající z ústí hlavně přikaždém výstřelu navíc rovněž přinášel své ovoce. I když některá kulka minula cíl, strašlivé ránydoprovázené plameny a rozvířeným vzduchem zbavily spoustu mužů chuti bojovat.

To už měl ale válce obou revolverů prázdné. Uvědomil si, že nejméně dalších třicet sekund, než znovunabije, bude nesmírně zranitelný. Ucouvl proto a rychle se otočil, aby se ukryl za stromem. Právě v tu

chvíli byl zasažen do hlavy.

Pocítil strašlivou bolest. Klesl k zemi a ztratil smysl pro orientaci. Cítil, že se mu z rány řine krev. Vzápětídalší kulka s jekotem vyrvala ze země těsně vedle něj spršku hlíny a kamení. Po ní kolem něj hvízdla třetístřela. Uvědomil si, že ho kdosi ostřeluje shora. Udělali si z něj dobrý terč, ale co na tom záleží, když

dostal zásah do mozku?

Pokud by ale byl zasažen mozek, dokázal by takhle jasně uvažovat? Zajel si dlaní pod klobouk a nahmatalkrvácející rýhu na temeni lebky. Horečně to v ní pulsovalo a krev se řinula proudem, ale byla to jen tržná

rána.

Další výstřel šel opět do země a rozvířil kolem Elmera mračno prachu. Ti druzí nebyli nejlepší střelci.

Náhle si uvědomil, že k němu kdosi přiskočil a pomáhá mu na nohy. Někdo další nedaleko něj s rozvahou

vystřelil. Pak následovala další rána a po ní ještě několik.

Rozeznal ženskou postavu. Dívka ho zvedala ze země.

„Já vás asi neunesu, pane Kayei.“

„Sally, starejte se o sebe.“

„Snažte se mi pomoci. Musíte se odsud dostat.“

Odtáhla ho do úkrytu ve stínu stromů, zatímco Bill Jennings pálil nad jejich hlavami ránu za ranou

směrem k ubikacím strážných.

Pak střelba umlkla a Bill se vytratil jako duch. „Myslím, že to není tak zlé,“ prohlásil Elmer.

„Hlavu máte tvrdou jako skála,“ odvětila Sally. Vzápětí Elmer ucítil několikeré rychlé píchnutí v okolí rány.

„Au! Holka, co to sakra…?“

„Jen klid. Nehýbejte se. Musím vám to sešít. Dneska by nebylo dobré hrát si na hrdinu. Taky byste mohl

vykrvácet. Teď to bude bolet.“

Vzápětí mu na ránu nanesla jakýsi stahující prostředek. Pálilo to jako čert.

„Au!“

„Ale no tak. Hotovo a můžete do boje. Řekneme si to později.“

Elmer se otočil a pevně uchopil pušku. Dívka se vytratila do tmy. To je ženská, pomyslel si. Ta má kuráž!

Celé okolí osvětlovaly plameny z hořícího konzumu. Odkudsi zleva slyšel Elmer další výstřely. Napadlo jej,

že to může být jedině Bill. O kus dál zářil do temné noci požár bičárny. Plameny nabíraly na síle a světlo

bylo čím dál tím jasnější. Vzduch byl prosycen pachem kouře, popela a škvařícího se masa.

Elmer pozdvihl pušku. V oknech na patře ubikace strážných se občas mihla ozbrojená postava. Elmer byl

tak rychlý a přesný střelec, že se mu podařilo během několika málo minut zasáhnout tři muže. Po každéráně ihned závěrovou pákou vrazil do komory další náboj. Pak se před ním vynořil další muž. Elmer si hovzal okamžitě na mušku.

Vystřelit však nemohl.

Ten člověk před sebou držel ženu. Byla to černoška, na níž nebylo znát, jestli jí v pohybu brání spíšemužovy paže nebo její vlastní strach. Už nebyla schopna ani křičet. Bělma očí se jí v záři plamenůhorečnatě leskla.

„Přišli jste osvobodit negry? Pamatujte si, že jestli se nestáhnete, pobijeme je všechny, vy ksindlové! Kdyžuž vám nic neříká vyšší rasa, mějte soucit s tím vaším póvlem! My je…“

Elmer neměl jistotu, že by ho zasáhl. Přemístil se opodál, aby měl lepší výhled. Nyní byl rád, že už mu doočí nestéká krev. Jen ho trápilo, že má zničený klobouk. Nemohl se zbavit pocitu křivdy. Stál ho vMedicine Bendu v Montaně celých sedm dolarů a byl to přesně ten správný obrovský stetson, který mudokonale seděl a mezi jeho dýnkem a temenem Elmerovy hlavy byl prostor dobrých patnácti centimetrů.Bude těžké sehnat jiný, stejně dobrý. Pak ale Elmera napadlo, že zkrvavený klobouk s dírou po kulcebude docela zajímavá památka. Pověsí ho na bizoní hlavu v jídelně.

Konečně si našel vhodné stanoviště. Rychle si opřel pušku do ramene a přes zářez v tenkém plátku hledípátral po hlavě muže, který se pokoušel ukrýt za nebohou černošku. Když měl konečně pečlivě zamířenona cíl, stiskl bříškem ukazováku spoušť. Trefil řvoucího chlapa pod levé oko. Na to, co dokáže udělattěžká poloplášťová střela ráže .38-40 s lidskou hlavou, nebývá pěkný pohled. Lebka se vzadu rozstříkla achlapík zplihl na zemi jako kupa hadrů. Byl mrtev dříve, než dopadl. Vyděšená černoška zmizela vtemnotě.

„Pěkná rána!“ houkl Bill.

„Nebylo to tak špatné.“

„Ten už nám problémy dělat nebude.“

Vzápětí se ze tmy ozval dusot koňských kopyt. Podle jejich rytmu bylo možné usoudit na velmi zkušeného

a spěchajícího jezdce. Že by posily pro strážné na baráku? Elmer rychle přebil a zadíval se směrem,odkud se dusot blížil. Doufal jen, že ho střelci nesevřou ze dvou stran. O žádné posily se však nejednalo.Byl to Charlie Hatchison. Ještě než seskočil, už zase žvanil jako pominutý. Obličej měl odleskem požárůzbarvený do ruda. Vypadal, jako by přijížděl rovnou z pekla. Zatímco brebentil, plácl koně po zadku, abyho odehnal do tmy. Pak se rozběhl k Elmerovi.

„Páni, to je piknik, co? Dostal jste už někoho?“

„Pár.“

„Kolik?“

„Charlie, udělal jsem, co bylo třeba. Nemám čas se zdržovat počítáním. Byla jich tu celá banda. Bill je

tamhle.“

„Vás trefili?“

„Jo, tak trochu. Naštěstí nezasáhli žádné důležité místo, jen hlavu.“

„Já jsem to taky schytal. Do žeber.“

„Ať se vám na to podívá ta holka. Jako ošetřovatelka je jedinečná.“

„Hm… myslíte, že bych mohl místo náplasti dostat pusu?“

„Něco si na ni zkuste a pak to schytáte ode mě, ale tentokrát mezi oči a na to už žádné ošetření neplatí.“

„Vy prostě nerozumíte srandě, Elmere. To byl jen vtip. Hele, nemáte ještě nějaké ty zápalné bomby?Můžeme jim tam naházet pár pozdravů a postřílet ty, co vylezou. Některé ty bomby ale zrovna dobře

nefungovaly, tak jsem…“

„To mi připadá spíš jako vražda než jako boj,“ řekl Elmer.

„A kvůli čemu jsme sem přišli? Kryjte mě. Zkusím se dostat blíž a pár těch prskavek tam hodit. Vážně

jsem ale zjistil, že ne na každou je spoleh. Earl není zase takový génius, za jakého se považuje.“ Charlie

se otočil a zahulákal do tmy: „Bille, ne že mě sejmeš! Jdu těm hošanům podkouřit pod rypák!“

„Zůstaň, kde jsi, ty zřícenino!“ odsekl Bill. „Teď je řada na mně.“

Vzápětí se Elmerovi a Charliemu naskytl úžasný pohled. Bill se v jasně záři plamenů vztyčil jako svíce a sevšemi zbraněmi v pouzdrech vykročil srdnatě směrem k budově, z níž se valil dým. Zevnitř se neozvaljediný výstřel, ačkoliv nyní Billova mohutná vzpřímená postava skýtala snadný terč.

„To dělá ten jeho neuvěřitelnej ksicht,“ prohlásil Charlie. „Na chlapa s tak děsivou vizáží si nikdonetroufne vystřelit.“

Kolohnát Bill s dlouhými pažemi volně svěšenými podél těla a s kloboukem pevně naraženým na hlavukráčel jako filmový pistolník z Divokého západu k baráku a zastavil se před ním. Nikdo po něm nevystřelil.

„Jsme v přesile! Nemáte šanci! Když budeme chtít, dokážeme na sto metrů ustřelit krávě cecek apředvedeme vám to klidně třeba stokrát za sebou! Na nás nemáte! Jestli nedostanete rozum, hodímevám tam pár zápalných bomb a usmažíme si vás jako pstruhy. Vlastně už jste mrtví. Máte ale pořád ještěna vybranou. Buďto si tu dál budeme hrát na vojáčky a za pár minut už budete bradou vzhůru, nebovylezete svlečení donaha ven a lehnete si ksichtem k zemi. Nemusíte se bát, že by nás to pohoršilo.“

Domluvil a stál dál.

Uvnitř se ozval jakýsi šum a rachot a pak začali strážní jeden po druhém vycházet. S nimi vyšlo i několikčernošek, které okamžitě zmizely ve tmě.

„Všichni donaha!“ zavelel Bill. „Jestli sebou nehodíte, pošlu na vás magora, co se nemůže dočkat, až vás

všechny sejme.“

Osm mužů, kteří vyšli z baráku, ze sebe začalo strhávat šaty. Pak si poslušně lehli obličejem k zemi.

„Když říkám donaha, tak myslím donaha!“ zahulákal Bill. „Jak můžu vědět, že nemáte ve spodkách kvér?“

Konečně spadly na zem i poslední spodky a strážní leželi břichem v blátě.

„Zůstal tam ještě někdo, komu by se chtělo bojovat?“

„Ne, pane,“ ozvalo se od země.

„To doufám, protože tu barabiznu podpálíme. Charlie, rozdělej nám ohýnek.“

„Jděte na to, Elmere,“ řekl Charlie.

Elmer tedy odšrouboval víčko polní čutory, zatáhl za šňůru a mrštil syčící bombou do okna. Fungovala

naprosto dokonale stejně jako ta další, která přistála na střeše. Charlie se proto rozhodl hodit také jednu.Když však zjistil, že mu opět nepřeje štěstí, prostě nevybuchlou bombu hodil oknem do již hořícímístnosti, aby roznětku nahradily plameny.

„Doufám, že jsme je dostali všechny,“ prohlásil.

Barák byl během několika minut celý v plamenech a zářil do noci jako další ohnivá fakule. „Měli bychom je oddělat.“

„To ať vás ani nenapadne, pane Hatchisone,“ ozvala se dívka, která náhle vykročila ze tmy. „Vzdali se.

Nemůžete je zabít.“

„Děvenko, kde to žijete?“

„To vy byste asi nepochopil. Ale dost řečí. Ukažte, já se vám podívám na tu díru v boku.“

„To je v pořádku. Musím vám říct, že jste holka jako řemen, když vás nepoložila ani tahle noc. Jste vážně

prima.“

„Nemyslete si, že si lichocením k něčemu pomůžete. Když mi tu ránu neukážete, budete muset zpátky do

boje.“

„Jestli tu budeme ležet ještě chvíli, tak se upečeme!“ zařval jeden z ležících svlečených strážných.

„Tak popolezte po kolenou. Máme ještě práci. Takových krys, jako jste vy, je tu víc. Pár jich bude třebasejmout. Pamatujte si, hošánci, že jste měli ještě kliku. Bojovali jste tak mizerně, že pro nás nebyla anizábava zahazovat se s vámi. Zalezte tamhle do lesa a tam se schovejte. Za dva dny připluje loď, jestlinevíte, jak se odsud dostat. Za chvíli budou všichni černí na svobodě, a pokud vás tu najdou, tak to, cojsme s vámi prováděli my, vám bude připadat jako školní besídka. Tak už lezte, sakra! Lezte!“

*

Než se k baráku dostal Earl, ubikace strážných už shořela téměř do základů. Vpředu v polích slyšel palbu.Věděl, že tam Audie s Jackem dokončují své dílo zkázy. Předpokládal tedy, že se k nim už přidali i ostatní.

Přikrčil se mezi stromy. Hořelo už prakticky všude. V blátě před bývalou ubikací leželo několik mrtvol,které měli na svědomí Earlovi spolubojovníci. Zběžně je prohlédl a zjistil, že Bigboy mezi nimi není.

Ksakru!

Vykročil podél hranice lesa. Měl v úmyslu vydat se nejkratší cestou přímo k vězeňským barákůmvzdáleným odsud asi kilometr. V tu chvíli mu však do oka padlo cosi světlého. Zaostřil zrak, ale stále semu nedařilo to rozeznat. Byl si však jist, že zahlédl lidskou postavu. Pak se ve tmě konečně zorientoval.Uviděl nahého strážného, který se plazil do lesa. Ten už se tedy podle všeho vzdal.

Earl se k němu rozběhl.

„Hej!“

„Nestřílejte! Nestřílejte, kruci! Já jsem se vzdal! Mám zraněnou nohu, pane. Ten chlap mě střelil nad

koleno. Bojím se, že umřu.“

To však bylo Earlovi srdečně jedno. Stále ale plazícího se strážného sledoval, jak se neohrabaně snaží

dostat se hlouběji do lesa. Bez uniformy a v blátě muž příliš respektu nevzbuzoval.

Earl vedle něj poklekl.

Strážný se k němu pomalu otočil a vzhlédl.

„Ty?“ „Já.“

„Ty jsi duch! Přízrak! Viděl jsem, jak ses utopil v řece! Byl jsem u toho, když si tě vzala voda a…“

Earl mu přiložil ústí hlavně svého koltu Trooper k zátylku a začal pomalu opakovaně natahovat a spouštět

bicí kohout. Cvakání válce mozek a kohoutu nemohlo dělat strážnému nijak dobře.

„Jestli mi neřekneš, co chci slyšet, vystřelím ti mozek z lebky.“

„Prosím, já…“

„Teď drž hubu a dobře mě poslouchej, abys mi mohl odpovědět. Kde je ta svině Bigboy?“

„Tak proto ses vrátil! Vstal jsi z mrtvých, aby sis to vyřídil s Bigboyem!“

„Kde je, doprdele? Je mimo lapák? Vyrazil si za štětkama do New Orleansu nebo do Jacksonu? Kde je ten

hajzl?“

„Bogarte, člověče, já nic nevím! Určitě tu ale je. Každou noc je tady. On nikam nejezdí. Je tu pořád.“

„Fishe vyřídil on?“

„Vyřídil všechny. Už tři neděle po něčem pátral. Každou noc měl někoho z černých v parádě.“

Earl sprostě zaklel.

„Kdys ho viděl naposled?“ zeptal se nakonec strážného.

„Byl pořád v bičárně. Ta už ale hoří. Viděl jsem to. Možná že skončil v ohni. Asi jo. Ale jestli tam neuhořel,

tak vážně nevím, kde by mohl bejt.“

„Doprdele,“ zasyčel Earl.

„Nezabíjej mě, prosím tě! Dělal jsem jen to, co mi nařídili! Neměli jsme na vybranou!“ Teprve nyní zjistil,

že mluví do prázdna. Ztěžka si oddechl a plazil se dál.

EARL už se blížil k vězeňským barákům, když zaslechl hluk, který zněl ze zcela nečekaného směru.Zaostřil zrak do temnoty mezi stromy a spatřil nevelkou chatrč. Za ní řvali psi hrůzou. I zvířecí mozkyvytušily blížící se katastrofu. Věděli to. Earl sice nechápal, jak je to možné, ale ti psi věděli, co se děje.

Vytáhl revolver a kousek se vrátil. Když chatrč obešel, zjistil, že je prázdná, ačkoliv bylo zřejmé, že tomutak není dlouho. Neměl možnost zjistit, jestli strážní, po nichž tu zůstalo několik drobností, uprchli poprvních výstřelech, vyrazili do boje a padli, nebo se vzdali a plazí se nyní někde v lese nazí. Páchlo to tuale ještě po cigaretách, takže chatrč nemohla být opuštěná dlouho.

Tak tady byli ustájeni hlídací a stopovací psi, které strážní používali k vyhledávání uprchlých trestanců.Díky klenbě stromů nebyla chatrč vidět na leteckém průzkumném snímku. Ještě nyní si Earl jasněvybavoval, jak se mu ty bestie zakusovaly do nohavic a nutily jej postupovat vpřed, když zápasil s

Bigboyem na náspu.

Nyní byli ještě zuřivější. Vzduch páchl krví, ohněm a střelným prachem. S pěnou u tlamy se vrhali jedenproti druhému a přetlačovali se u vrátek, aby se dostali na svobodu. Ta jim však nebyla souzena.

„Za chvíli tu zařvete, hoši,“ oslovil je Earl. „Tak už to chodí.“

Otočil se, ale pak se znovu ohlédl. Psi mu naháněli strach už od té doby, co viděl, jak trhají polomrtvéJaponce v bunkrech na Tarawě. Přesto však pocítil osten výčitky. Bylo mu jasné, že psi dělají jen to, kčemu je vycvičili lidé. Nemají na vybranou.

Přistoupil k plotu, nadzdvihl petlici a otevřel vrátka. Pokud by v něm zvířata vycítila kořist nebo nebezpečí,případně pokud by se rozhodla vybít si na něm nastřádanou zuřivost, bylo by během několika málosekund po všem. Té noci však i psům šlo především o přežití. Vyrazili otevřenými vrátky ven a jako šedivéblesky v černé tmě zmizeli v lese.

OBA Irové už byli blízko. Společně se krčili mezi vzpěrami jedné ze strážních kulometných věží. Ve výšcešesti metrů nad nimi se zatím chvílemi vrtěli dva nic netušící strážní. Občas si některý z nich odchrchlal aodplivl, napil se kávy z termosky či tiše zanadával na zoufale nudnou službu. Jeden z nich se dokonce stlumeným hekáním vymočil ze strážní budky.

Pak od konzumu a bičárny zapráskaly první výstřely. Zazněly bez jakéhokoliv varování jako ostré staccato,

jež se neslo daleko do polí. Audie s Jackem zaslechli shora jakýsi šramot a hlas strážného: „Co to kurvaje?“

To už Audie zvedal německou útočnou pušku k rameni. Nezatěžoval se žádnými úvahami. Všechna lítost a

soucit ho opustily toho dne, kdy byl na italském bojišti zastřelen jeho přítel Lattie Tipton. Jedinoudlouhou dávkou vystřílel celý dlouhý, zakřivený zásobník. Střely nad nimi rvaly prkna podlahy a trhalyvšechno, co jim přišlo do cesty. Rachot dávky nadobro rozehnal ospalý klid noci.

Na starého člověka se Jack dokázal pohybovat docela svižně. Vylezl na věž a ani se nezdržovalprohlížením dvou čerstvých mrtvol. Za celý svůj život nastřílel spoustu zvěře a smrt ho už nemohla ničímpřekvapit. Prostě nadešel čas střílet.

Rychle shodil ze zad kulovnici a opřel si ji do ramene. Ukazovákem zbraň odjistil ještě dřív, než měl pažbu

pevně zaklíněnou v rameni. Když poklekl, našel si nejvhodnější a nejpohodlnější polohu, aby ho netlačilakolena ani nárty. Předpažbí pušky měkce spočinulo v dlani levě ruky. Tu si Jack opřel o zábradlí strážnívěže. Pravý ukazovák spočinul na jazýčku spouště, který tak dokonale a důvěrně znal, a pevně se k němu

přimkl. Jack už dokázal přesně odhadnout nepatrný úsek, který postačí ke stisknutí a výstřelu.

V zorném poli zaměřovacího dalekohledu Lyman 4x Alaskan Scope nebylo sice o mnoho víc světla než připohledu pouhým okem, ale Jackovi nedělalo sebemenší potíže najít další strážní věž, jež od nich byla přes

střechu opičárny vzdálena vzdušnou čarou sto metrů. Vzápětí rozeznal siluetu pohybujícího se muže.Hned nato se tam rozsvítil pátrací reflektor. Jack pomalým, plynulým pohybem ukazováku překonal odporspouště, a když po prásknutí výstřelu viděl, že trefil, zmocnilo se jej pravé potěšení z lovu. Rychle vyhodilprázdnou nábojnici, vrazil do komory nový náboj, našel druhý terč a složil ho stejně přesným zásahem.

„Dostal jste je oba, šéfe!“ křikl Audie.

Jack rychle přesunul kříž zaměřovacího dalekohledu. Třetí strážní věž byla rovněž vzdálena sto metrů.Jack okamžitě našel terč, zamířil, vypálil a uslyšel výkřik. Ještě chviličku věž sledoval, ale když tam dalšího

strážného nespatřil, obrátil se k věži poslední. Bylo však již pozdě.

Audie po jeho boku náhle vypálil dlouhou dávku z německé útočné pušky. Jack i na tu dálku viděl, jakstřely rvou zábradlí strážní budky na vysokých nohách. Vztekle se zakusovaly do dřeva, občas to tu a tamzajiskřilo, když narazily na ocelový nýt či hřeb, a z budky se zvedlo mračno prachu a dřevěných třísek. NaJacka dopadaly vyhazované, ještě horké nábojnice, ale když byl v akci, nevadilo mu téměř nic. Proto aninemukl, když mu jedna z nábojnic sjela za límec košile a spálila mu rameno. Potlačil bolestné syknutí a

dál sledoval okolí. Nikde se nehnula ani myš.

Zahleděl se proto znovu na druhou věž, kde trefil jen jednoho muže. Pochopitelně že druhý už byl vpolovině žebříku. Jack ho zasáhl dřív, než stoupl na další příčku. Pod strážným se podlomily nohy avzápětí se zřítil.

„Jste střelec k pohledání, pane O’Briane,“ prohlásil Audie.

„Pár kousků už jsem v životě ulovil,“ řekl Jack.

„Jestli jsem správně pochopil rozkazy, tak byste tu teď měl zůstat, než dorazí ostatní, a krýt je odsud, až půjdou pustit vězně.“

„Přesně tak. Když se ještě někdo ukáže, postarám se o něj.“

„Já půjdu na ty chatrče před dráty. Musím to tam vyčistit.“

„Nezapomeňte si tady ten svůj kanón.“

„Došla mi do něj munice a jinou neseženu. Měl jsem šedesát nábojů a vystřílel jsem je všechny. Teď

promluví starý pan Colt.“

„Neberte ty westernové parádičky zase tolik vážně, Audie. Tady nejsme ve filmu.“

„To určitě ne, ale námět by to nebyl špatný.“

Pak jeden z nejoslavovanějších amerických hrdinů se šibalským úsměvem v pohledné chlapecké tvářisvižně sjel po žebříku z věže a vykročil za svým úkolem.

AUDIE kráčel temnou uličkou. Připomínal strašidelný přízrak. Tento dojem, umocňoval černý širák, černýšátek na krku i košile, kalhoty a opasek stejné barvy. Jen jeho dva kolty upevněné řemínky ke stehnůmbyly poniklované a stříbřitě svítily do noci. Rozhodně to nebyly zbraně pro noční boj, své výhody všakurčitě měly. Vynikající hollywoodský puškař a zbrojíř Arvo Ojala je upravil a seřídil chod bicího aspoušťového mechanismu, takže šly hladce jako po másle. Přepracoval bicí kohout, aby vystupoval výšenad horní obrys zbraně. Audie tak mohl už během vytahování revolveru z pouzdra natahovat kohout asoučasně již držet stisknutou spoušť. Okamžitě po natažení kohoutu pak zbraň bez jakékoliv prodlevyspustila. U filmu byla tato technika mimořádně oblíbená. Kdo ji neovládal, neuspěl při pokusech získatpráci jako herec westernů. Vyžadovala letitý trénink, pevný úchop a silné zápěstí i předloktí. Na přesnosti

u filmu nikomu nezáleželo, protože herci pracovali se slepými náboji. Pro Audieho však slepé náboje

nepřicházely v úvahu. I při tréninku proto používal ostré náboje a podařilo se mu v rychlosti i přesnostistřelby z pětačtyřicítky vypracovat se mezi světovou špičku. Přeškolil se na jiný styl zabíjení, než jakýovládal v době, kdy používal granáty, karabinu nebo samopal. Nyní pracoval ve stylu slavného Kida.Vlastně nebyl ani o moc starší než slavný pistolník z roku 1884, který působil v Johnsonu v Novém

Mexiku.

V boudě pro posluhovačky byli čtyři muži. Užívali si tam slastí, na něž měli právo jen díky barvě kůže azbraním, které nosili. Nikdo už to tu nebral jako znásilnění. Pro všechny zúčastněné byly tyto hrátky zcelasamozřejmá věc. V Thebesu to prostě takhle chodilo. I to byl jeden z důvodů, proč sem byli posíláni jen ti

nejlepší strážní vězeňské služby státu Mississippi. Slasti, jichž se tu dalo užít, byly hotovou legendou.

Tihle čtyři nebyli ani statečnější, ani o nic zbabělejší než jejich kolegové, z nichž většina už byla po smrti a

zbytek se s holými zadky plazil do lesa. Když se v okolí rozpoutala palba a začaly se šířit požáry,shromáždili se v bezpečí chatrče na konci uličky. Neměli ani ponětí, jak se zachovat dál. Horečněuvažovali, zda se vrátit ke svým nebo raději uprchnout.

A protože je nic nenapadlo, dělali to, co obvykle lidé za takových okolností dělají, totiž nic.

Seděli a čekali, co bude dál.

Dočkali se. Uličkou se k nim blížil muž v černém s obrovským širákem na hlavě.

„Vidíte to taky?“ zavrčel jeden ze strážných. „Ten snad utek od filmu.“

„Takový děcko?“

„Ty kvéry ale jako dětský hračky nevypadají.“

„Mít tady pušku, už by bylo po něm.“

„Jenže ty ji tu nemáš. Máš jenom revolver, a jestli s ním netrefíš na sto metrů, nezbude ti, než si to s ním

rozdat zblízka, pokud se odsud máme dostat.“

„Já vám povídám, že když vyrazíme ven všichni najednou a začneme proti němu pálit, alespoň jednavčelička ho určitě trefí.“

„Jo, ale taky by se mohlo stát, že nezpanikaří a střílí tak dobře, jak vypadá. My budeme tak nervózní, že

nic netrefíme. Co bude potom?“

„Tak ho necháme projít a nasypeme to do něj zezadu.“

„To bude nejlepší.“

„Jo, ale dokážeme být tak zticha, aby si nás nevšiml, až půjde okolo? Co když nás uslyší dýchat? Otočí se

a vleze sem. Co pak?“ „Co ty na to, Vonnie?“

„Já vám říkám, že nejjistější by bylo dostat se k němu hodně blízko a vyrazit proti němu. Všechny nássejmout nemůže. To se prostě nedá stihnout. Copak to nechápete? My jsme čtyři a on je sám! My užmáme kvéry venku, on je má zavěšené. Jen musíme být tak blízko, aby nešlo o přesnost, ale o rychlost.Napadá vás něco lepšího?“

Nikdo se neozýval.

Po chvilce si jich Audie všiml, jak vylézají z chatrče do uličky. Zbraně měli v rukou, rukávy vykasané aklobouky stažené do čela. Filmový režisér by to naaranžoval jinak a jistě lépe. Především by scénuvýrazněji nasvítil, protože chabý odlesk světla lampy z nedaleké chatrče neskýtal dostatek světla. Ani bynedovolil hercům vyrazit se zbraněmi v rukou, protože to odporovalo pravidlům filmových hrdinůDivokého západu. Herci by nebyli hladce oholení a klobouky by měli také jiné. Také by určitě trval nazkvalitnění dialogu, protože dokonce i Audie cítil nesmyslnost jejich tlachání.

„Vypadněte odsud, šéfe. Nikdo tu na vás není zvědav. Tady nemáte co dělat.“

Audie byl bojovník, ne řečník, takže si nevedl o mnoho lépe.

„Ale mám. Nikdy jsem neměl na práci nic lepšího.“

„Vy jste sám, my jsme čtyři. Odhoďte ty zbraně, nebo je za dvě sekundy po vás.“

„Nebo po vás.“

„Jak byste to chtěl dokázat?“

Téměř současně klesl k zemi mrtev první z nich. Skácel se jako podťatý a ze spánku mu přitom vytryskl

gejzír krve. To zasáhl Jack O’Brian se svou kulovnicí ráže .270. Dokázal se trefit i na vzdálenost

přesahující půl kilometru.

„Poměr sil se nám začíná vyrovnávat,“ pronesl klidně Audie. Stejně jako při natáčení dokázal i nynívyloudit na úzkých rtech lehký úsměv a v očích se mu zajiskřilo. Dnešek považoval za nejlepší roli v celésvé kariéře.

Všichni tři strážní zvedli ruce se zbraněmi. Už jim bylo jasné, že ten neznámý tu není sám. Pochopili, žezbytečně postávat v uličce není bezpečné a že čím rychleji to tu vyřeší, tím lépe pro ně.

Zaútočili jako první. Při podobných střetnutích se agresivita obvykle vyplácí, protože kdo první vystřelí,bývá ve výhodě.

Audie sice nestihl vystřelit první, ale výstřely vypálené strážnými ho minuly. Pouze těsně, ale zasažennebyl. Útočníci totiž nebyli cvičeni v rychlé nemířené střelbě na krátkou vzdálenost. Neuvědomili si, že pokud nemají vytrénovaný ukazovák, který by táhl přímo dozadu a nestrhával revolver nepatrně dostrany, musí při první ráně zákonitě minout. Nyní již záleželo jen na tom, zda budou mít příležitost a čas

vypálit znovu.

Neměli.

Audie vytrhl zbraň z řemínkového pouzdra na stehně a vypálil tři rány tak rychle po sobě, že to znělo jakodávka z jeho německé útočné pušky. Dva zásahy byly okamžitě smrtelné.

Oba strážní padli jako zasažení bleskem. Ráže .45 nepatří k těm, jejichž zásah by bylo možně ustát. Třetíz mužů dostal kulku do břicha. Průstřel byl pro něj sice rovněž vstupenkou do pekla, ale neodcházel naonen svět tak rychle jako jeho druhové. Dokázal ještě pozvednout zbraň a byl by Audieho zasáhl, kdybyse do akce znovu nevložil Jack. Tentokrát předvedl to nejlepší, co mu léta tréninku dala, a trefil strážného

do krku. Zlomek sekundy nato se Audie vzpamatoval a vpálil protivníkovi jednu střelu do srdce a druhoudo plic. Tím byl boj ukončen. Hotovo.

Vzduch páchl spáleným střelným prachem.

V tu chvíli si už Audie zase připadal jako ve filmu. Dveře jednotlivých chatrčí se pomalu otevíraly avycházely z nich ženy, děti a starci. Všechno viděli, ale o Jackovi neměli ani potuchy. Pro ně byl hrdinoupouze ten cizinec v černém, který během sekundy po dramatické výměně názorů postřílel všechny čtyřinenáviděné strážné.

„Kdo jste, pane?“ zeptal se nakonec jeden ze starců.

„Přišli jsme od řeky, to vám musí stačit,“ odvětil Audie. „Rozhodli jsme se zavést tady spravedlnost. Vidítety požáry? Vypálíme to tady. Vy musíte zmizet. Zařídíte si život jinak a líp. Do rána to tu už bude celé pod

vodou.“

„Vypadáte jako kovboj.“

„To taky jsem, pane. Narodil jsem se v Texasu a tam jsem i vyrostl a jsem na to hrdý. Teď si ale jdětesbalit věci. Hlavně se ničeho nebojte. To svinstvo už je za vámi.“

„Pane, oni nám nikdy nedovolí odejít. Dlužíme jim spoustu peněz a musíme tady proto zůstat. Pan ředitelto nepřipustí.“

„Žádný pan ředitel už není. A pokud jde o nějaké dluhy, zapomeňte na ně. Všechno shoří. Dlužní úpisy užjsou nejspíš na popel. Máte možnost, jaká se naskytne málokomu. Můžete začít nový život. Na vašemmístě bych po ní skočil, protože zítra už tady stejně nebude do čeho píchnout.“

Po těch slovech se kovboj rozplynul ve tmě jako přízrak. Nikdo z černochů si po chvíli nebyl jist, zda to byl

jen sen nebo zhmotnění jejich zbožných přání. Čtyři mrtví strážní v prachu uličky však byli nezvratnýmdůkazem, že tu ten kovboj doopravdy byl.

NÁHLE jako by kolem Jacka O’Briana explodoval svět. Peklo se rozpoutalo zničehonic a bez jakéhokolivvarování. Najednou měl pocit, že je v dřevěné rakvi a kdosi si z ní udělal terč. Kulky pronikaly dovnitř azase vyletovaly ven, rvaly kusy starého dřeva i hřebíky a nýty, trhaly drát a to všechno spolu s odštěpkyolova a roztrhaných ocelových plášťů střel Jacka zasypávalo jako gejzír.

Jack sjel do kouta strážní věže a bouře pokračovala. Uvědomoval si znecitlivění spodní části levé strany prsou, ale nevzpomínal si, že by byl zasažen. Zajel si do těch míst dlaní a smočil ji v čemsi vlhkém a

tmavém. Zase ji odtáhl. Doprdele, pomyslel si.

Střelba ustala. Jack zůstal v klidu ležet. Vzduch byl plný prachu a kouře. Čekal už jen na smrt, ale ta siočividně dávala načas. Kupodivu se ho nezmocnil vztek na celý svět, protože když si vybavil svůj dlouhý a

pestrý život, usoudil, že žil dobře. Ulovil více než šest set kusů zvěře na pěti kontinentech. Měl milujícímanželku, k níž choval stejné city, a díky radám četných bohatých známých dokázal úspěšně investovat.Nemusel tedy odcházet ze světa se strachem, že jeho pozůstalí nebudou dostatečně zaopatřeni.

Nakonec mu bylo dopřáno vystřelit si i na lidi. Po tolika letech vyzkoušel své střelecké umění v akci. Snadnejvíce si cenil zásahu muže v bičárně, jehož trefil skrz okno. Na takovou ránu se nezapomíná. Zrovna takho potěšily úspěšné zásahy mužů, kteří se chystali zabít Audieho.

„Ten už má dost,“ zaslechl pod sebou čísi mumlání.

„Dostali jsme ho, zmetka. Dojdi nahoru pro ten kvér, Ferrisi.“

„Jdi tam ty, Nathane. Třeba ještě není po něm.“

„Je tuhej,“ prohlásil muž oslovený jako Nathan. „Je tuhej jako kláda, to ti povídám.“

Jackovy otupělé prsty zatápaly po revolveru. Když ho vytáhl z pouzdra, náhle jej ohromila mohutnostzbraně. Zahleděl se na ten skvost zbrojařské výroby, jako by ho viděl poprvé. Věděl, že pokud natáhnebicí kohout, ozve se cvaknutí a ti dole začnou znovu střílet. Raději proto nehybně ležel. Vzápětí ucítil slabé

zachvění, jak čísi váha spočinula na žebříku a začala se posouvat výš. V podlahovém průlezovém otvoru se po chvilce objevila hlava. Pomalu se otáčela, jak pátrala po Jackověpřítomnosti, a když se obličej a vodnaté oči natočily k postřelenému, Jack postřehl zamrkání. Nebylo divu.První, co muž spatřil, bylo ústí hlavně revolveru, od kterého jej nedělilo ani deset centimetrů. Záblesk výstřelu Jacka na okamžik oslepil. Kulka velikosti drozdího vajíčka, kterou muži poslal do obličeje,napáchala strašlivou spoušť. Záblesk byl ale tak mohutný, že se zablesklo i mimo budku strážní věže aJack nemohl účinky střely sledovat. Stačilo mu však, že i přes pískot v uších uslyšel tupé žuchnutí těla, jež

jako pytel hadrů dopadlo na zem. Kdosi další se vzápětí rozběhl pryč.

„Pořád je naživu, chlapi! Nandejte mu…“

Výstřely, jež se vzápětí ozvaly, však nepřicházely z míst, kde zněl ten hlas. Šly zcela odjinud. Jack poznal

Elmerovu čtyřiačtyřicítku, Charlieho osmatřicítku a Billovu třistapadesátsedmičku.

„Jacku, jste v pořádku?“

„Pěkně svinsky jsem to schytal, ksakru!“

„Zůstaňte v klidu ležet!“ křikla Sally. „Hned jsem u vás!“

„Sally, může jich tu být víc.“

„Chlapi se o ně postarají.“

Vzápětí se opět ozvaly výstřely, ale tentokrát už dřevěným hrazením budky nepronikla žádná kulka.

Během několika sekund se opravdu objevila Sally.

„Já končím,“ vydechl Jack.

„Jen když se tomu poddáte,“ odsekla Sally.

Když mu rozhalila košili, zjistila, že se jedná o průstřel plic. Kulka vyrvala kus plicní tkáně a roztrhla

spoustu cév.

„Obávám se, že si od vás vaše žena ještě chvíli neodpočine,“ rýpla si Sally. „Hezkých pár let jí ještě

budete otravovat život.“ „Má žena je poklad,“ hekl Jack.

„Tím spíš by si zasloužila někoho lepšího, než je takový starý rejpal jako vy.“

„To určitě,“ odvětil Jack.

„Jak je na tom?“ křikl zdola Elmer.

„Ztratil dost krve a dobrý měsíc si poleží, ale pokud nebude muset jít až ke člunu po svých, bude tu strašit

ještě hezkých pár let.“

„Toho jsem se bál,“ zavrčel Elmer.

„Jděte k čertu, Kayi!“ křikl Jack.

„Nápodobně, pane.“

Sally Jackovi přiložila na vstřelový i výstřelový otvor gázový polštářek a začala mu ovíjet trup metry

obvazu. Přitáhla mu jím k tělu pravou paži, aby jejími pohyby ránu neotevíral. Pak vylezli nahoru i Elmer sCharliem, kteří Jacka snesli po žebříku dolů a opřeli ho o strom.

„Nebylo to špatné, Jacku,“ poznamenal pak Elmer.

„Jo, asi jsem jich pár trefil,“ zabručel Jack.

„Kde je Audie?“

„Ten kluk si šel hrát do toho místního hanbince na šerifa. Odvahu má, ale moc nepřemýšlí.“ „Hele, já jsem vás slyšel.“ To se ozval Audie, který se právě vrátil ze své střelecké výpravy.

„Jack to dostal,“ upozornila ho Sally. „Na takového mrzouta si ale netroufne ani smrt.“

„Chlapče, jestli běžně couráte na podobných místech, tak jste docela obyčejný blázen.“

„Chtěl jsem zjistit, jestli to funguje i ve skutečnosti. Zjistil jsem, že to jde, ale člověk musí mít vždycky

nějakého strýčka, co mu kryje záda s kulovnicí a zaměřovačem. Nevypadáte nejlíp, Jacku.“

„Jsem v pořádku, chlapče. Momentálně mě ty obvazy stahují tak, že asi prasknu.“

Vzápětí se objevil i Earl. Netvářil se nikterak spokojeně.

„Co tu ksakru všichni děláte? Dřepíte si tady jako někde v hospodě! To mezi vámi není ani jeden, co by

měl kouska rozumu, vy bando senilů?“

„Earle, Jack to dostal.“

„Ale doprdele. Jak jste na tom, Jacku?“

Jack vykašlal chuchvalec krve, ale rychle a jakoby stydlivě si ho setřel hřbetem dlaně ze rtů.

„Docela dobře. Není to tak strašné. To dělá ta spousta krve, že vypadám tak mizerně. Takových

škrábanců už jsem ale v životě viděl…“

„Nemůže chodit.“

„Fajn. Vyčistěte ty baráky, udělejte nosítka a odneste ho zpátky do města.“

„Jasně.“

„Zůstanete tady, Jacku.“

„Earle, máte snad pocit, že bych se chystal jít do tanečních?“ zavrčel Jack.

„Vy si nedáte pokoj ani teď, co? Všichni dobře poslouchejte. Ještě nejsme hotovi a nepočítejte s tím, že

už budeme jen v klidu čekat na ráno. Musíme to tady pročesat a stále nám uniká velice nebezpečný

člověk, který je schopen dát svoje lidi znovu dohromady.“

„Ten už nemá koho dávat dohromady, Earle. Koho jsme nesejmuli, ten utekl.“

„Hele, Earle, stačí říct a já půjdu napřed a oddělám všechny, co tu zbyli,“ prohlásil Charlie. „Zatím se

výborně bavím a nechce se mi končit.“

Earl pochopil, že pokud to tlachání rázně neutne, bude pokračovat do nekonečna.

„Tak dost. Ještě tohle a konec. Otevřeme vrata, pročesáme tábor a vyrazíme dveře baráků. Nezapomeňtevčas uhnout, aby vás ti černí nesmetli, až poletí ven. Pak zapálíme všechno, co ještě nehoří.“

„Počítejte s tím, že tam budou i staří chlapi, co nebudou chtít odejít. Jak s nimi hneme?“

„O to se budou muset postarat jejich mladší spoluvězni. Jinak to nepůjde. A pojďte, musíme sebou hodit.

Zatím ještě není čas se vybavovat, i když by určitě bylo o čem si povídat. Na přípitky je rozhodně ještě

brzy, Charlie.“

„Ani jsem si nevzal skleničku, Earle. Flašku ale mám. Nedáš si bourbon s trochou limonády?“

„Až poletíme domů.“

„Abychom si stihli připít všichni,“ zavrčel Charlie.

„Earle!“ křikl Jack. „Hlídejte toho kluka! Ten se tady chce nechat zabít!“

„Ale houby,“ zahučel Audie.

„Zachováte disciplínu, příteli. To je rozkaz. Pro vás všechny platí, že tady nejsme ve filmu. Budeme

postupovat pomalu, držet se ve stínu a hlídat si jeden druhého. Pořád musíte vidět na sousedy. Stále platí

nejdřív střílet po všem, co se hne, a teprve pak se ptát. Držte se pokud možno co nejvíc při zemi a

přesouvejte se z úkrytu do úkrytu. Snad jsem vám neřekl nic nového. Sally, vy zůstanete s Jackem.“

„To ani náhodou. Jack mě nepotřebuje, ale mohli by mě potřebovat někteří tam za dráty.“

„Vy prostě neposlechnete nikdy, co?“

„Ani omylem, mistře.“

„Jak myslíte. Dovedla byste střílet ze signální pistole?“

„Myslím, že ano.“

„Tak nám posvítíte, abychom to tu mohli dodělat a konečně vypadnout.“

Sally vzala Jackovi z vaku signální pistoli a zběžně si ji prohlédla.

„Vidíte, zlato, to musíte tady…,“ pokusil se jí Charlie vysvětlit funkci pistole, ale Sally natáhla paži vzhůru avypálila. Pár desítek metrů nad jejich hlavami se ozvalo duté prásknutí světlice, jež se pomalu snášela napadáčku k zemi. Okolí zalilo bílé světlo. Jak se světlice na padáčku pohupovala jako kyvadlo, tančily po

krajině strašidelné stíny. „Tak jdeme,“ zavelel Earl.

OPATRNĚ postupovali mezi baráky. Všichni cítili, že se na ně ze zamčených ubikací pro vězně upírajístovky párů očí, ale oni hledali někoho úplně jiného. Nezajímaly je oči, nýbrž zbraně.

Charlie, jehož smysly byly nejméně otupělé, spatřil jakýsi pohyb jako první. Okamžitě tím směrem vypálilz brokovnice. Jeho společníci naštěstí neztratili duchapřítomnost a neudělali to, čeho by se zajistédopustila četa námořní pěchoty složená ze samých mladíků, kteří by spustili bezhlavou palbu.

„Myslím, že jste zrovna zabil sud na vodu, Charlie.“

„Houby! Něco se tam hnulo!“

„Charlie prostě střílí na všechno, co se hne.“

„Charlie, já se taky hýbu, tak na mě, prosím vás, nestřílejte.“

„Tak už dost,“ zahučel Earl.

Kde je Bigboy?

Minuli se snad? Utekl? Zmizel po prvních výstřelech? a co velitel pracovní skupiny s tím svýmThompsonem, který tolik miloval? Ten nejspíš nepatřil k lidem, kteří by dokázali zůstat a bojovat, i když ktomu měl vhodnou zbraň. S velkorážním samopalem a trochou štěstí by dokázal mezi vetřelci napáchatznačné škody a povzbudit své muže. Teď už jich ale byla většina po smrti a ti ostatní se rozptýlili po lesenebo se k němu s holými zadnicemi plazili.

Sally vypálila další světlici, která se začala zvolna snášet k zemi.

Nikde se však neukázal ani jediný strážný. Nikdo, komu by se chtělo bojovat nebo se vzdát.

„Podle mě je tu čisto. Těm ubožákům se moc bojovat nechtělo,“ prohlásil Elmer.

„Fajn, tak ty baráky otevřeme a pustíme to ven. Pak zbývá ještě vyhodit do vzduchu násep a končíme.“

Earl rozkopl dveře opičárny.

Uvnitř se začala rozsvěcet jedna lampa za druhou. Když vstoupil do kužele kalného žlutého světla, ježdopadalo až ke dveřím, jako by se ocitl o několik týdnů zpět. Znovu snad všemi smysly vnímal zápachmužů žijících těsně vedle sebe ve strašlivých podmínkách, smrad kbelíků používaných místo záchodu,vzhled kójí a pryčen, pach propocených pracovních hadrů rozvěšených k uschnutí, plíseň, utrpení jakobyvstřebávané stěnami ze starého dřeva, železné mříže na oknech, zápach staré kůže pracovních botsmíšený s krví a potem, pocit stísněnosti, beznaděje a zoufalství. Poslední místo na světě, které by sikdokoliv s posledními zbytky zdravého rozumu přál navštívit.

Tentokrát však nepřišel v řetězech a nebyl určen jako hračka pro silné. Byl opět sám sebou, hrdýmmariňákem, silným a rozhodným mužem, který bojuje se zbraní v ruce za správnou věc.

Když vešel, nikdo ani nehlesl.

Pak se ale ozval zvučný hlas: „Ty seš duch. Seš mrtvej.“

„Asi mi to zapomněli říct, protože jsem tady.“

„Co je? Co tady děláš?“

„Berte to jako vysvobození. Vrátil jsem se, abych tady to svinstvo vypálil. Svobodu k tomu máte jako

prémii. Myslete si třeba, že se znova píše rok osmnáct se šedesát pět, hoši. Akorát pro vás nemám těchčtyřicet akrů a mulu pro každého. Nabízím vám jen cestu do města. Odtamtud už se budete muset rozhodovat sami. Jestli dobře nebo špatně, to záleží jen na vás. My tady zatím vyhodíme násep dovzduchu a za dvě hodiny to tu bude všechno pod vodou. Takže všichni ven. Jděte!“

„Jsi snad anděl?“

„Pochybuju, že anděl by měl na pažbě tolik zářezů jako já. Jsem střelec. Válečník. A teď už koukejtepadat, nebo si to starej Bogart rozmyslí. Už jsem unavenej a nebaví mě tady žvanit.“

Nezdálo se, že by trestanci byli zrovna šťastní. Nikde nebylo vidět žádnou radost z osvobození. Slovo

„svoboda“ už pro tyto muže možná dávno ztratilo smysl. Snad je tak vyvedl z míry i Bogart, který se vrátilživ a zdráv.

Někdo se na to ale zeptat musel. „Přijel jsi na plavým koni?“

„Ten plavák jsem já, kámo. Vrátil jsem se, jak jsem Fishovi slíbil. A teď už vážně hněte prdelí a koukejte

zmizet!“

Muži se husím pochodem vydali ke dveřím. Nebrali si nic, protože nebylo co odnášet. Jeden za druhýmEarla míjeli. Většinu jich poznával. Byl tu Pidlovoko, Jefferson, James, Willis, Samuel, George, Vonzell,Jacobs i spousta dalších. Nakonec šla skupinka duševně nemocných a slabomyslných, kterou nejspíš nicradostného nečekalo ani venku. Earlovi jich bylo až líto, protože si nedokázal představit, jak se vyrovnají s

tvrdou realitou. Někteří si pro sebe něco brebentili, jiní se šourali s nahrbenými nebo naopak ztuhlevzpřímenými zády a další se tvářili, jako by ještě nepochopili, co se děje. Earlovi bylo jasné, že někteří sese svobodou nedokáží vyrovnat. Nemohl jim však nijak pomoci. Když se kácí les, létají třísky, pomyslel si.

„Jděte,“ opakoval. „Jděte do města. Docela náhodou jsem se dozvěděl, že jsou tam nějaké čluny. Nevím,jestli po vás bude někdo pátrat. Jen vím, že shořely všechny záznamy s vašimi jmény. Tím pádem mátepár dní náskok. Zmizte a doufám, že zase nezačnete zabíjet nebo krást. Mazejte odsud. Vy taky, dědo.

Platí to i pro vás.“

To už se Earl obrátil k nejstaršímu z trestanců. Sally k němu přistoupila a měkce jej oslovila. Nakonec sezvedl i stařec. Sally bez větších potíží přiměla dva z mladších osvobozených trestanců, aby ho vzali mezisebe a dovedli do města.

Earl se díval, jak se muži z opičárny připojují k davům valícím se z ostatních otevřených baráků. Všichnikráčeli jedním směrem. Mířili k Thebesu a věznici navždy nechávali za sebou. Stejně už hořela téměř celá.

Když byly baráky vyklizeny, vletěly i do jejich oken zápalné bomby. Po chvilce už k obloze vyrazily sloupyoranžových plamenů, které svým jasem zahanbovaly i hvězdy. Osvobozeným černochům tak posvítil nacestu hotový ohňostroj.

Earl však věděl, že opičárna prázdná nezůstala.

Vrátil se s lampou v ruce dovnitř a prošel barák až dozadu. Nakonec ho objevil.

Moon, kdysi tvrdý a silný bojovník a bývalý král Thebesu, byl zbičován tak surově, že měl tělo samý strupa jizvu. Vypadal jako lidská troska. Jedině místo na těle nezůstalo nepoznamenáno bičem. Jeho obličej byl

potrhaný tak, že připomínal dětskou panenku, o kterou se tahali toulaví psi. Nezračila se v ní aninadutost, ani agresivita jako dřív, jen strach. Earl zaslechl vzlyknutí.

„Přišel jsi Moona zabít, Bogarte? Tak dělej, sejmi mě. Odpráskni mě, ať už mám pokoj. Stejně už nejsemk ničemu. Ta kurva Bičmen ze mě vypráskala i duši.“

„Vypadni, Moone. Duši si hledej, kde chceš, ale tady ji nenajdeš. Tady rozhodně ne. Jestli tu zůstaneš,pamatuj si, že Bigboy vyhrál. Nevím, proč bych tě měl zabíjet, ale vypadni odsud, ať to tady můžukonečně podpálit.“

„Ty ses nevrátil, abys mě oddělal?“

„Ani náhodou. Přišel jsem vás všechny pustit na svobodu. Jen mě mrzí, že jsem přišel pozdě. Fishovi aspoustě dalších už nepomůžu. Tak se zvedej. Zmiz odsud. Až sem hodím tenhle krám, nezůstane tu za

chvíli nic než hromada popela.“

Potěžkal v ruce zápalnou bombu.

Moon ho stále sledoval nedůvěřivým a podezíravým pohledem, jako by pořád nic nechápal. Vzhledem kesvé minulosti asi ani nemohl. Nakonec mu však nejspíš došlo, jak se věci mají, zvedl své ohromné tělo a

vyšel ven.

Aniž by se na bombu podíval, škubl Earl šňůrou, ucítil, že roznětka se vzňala, a mrštil bombou donejvzdálenějšího rohu opičárny. V okamžiku, kdy se otočil a vycházel ze dveří, šlehl barákem jasnýzáblesk exploze. Earl rychle zamířil ke svým druhům.

„Audie, víte, co máte dělat. Vyhoďte tu hráz do vzduchu. Ostatní se postarají o Jacka. Možná by vám stěmi nosítky mohl pomoci někdo z těch, kterým jsme my pomohli ven. Pak vyrazíte do města.Nezapomeňte tam na Eda. Do deseti ráno musíte být u řeky. V deset přiletí taxík od námořnictva a určitěna nás nebude čekat. Sally, vy mi ručíte za to, že ti staří kozlové nikam nezmizí nebo nezapomenou.“

„Poženu je jako stádo.“

„Tak už jděte.“

„Kam jdete vy, Earle?“

„Mám tu ještě nějakou práci. Pospěšte si. To už se vás netýká.“

„Ale co, Earle?“

„Je tu ještě jeden barák. Jen kvůli němu celý Thebes existoval. Proto se tu dělo tohle svinstvo. Ječárna.“

KDYŽ objevili dokonce i houpací křeslo, stařík se usadil uprostřed ulice a užíval si pohled na ohňostroj. Zaměstem nad lesy už byla celá obloha osvětlena září tak oslnivou, že hvězdy přestávaly být vidět. Vzduchbyl prosycen štiplavým zápachem pálícího se dřeva, který stále sílil. Ze vzduchu se vytrácela obvyklámístní vlhkost. Edovi to připadalo jako kombinace Dne nezávislosti, svátku Všech svatých a Silvestra. Naobzoru se mihotala světla stále početnějších ohňostrojů. Stařec jen seděl a houpal se.

„Pane?“

„Prosím?“

„My nemáme jen to svinstvo. Taky tu mám starou dobrou whisky Kentucky. Schovávám ji tolik let, že už

ani nevím, kde jsem k ní přišel. Bylo by mi ctí smět vám nalít, pane.“

„Pane, já už jsem si svoje dávno vypil. Dneska ale udělám výjimku. Mám ovšem jednu podmínku. Napiju

se, když si vy a váš kolega přisednete ke mně a napijete se se mnou na konec Thebesu.“

„To vám můžu slíbit, pane.“

„Jasně,“ přidal se druhý obsluhující z hospody. Za chvilku už spolu všichni tři usrkávali jemnou starou

whisky ohnivou jako obloha, na niž se dívali.

Mezitím se ulice začala plnit obyvateli Thebesu, kteří vycházeli ze svých zchátralých obydlí, aby sledovalizázrak, jenž jim tato noc přinesla. Civěli a mumlali si mezi sebou. Hukot hlasů zesílil zvláště poté, co ohně zmohutněly natolik, že osvětlovaly už i řeku pod ulicí, jež se v záři požárů oranžově leskla. Všechnyfascinovalo to děsivě krásné divadlo.

Pak k Edovi přistoupila jakási žena.

„Co se to děje, pane?“

„Nic zvláštního, madam, jen jsme vypálili věznici. Teď už nejspíš hoří úplně celá. Sem tam se to neobešlobez přestřelky a myslím, že většina strážných je po smrti. Zbytek nejspíš zdrhnul. Šerif a jeho lidi už jsou

taky minulost. Už tu vládnete jen vy.“

„Co máme dělat, pane?“

„Můžete zůstat nebo odejít. Vyberte si sami. Pokud ale někoho živilo vězení, je ode dneška bez práce.Vězení už totiž není.“

„Pane, my nemůžeme odejít. Dlužíme tu peníze. Všichni.“

„Omyl, madam. Už ne. Veškeré dluhy byly dnes v noci do jednoho vyrovnány. Jen se podívejte na ten

popel, co sem vítr přináší. To jsou vaše dlužní úpisy. Hoří i ten váš konzum. Všechno je pryč. Nezbylo zněj vůbec nic.“

„Co budeme dělat? Jak můžeme odejít? Nemáme kam. Abychom se odsud dostali, potřebovali bychomloď a…“

Vzápětí se ta žena zarazila.

„Pokud si vzpomínám, tak si loď dokázal postavit i jistý Noe,“ prohlásil Ed. „Nejsem sice odborník, alepokud mě mé staré oči v tom mizerném světle neklamou, tak vidím kousek od břehu bárku s nápisemTRUGOODOVA SPOLEČNOST NA VÝROBU VODOTĚSNÝCH RAKVÍ. Je na ní docela slušná hromada beden na mrtvoly. Napadá mě…“

„Že by se ty rakve daly použít!“ dokončila žena. „Ano! Stačí je spojit několika prkny a máme vor za chvilkuhotový! Spoustu vorů!“

„To jsou věci,“ pronesl zamyšleně stařík. „Vypadá to, jako by s tím někdo počítal.“

Všude náhle zavládla horečná aktivita. Zpočátku šlo sice všechno ztěžka a pomalu, ale zanedlouho se nacestě od bývalé věznice objevil zástup osvobozených trestanců. Ti rovněž rychle pochopili, jaká možnostse jim tu nabízí. Díky jejich zkušenostem a síle, hřebíkům a prknům vyrvaným z okolních chýší akamenům i těžkým botám používaným namísto kladiv bylo zanedlouho přístaviště plné improvizovanýchvorů tvořených prkny a rakvemi, jež sloužily jako plováky.

„My odplouváme, pane. Stačí to pro nás pro všechny. Pojeďte s námi. Nikdo tu nezůstává.“

Stařec však uprostřed všeobecného zmatku usnul. I když se za chvíli objevili další tři běloši v kovbojskýchúborech nesoucí zraněného muže na nosítkách doprovázeného starcovou vnučkou, nikdo se neodvažovaldřímajícího staříka budit. Shodli se na tom, že si dnes rozhodně zaslouží odpočinek.

BIGBOY ho uviděl už z dálky. Pomohly mu plameny ozařující horizont. Vrhaly spoustu světla. Bez něj byblížící se muž zůstal jeho zraku skryt. Nyní ho však rozpoznal na vzdálenost dobrých dvou set metrů.

Kráčel rychle. Nachýlen kupředu se hnal za svým cílem. Bigboyovi se na okamžik rozbušilo srdce, ale silouvůle je zklidnil a soustředil se na řešení problému, který ten muž představoval.

Schoval se do strouhy za boudou, do níž se na noc zamykaly sekery a rýče. Podle rázné a odhodlaněchůze si byl jist, že přichází Bogart. Už rozeznával kovbojský klobouk naražený hluboko do čela i pušku,kterou svíral v obou rukou. Bigboy usoudil, že pod tím dlouhým pláštěm budou skryty ještě krátké zbraně.

Pochopil, že se Earl chystá vtrhnout do nejtajnějších zákoutí Thebesu.

Ozvalo se tlumené klepnutí a zašustění, jak Bigboy rozvinul dlouhý bič, který rozvířil prach a hlínu. Věděl,že musí být připraven okamžitě udeřit. Pro jistotu se rozhlédl, aby se ubezpečil, že nablízku nejsou žádnévětve, do nichž by se žíla biče mohla zaplést. Nikde nic neviděl. Vybral si ideální úkryt. V ruce svírajícíjedinou zbraň cítil pulsující sílu, která v pravý čas švihne nástrojem pomsty.

Snažil se uklidnit natolik, aby se mohl soustředit pouze na blížící se zápas. Až nadejde jeho chvíle, budemuset být rychlý jako chřestýš. Švihem biče svého soka srazí k zemi, vrhne se na něj, odzbrojí ho a pakho buďto zastřelí jeho vlastní zbraní nebo jej ubije k smrti. Ne, bít ho raději nebude. Bogart je příliš rychlý

a tvrdý, než aby ho bylo možné ubít. Na něj neplatí žádné zápasnické triky. Bigboy by musel mítopravdové štěstí, aby mu dokázal uštědřit hned několik rozhodujících úderů za sebou. Věděl, že je sicevynikající boxer, ale pamatoval si, že ten na první pohled nikterak nebezpečný chlapík je nejméně stejnědobrý jako on. Mohlo by se stát, že by štěstí opět stálo na jeho straně, jako se to stalo při jejich prvnímpěstním souboji. Věděl však, že ze zastřelení svého protivníka nebude mít žádnou radost. Nebude mumoci dokázat svoji nadřazenost a sílu, která mu nakonec zajistila vítězství. Pochopil, že nemůže jinak.Musí Bogarta zabít vlastníma rukama. Zároveň mu však bylo jasné, že v těch rukou bude muset svírat bič.

EARL spěchal, co mu nohy stačily. Chvátal po cestě vedoucí po náspu, jenž se jako dlouhý hřeben táhlmezi poli, která odděloval od řeky lemované houštinami a stromy. Věděl, že někde tady musí být odbočka

do lesa. Ta vede přímo k ječárně, kde díky tomu zdvořilému lékaři a jeho pomocníkům umírali trestancive strašlivých mukách.

Věděl, že tu někde může číhat Bigboy. Bylo by příliš lehkomyslné předpokládat, že seržanta pohltilyplameny hořící bičárny nebo jiných baráků. Ten zlosyn byl na to až příliš rychlý a prohnaný. Že by utekl?To Bigboyovi nebylo zrovna podobné. Pokud mu nebylo možné přičítat nějakou špatnou vlastnost, pak tobyla zbabělost. I když unikl před všeobecným masakrem, rozhodně neuprchl, ale nejspíš se tu potuluje

kolem.

Earlovi však bylo zároveň jasné, že nemá čas po Bigboyovi pátrat. Bez psů a spousty pomocníků by totrvalo neúnosně dlouho. Bigboy tu zná terén, on nikoliv. Bigboy má na rozdíl od něj času dost. V momentpřekvapení už rovněž nemohl doufat. Pokud Bigboy přežije, bude ho pronásledovat, dokud ho nedostane,tím si byl Earl stoprocentně jist. Bigboy nebyl z těch, kdo na něco podobného dokáží zapomenout. Budese snažit zjistit, co je Bogart zač, a to stejně usilovně, jako se Earl snažil vrátit se s ozbrojenou družinou.Earl o tom byl přesvědčen.

Když se proto ze tmy ozvalo prásknutí biče, po němž v následujícím zlomku sekundy přišel úder přesucho, Earla to nijak zvlášť nepřekvapilo. Rána bičem mu roztrhla boltec a způsobila mu takovou bolest, že

málem omdlel. Překvapením však pro něj byla albínova rychlost. Než stačil Earl zdvihnout pušku avystřelit, Bigboy byl u něj. Ještě nikdy ho neviděl běhat a netušil, jakou rychlost je schopen seržantvyvinout.

Bigboy ho čelem udeřil pod levé oko. Earlovi se před očima roztančila světla ještě jasnější než požáry,které hořely za ním. Následovaly další rány. Bigboy byl očividně rozhodnut nedat sokovi šanci. Běhemněkolika málo sekund měl Earla na zemi.

Třikrát rychle po sobě ho uhodil čelem do obličeje. S každým úderem Earl viděl stále rozmazaněji avědomí jej pomalu opouštělo.

Vzápětí na sobě ucítil Bigboyovy ruce, které se sápaly po zbraních. Earl nebyl dostatečně rychlý, aby muzabránil zmocnit se první z nich, ale podařilo se mu chytit svalnatého seržanta za mohutné zápěstí, když mu chtěl sebrat i druhý revolver.

Bigboy znovu bleskurychle trhl hlavou a uštědřil mu další ránu čelem do obličeje. Earlovo sevření povolilo.

V následujícím okamžiku oba revolvery vyjely z pouzder.

Bigboy však Earla nezastřelil. Namísto toho obě zbraně odhodil, popadl Earlův plátěný vak, rovněž jímmrštil stranou a vstal. Sehnul se, zdvihl cosi z prachu a udělal tři kroky vzad.

I Earl pomalu vstal.

Vzápětí zaslechl syknutí a prásknutí biče. „Už jsi někdy viděl, jak se lidi zabíjejí bičem, Bogarte?“ zeptal se

ho Bigboy.

„Jednou jsem viděl, jak to vypadá,“ odvětil Earl. „Byl to stařík a visel v řetězech. K tomu, aby někdo zabilsvázanýho chlapa, nemusí být člověk zrovna hrdina.“

„To se pleteš. Na takovou práci nemá hned tak někdo. Teď už je mi ale jasný, že než zdechnul, mluvil otobě. Vrátil ses na plavým koni přesně tak, jak ten zmetek říkal. Vedl sis dobře, Bogarte. Tvoje dílo svítído velký dálky. Jsi hrdina. Pamatuješ ale, co jsem ti říkal o hrdinech? Jejich největší chybou je ješitnost.Víš, co to znamená? Sebeláska. To je i tvoje chyba. Vyrazil jsi sem na vlastní pěst. Kde máš tykamarádíčky s kvérama? Já jsem věděl, že přijdeš sám, ještě dřív než tě to napadlo. Co by to bylo zapohádku, kdyby se v ní hrdina neutkal s bestií? Tohle tě žralo, že jo?“

„Tohle není žádná pohádka.“

„Ne, to není. Tohle je scénka pro dva. Chlap s bičem a mukl. Teď tě zpráskám tak, že zapomeneš, jak ses

sem dostal. Nevěřil bys, co všechno se dá s bičem udělat. Zatím tě to stálo jenom jedno ucho. Brzonebudeš mít ani to druhý. Připravím tě taky o rypák, prsty a oči. Pak si vezmu do parády kolena. Potomdostaneš takovou nakládačku, že se budeš modlit, abys rychle zhebnul. Nenechám na pokoji jedinej nerv,

na to se spolehni, ale nezabiju tě. Nechám tě tady slepýho, ochrnutýho a bez jazyka jako hnusnou abezmocnou lidskou trosku. Ať tu po mně taky něco zůstane.“

Vzápětí se ozvalo další prásknutí a žíla biče dopadla na Earlovo až dosud zdravé ucho. Rána byla tak silná

a hlasitá, že Earlovi málem praskl bubínek.

„Co jsi zač?“ zeptal se Bigboy. „Když mi to povíš, vezmu tě pořádně přes hlavu, takže ztratíš vědomí. Paktě tvou vlastní bouchačkou odprásknu. Kdo jsi?“

„Bogash. Jsem řidič náklaďáku z Little Rocku. Chci tu postavit loveckou chatu a vozit sem od nás prachatý

lovce.“

„Máš výdrž, parchante.“

Vtom Earl vyrazil. Nebyl však dostatečně rychlý. Bigboy bleskově rozvířil bič jako větrník a třikrát po soběEarla švihl tak silně, že ho srazil do prachu cesty. V místech, kde byl zasažen, cítil Earl tak strašlivoubolest, až se mu zdálo, že musí každou chvíli zemřít. Koho by napadlo, že to bičem může takhle bolet?

„Bolí, co? a bude hůř, hošánku. Nevydržíš to. Nikdo nesnese to, co já dovedu. Nikdo. Můžeš bejtseberychlejší a sebetvrdší, ale nemáš na to. Prostě to nejde vydržet.“

Earl zaútočil znovu a dostal další lekci. Tentokrát to opravdu bylo ještě horší. Bigboy ho zasáhl do hřbeturuky, v němž bič roztrhl hluboký šrám. Ruka okamžitě znecitlivěla a ochrnula, takže byla Earlovi k ničemu.

Měl pocit, jako by do ní dostal stovku žihadel najednou. Začala rychle otékat. Během několika sekundbyla napuchlá a zažloutlá.

„Pořád nejsi dost blízko. Myslíš, že se ke mně přes ten bič dostaneš? To si mysleli všichni, kámo. Nikdoale nevydrží tu bolest. Nikdo. A nikdo není rychlejší než bič.“

„Za chvilku tu bude jeden z mých lidí. Odpráskne tě jako vránu. Takových, jako jsi ty, už má na kontě

hezkých pár.“

„Ty myslíš toho kluka?“ zeptal se Bigboy. „Vypadá, že když na něj člověk zařve, nadělá si do kalhot.Musím tě zklamat, kamarádíčku. Ten tudy prošel už dávno. Předpokládám, že chce vyhodit hráz avšechno to tady zatopit. Vynikající nápad. Umožní mi to taky zmizet a začít znovu. Věřil bys, že se mi vjedný bance v New Orleansu povedlo nastřádat docela pěknou sumičku? Vážně jsi mě potěšil, když…“

Earl hrábl dlaní do země a mrštil Bigboyovi do očí hrst hlíny a prachu. Oslepit ho však nedokázal. Ozvalo

se hrubé zachechtání.

„To nebylo špatný! Ve filmu jsem to viděl nejmíň stokrát. Tam to funguje vždycky, co? Myslel sis, že jsemtakovej trouba, abych se nechal takhle načapat? Tys nejspíš pořád ještě nepochopil, kdo já jsem.“

Mysli, nařídil si Earl v duchu.

Uvažuj jako on! Co udělá teď? Předvídej!

Earl vstal a o dva kroky ucouvl.

„Tak ty si myslíš, že mi utečeš? Vezmu tě bičem přes kotníky a pak ti rozmlátím záda tak, že už se aninehneš. Chceš? Nebyl by to problém. Přitom si to můžeš tak krásně usnadnit. Stačí, když mi řekneš, co jsi

zač, a hra končí. Už žádná bolest.“

„Akorát mi pak řekneš, že až zabiješ mě, půjdeš oddělat ještě mou ženu a kluka. A pak mě pomalu a schutí ubičuješ.“

„Fantazie ti tedy rozhodně nechybí,“ prohlásil Bigboy. „Já ti ji ještě trochu vylepším.“

Vtom Earla něco napadlo. Představil si Bigboye jako boxera s prodlouženou pravou rukou. Bude třeba se

jí vyhnout stranou.

Začal se natáčet doprava.

„Co se motáš, hošánku? Ty si myslíš, že budeme boxovat? Máš pocit, že mě převezeš?“

Bigboy se bleskově natočil doleva a práskl bičem do prachu těsně vedle Earla, aby ho donutil zůstat namístě. Earl však spatřil pohyb Bigboyova zápěstí, který ráně předcházel. Díky své schopnosti předvídatměl čas jednat. Věděl, že nebude tak rychlý, aby bič zachytil rukou nebo nohou a znehybnil ho, alenapadlo jej, že by to mohl dokázat celým tělem. Ještě než se Bigboy natočil k ráně do země, Earl užpadal. V tomtéž okamžiku bič rozvířil prach a Earl na něj ztěžka dopadl. Znehybnil ho a rychle se třikrátpřekulil směrem k Bigboyovi. Okamžitě zase vyskočil a stanul seržantovi tváří v tvář. Dělil je pouze metrnepoužitelného biče těsně omotaného kolem Earlova těla.

V albínových očích se mihl záblesk paniky. Earl se však nezdržoval vychutnáváním momentu překvapení a

tvrdě Bigboye udeřil do nosu. Ozval se praskot tříštěné kosti a bělovlasý obr se zkroutil a zařval bolestí.Vzápětí po Earlovi vztáhl své medvědí tlapy, aby ho rozdrtil.

To, že se Earlovi podařilo trefit ho do nosu, Bigboye nesmírně rozzuřilo. Netušil, jak to mohl dokázat, ale

už se stalo.

Bigboy povolil sevření a oba se začali přetlačovat, aby získali výhodnější pozici pro smrtící úchop. Nyní sevrtkavé válečnické štěstí přiklonilo na Bigboyovu stranu. Popadl Earla jako hadrového panáka a mrštil jímtak, že proletěl dva metry vzduchem a při dopadu roztříštil stěnu kůlny na nářadí.

Bigboy čekal, až se jeho sok vyhrabe z prken, aby mohl dokončit své dílo. Už se začínal napřahovat kúderu, když náhle strnul. Earl se vrávoravě vztyčil z trosek kůlny, ale najednou se svižně otočil, zamžikal,aby se zbavil mlhy před očima, a když se obrátil zpět, měl v ruce sekeru.

„Chceš zpátky svůj bičík, kámo?“ otázal se Bigboye. „Tak si pro něj pojď!“

Bigboy sklopil zrak a předstíral ústup. Earl však opět dokázal předvídat protivníkův příští pohyb, a když sepo něm bělovlasý obr vrhl jako uragán, byl připraven. Neměl sice čas rozmáchnout se sekerou shora, alepřikrčil se a mávl jí horizontálně vedeným obloukem. Ostří se blýsklo a vzápětí mu topůrko vyjelo z dlaně.

Bigboy o krok ustoupil a udiveně se zadíval na sekeru, kterou měl zatnutou v boku. Z rány se vyvalilatemně rudá krev, jež potřísnila i vyčnívající topůrko. Seržant klesl na jedno koleno a jako omámenýzatřepal hlavou. Zdálo se, že se snaží zbavit mžitek před očima.

Earl okamžitě sáhl po další sekeře, a když se obr vzpamatoval a vrhl se na něj znovu, měl dost času

uhnout stranou a rozmáchnout se shora. Druhá sekera projela Bigboyovi ramenem.

Ohromné tělo, z něhož trčely dvě slabě se chvějící sekery, působilo zrůdným dojmem. Když se Bigboyotočil, uviděl, že Earl už třímá třetí sekeru.

„Ty parchante zasranej,“ zachrčel.

Vrhl se vpřed. Měl stále ještě dost síly, ale rychlost žádnou. Tuto sekeru mu Earl zatnul do břicha.Podařilo se mu rozseknout Bigboyovi střeva, z nichž se nevyvalila pouze krev, ale i výkaly a zbytky jídla.

„Parchante,“ opakoval Bigboy. To už byl i Earl překvapen jeho odolností. S takovou tvrdostí ahouževnatostí se nesetkal ani u příslušníků japonské námořní pěchoty. Nedal se však vyvést z míry avytáhl z hromady trosek a nářadí další sekeru. Když Bigboy vrávoravě uhnul vlevo, aby sáhl po stejnézbrani, Earl se rozpřáhl a uťal mu jediným mocným máchnutím pravou ruku. Bigboy se zadíval naodporný pahýl, jako by chtěl přimět oddělené prsty k pohybu. Zdálo se, že ho fascinuje tryskající krev zroztřepených tepen v zející ráně. Pak se opět vrhl kupředu. Earl se čtvrtou sekerou rozmáchl jakobaseballovou pálkou. Tak pomalou přihrávku nebylo možně minout. V tu chvíli si připadal jako DiMaggiona stadiónu. Ozval se zvuk, jaký byl pro Earla naprostou novinkou. Neslyšel ho při žádném ze soubojů, jež

prodělal v Pacifiku. Sekera úhlopříčně rozetnula Bigboyův obličej a vyrvala mu oko, nos a lícní kost.Bigboy tupě ucouvl a zavrávoral. Jediným zbylým okem se na Earla zadíval tak, jako by nevěřil, že se muněco takového mohlo stát. Obličej měl poslední sekerou, jež v něm opět zůstala, rozštípnutý jako meloun.

„Earl Swagger,“ pronesl vítěz pomalu, nahlas a zřetelně. „Námořní pěchota Spojených států.“

Konečně Bigboy ztěžka klesl mrtev do prachu cesty.

NEDALO se zjistit, jak k tomu došlo, ale požár se rozhořel i ve městě samotném. Nikdo tu žádné zápalnébomby neházel. Při vytrhávání prken a hřebíků z chatrčí nejspíš kdosi převrhl lampu. Zatímco bývalítrestanci přitloukali prkna na vodotěsné rakve, které měly posloužit jako plováky, oheň se začal šířitnezadržitelným tempem. Vítr napomáhal k rychlému rozrůstání požáru, který zachvacoval stále další adalší chatrče.

Nyní na tom stejně nezáleželo. V té době už byli původní obyvatelé města většinou pryč. Vzali s sebou tomálo, co měli, ať už to byly ušetřené peníze, jídlo nebo bible, a odpluli. Sally byla do poslední chvílevšude, kde jí bylo zapotřebí. Utěšovala naříkající černochy, které sužovala nejistota, pro každého mělavlídné slovo a pomáhala starým, nemohoucím či nemocným a raněným. Nikdy neodmítla pomoc a žádnápráce jí nebyla dost těžká.

„To děvče je snad anděl,“ prohlásil Elmer.

„Ztělesněná dobrota,“ ozval se z nosítek Jack. „Děda by na ni mohl být pyšný,“ dodal Bill. „Nemám ho

vzbudit?“

„Nechte ho ještě trochu prospat,“ odvětil Elmer.

To už osvobození trestanci pracovali na druhé skupině vorů, na nichž měli odplout sami. Ukázalo se, že jemezi nimi řada zručných tesařů. I ostatní se rychle učili a druhá skupina vorů byla zpracovaná a

promyšlená mnohem dokonaleji než první.

Plán byl tak jednoduchý, že se tomu snad ani nedalo říkat plán. Byl by nesmysl poslat všech dvě stě mužů

po řece do Pascagouly a doufat, že si jich nikdo nevšimne. V bažinách bylo několik černošskýchměsteček. Rozhodlo se, že u každého z nich se vylodí skupina uprchlíků, aby se mohli někdevzpamatovat, než se vydají dál. Měli nejméně dva dny náskok, takže existovala značná pravděpodobnostúspěšného útěku, pokud se nezačnou shlukovat, zachovají klid a budou pokračovat v cestě. Bylopravděpodobné, že zmizí a nikdo nebude schopen je vypátrat, pokud státní orgány rovnou neusoudí, ževšichni zahynuli při nepokojích ve věznici, při následných požárech nebo při záplavách.

Konečně tedy měli svobodu. Pro tu už stálo za to pracovat a riskovat. Netrvalo dlouho a na cestu se vydalii osvobození trestanci. Beze slůvka rozloučení nechali na břehu tři bílé muže, dívku a spícího starce.

Sally s ostatními sledovala jejich vyplutí.

„Tím to končí. Udělali jsme všechno, kvůli čemu jsme přišli.“

„A udělali jsme to dobře,“ prohlásil užvaněný Charlie. „Už nevím, kdy jsem naposledy zažil takovou

zábavu.“

„Doufám, že se opravdu ukáže, že jsme udělali dobře, protože vrátit už se to nedá.“

„Určitě jsme udělali správnou věc.“

„Jen abyste se nemýlili,“ poznamenal Elmer. „Já těm lidem zrovna moc nevěřím.“

„Elmere, v dobro byste věřit měl,“ odvětila Sally. „Když v ně člověk věří, občas i uspěje.“

„Většina lidí ale není jako vy, Sally. Vy jste jiná. Lidé většinou jednají a uvažují jako my. Starají se jen o

to, co je dobré pro ně.“

„Já si ale myslím, že tohle pro vás zrovna nejlepší obchod nebyl,“ prohlásila Sally. „Udělali jste to, protože

je to správné, stejně jako já. Kdo může chtít víc?“

„Já jsem to udělal, protože mi přitom bylo sakramentsky fajn,“ ozval se Charlie.

„Charlie, ať říkáte sebevětší pitomosti, já stejně nevěřím, že jste doopravdy takový.“

„Omyl, drahá,“ ozval se Elmer. „Právě takový on je.“

Pochopitelně že po celou dobu, co rozprávěli, skromný, pokorný a mlčenlivý Bill pracoval. I on měl

šikovné ruce a dokázal za hodinu postavit vor, který si v ničem nezadal s těmi, na nichž odpluli uprchlíci.

Na čtyři rakve přitloukl rám a ten pobil prkny. Pracoval tvrdě, mlčky a vytrvale.

„Klidně si tam dál seďte a žvaňte, ale jestli v tom budete pokračovat, tak na mém voru neodplujete,“

prohlásil nakonec. Druzí dva muži otráveně vstali a připojili se k němu.

„Problém je v tom,“ pokračoval Bill, „že musíme plout proti proudu. Všichni ostatní se nechali nést

proudem.“

„Bille,“ ozval se Charlie, „to by se tu nenašel přívěsný lodní motor? Ten by všechno vyřešil.“

„Nemáme naftu,“ odvětil Bill. „I kdybychom měli motor, nebude nám k ničemu, protože nemáme ani

trochu nafty, abychom jí naředili petrolej.“

„To je fakt,“ přiznal Charlie.

„Můžeme použít bidla?“

„Musíme,“ prohlásil Bill. „Nemáme jinou možnost.“ „Jaká bidla?“ otázal se Charlie.

„Copak neznáš ani tohle?“ zavrčel Bill.

„Budeme se držet při břehu a něčím se odstrkovat.“

„Už to chápu.“

„To nemůže být tak těžké.“

„Zajdu se do lesa podívat po nějakých stromcích, které by se daly použít.“

„Charlie, to je první rozumná věc, kterou jsem od vás za celý týden slyšel,“ ozval se z nosítek Jack.

Charlie odešel. Jack si znovu lehl a Bill dál vylepšoval vor. Elmer mu pomáhal a Sally se rovněž přidala.

Nikdo už se ji nepokoušel přemlouvat, aby si odpočinula. Stejně by neposlechla. Město se pomalu měnilo

v popel a oharky a na východě začínala světlat obloha. Jen Ed spokojeně klimbal.

Charlie se zanedlouho vrátil a začal nožem ořezávat přinesené stromky, aby připravil bidla na

odpichování. Práce mu šla rychle od ruky. Když se začalo rozednívat, byl hotov.

„Vyrazíme?“

„Ještě není sedm. Počítám, že než se dostaneme proti proudu na místo, potrvá to takové dvě hodiny.

Zatím…“

V dálce se ozvala strašlivá rána. Vzduch se zachvěl a z lesa vzlétli ptáci. Audie vyhodil do povětří hráz.

„Měla byste vzbudit dědečka, drahoušku.“

„Ano, už je čas.“

Sally zamířila od břehu ke staříkovi, který klidně spal v houpacím křesle uprostřed pusté ulice mezi

spáleništi. Za chvilku byla zpátky.

„Co říkal? Nejspíš si chce ještě zchrupnout, co?“ „Dědeček už neřekne nic,“ odvětila Sally. „Je mrtvý.“

„Panebože,“ hlesl Elmer.

„Alespoň zemřel šťastný,“ prohlásil Charlie. „Doufám, že se toho taky dočkám. Já ale nejspíš zhebnu v

posteli jako senilní stařík a ještě předtím budu muset vytrpět peklo. Když si představím ty sestřičky…“

„Jste v pořádku, Sally?“ otázal se Bill.

„Ano, jistě. Jen mě chvilku nechte, prosím vás. Nic se neděje.“

Zamířila ke břehu, kde zůstala stát a upřeně hleděla na řeku, nad níž začínalo svítat. Jako by na opačném

břehu viděla celý svůj budoucí osamělý život.

„No co, alespoň nemusí zbytek života strávit poskakováním kolem toho staříka. Teď si může konečně najítněkoho mladšího.“ „Pochybuji, že je na světě někdo, kdo by byl dost dobrý, aby si ji zasloužil,“ prohlásil z nosítek Jack. „Tihle

dnešní mladíci… Snad mi rozumíte.“ „Já ano.“

„Tak jo,“ pronesla Sally, když se vrátila. „Už jsem v pořádku.“

„Měli bychom Eda zabalit do deky.“

„Jistě.“

„Jdeme.“

Když zemřelého důkladně zabalili do deky jako do pohřebního rubáše, opatrně jeho tělo uložili do jedné zTrugoodových vodotěsných rakví.

EARL ze sebe štítivě odvinul omotaný bič, jako by to byl odporný had, z jehož kůže prosakuje jed. Hrubýpovrch biče mu naháněl husí kůži. Když ho odhazoval co nejdál do pole, otřásl se odporem. Pak začalrychle pátrat po svých revolverech. Podařilo se mu najít pouze Smith & Wesson Heavy Duty. Kolt Trooperbyl očividně navždy ztracen, protože na další hledání už mu nezbýval čas. Zbrani, jež mu tak dobřeposloužila, bylo souzeno zrezivět tu a nakonec se rozpadnout. Earl sáhl po vaku s posledními zbylými

zápalnými bombami.

Teprve pak si přejel dlaní po obličeji. Kromě zraněného ucha ani příliš nekrvácel. Nejvíce jej bolel hřbetlevé ruky, kde mu bič roztrhl kůži a způsobil hlubokou zející ránu. Celá ruka byla zatím téměř nepohyblivá.

Ošklivá tržná rána mu udělala z ucha krvavý cár, ale kupodivu ho tolik nebolelo. Jizvy na obličeji už sezačínaly pokrývat strupy a pomalu přestávaly krvácet. Věděl, že pár stehů všechno napraví, ale bude si na

ně muset ještě nejméně den počkat.

Když se vydýchal, zamířil po náspu dál. Na zohavenou mrtvolu ježící se zatnutými sekerami ani nepohlédl.

Choval se, jako by ten obr nikdy ani neexistoval a jako by už zapomněl, s jakou barbarskou zuřivostí,dychtivostí a škodolibým potěšením mu rozsekl obličej. Vyrazil k dalšímu cíli a přemýšlel, kolik času má,než Audie vyhodí hráz do vzduchu, a kolik času bude mít pak. Jak rychle bude vnitrozemí zaplaveno?Bude mít blížící se voda ničivě účinky valící se stěny, nebo bude stoupat pomalu a neznatelně, až nakonec

všechno zatopí? Nebyl si jist. Vlastně ho to nijak zvlášť netrápilo. Když to stihne, měl prostě štěstí, apokud ne, nedá se nic dělat. Osud je osud.

Když konečně objevil odbočku, vydal se po ní. Cesta ho zavedla zpět mezi borovice, které tu pomaluustupovaly houštinám připomínajícím džungli. Na obzoru stále plály požáry, ale už nezářily tak jasně. Ani

o ně už se nezajímal. Nedíval se na hodinky. Bylo mu jedno, kolik je hodin. Nevěnoval pozornost ani okolícesty, ačkoliv tam mohli číhat strážní, jež dosud nikdo neobjevil. Ani o to se nezajímal.

Konečně dorazil k další, ještě užší odbočce za branou. Uvědomil si, že tam někde už je pověstná ječárna.Tato pěšina však vedla po několika stovkách metrů k topírně, kde byl zakotven prám a uloženy betonovékvádry a řetězy. Už mu bylo jasné, jak bude postupovat dál, pokud mu zbude čas.

Brána byla zamčená. Bez ohledu na způsobený hluk ustřelil zámek. Rázně vykročil po cestě, ačkoliv věděl,

že pokud se v houští nebo v domě někdo skrývá, může ho kdykoliv zastřelit, má-li čím. Bylo mu to jedno.

Zanedlouho byl u budovy. Tato zdaleka nejnovější stavba celého areálu věznice nesla jasné stopy prácearmádních ženistů. Odkudsi zezadu zaslechl hukot generátoru. To vysvětlovalo, proč tu ještě svítí světla.Zatím, pomyslel si. Vykopl dveře.

Nikdo ho nevítal. Všude bylo téměř sterilně čisto. Vypadalo to tu jako v kterékoliv jiné úřední hale. Stejněbyly uspořádány budovy štábu námořní pěchoty nebo třeba civilní obrany. Stopy vosku na zeleném linoleusvědčily o příkladné práci personálu, který tu měl na starosti úklid a údržbu. Odkudsi z dálky zněla Earlovineznámá hudba. Dokázal pouze odhadnout, že je to nějaká klasika, jež mu nikdy nic neříkala. Vyvolávala

v něm představy snobské společnosti navlečené do fraků a rób. Netušil, co je to za skladbu, a ani jej to

nezajímalo.

Otevřel další dveře a zamířil do chodby. Hudba sílila. Konečně stanul před dveřmi místnosti, v níž sepoprvé ocitl před mnoha týdny. Rozkopl je.

Místnost byla prázdná. Ať už tu působil kdokoliv, stihl uprchnout a nenechal po sobě téměř nic. Napodlaze se válelo jen několik papírů a ručníků, jež svědčily o chvatném odchodu. Kdo ví, kam zmizeli?

Pak ale Earl zaslechl tiše hrající hudbu. Zněla za dalšími dveřmi.

Rozkopl je.

AUDIE usilovně kopal.

Hloubil neustále se rozšiřující otvor uprostřed vnitřní stěny hráze, kde byla půda nejměkčí. Byl mladý asilný a energii mu dodával adrenalin, který mu do krve vyplavily uplynulé hodiny vzrušení a napětí.Připadal si poněkud překvapivě šťastný. Zdálo se mu, že v tom pocitu je cosi zlověstného. Přesto měl stochutí si při kopání pískat.

Neměl ani ponětí, jak hluboko by měl nálož umístit, ale když byla díra po čtyřiceti minutách usilovné prácehluboká dobrého půldruhého metru, usoudil, že to stačí.

Měl už připraveno několik svazků dynamitových patron. Byly odporně slizké a připadalo mu, ženepříjemně páchnou. Vzal do rukou všech pět svazků po deseti patronách a opatrně, téměř s posvátnoubázní, je uložil na dno jámy. Pak vytáhl z vaku rozbušku, stáhl z prostřední patrony středového svazkuvoskovaný papír a vsunul ji dovnitř. Zatočil s ní tak, že málem celá zmizela v dynamitu. Na prstech muulpěly zbytky výbušniny.

Pak přišla na řadu roznětka. Jemně ji vklínil do otvoru v horní části rozbušky a pevně ji tam našrouboval,

aby byl kontakt naprosto dokonalý.

Z jámy natáhl dlouhou zelenou zápalnou šňůru roznětky. Pak opatrně vylezl ven a dával si dobrý pozor,aby do ničeho nekopl ani nesesunul hlínu, jež by způsobila narušení připravené nálože. Chtěl mít jistotu,že se všechno podaří hned napoprvé a že se nebude muset vracet. Zasypávání bylo daleko snazší arychlejší. Po deseti minutách práce byla jáma opět naplněna hlínou.

Audie vytáhl z kapsy zapalovač a škrtl. Vyšlehl jasný plamen. Rychle ho přiložil k roztřepenému koncizápalnice. Zakryl jej dlaní, aby nezhasl, a sledoval, jak šňůra začíná rudě žhnout. Konečně se na nízajiskřilo a prskající plamének vyrazil k cíli.

Audie se rozběhl po svahu hráze vzhůru. Nahoře se zastavil jen na okamžik. Pohlédl na širokou nehybnouhladinu líně tekoucí řeky, jež byla v bezměsíčné noci černá jako asfalt. Na opačné straně se do dálky táhla

těžce vydobytá pole, odvodněné močály a lesy.

Za deset minut už to tu bude vypadat úplně jinak, pomyslel si.

Skočil do člunu a začal pádlovat do středu temného toku.

HUDBA zněla až sladkobolně dojímavě. Pravidelně se v ní ozýval tklivý zvuk klavíru.

Doktor seděl za stolem osvětleným jedinou lampou, jež mu díky ohebnému ramenu dokonale svítila napráci. Právě si plnicím perem cosi zapisoval do notesu. Earl si všiml, že na tácu před sebou má kus syrového masa. Pak si uvědomil, že to musí být lidské maso. Poznal játra. Byla potažena jakousi světloublankou, jež měla na jedné straně zelenavou barvu. Doktor je zřejmě právě popisoval.

Na pitevním stole za ním ležel černoch. Earl ho sice nepoznal, protože světlo stolní lampy tak dalekonedosáhlo, ale tělo rozlišit dokázal. Hrudník měla mrtvola rozříznutý a řez byl zajištěn rozpěrkami, abyveškeré útroby zůstaly odhaleny. Některé orgány už byly venku.

„Schubert,“ řekl náhle doktor.

„Co?“

„Schubert. Schubertova ‚Fantazie‘. Líbí se vám?“

Earl vpálil do gramofonu kulku, která Herr Schuberta umlčela jednou provždy. Přístroj se i s deskourozletěl na tisíc kousků.

Doktor zamrkal. Na takový hluk zjevně nebyl zvyklý.

„Nevím, co si myslíte, že děláte,“ ozval se pak. „Tohle ale pochopí dokonce i člověk jako vy.“

Přistrčil Earlovi přes stůl jakýsi dokument.

„Prosím, jen si to přečtěte. Jste, nebo jste byl, voják. Víte, co znamenají rozkazy i vyšší zájmy. Čtěte.

Jen do toho.“

Earl po dokumentu hrábl a okamžitě si všiml pečeti ministerstva obrany.

VŠEM MÍSTNÍM, STÁTNÍM A FEDERÁLNÍM ORGÁNŮM ÚŘEDNÍ MOCI, stálo v záhlaví dokumentu.

Držitel tohoto dokumentu je účastníkem operace označené jako NEJPŘÍSNĚJI UTAJOVANÁ a považovanéza věc státního zájmu. Jako taková je tato operace pod plnou ochranou vlády Spojených státu, stejnějako držitel tohoto dokumentu. Operace i držitel dokumentu mají udělenu bezvýhradnou imunitu anevztahují se na ně žádné místní, státní ani federální zákony.

Jakékoliv porušení tohoto nařízení kteroukoliv osobou bude podrobeno vyšetřování místně příslušnýmúřadem státního návladního. Nařizujeme tímto zastavit veškeré právní kroky nebo trestní i jiné řízení idalší aktivity týkající se programu probíhajícího ve Státním nápravně výchovném ústavu pro barevné vokrese Thebes County ve státé Mississippi. Nařizujeme vám za všech okolností propustit držitele tohoto

dokumentu a okamžité opustit jmenovanou oblast.

Další informace ohledně tohoto rozkazu obdržíte u službukonajícího důstojníka vojenského obrannéhozpravodajství na adrese WE-5-2433, Arlington, Virginie, pod kódovým označením MODRÉ ÚTERÝ nutným

pro autentizaci.

TOTO JE OFICIÁLNÍ NAŘÍZENÍ VLÁDY SPOJENÝCH STÁTŮ A KDOKOLIV JE PORUŠÍ, VYSTAVUJE SENEBEZPEČÍ TRESTNÍHO STÍHÁNÍ.

„Víte, co to znamená, že ano?“ ozval se doktor. „Už jste tu napáchal dost velké škody. Člověče, vynemáte tušení, jak je to cenné. Vůbec netušíte, jak je to důležité.“

Earl na něj jen civěl s vytřeštěnýma očima. Zdálo se, že to bude trvat věčně.

„Konečně jste pochopil, co je vaší povinností, a nevíte, co říci. Chápu. To nejlepší, co můžete udělat, jezase utéci a vzít s sebou všechny, které jste sem přivedl. Nechte nás na pokoji. Tohle je příliš důležité,než aby to směl zničit bezvýznamný človíček, jako jste vy. Tento dokument, o jehož pravosti jistěnepochybujete, naznačuje, o jak významnou věc tu jde. Pozabíjel jste všechny ty ubožáky, kteří vástloukli, takže byste se měl se svou nesmyslnou pomstou spokojit a jít. Teď buďto odejdete, nebo zvednu telefon a za dvacet minut tu bude námořní pěchota.“

Earl přiložil záhadný dokument k ústí hlavně revolveru a vystřelil. Záblesk výstřelu papír zapálil. Earl houpustil na podlahu, kde během několika sekund jasně vzplanul a shořel.

„Porušil jste nařízení vlády o nejpřísněji utajované…“

„To, co děláte, je svinstvo,“ prohlásil Earl.

„Omyl. To, co děláme, je správné,“ namítl doktor. „Vůbec nemáte ponětí, oč jde.“

„Já vím naprosto přesně, oč jde, doktore Stone,“ vyjel Earl. „Nebo vám mám říkat doktore Goodwine? anebo už si dneska říkáte zase jinak? Vy jste tady ty černé chudáky injekčně infikoval syfilidou. Té se říkáTreponema pallidum nebo tak nějak, nemám pravdu? Jenže tady to není jen tak nějaký obyčejný syfilis,ale supersyfilis. Vy se pokoušíte ze syfla udělat biologickou zbraň! Proto jsou do toho zapleteny plutoniové

laboratoře v Los Alamos i lidé z Fort Dietrichu! Tam je totiž tajný armádní ústav pro výzkum biologickýchzbraní. Proto měli ti muklové na sobě ta obrovská čísla, aby je vaši lidé mohli z dálky sledovatdalekohledem, jak trpí a umírají! Jen proto, abyste si vy mohl čmárat svoje poznámky! Proto muselymrtvoly těch nakažených skončit pod vodou! Připravujete tu syfla zmutovaného jaderným zářením, abyste

měli zbraň proti komoušům, a testujete jeho smrtící účinky na amerických černoších!“

Nyní neměl slov doktor.

Chvilku jen naprázdno lapal po dechu, pak cosi nesmyslně zakoktal, ale nakonec se vzpamatoval alespoňnatolik, aby ze sebe vypravil: „Jak jste se to dozvěděl? Tohle je nejpřísněji utajované. Vy o tom nemátevůbec vědět! Nemůžete to vědět! Jak se opovažujete? Kdo si myslíte, že jste, abyste disponoval takovýmivědomostmi? Tohle je nejpřísněji…“

„Na dodávce, která vám byla určena, jsem před několika měsíci viděl znak radioaktivního nebezpečí.Tenkrát jsem nevěděl, co znamená. Pak vás ale vyčenichal někdo, o kom nemáte ani tušení. Zjistil, žedostáváte korespondenci a zásilky z Los Alamos a Fort Dietrichu. Pak už nebylo tak těžké dát si dvě a dvědohromady. Dneska bude ale výsledek nula. Já to tu skončím.“

„Tak podívejte, vy idiote, mlčte už konečně a začněte taky myslet. Ano, to, co se tu dělo, je zrůdnost a jájsem zrůda, která je za to zodpovědná, ale vyšším zájmem, což je jediné, na čem záleží, je válka, kteroudříve nebo později povedeme proti lidem, kteří by nás jinak zničili. Musíme je zastavit. Musíme! Budemeválčit v Asii, Africe nebo Jižní Americe. Co by se stalo, kdybychom natolik zpohodlněli, že by nám začalascházet vůle? Co kdybychom nemohli použít atomové bomby? Dokonalá biologická zbraň, kterou lzeodhalit až tehdy, když je na všechno pozdě, dokáže zdecimovat jakoukoliv nepřátelskou armádu. Můžezachránit životy stovek nebo tisíců amerických vojáků. Toto je můj skromný příspěvek k úsilí o našepřežití. Vytvářím zbraň, která naše nepřátele zničí. Už jsem téměř u cíle a vy si sem teď přitáhnete achcete mi všechno za jedinou noc zničit!“ Doktor vstal.

„Vy jste tu nemoc nejdřív léčil,“ ozval se Earl. „Začalo to potom, co napadla vaši ženu a zabila vaše dítě.Teď z ní ale chcete udělat zbraň. Zabíjíte Američany, jako jste vy nebo já, abyste ji otestoval, a tvrdíte, že

je to proti komoušům. Já ale znám vojáky i štětky a vím, že se to nedá kontrolovat. Prostě se to budešířit pořád dál.“

Z dálky se ozval rachot detonace.

V laboratoři všechno slabě zachřestilo a mírně nadskočilo. Všechno včetně jater na tácu. Oba muži pocítiliúčinek tlakové vlny.

„To je voda,“ poznamenal Earl. Pak sáhl do vaku.

„Co je to?“

„Tohle je pro změnu oheň,“ vysvětlil mu Earl ochotně.

„Nemůžete…“

Earl odšrouboval víčko a škubl šňůrou. I tato zápalná bomba fungovala bezchybně. Z hrdla upravenéitalské polní lahve se ozvalo prsknutí a vyletěl z něj snop jisker. Earl lahví mrštil daleko do místnosti.

„Držte se od toho dál,“ řekl ještě. „Tady bude za chvíli hořet.“

Doktor se v tu chvíli zachoval jako šílenec. Earl za války o podobných věcech jen slýchal, ale věděl, že lidéjsou podobné ztřeštěnosti nebo odvahy schopni. Toto byla odvaha. Ohromilo jej to. Toho by se rozhodně

nenadál.

Doktor se vrhl celým tělem na zápalnou bombu a zalehl ji, aby zabránil jejím ničivým účinkům. Dopadl nani těsně předtím, než explodovala. Intenzívní plamen jej zažehl jako živou pochodeň a začal jej bleskověstravovat. Doktor nevydal ani hlásku. Netečně ležel a hořel. Jeho tělo se v plamenech měnilo k nepoznání.

Kroutil se jako čarodějnice v nějakém starém filmu o inkvizici.

Ve svém šíleně odvážném snažení uspěl. Oheň šířící se z láhve na něj jednoduše spotřeboval veškerousílu, až z lidského těla udělal kouřící škvarek.

Earl se odvrátil. Viděl už Japonce sežehnuté plamenometem na škvarek a necítil potřebu dívat se na něcopodobného znovu. Náhle se mu válečné zážitky vybavily v plné síle. Tady mu je připomnělo jediné, stejně

zohavené tělo. Jen s námahou potlačil dávení, ale ovládl se. Zbyla mu ještě jedna bomba. Vytáhl ji zvaku, zatáhl za šňůru a zjistil, že i tato bomba funguje bezvadně. Opět ji odhodil. Ozvalo se zlověstnézahučení a celou místnost ozářil záblesk. Teprve nyní Earl zjistil, že se ocitl v jakési svatynimikroorganismu zvaného Treponema pallidum upraveného jaderným zářením. Podél stěn se tyčily regály,v nichž se tísnila jedna laboratorní nádoba vedle druhé. V jakési tekutině se tam ponuře vznášelydoktorovy biologické poklady. Žeň, kterou musel sklízet léta. Earl si nemohl nepovšimnout i několikachorobou odporně znetvořených penisů.

Žár začínal být nesnesitelný. Oheň zběsile hučel a rychle se šířil. Během několika sekund zachvátil téměřcelou laboratoř.

Earl vyrazil ke dveřím. Když vyběhl ven, budova už hořela.

VELITEL úseku necítil sebemenší potřebu bojovat. Když uslyšel výstřely, okamžitě tušil, kolik uhodilo.Shodou okolností na něj té noci vyšla služba u psince, kterou nesnášel. Měl pocit, že je to při jehopostavení práce pod jeho úroveň. On má psy bít bičem nasáklým negerským potem, a ne se o ně starat.Jak ale střelba neustále sílila a záře požárů začínala osvětlovat horizont, pochopil, jaké štěstí měl, že hopovinnost zahnala tak daleko od hlavní části věznice.

Psi začali výt. Na nich mu nezáleželo. Toužil se dostat co nejrychleji hodně daleko odsud.

Samozřejmě že na svoji milovanou Mahel Louise nezapomněl. Bez svého samopalu Thompson seneodloučil nikdy. Do batohu si nacpal všechny třicetiranné zásobníky, které našel, a tolik jídla, kolik jenmohl unést. Koně měl v ohradě daleko odsud, takže na něj musel zapomenout. Věděl, že bude muset jítproti proudu řeky, neupozorňovat na sebe a žít ze dne na den.

Držel se nedaleko říčního břehu a brzy došel k mohutné hrázi vybudované ve třiačtyřicátém ženisty. Bylaširoká a dávno zarostlá travou, takže kráčet po ní nebyl žádný problém. Uprostřed se zastavil a ohlédl se.Zdálo se mu, že spatřil… panebože!

Celou oblohu ozařovaly plameny. Vzhledem k tomu, že terén tu znal dokonale jako málokdo, dokázalkaždý požár přiřadit k příslušné budově. Rychle pochopil, že jeho odhad byl zcela správný. Všechno bude zničeno. Celá věznice bude vypálena do základů a skončí jako hromada popela.

Ještě že tam nejsem, pomyslel si.

Otočil se a pokračoval po hrázi dál. Pro jistotu šel se zbraní v ruce. Cesta mu rychle ubíhala.

Hráz však brzy ustoupila říčnímu břehu a cesta začala být obtížnější. Nohy se mu zaplétaly do hustěpobřežní vegetace, pálily ho kopřivy a do obličeje ho šlehaly větve. Půda tu byla značně nejistá, protožeprávě v těchto místech se táhl přechod mezi vodou a pevnou zemí. Kráčel sice pořád dál, ale značně

pomalejším tempem.

Když se přiblížil úsvit, uslyšel explozi. Roztřásla stromy a rozechvěla listí. Zdálo se, že mohutný otřesroznáší po kraji prach. Muž si uvědomil, co se stalo. Útočníci vyhodili do vzduchu hráz a to, co ještě zvěznice zbylo, brzy úplně zmizí ze světa. Jedno se jim musí nechat, pomyslel si. Svou práci odvádějípoctivě.

Pokračoval dál, ale pozměnil plán. Prostě se pokusí dostat co nejdál odsud a pak se někde schová. Nemásmysl pokoušet se probojovat z obklíčení a nechat se rozsápat.

Za den nebo za dva se vrátí zpátky. Vystřílí pár zásobníků, zamaže si obličej blátem a až úřady zjistí, co se

stalo a převezmou kontrolu nad místem katastrofy, bude moci vystupovat jako vyčerpaný veterán boje za

záchranu věznice, který zůstal na svém místě, dokud nebyl areál obsazen, a pak si hrdinsky vybojovalcestu ven a zkolaboval v divočině.

Žádní svědci stejně nebudou, pomyslel si spokojeně. Nakonec mu to ještě pomůže v kariéře.

Našel si na břehu suché místo a uložil se, aby si ve stínu borovic daleko od zuřícího násilí příjemněodpočinul.

Zdálo se mu o slávě, úniku z této pustiny a spokojeném životě. Konečně ho budou lidé oslavovat jakohrdinu. Postupně mu však začalo docházet, že ten jásot nezní jen v jeho snu. Přicházel ze skutečnéhosvěta. Rychle procitl, zamžikal ospalýma očima a uvědomil si, že slyší lidské hlasy.

Když se rozhlédl kolem, musel s největším úsilím potlačit paniku. Podíval se na hodinky a zjistil, že je

skoro deset hodin dopoledne.

Zdálo se mu, že ty hlasy se ozývají od řeky. Proplížil se houštinami k vodě a teprve pak je spatřil.

Kovbojové.

Bylo jich šest. Od břehu byli vzdáleni asi dvacet metrů. Pluli na vězeňském prámu. Spokojeně mezi seboužertovali, smáli se a vůbec se očividně dobře bavili.

Vzápětí mezi nimi poznal toho zmetka Bogarta.

Ten?

Jak to, že pořád ještě žije?

Náhle mu to všechno došlo. Bogart nějakým záhadným způsobem přežil vlastní smrt, a jak všichni tvrdili,je zřejmě daleko prohnanější a schopnější, než se tvářil. Když odsud unikl, shromáždil tuhle bandudesperátů a pod rouškou noci se vrátil, aby si dopřál potěšení z krvavé pomsty. Teď všichni unikají na

ukradené lodi.

Jenže on má samopal.

Mohl by je zabít. I kdyby je náhodou všechny nezasáhl, může rozstřílet loď na třísky a nechat ji klesnoutke dnu. Pokud to někteří z nich přežijí, dodělá je nebo stihne zmizet dříve, než se shromáždí na břehu a

vydají se za ním.

On bude hrdina. Skutečný, opravdový hrdina.

Zdvihl samopal k rameni a začal se chystat k palbě. Plynulým pohybem natáhl závěr. Ozvalo secharakteristické cvaknutí. Letmým pohledem zkontroloval obě páčky nad pistolovou rukojetí na levéstraně zbraně. Pojistka byla odjištěna a přepínač režimu střelby byl nastaven na střelbu neomezeně

dlouhou dávkou.

Zkontroloval si i speciálně upravené hledí a přestavil je tak, aby mířil přesně na vzdálenost kratší nežpadesát metrů.

Už je má.

Položil prst na spoušť a v tom okamžiku strnul v němém úžasu. Z kajuty prámu vyšel hubený kovboj.Když si sundal klobouk, po ramenou se mu rozvlnila kaskáda plavých vlasů. Dívka!

Ta čubka mizerná!

Z nějakého nepochopitelného důvodu jej to ještě více rozzuřilo. Holka! Mezi těmi nájezdníky byla ženská.I ona si tam dovolila řádit!

Holka!

Nepatrně se posunul, zavrtěl se, aby ležel pohodlněji, a vyhledal si v zářezu hledí nový terč.

Pevně sevřel samopal a pomalu tiskl spoušť. Je hrdina!

I PTÁCI vytušili, co se blíží. Earl ještě nikdy nezažil v korunách stromů nocí ztemnělého lesa takový ruch.Všude šuměla ptačí křídla a ozývalo se poplašené cvrlikání a pískot. Ohromilo jej, kolik ptactva vnehostinném borovém lese žije, i to, jak dokáží drobní opeřenci předvídat budoucnost a vytušit, jaktragická bude. Odstartovali dřív, než dorazila voda.

Zatímco si Earl lámal hlavu nad touto přírodní záhadou, snažil se vštípit si do paměti postup obsluhyprámu, který původně patřil správě věznice. Dost dlouho pátral po zásobě pohonných hmot, kterými bydoplnil nádrž. Když je našel, dolil potřebné množství a začal studovat poměrně jednoduché ovládacíprvky. Nakonec rozbil řídící desku v okolí spínací skříňky, protože se nehodlal zdržovat hledáním klíče dozapalování, a pokusil se krátkým spojením nastartovat, aby mohl konečně zmizet.

Snažil se soustředit, ale nedařilo se mu to. Svět sám pro sebe, který tu existoval beze změny takovoudobu, spěl ke zkáze, o niž se zasloužil vlastníma rukama. Cítil, že to musí vidět, ujistit se a sledovat, jak

toto peklo v bažinách zaplavuje temná voda.

Ptáci bezhlavě kroužili mezi stromy. V houští se ozývaly zvuky prozrazující, že i suchozemská zvířata užodsud prchají. Všude vládl naprostý zmatek a chaos. Všechno živé vycítilo blížící se vodu stejně jako psi vpsinci věznice pochopili, že jim hrozí požár, a každý živočich se snažil odsud zmizet.

Voda přicházela pokradmu. Earl si vzpomněl na japonské námořní pěšáky, kteří se uměli právě taknepozorovaně přiblížit v mlze. Věděli, jak využívat terén, a na maskování a nehlučný pohyb v přírodě tobyli hotoví géniové. I černá, smrdutá voda byla najednou tam, kde ještě před několika sekundami vidělsouš. Její příchod ohlašovalo pouze nepatrné chvění, přecházející v šum. Najednou byla všude. Nedala sezastavit a byla nelítostná. Bezohledně pohlcovala vše, co jí přišlo do cesty. Nevířila, nezurčela jako potoknebo bystřina ani se nečeřila vlnkami s bílými čepicemi. Nebyly na ní znát žádné kruhy. Prostě jenstoupala mezi stromy a šířila se se stále narůstající rychlostí, až nakonec neponechala jediné místo suché.

Zůstaly jen stromy zpola ponořeně v kalném přívalu. Proud musel být velice silný, protože unášel kusy dřeva i hlíny. Sem tam Earl zahlédl i utonulé zvíře.

Pochopil, že nadešel čas.

Tak dělej, sakra, vybízel v duchu motor, když k sobě tiskl roztřepené konce dvou utržených drátů.Konečně přeskočila jiskra. V temné změti toho, co bývalo řídící deskou, se jen drobounce zablesklo a pakse staré, dýchavičné plavidlo otřáslo, zakolébalo, motor zakašlal a z komína se vyvalil oblak hutného,modravého dýmu. Nakonec se motor přece jen rozburácel.

Earl zamířil rovnou do středu říčního ramena. Doufal, že v temné vodě nejsou žádné skryté překážky animělčiny, o nichž by nevěděl. Když mu byla vyjížďka na prámu dopřána naposledy, nemohl věnovatplavebním podmínkám přílišnou pozornost. Rovněž se obával silných proudů způsobených pobořenímhráze, jež by mohly tvořit víry a prám potopit.

Stařičké plavidlo se prodíralo pod pohasínajícími hvězdami kalnou vodou a Earl se ho snažil kormidlovat kprotějšímu břehu, kde by mu mělo podle jeho předpokladů hrozit nejmenší nebezpečí.

Ohlédl se a spatřil topírnu, jejíž základy už podemílala záplavová voda. Budova ještě chvíli vzdorovalanelítostnému osudu, ale po chvilce se zbortila do vody, která ji okamžitě pohltila.

Slunce začínalo ohlašovat nástup své vlády. Na východním obzoru se objevil světlejší pruh a zanedlouhouž voda jiskřila odrazem prvních zlatavých paprsků. Nad horizont se vynořil obrys slunečního kotouče aobloha se v celé šíři začala barvit od černé přes šedou do modra.

Jak přibývalo světlo, mohl Earl sledovat hejna ptáků, kteří kroužili nad břehem, jenž před chvilkou opustil.

Viděl pozůstatky bortící se hráze, která se nestejnoměrně drolila a vpouštěla do prostoru bývalé vězniceThebes stále větší množství vody.

Earl kormidloval prám směrem k jihu, aby se dostal k městu nebo spíše k tomu, co z něj zbylo. Proplouval

podél celého areálu věznice a sledoval postupující zkázu. Byla vidět úplně všude. Ze čtyř kulometnýchvěží stála jen jediná. Zbylé tři už se skácely do vody. Ani poslední z nich nemohla vydržet dlouho.Podemleté vzpěry povolovaly a celá věž stála podezřele nakřivo. Vzduch páchl spoustou kalné vody atěžký pach hniloby se mísil s odérem nočních požárů. Nad tím vším kroužili ptáci, kteří se zatím marněsnažili zvolit směr k novým hnízdištím.

Když Earl míjel místa, v nichž by měl být panský dům, konzum a bičárna, neviděl nic. Protože je všaknikdy z řeky nesledoval, nebyl si jist, zda to znamená zkázu těchto budov či nikoliv. Slyšel však hukotvody a to pro něj bylo dostatečnou zárukou, že se záplava nevyhne ani jim.

Na posledních dvou kilometrech byl klid. Podle blížících se sloupů dýmu Earl usoudil, že zasvé vzalo iměsto samotné. Konečně však uviděl to, co hledal, totiž vor se třemi bělochy, kteří se neustále přeli takhlasitě, že to bylo slyšet až k němu. Snažili se vratké plavidlo pomocí bidel dostrkat k protějšímu břehu.Kromě nich byl na voru ještě muž ležící na nosítkách a dívka, jež stála stranou hašteřících se mužů.

Sundala si klobouk a zamávala na Earla. Její přežití, jež bylo mnohem důležitější než život kohokoliv z

nich, naplnilo Earlovo nitro prudkou radostí.

„Loď ahoj!“ zahalekal Earl po námořnicku.

„Krucinál, Earle, kde jste sehnal tu kocábku?“

„Našel jsem si ji ještě v noci. Zvu vás všechny na palubu.“

„Opatrně. Tady máme pátého.“

Earl zprvu nevěděl, co tím Elmer myslí, ale pak si na voru všiml rakve, jež nesloužila jako plovák.

„Ale doprdele,“ zahučel.

Zamanévroval co nejblíže k improvizovanému plavidlu a snížil otáčky motoru na minimum. Vypnout se hobál. Elmer s Billem se chytili za pažení prámu a spojili tak obě plavidla uprostřed proudu. Pak Charlie se Sally pomohli Jackovi přelézt. Ačkoliv měl se znehybněnou paží určitě potíže, jinak se pohyboval celkemčiperně. Dostál své pověsti nezlomného starého vzteklouna. Elmer a Bill poté zdvihli rakev a přesunuli jipřes pažení. Charlie a Sally ji přidržovali ze stran, dokud nespočinula na palubě prámu. Pak přelezlirovněž. Nakonec hodili oba muži na palubu pušky a nalodili se také.

Vor nechali odplout a Earl zakormidloval ostře doprava, aby prám otočil proti proudu. Bylo znát, že tímtosměrem to nepůjde zdaleka tak rychle, jako když plavidlo unášela řeka, ale stařičká kocábka se vpřibývajícím světle a žáru statečně prodírala kupředu.

„Jsem rád, že vás vidím, Earle,“ prohlásil Elmer. „Ta dřina s bidly už nás unavovala a ten mizera Charlie

se v jednom kuse ulejval. O Jackovi ani nemluvím.“

„To není pravda!“ vyjel Charlie. „Ti dva gauneři by mě nechali oddřít všechnu práci!“

„Co se stalo Edovi? Schytal to?“

„Ale kdepak, člověče. Ten odvedl svoji práci na jedničku. Ty chlapy vyřídil jako malé kluky. Pak ještěčerným poradil, jak si mají postavit vory, a když byli v háji, šel si zdřímnout. Všichni už jsou hezkých párhodin pryč. A pak Ed prostě umřel ve spánku na houpacím křesle s úsměvem na rtech. Podle mě odešeldo věčných lovišť docela spokojený.“

„Je mi to moc líto, Sally. Tohle jsem nechtěl…“

„Neomlouvejte se, Earle. Ale co se proboha stalo vám? Vypadáte, jako byste strkal hlavu do mlátičky.“

„Trochu jsem se pošťuchoval s jedním starým známým.“

„Tu kocábku může klidně řídit někdo jiný. Vy pojďte sem, abych vám mohla to ucho sešít, jinak vám zachvíli upadne a budete vypadat jako zrůda z cirkusu.“

„Já…“

„Earle, udělejte, co říkám.“

Earl poslechl. Charlie se chopil kormidla a Earl se posadil před Sally, která popadla připravenou jehlu a nita začala mu propichovat střídavě boltec a kůži pod vlasy. Bolelo to jako čert, ale pořád to nebylo nic protitomu, když mu na ránu nanesla jakýsi desinfekční prostředek, který příšerně pálil.

„Krucifix,“ sykl pouze.

„To snesete, kovboji. Takový velký kluk!“

„Kristepane, to bolí.“

Ostatní se rozchechtali.

„A tohle je válečný hrdina! Earle, neměl byste vrátit tu medaili?“

Plavidlo se prodíralo proti proudu řeky Yaxahatchee. Opět míjelo zaplavené trosky věznice, jež mělitentokrát po levoboku. I čtvrtá kulometná věž už byla zborcená a z hráze opět kus ubylo. Celý areálvěznice pohlcovala bažina. Bylo velmi pravděpodobné, že všechno skončí pod vodou. Během několikaměsíců by se měl na všem zaplaveném vytvořit souvislý nános kalu, písku a bahna, jenž smaže veškeréstopy po bojích. Jediné nebezpečí odhalení by hrozilo v případě, že se armádní potápěči rozhodnou knesmírně nákladné záchranné akci, ale tato eventualita s největší pravděpodobností nepřipadala v úvahu.

„Teď už to skoro vypadá, jako že tu nikdy nic jiného nebylo,“ poznamenal Elmer.

„Jasně. Všechno je vyřízeno. Smetli jsme je z povrchu zemského,“ prohlásil sebevědomě Charlie.

„Hele, vidím našeho kluka!“ křikl Bill.

Vzápětí skutečně i všichni ostatní spatřili Audieho, který zuřivě pádloval ve žlutém nafukovacím člunu.Když k němu dolehl rachot lodního motoru, obrátil se a uviděl Billa, který na něj divoce mával z přídiprámu. Opětoval pozdrav a zamířil k nim. Earl mu nasměroval prám naproti.

„Nazdárek, chlapi.“

„Koukněte na něj! Vypadá, jako kdyby si vyjel v neděli na lodičce!“

Earl opět snížil obrátky motoru na volnoběh a Audie přestoupil na palubu. Ještě předtím však útočnýmnožem na několika místech prořízl člun, aby měl jistotu, že splaskne a včas se potopí.

„Kde máte starého pána?“ zeptal se ihned.

„Nedočkal se svítání,“ odvětil Elmer.

„Kristepane,“ hlesl Audie. „Sally, je mi to strašně líto.“

„Díky, Audie. Já se z toho dostanu.“

Pluli ještě asi hodinu a půl, než se ztratili v pustém borovém lese, jímž se řeka klikatila. Najednou se jichzmocnil pocit, že jsou na světě úplně sami. Earl převzal kormidlo a začal prám kormidlovat k místu, kde je

měly vyzvednout vrtulníky. Podíval se na hodinky a zjistil, že mají ještě chvíli čas.

„Tady si můžeme v klidu odpočinout,“ prohlásil. „Myslím, že už nám nic nehrozí. Za chvíli jsme doma.“

„Doma,“ ozval se Charlie. „Zní to docela pěkně, ksakru.“

PŘED vnitřním zrakem bývalého velitele skupiny vířily lákavé vidiny. Už si představoval, jak všemochotným posluchačům líčí svá dobrodružství.

Jen on sám přece vypátral komunistické špióny ze Severu, kteří se rozhodli ohrožovat pokojné Jižany apodnikli noční útok na věznici. Zastavil je až na řece a spravedlnosti bylo učiněno zadost. Stane se takhrdinou celého bílého Jihu, králem New Orleansu a idolem půvabných žen. Dostane pěkné místo ve státnísprávě a odtud už bude jen krůček k postu guvernéra a kdovíkam ještě.

Všem poví, jak zabil tu zatracenou holku, která si dovolila pokořit bílé Jižany!

Jediné, co pro to musí udělat, je stisknout spoušť a chvilku ji podržet tak, jako to udělal už tolikrát.

Ucítil, jak se spoušť podvoluje jeho plynulému tlaku a…

A pak uslyšel rachot, jako by se na něj cosi řítilo skrz borové houští.

Psi. Vyrazili z podrostu jako dělové koule. Hnali se rovnou na něj s chropotem, vyceněnými tesáky aplanoucíma očima. Kdesi v bažině nejspíš narazili na pach muže, který je po celou dobu, kdy sloužili vevěznici, tloukl bičem, a vyrazili po stopě jako krvelačné bestie.

Napadli jej jako šílení. Muž se vzápětí rozeřval bolestí, protože se do něj zabořily psí zuby. Pro samoubolest a vlastní křik i psí řev nemohl slyšet další zvuk, který se sem blížil. Byl to basový rachot motorů. Byl

stále hlasitější a pořád se přibližoval. On už ho ale nezaslechl a neslyšel ho ani nikdo jiný nepovolaný.

TELEFON zazvonil v půl jedné odpoledne. Sam okamžitě zvedl sluchátko.

„Haló?“ „Same?“

„Earle! Kristepane, člověče, co se stalo?“

„Je po všem. Skončilo to. Udeřili jsme přesně tak, jak jsem plánoval, a zase jsme zmizeli. Žádná věznice

Thebes už není. Zničili jsme ji pro jistotu hned dvakrát, ohněm a vodou. Vlastně třikrát, ještě předtím

zapracovali střelci.“

„Jste v pořádku?“

„Až na pár stehů ano.“

„A ostatní?“

„Jeden muž zemřel na srdeční záchvat. Tři další byli postřeleni, ale dostanou se z toho. Všichni jsmeotlučení a utahaní jako psi. Jo… bohužel vám musím oznámit, že to nepřežil ani Davis Trugood. Našeljsem ho mrtvého v ložnici v patře panského domu, když jsem hledal ředitele. On ho našel jako první, aleco a proč se mezi nimi seběhlo, o tom nemám ani páru.“

„Earle, zjistil jsem o něm dost věcí, které byste měl vědět.“

„Později. Teď jsem tak utahaný, že bych si stejně nic nepamatoval. Rodinu můžete přestěhovat zpátkydomů. Je po všem. Hotovo.“

„Earle, vy… nevím, co říci.“

„Tak nic neříkejte. Všichni jsme se stejně shodli na tom, že po dnešku už mezi námi nikdy nepadnou slova‚věznice Thebes‘. Já si teď trochu odpočinu a pak se vrátím do služby. Už žádné hraní na vojáky. S tím užjsem skončil, pokud si mě to ještě někdy nenajde samo, ale o tom pochybuji. Alespoň doufám, že už se

to nikdy nestane.“ „Earle…“

„Same, nechte si to zatím pro sebe. Za pár dní se uvidíme. Musím to svoje dobrodružství nějak přijatelněvysvětlit Junii, a to se bude řešit lépe osobně než po telefonu.“

„Samozřejmě.“

Sam zavěsil a rozhlédl se po zanedbaném pokoji, který mu tady v Little Rocku sloužil jako byt a kancelářzároveň. Nejdřív chtěl zavolat manželce.

Nedokázal to však.

Některé věci se nezmění nikdy.

Zavolal Connii.

BILL Jennings a Jack O’Brian na farmě z vrtulníku nevystoupili. Namísto toho byli převezeni do Pensacoly,protože Sally nedala jinak, než že Jack potřebuje co možná nejrychlejší transfuzi plazmy. Ještě večer Billohlásil, že Jack bude podle lékařů z Pensacoly v pořádku, ale tři týdny si poleží v nemocnici. Jackovamanželka Sarah se za ním okamžitě vydala. Earl měl dobře spočítáno, kolik zůstalo z prostředkůposkytnutých Davisem Trugoodem, a věděl, že to postačí na všechny další výlohy. Nařídil Billovi, abyJacka pozdravoval, a sám byl zvědav, jestli bude muset mít Jack i tentokrát poslední slovo. Bill mu záhyoznámil, že Jack rovněž všechny pozdravuje a vzkazuje, že se s nimi rád zase uvidí. Pro začátek navrhlsetkání někdy v sedmdesátých nebo osmdesátých letech. Všichni se tomu dosyta nasmáli, zvláště kdyžjim bylo jasné, že ho uvidí příští rok na sjezdu Národní střelecké asociace, kde si z něj budou mocikonečně zase utahovat.

Charlie a Elmer, kteří utrpěli jen lehčí zranění, necítili potřebu někam spěchat. Charlie se zotavoval rychlea snadno jako divoké zvíře. Modřiny mu vydržely ještě měsíc, ale prasklá žebra se hojila téměř sama aobě rány se stáhly bez jakékoliv infekce. Elmer trpěl tak příšernými bolestmi hlavy, že poprvé po mnohaletech zapomněl na psaní článků. Bez ustání jen seděl na verandě, popíjel whisky a polykal aspiriny. Zatoho však opustila jeho obvyklá rozmrzelost. Naopak, zdálo se, že si současný stav vychutnává.

Ten večer se na farmě hodně pilo. Earl se snažil držet zpátky. Charlieho žvanění u táborového ohně aleuniknout nemohl. Nezasvěcenec by měl dojem, že Charlie má na kontě už stovky padlých protivníků.Kdyby ho jeho druhové neumlčeli, vymyšlené počty by stoupaly do závratných výšek. Spokojenost„kovbojů“ však byla všeobecná. Audie tvrdil, že tak šťastný nebyl od konce války, který prožil v nemocnici

s prostřeleným bokem. Prohlásil, že tentokrát to bude muset pořádně oslavit. Nakonec už to vypadalo, že

se ani nedokáží rozloučit. Stejně už ale museli postrádat Billa a Jacka, kteří se na farmu nehodlali vrátit.Přesto se jim nechtělo pryč. Věděli, že už se takhle nikdy nesejdou a nezažijí znovu to vzácné spojenectvía radost z přežití ventilovanou nevázaným veselím a pitím.

Další den musela Sally vyřídit smutné povinnosti spojené s dědečkovým pohřbem. Pro jeho tělo přijelpohřební vůz z Pensacoly. Soudní lékař dostal již vyplněný úmrtní list, nad jehož pravostí se naštěstí nikdo

příliš nepozastavoval. Staří lidé zkrátka umírají, tak už to na světě chodí, a starému pánovi bylo přesosmdesát. Soudní lékař, jakousi mimořádně zajímavou shodou náhod současně vykonával i funkci šerifa

– Sally ujistil, že se nemusí bát žádných problémů. Jeho ochota ještě vzrostla poté, co mu Earl vtiskl do

ruky tlustý svazek bankovek.

Den poté pak Earl odvezl Sally do Pensacoly. Odtamtud měla odjet vlakem do Montany, kde hodlalapochovat zesnulého dědečka.

Earl zaparkoval před nádražím přeplněným námořníky ve vycházkových bílých uniformách, jejich děvčatya rodinami. Hučelo to tu jako v úle a Earl pro davy lidí málem přehlédl obrovskou parní lokomotivu sdlouhou řadou vagónů, jež už jakoby nedočkavě syčela. Zůstali ještě sedět v autě.

„Jste báječná,“ řekl Earl Sally.

„Vy taky, Earle.“

„Kam půjdete? Máte kde bydlet?“

„Pojedu k tetě. Je to druhá dědečkova dcera. Starala se o mě řadu let. Všechno bude zase dobré. Nebojte

se, Earle, já už si poradím. Copak nevíte, že se neztratím?“

„Vy nikdy. Něco vám ale řeknu. Dneska je tvrdá doba a platí to i v milostném životě. Buďte opatrná,abyste si dobře vybrala. Zasloužíte si toho nejlepšího. Jestli se zapletete s nějakým holomkem, strejdaEarl přijede, nakope mu zadnici a vám dá taky nějakou za ucho, jasné?“

„Myslíte, že když jsem vás ani jednou neposlechla, mám teď udělat výjimku?“

„Doufám, že to uděláte. Bože, mrzí mě, že nejsem o dvacet let mladší. Ještě bych se o vás rád popral.“

„No, a teď ještě pusu, Earle. Takhle přece končí každá pohádka, ne? Švarný princ políbí Sněhurku avysvobodí ji ze zakletí, aby nemusela zůstat v lese se sedmi trpaslíky.“

„Já ale nejsem žádný princ a už vůbec ne švarný. Ale trpaslíci tam byli skoro všichni. A pak, vy nejsteprincezna. Jste královna, jen o tom zatím ještě nevíte. Tak vysoko bych asi neměl koukat. Líbatšlechtičnu…“

„Podívejte se, už jsem vám zašívala ucho a vůbec jsem si s vámi dala práci, tak o tom, jak to bude,rozhodnu sama. Teď mě políbíte. Domluvila jsem. Královnu přece musíte poslechnout.“

„Byla jste z nás ta nejtvrdší a nejodvážnější. Víte o tom?“

„Nejdřív jsem se snažila stačit dědečkovým nárokům a pak nárokům strejdy Earla.“

„To se vám podařilo víc než bohatě.“

Políbil ji. Dal si záležet, aby zjistil, jaké by to bylo, kdyby… Bylo to přesně takové, jak si představoval.

Zalila jej vlna lítosti a pak bylo jednou provždy po všem. Usmála se a Earla až zabolelo u srdce, kdyžuslyšel její zvonivý smích. Pak Sally vystoupila z auta.

„Potřebujete pomoci?“

„Earle, když nezmizím teď, neodjedu nikdy. Jeďte, s tím kufříkem já už si poradím.“

Popadla zavazadlo a bez ohlížení zamířila k vlaku.

Díval se za ní, dokud mu nezmizela z očí. To, co se mu pak stalo, zažil v životě jen několikrát.Pootevřeným oknem se do vozu zřejmě dostal nějaký prach, který mu vletěl do očí. Ta štíhlá dívčí postava

se zatím ztratila v davu námořníků, aby odjela vstříc novému životu.

Když se Earl vrátil na farmu, Audie a Charlie se právě chystali k odjezdu. Audie měl jakýsi telefonickýhovor, po jehož ukončení hlasitě zavýskl. Skutečně dostal onu velkou roli ve filmu o válce Severu protiJihu. Bude hrát hrdinu. Musel ihned odjet, aby byl včas na prvních zkouškách, jež začínaly koncem týdne.Protože jel směrem na západ, nabídl Charliemu, že ho sveze do Texasu.

Earl si byl jist, že spolu ti dva cestou ještě zažijí nějakou legraci. Možná že bylo nakonec dobře, že loučení

proběhlo nezvykle rychle a bez jakýchkoliv obřadností. Odbyli je plácnutím po zádech a několika drsnýmislovy. Nepatřili k mužům, kteří snadno vyjadřují to, co cítí. Raději se takovým situacím vyhýbali. Provšechny bylo tudíž lepší, že se rozešli bez velkých slov.

Zůstal tedy jen Elmer, který Earlovi pomohl vyklidit farmu. Veškeré přebytečné zásoby byly zakopány,povlečení odstraněno a všechno tu zase vypadalo jako dřív. Pronájem měl sice vypršet až za poměrnědlouhou dobu, ale Earl usoudil, že bude moudřejší ho předčasně nevypovídat a neupozorňovat tak nasebe. Nebylo by vhodné, kdyby si někdo začal dávat do souvislostí předčasné vyklizení jisté farmy naFloridě a záhadné události, k nimž došlo v Thebesu. Zatím se však nezdálo, že by tomu někdo věnovalmimořádnou pozornost. Pouze Elmer zaslechl v rádiu jakousi zprávičku o záplavách na jihovýchoděMississippi a škodách, jež voda napáchala. Nevypadalo to, že by se tím chtěl někdo zabývat obšírněji.

Nakonec byli s vyklízením hotovi a oba se přichystali k odjezdu. Každý měl namířeno jinam. „Tak řekněte,

Earle, stálo to za to?“

„Myslím, že stálo,“ odpověděl Earl. „Ale rychle se na to zapomene, co?“

„No jasně. Jen chci znát váš názor. Udělali jsme správnou věc, nebo ne?“

„Podle mého názoru ano.“

„Té noci zemřela spousta lidí. Nikdy předtím jsem člověka nezabil. Je to jiné než ulovit zvíře, které si svoje

užilo a teď jeho maso obohatí můj stůl a hlava ozdobí moji pracovnu. Lidskou hlavu si ale nikamnepověsím a ti chlapi si nakonec možná taky mysleli, že slouží spravedlivé věci.“

„Možná.“

„Já nevím, Earle. Třeba by nakonec bývalo bylo lepší, kdybychom to tenkrát nechali být.“

„Já si myslím, že jsme udělali dobře, pane Kayei. Děly se tam odporné věci. To jste přece musel poznat

sám.“

„To ano. Byla to poslední zastávka před peklem, kde už neplatila žádná pravidla.“

„A my jsme to zarazili. Možná že existovaly i jiné způsoby, jak to udělat, ale já je neznám. Taky je možné,

že to, co bude po našem zákroku následovat, nebude o mnoho lepší, ale jedno vím docela jistě. Bude tojiné. Třeba to stačí.“

„Uvidíme.“

„Jistě.“

„Něco vám povím, Earle. Byl to boj, na jaký se nezapomíná. Nikdy nebudu litovat, že jsem se ho zúčastnila že jsem mohl bojovat po boku takových chlapů. Na to se prostě nedá zapomenout.“

„Ano, Elmere,“ přisvědčil Earl. „Nikdy jsem nezažil lepší boj, a to už jich mám pár za sebou.“

Po těch slovech se rozešli. Navždy je nerozlučně spojil slib už nikdy o takových věcech nemluvit.

CHLAPEC pozorně sledoval okolí. Seděl sám na verandě bílého domku na kopci a soustředěně pozoroval,co pozdní odpoledne přineslo. Nikdy toho moc nenamluvil, ale od té doby, co zmizel jeho otec, byl ještězamlklejší. Dál si však pozorně všímal všeho, co se kolem něj dělo, jako by sbíral a vyhodnocovalinformace. Díval se, vštěpoval si do paměti nové poznatky a třídil si je jako zkušený průzkumník svědomím, že by je mohl potřebovat někdy v budoucnu.

Neušlo mu hejno vran ve větvích stromů nalevo od domu. Věděl, že přilétají od západu, zahřadují tu nanoc a za rozbřesku odtáhnou na východ. Viděl zažloutlý trs trávy, který jako by už byl dávno mrtvý, avěděl, že pod ním nepozorovaně bují život četných mikroorganismů. Neunikl mu ani klín divokých husí čikachen táhnoucích k jihu, který se tu čas od času objevil a jehož hlahol zněl do nedozírných dálek.Začínalo se ochlazovat. Chlapec však seděl, díval se a čekal. A přemýšlel.

Věděl i řadu dalších věcí. Věděl, že jeho matka je nesmírně nešťastná. Cítil její napětí a to ho děsilo. Aniona toho poslední dobou moc nenamluvila. Mlčky žili, mlčky jedli a mlčky chodili spát. Matka se dívala nasvět úplně jinýma očima než on. Sice se rozhlížela, ale jako by nic kolem sebe neviděla. Dokázala celéhodiny civět z okna a nic nevidět. Ze samého strachu už byla úplně vyčerpaná. Ačkoliv chlapci vždyckypřipadala krásná a nic by jeho vnímání nezměnilo, dokázal si i přesto všimnout, že matka ztrácí na váze,začínají se jí rýsovat kosti, hubne v obličeji a oči má úplně bez života.

Otec prostě zmizel. Už to trvalo několik týdnů a na celý dům jako by padl stín. Zdálo se, že smutek vycítily

i rostliny. Na slunci chřadly, a když se nyní s nadcházejícím podzimem začalo ochlazovat, všechno jako by

si chtělo pospíšit s odumíráním a hnědnutím.

Chlapec se v noci často budil, protože byl přesvědčen, že zaslechl hlas svého otce. Nikdy by si jej sžádným jiným hlasem nespletl. Byl drsně chraplavý a zvučný, ale za žádných okolností nepostrádal

laskavý tón.

„Tati! Tati!“

„Bobby Lee, táta tady není,“ ozvala se pokaždé matka z ložnice, kam si chodívala lehnout, ačkoliv spalastále méně.

„Slyšel jsem ho.“

„Ne, Bobby Lee. To se ti něco zdálo, broučku. Nebyl to on, je mi líto.“

Ráno se proto pokaždé musel znovu zeptat na totéž. „Kdy se táta vrátí domů?“

Matka pokaždé upřela nepřítomný pohled kamsi do dáli.

„To nevím, zlato. Vrátí se, až to půjde.“

„Je v pořádku, mami?“

„Broučku, na takového mužského by museli vzít tank.“

Chlapec však věděl, že to jsou všechno výmysly. Ano, otce by nezdolalo nic než tank nebo jiná silná a

nebezpečná zbraň, ale chlapec tušil, že takové zbraně ve světě existují a že už zabíjejí. Kdesi v nějakéKoreji je válka, o které si všichni dospělí i spousta chlapců pořád povídá a mluví jen o tom, jak je ty žlutékomouše třeba zastavit a zahnat zpátky, aby se nakonec nedostali až sem.

I nyní tedy seděl na verandě jako kdykoliv jindy a o samotě si o čemsi dumal. Rozhodně mu však neušlo

auto, jež zahnulo na příjezdovou cestu a začalo šplhat nahoru k domu. Samovo auto to nebylo, to chlapec věděl. Připadalo mu ale jaksi bolestně známé a v jeho duši se náhlevylíhla naděje tak palčivá, až měl pocit, že ho sežehne. Okamžitě ji však potlačil, protože věděl, že další

zklamání už nesnese.

Jen se v duchu modlil. Panebože, prosím, ať je to táta.

Tentokrát ho Bůh vyslyšel, nebo to alespoň tak vypadalo. Když auto zastavilo, byl už si Bob Lee jist, že je

to vůz jeho otce. V tomtéž okamžiku se otevřely dveře a otec z auta jaksi ztěžka vystoupil.

„Tati!“ zaječel chlapec tak hlasitě, že by vzbudil mrtvého. Rozhodně to muselo stačit na to, aby se jeho

matka probrala z věčných chmur. „Tati!“

„Zdravíčko, mladíku. Neznáte nějakého Boba Leea? Měl by bydlet zrovna tady. Je to takový malý špunt.

Nevíte, co se s ním stalo?“ „Tati!“

Chlapec se vrhl otci vstříc. Ten ho popadl do náruče, pevně jej sevřel a pak ho zvedl a podržel si ho v

natažených svalnatých pažích.

„Bože, tys zase vyrostl.“

„Tati, co se stalo? Byl jsi ve válce?“

Otec měl obvaz přes ucho a levou ruku. Obličej měl podivně opuchlý zvláště v okolí očí, z nichž jedno bylodosud podlité krví. Na tvářích měl stále viditelné temné modřiny.

„To nic není, Bobby Lee. Už je po všem. Ničeho si nevšímej. Moc rád tě vidím, chlapče! To se mě aninezeptáš, jestli jsem ti něco přivezl? Líbilo by se ti třeba tohle?“

Earl synka zavedl k zavazadlovému prostoru auta, zdvihl víko a chlapcovým užaslým zrakům se naskytlpohled na zbrusu nově jízdní kolo Schwinn, které otec koupil za poslední peníze, jež zbyly z prostředků

poskytnutých nebožtíkem Davisem Trugoodem.

„Jé, tati!“

„No jo, napadlo mě, že už by ses na tom měl naučit jezdit.“ Otec vytáhl kolo z kufru auta a sfoukl z něj

prach. „Naučím tě…“

Nyní nadešla Bobbyho chvíle. Na kole už totiž jezdit uměl. Jeho kamarád Jimmy Frederick kolo měl a

ukázal mu, jak se na něm jezdí. Bobby se to kupodivu naučil tak rychle a snadno, že Jimmy jen žasnul.

Nyní tedy Bobby Lee na kolo naskočil a zprudka se opřel do pedálů. Odrazil se z místa a bez sebemenší

známky nejistoty se rozjel po dvoře.

„Páni! Kde ses to naučil?“

Chlapecký obličejík se rozzářil radostí a pýchou nad tou pochvalou.

„Je to náš malý šampión,“ ozvala se z verandy matka hlasem, z něhož vyzařovala radost.

„Zdravíčko, madam,“ pozdravil Earl. „Pro vás tu taky něco mám.“

„Předpokládám, že novou ledničku.“

„Ale ne, jen nějaký kytky!“

Vytáhl ze zadního sedadla obrovskou kytici krvavě rudých růží a vykročil své ženě vstříc. Vzápětí ji políbil

tak vroucně, jak to Bobby Lee ještě nikdy neviděl. Matka se ve zlomku sekundy jako zázrakem změnila.

Vypadala jako vyprahlá květina, jíž se konečně dostalo vláhy. Celá rozkvetla.

„Pojď sem, Bobby Lee.“

Chlapec poslechl.

„Chci vám teď oběma něco říct. Musel jsem na nějakou dobu pryč, ale už jsem zpátky. Už nikamnepojedu. Zůstanu tu s vámi napořád. Slyšíte mě oba? s dobrodružstvími je konec.“

„Ach, Earle,“ hlesla Junie, jako by mu to věřila.

Té noci slyšel Bobby Lee dlouho do noci, jak si spolu otec s matkou povídají. Pochopil, že se cosi změnilo.Vycítil to z jejich hlasů. Otec se jaksi nepatrně změnil a to ovlivnilo i matku. Bobby Lee by to sicenedokázal vysvětlit, ale cítil to naprosto jasně. Trochu ho to mátlo.

Panebože, prosím, modlil se zase v duchu, neber už mi nikdy tátu.