SNADNÝ TERČ

SNADNÝ TERČ

„Peří lítalo jako krocan! Ale nemělo by, nemělo by.“

CRAZY LEE, THE WILD BUNCH, 1969

14:47, 15:19 hod.

Střela zasáhla Santa Clause pod levé oko.

Roztříštila mu lebku a způsobila rozsáhlou devastaci její zadní části. Krev a mozek vystříkly na bílý saténSantova trůnu, kde vytvořily hrůznou abstraktní malbu. Horší bylo, že balistická energie střely způsobilakřeč horní poloviny jeho těla, která setřásla červenou čepici z hlavy. Čepice se komicky zachytila zaSantovo levé ucho a visela tam jako velká červená ponožka.

Čtyřletá dívenka sedící na jeho klíně na to hleděla nikoli vyděšeně, ale spíše fascinovaně. Chápala, že jeněco „jinak“, než má být, ale nedokázala to porovnat s ničím ze svých předchozích zážitků. Zatím se ještěnikdy nesetkala s hrůzou a děsem z pohledu na rozstřílené lidské tělo. Okamžitě to však pochopila zodpovídající reakce své matky, která ji popadla do náručí a začala ječet. Stejně jako stovky ostatníchnávštěvníků namačkaných okolo Santova trůnu.

O PÁR MINUT DŘÍVE

Bylo to skoro jako ve válce. Jen s tím rozdílem, že jídlo nebylo tak dobré. Nakupování… v nákupním

centru… den po Svátku díkůvzdání, v nejčernější z černých pátků.

Ray Cruz se rozhodl, že už nikdy nepodstoupí test IQ. Protože jeho výsledky se poté, co souhlasil s tímto

dobrodružstvím, ukázaly jako sebevražedně depresivní.

Zavrtěl hlavou. Vtom mu někdo v tlačenici narazil do ramene. Ten člověk vycházel ven chodbou nazvanou

Colorado, podle řeky, nikoli státu, zatímco Cruz se tlačil dovnitř. Jeho chyba? Možná ano, možná ne.Zdvořile jako vždycky pohlédl na oběť nárazu a nasadil omluvný úsměv. Zaznamenal, že to byla dívka pod

dvacet. Usoudil, že ji nezaregistroval jen jako formu života založenou na uhlíku. Pak se otočil apokračoval kupředu.

Před ním se nacházel dav lidí, zmatek, tlačenice, zoufalství velkých svátků, kritický moment rodin, kteréspolu nevycházejí. Povinnosti a odpovědnosti sice jen napůl vyslovené, ale naplno pociťované. Vina alítost, nekonečné a vášnivé. To všechno se teď zcela zjevně nacházelo před jeho očima v dlouhých

chodbách nákupního centra America, které sotva znal. Po obou stranách chodby nabízely stovky

obchůdků obvyklé poklady, šperky, oděvy, boty, dámské prádlo, hračky, rychlé občerstvení a spoustudalších lákadel. Všechno zalité denním světlem v kombinaci s vánočním osvětlením v červené, zelené ažluté barvě, ačkoli technika udržovala stálou teplotu 22 stupňů. Všeobecný šum občas přehlušovalyozvěny reklamních sloganů ze zavěšených reproduktorů. Tolik vjemů a nádhery, stovky tváří a kostýmů,od krásy až po směšnost, od zdraví po nemoc, od raného mládí až po vetché stáří. Připomnělo mu to jistý

bazar, který kdysi viděl v Afghánistánu. Až na tu afghánskou část. Ta tu chyběla. Vysávalo to z nějenergii. Chtěl se před tím ukrýt. Doléhalo to na něj čím dál víc. Jako přehradná palba působící na smyslya nervy. Cítil, že se jeho obvykle nezúčastněný výraz tváře začíná měnit na nechtěnou, ale nepopiratelnou

melancholii.

„Hej, mariňáku, neškleb se na mě,“ řekla Molly Chan.

„Nejspíš si brzy zavolám doktora,“ odpověděl.

„Takový velký drsný chlap jako ty? Ty to zvládneš. Obstaráme dárečky, abychom učinili příbuznéšťastnými, a zase ti bude dobře. Všechny neteře a synovci tě budou milovat, moje sestry se budou divit,že sis vybral právě mě, můj otec ti nabídne partnerství v jeho podniku a matka… no, kdo ví, jak se

zachová moje matka.“

Rayovu sluchu to znělo docela dobře. Rodina. To bylo něco, o co před mnoha lety přišel. Na dálnici před

Manilou, kde opilý řidič náklaďáku smetl auto rodičů, když se vraceli z návštěvy matčiných příbuzných. Ani

objev, že jeho skutečný biologický otec stále ještě žije, nedokázal zaplnit prázdnotu v jeho životě. Možná,

že to dokáže rozvětvený, hašteřivý a halasný klan Chanů.

Bylo mu dvaačtyřicet. Před pár měsíci mu skončil dvacet dva let trvající nespoutaný životní styl příslušníka

námořní pěchoty, skládající se hlavně ze střílení a schovávání se před střelbou. Ray měl mnoho jizev zevzdálených, vyprahlých i mrazivých míst a také měl mnoho vzpomínek, které jej nyní častěji než předtím z

ničeho nic zaplavovaly: muži i chlapci krvácející nebo roztrhaní na kusy, jařmo strachu a povinnosti anutnost pokračovat a dokončit úkol, i kdyby měl přitom sám skončit. Co si tím chceš dokázat, Rayi?Achilles zemřel před tisíci lety. Někdo ti pošle šíp do paty, když si nedáš pozor.

Jsem Hector, ne Achilles, odpověděl si Ray, protože znal rozdíl.

Později v oblasti Washingtonu, když zašel na pohovor do jedné z agentur nabízejících zaměstnání poodchodu do výslužby, potkal Molly Chan. Doufal, že se tím nakonec všechno změní k lepšímu. Potkali se

tenkrát v podobném gigantickém nákupním centru v Severní Virginii.

„Vypadáte, že se za chvíli rozbrečíte,“ řekl mu někdo, když bezradně stál na rohu mezi obchody Macy’s aLord & Taylor a nevěděl ani směr, kterým má jít, ani cíl, kam chce dojít.

Otočil se. Byla víc Asiat než on, o něco menší a na rozdíl od jeho plochého obličeje s prázdným výrazem,

který nasadil vždy, když se ho lidé pokoušeli zabít nebo mu jinak ubližovali, byl ten její velice živý, jakoby

zevnitř prozářený inteligencí a důvtipem. A měla…

„Máte výrazné lícní kosti,“ řekl.

„Na každé straně jednu. Nezmizí, ať jím sebevíc.“

„Jsem napůl Asiat,“ řekl.

„Zaznamenala jsem obě půlky,“ řekla. „Vsadím se, že je to dlouhý příběh.“

„Delší než Tolkien. A taky hutný. Ale bez hobitů. Měla jste pravdu, chtělo se mi brečet. Proč jsem semvůbec chodil? Je to jako konec světa. Potřebuji jen nějaké spodní prádlo.“

„Vy jste nikdy předtím nebyl v nákupním centru?“

„Možná. Nejsem si jistý. Právě jsem odešel od námořní pěchoty. Po dvaadvaceti letech. Možná vás u nich

zabijí, ale spodky vám dají zadarmo.“

Zasmála se jeho malému vtípku a tím to asi všechno začalo. Později přišli na to, že si vzájemně vyhovují.Měli stejný rytmus, shodli se na tom, kdo jsou největší blbci na světě, a neměli rádi pompézní, arogantnía samolibé lidi. Věřili v tvrdou práci, skromnost, zdrženlivost a čestnost. Nepili nijak nad míru, pili takakorát. Oba byli trapně chytří. Tak co je mohlo potkat špatného.

Nejprve spolu šli na kávu, pak několikrát na jídlo. Napsali si několik příjemných mailů, poté spolu zhlédli

skutečně špatný film. Pak se stalo několik zajímavých věcí a ejhle, najednou byl na předměstí Minnesoty v

největším nákupním centru Ameriky jménem America the Mall, jak si samo říkalo. A všude kolem, kam se

podíval, svítila ta tři velká písmena AtM a provázela největší nákupní den roku. Byl na návštěvě u jejíchrodičů a rodiny, usazené poblíž Saint Paul, a právě dnes vyrazil jejich rodinný klan hromadně na nákupy.

Rodina pocházela z kmene Hmongů, což byl původně horský kmen ve Vietnamu, divoký a čestný. V 60. a

70. letech patřil ke spojencům Američanů v boji proti komunistům. Po skončení války se musela rodina zpolitických důvodů přestěhovat na americký středozápad. Molly pocházela z druhé generace a do Asie užjezdila jen jako turista. Bylo jí čtyřiatřicet a pracovala jako advokátka na ministerstvu energetiky veWashingtonu. Byla krásná a příliš dobrá pro všechny muže, které kdy potkala. Ani teď si nebyla jistá, proč

vlastně oslovila toho upraveného chlapíka, který sháněl spodky, ale nakonec byla ráda, že tak učinila. Osvé minulosti jí toho moc neřekl. Nevěděl však, že než se jejich vztah prohloubil, zavolala svého známéhove Washingtonu a obdržela od něj výtah nejdůležitějších momentů z jeho vojenské kariéry. Všech jehopět turnusů ve stručné zprávě, včetně poslední šílené výpravy, která skončila známou explozí řízené střely

v Rose Garden.

„A teď,“ otázal se jí, když je dav lidí táhl chodbou Colorado v druhém podlaží, „jsme tady náhodouzavlečení proudem, nebo je před námi nějaký smysluplný cíl?“ Po obou stranách se jeden za druhýmstřídaly obchody: Ann Taylor, InvisibleSHIELD by Zagg, LEGO Imagination Center, Impulse, Lee’s VideoGallery a další. A všude světla, zelená, červená, vánoční stromky, skřítkové, Santa Clausové, celý ten vánoční cirkus, útočící psychoticky na nevinné a lehce zmanipulovatelné.

„Myslím, že někde před námi je skateboardové centrum. Můj synovec George potřebuje nějakou lepicípásku. Alespoň tak mi to bylo řečeno. Takže pásku. Koupíme ji a vypadneme odsud domů.“

„Hádám, že to ještě zvládnu,“ řekl.

„Určitě. Vždycky to zvládáš. Proč bys neměl?“ řekla s úsměvem.

Jenže dostat se někam v tom zmatku vůbec nebylo snadné. Normálně zdvořilí a melancholičtíMinnesoťané se v davu měnili v agresivní a bojovné bytosti. Vánoce pro ně znamenaly plno-kontaktnísport ve stylu zvládni nebo zemři, který provozovali důrazněji než jejich milovaní, ale tuto sezonu smutníMinnesotští Vikingové, hrající ligu amerického fotbalu. A oba exotičtí přátelé, Reyes Fidencio Cruzpůvodem z Filipín a Molly Chan, se v žádném případě nechtěli nikomu stavět do cesty.

Došli do Skate City. Následoval ji k pultu a pozoroval, jak koupila cívku jasně červené drsné pásky, abyjejí synovec mohl rychlostí malého tryskáče svištět na prkně s kolečky po ulicích kolem Central Avenue.Jeden pohled na nestabilní dopravní prostředek postavený pro rychlost, odvahu, výdrž, pevné nohy anedostatek schopnosti čtrnáctiletých představit si katastrofu Rayovi úplně stačil k tomu, aby si vzpomnělna svá vlastní pokročilá léta. Snad tisíckrát na něj stříleli, ale skateboard ho děsil k smrti. Raději by sepostavil tlupě mudžáhidů, než aby vlezl na něco tak nebezpečného.

„Tak vidíš, jak to bylo snadné,“ řekla.

„Nebylo to špatné,“ řekl. „Už se cítím líp. Jsme hotoví?“

„Ano, jsme tu hotoví.“

„Takže se můžeme přesunout jinam?“

„Jedině, že bys chtěl řídit divokou myš,“ řekla.

„To bych raději absolvoval další turnus u armády, než řídit tu zatracenou věc.“

Ani ne dvacet metrů od nich se chodba jménem Colorado otvírala do úžasného klenutého prostoru,osvětleného paprsky pozdně odpoledního slunce. V popředí jezdil jediný vůz malé horské dráhy jménemWild Mouse za ječení a vřískání jeho dětských pasažérů. Divadlo se odehrávalo prakticky hned zazábradlím balkonu. Nákupní centrum se tu otevíralo do ústředního prostoru, který poskytoval dostatekmísta pro zábavní park pod vysokou průhlednou střechou, která připomínala vystupující mapu státu.

Američané ve své ješitnosti koncipovali nákupní centra America, Mall of Indian Falls, Minnesota a dalšínikoli jako obyčejné obchodní domy s fádním půdorysem. V náhlém osvícení geniální obchodní mysli jepostavili jako mapy, připomínající svými obrysy kontinentální Spojené státy i s Pentagonem, jehož tvarlidé okamžitě spojují s kolektivním povědomím. Navíc bylo centrum správně orientováno do světovýchstran, takže rovný okraj mapy představoval jeho severní hranice. Na západě se táhla pobřežní linieWashington (stát na západním pobřeží USA, pozn. překl.), Oregon, Kalifornie až dolů do rohu k SanDiegu a odtud směřovala na východ dlouhá zeď, znázorňující hranice s Mexikem a oblouk Mexickéhozálivu. Na tomto konci, zhruba v místě, kde se v reálném světě nachází Talahasee, se jeho vnější zeďstáčela na jihovýchod, aby napodobila obrys poloostrova Florida. Dokončení celé fantazie završovala zeďvedoucí jen s jedním záhybem od slunečného státu k výběžku mrazivého státu Maine. Celá situaceznamenala, že zábavní park se nacházel na Středozápadě USA neboli nákupního centra s celkovouplochou 70 000 čtverečních metrů. Nad ním se vznášela průhledná střecha ve tvaru Velkých jezer.

Ze země na něm nebylo nic zajímavého. Ať už se člověk díval odkudkoli, AtM vypadalo spíše jako trupobřího letadla odložený uprostřed zmrzlých plání Minnesoty. Ale o to tu nešlo. Celá stavba se nacházelana trase letu na obrovské mezinárodní letiště dvojměstí Minneapolis-Saint Paul, takže ji každý den viděly z

výšky 10 000 metrů tisíce cestujících v její plné nádheře. Přesně tak, jak si to představovali jejíprojektanti. Podobně jako pyramidy dávala smysl jen při pohledu z oblohy.

Vedle chodeb s názvy řek a zón pojmenovaných podle stran kompasu pokračovaly zeměpisné lekce uvnitřs ještě větší intenzitou. Pomáhal přitom i důvtip: například multiplexové kino s patnácti sály se nacházelo

na čtvrtém podlaží „Kalifornie“ a obchody s exkluzivním zbožím pro muže i ženy na severovýchodě na„Manhattanu“. Na „Floridě“ se zase nacházely obchody se zbožím pro dovolenou a okolo „Středozápadu“se zábavním parkem se usídlila převážná většina mnoha a mnoha obchodů s potravinami, barů,restaurací, atd. atd.

Nejďábelštější byl samotný zábavní park. Nebyla v něm jen horská dráha, ale celá řada dalších nervydrásajících atrakcí. Na jedné z nich se točila sedadla na konci řetězu, jiná zase odrážela něčí nápad naplavení kmenů a vozila ječící lidi úzkým korytem naplněným akvamarínovou tekutinou, přesycenouchlorem, která spíše než skutečnou vodu připomínala náplň do ostřikovačů. Ječení pasažérů, duté nárazyplavidel na jejich cestě, zvuky způsobené neustálým pohybem a hučení vody naplňovaly ten velký prostora dále se zesilovaly pod obrovskou průhlednou střechou, kterou dovnitř prosvítalo mdlé listopadovéslunce Minnesoty. Všechno se to navíc mísilo s hlukem, který dělali zákazníci, takže ve výsledku připadalocelé centrum Rayovi naprosto nesnesitelné. Bylo tu vše. A především dvě základní věci, které se k místům

jako nákupní centrum AtM hodí: nakupování a rychlost.

„Dobrá, tak pojďme vypadnout,“ řekla Molly.

„Já už jsem skoro pryč,“ odpověděl.

„Počkej,“ zastavila ho. „Jestli chceš udělat Molly skutečně šťastnou, nech mě, abych tě nasměrovalasprávným směrem.“ A otočila ho o 45 stupňů, takže stál čelem k místu zvanému Boardwalk Fries.

„Cítím hranolky,“ řekla. „Hranolky jsou dobré. Hranolky, tatarka, sůl, kečup. Křupavá kůrčička.“

„No,“ řekl. „Musím přiznat, že voní docela dobře.“

„Jistě, ale ve skutečnosti nejde o opravdové fritované hranolky, ale nějaký chemický produkt, vypouštěnýv aerosolové formě z plechovky.“

„Na mě to ale funguje. Dáme si nějaké hranolky a…“ Najednou zaslechl hlasitý zvuk, který dobře znal.

A poté několik dalších. Ostré rány věštící smrt. Ozvěna se odrážela chodbami a zákoutími. Hlasité ránytrhající uši se znásobovaly v ozvěnách a úplně zmrazily dav, jenž na okamžik ztichl. Na okamžik, kterýpředcházel vypuknutí paniky a chaosu.

„Někdo tu střílí,“ řekl Ray.

Muž, který zastřelil Santa Clause, se jmenoval Máhir. Byl to neobvykle velký somálský voják z milicí Hizbul

Islam. Sloužil pod velením generála Hassana Dahira Awejse, který bojoval proti banditům a falešnýmvěřícím z milice al Šaháb. Mezi oběma milicemi byly obrovské politické rozdíly a člověk by jim mohl klidněnaslouchat rok a půl, kdyby jim poskytl sluchu. Máhir střílel z 50 metrů, ale to pro něj nic nebylo. Vminulosti už uskutečnil mnoho výstřelů z ještě větší dálky a vždy se trefil. Kromě toho mnohokrát vystřelili zblízka a smrt způsobená zásahem střely pro něj nepředstavovala nic nového.

Všechno ostatní však bylo nové. Tohle místo, podivná stavba, lidé s jejich přepychem, pohodlím,bohatstvím a strachem. Nesnesitelně příjemná vůně jídla, krása mladých dívek. Všechny vjemy ho natolik

zavalovaly, že málem upadl do vytržení.

Naštěstí ho vzpomínka na Alláha pevně přidržela u přísného plnění mise.

Jeho výstřel se stal signálem k zahájení velké mučednické operace, která mu zaručí vstup do ráje, ještěnež den skončí. Rozhlédl se kolem po lidech, kteří před ním v hrůze utíkali. Jak směšné. Ha, ha, ha. Výraz

děsu v jejich obličejích. Ve válce jen zřídka člověk vidí podobný strach, protože je pořád v pohybu. Tadyje to jiné.

Stál uprostřed kolekce bláznivých jezdících zařízení a poslouchal ozvěny výstřelů svých bratří. Také oni sezapojili do trestání nevěřících. Před sebou viděl paniku a strach a spoustu kolizí, protože lidé běhali ve

zmatku sem a tam. Mnozí se po srážkách svalili na zem.

Trochu couvl, aby se vyhnul chaosu, a přitom věděl, že kdyby chtěl, mohl by střílet a zabíjet podle libosti.Nicméně nebylo kam spěchat. Na podobné radosti bude určitě ještě dost času.

Na velké videoobrazovce s ikonami systému SCADA spokojeně předl program MEMTAC 6.2 jakokybernetické svědectví faktu, že v království AtM všechno funguje normálně. Dalo se odpustit, když sečlověk nedíval, ale Phil Deakins stejně všechno sledoval. Zkratka SCADA znamenala Systém kontroly,dohlížení a shromažďování dat. V podstatě šlo o technologii, která řídila celé nákupní centrum pomocínástrojů svého softwarového programu, postaveného firmou Siemens v Německu a nazvaného MEMTAC

6.2. Systém SCADA ovládal kontrolu přístupů, řídil topení, větrání a klimatizaci, sledoval spotřebu energie,bezpečnost lidí a všechny ostatní operační aspekty centra. „Dohlížel“ pomocí počítače a „shromažďoval“data potřebná pro práci počítače. Mohl dělat věci jednoduché (odemykat dveře v určený čas) nebo složité

(přesměrovávat pokladní transakce v případě, že spadl satelitní systém zpracování). Nikohoneupřednostňoval, netrpěl výstřednostmi ani závadami, neměl zvláštní chování ani osobní šarm análadovost mu byla naprosto cizí. Představoval nudný, systematicky perfektní německý smysl prodokonalost. Asi byste s ním nešli na skleničku, protože jinak byste skončili úvahami o invazi do Polska.

Systém udržoval teplotu, reguloval osvětlení, informoval oddělení bezpečnosti při signálu alarmu,kontroloval proces verifikace platebních karet, monitoroval požární bezpečnost a řídil kamerový systém anahrávací zařízení. Nejlepší na něm, díky praštěným Němcům, bylo, že byl intuitivní a uživatelskypřátelský. A tak na stěně bezpečnostní kanceláře AtM dominoval na azurově modrém pozadí vývojovýdiagram, který silně připomínal rodový strom ze sci-fi Duna. Velké množství informací, popisky achlívečky. Všechno krásně seřazené do nalinkované tabulky a přístupné jen operátorovi s myší v ruce.Pokud samotný systém potřeboval zásah lidské ruky (jen velmi zřídka), dělo se tak technikou „uchop apřenes“. Operátor jednoduše najel na požadovaný údaj, uchopil jej kliknutím myši a přesunul do jinéhochlívečku, kde jej zase uložil. Následně někde daleko klimatizace snížila teplotu o dva stupně, uklízecíslužba dostala upozornění, že někdo nacpal bavlněné spodky do mušle na pánském záchodku v odděleníHudson 3-122, nebo že stupeň chlorování vody v korytě pro plavení dřeva byl snížen na poměr dvacet ku

milionu, aby nebyl tolik cítit zápach chemikálií, který vadil zejména starším osobám se zvýšenouolfaktorickou citlivostí.

Nicméně až do dnešního odpoledne nikdo nikdy nestřelil Santa Clause.

„Ježíši Kriste! Právě zastřelili Santa Clause!“ zakřičel někdo. Byl to jeden z bezpečáků, který měl nastarosti sledování obrázků z kamer na jiné stěně, což patřilo k jeho příliš početným úkolům. „Ježíši Kriste!Nekecám. Celá hlava se mu rozletěla…“

„Zavolejte policii!“ nařídil Deakins. „Bože! Nedovedu si představit co za blba…“

„Phile, podívej se na devítku!“

Phil, odpolední vedoucí směny bezpečnosti AtM, se podíval na devátou obrazovku a strnul. Uviděl chaos,úprk, pádící lidi, paniku šířící se do všech stran a přerůstající v rozmazané šmouhy na obrazovce číslodevět. Dobře věděl, že přináší obraz z kamery umístěné na chodbě Colorado na severozápadní straně.Shlížela ze své plexisklové krabice na této dopravní tepně ze vzdálenosti asi 140 metrů na areál „Z“, jakse tady mezi profesionály říkalo zábavnímu parku. Díky propojenému okruhu bezpečnostní televize mohlpozorovat, jak se panika šíří z devítky na osmičku (areál „Z“, východní přístup), zatímco na telefonníchpřístrojích v centrále začala blikat světýlka, vyzvánět zvonky a ozývat se dvojcestné vysílačky, neboť sesem snažili dovolat příslušníci bezpečnostního personálu ze všech stran.

Mezitím začala velká obrazovka hlásit ohrožení. Sledovala totiž hustotu pěšího provozu a zaznamenalasignály přetížení tří východů.

„Do prdele!“ zvolal Thomason, zástupce velitele směny v centrále bezpečnosti na čtvrtém podlaží.„Koukněte na patnáctku!“

Phil pocítil chlad a nával stahující bolesti v oblasti solaru plexus a musel se několikrát zhlubokanadýchnout, aby zabránil nedostatku kyslíku vedoucího ke kolapsu. Obrazovka číslo patnáct ukazovalaúplně stejný obraz: paniku, úprk, davovou psychózu, chaos, strach, pádící lidi, padající lidi, porážené dětia seniory odstrkávané stranou. Horor přecházel z monitoru na monitor na obrovské stěně centrálybezpečnosti, protože obrázky přicházely ze všech koutů obchodního centra. Celkem třicet šest obrazovek.Všechny oči v místnosti přitahovalo ústí hlavně v pozadí, vyplivující žhavé záblesky. Zvenku sem však

nedoléhal žádný hluk.

„Máme tu střelce!“ ječel Thomason do telefonu. „Máme v nákupním centru aktivní střelce. V prvnímpodlaží, střelení lidé leží na zemi a krvácejí. Pro Boha živého!“

Byla to jejich noční můra. Taková, o jaké všichni vždy tvrdili, že nemůže nikdy přijít. Jenže přišla. Byla tu.Právě se odehrávala. Phil nasucho polknul. Byl úplně vedle. Zíral z monitoru na monitor. Viděl na nichozbrojené muže, kteří se pohybovali po chodbách a hnali před sebou po stovkách neozbrojené civilisty.Samozřejmě, tlačili je doprostřed do areálu „Z“, který mohou proměnit ve vězení rukojmích nebo popravčí

zónu. Na chvíli ho zachvátila bezmoc kvůli složitosti nákupního centra. Uvědomil si totiž, jak obtížnousituaci budou muset řešit případní zachránci. Zejména v zábavním parku s džunglí nejrůznějších atrakcí,které zabírají prakticky všechna podlaží. Navíc se za obchody nacházely chodby a schodiště proobsluhující personál. Díky tomu celá věc připomínala 3D počítačovou hru „Skluzavky a žebříky“.

Mysl se mu pomalu pročisťovala. Zvedl červený telefon na svém stole, který spojoval AtM s velitelstvímstátní policie. Nepotřeboval vytáčet žádné číslo, šlo o přímou linku. Na druhé straně se okamžitě ozvalhlas: „Služba denní pohotovosti. Máte nějaký problém, AtM?“

Phil se dal dohromady. „Službo, máme tady v nákupním centru aktivní střelce. Pokud dobře vidím, je tujeden, ne počkejte, dva střelci, na každé hlavní chodbě jeden. Nevidím, kdo to je, ale máme tu situacihromadné paniky. Potřebujeme rychlou pomoc. Někdo dokonce zastřelil Santa Clause.“

„A nemůže se jednat o cvičení, nebo nějaké filmové natáčení…?“

„Ne. Ne! Je to skutečné. Proboha. Střílení do lidí. Lidé ležící na zemi!“

Do hlasu mu skočil náznak hysterie.

Služba to nejspíš pochopila nebo hovor převzal starší a zkušenější kolega.

„Nehýbejte se z vaší bezpečnostní centrály,“ řekl. „Okamžitě vysíláme jednotky. Potřebujeme vás umonitorů. Bezpečnosti, slyšíte mě?“

„Rozumím,“ přitakal Phil, který měl za sebou patnáct let služby u metropolitní policie v Saint Paul a donebezpečné situace se dostal za svůj život mnohokrát. Částečně uklidněný se otočil na svého zástupce.

„Informuj naše lidi, ať se nepokoušejí neozbrojení zadržet pachatele. Mohou přijít o život. Ježíši, pročnemáme nějaké zbraně…“

„Phile, mám spojení s městskou policií v Indian Falls. Posílají auta. Z nákupního centra volají spousty lidína 911. Míří k nám policisté ze všech stran.“

„Člověče, spadli jsme do opravdických sraček!“ řekl Phil. Poté se znovu uklidnil a jako skutečnýprofesionál v okamžiku krize zvedl svá sluchátka a mikrofon vysílačky. Nasadil si je, šel k ovládacímu pultu

a stiskl příslušné tlačítko, které ho okamžitě spojilo se všemi příslušníky ostrahy. Poté promluvil ke svýmmužům roztroušeným po celém objektu. Někteří z nich se pohybovali pěšky, jiní na vozítkách Segway.„Všichni poslouchejte. Máme situaci deset třicet dva, ozbrojený muž. Možná jich je víc. Opakuji, desettřicet dva, ozbrojený muž, možná více. Došlo ke střelbě. Nepokoušejte se zadržet ozbrojené pachatelenebo přijdete k úrazu. Odveďte lidi z míst ohrožených případnou střelbou. Pokud to bude možné,poskytněte první pomoc zraněným a zajistěte pořádek u otevřených východů. Uvádím v činnost evakuační

plán centra A. Zalarmoval jsem místní policii, pomoc už jede. Do toho, hoši, zůstaňte se mnou, dělejtesvou práci a vydržte. Poskytneme vám pomoc hned, jak to bude možné. Ze všech stran se k nám blížíkavalerie a…“

Se zvukem připomínajícím otevření plechovky náhle v celé místnosti zhasla elektřina. Udělala se tma,kterou za okamžik prosvítila červená nouzová světla. Ovšem velká plazmová obrazovka s blyštivouukázkou německé dokonalosti zůstala černá. Všechny monitory bezpečnostního systému zhasly. Odmlčelyse i vysílačky. Záložní elektrický zdroj nenaskočil. Zmlklo i uklidňující bzučení bezchybně fungující

technologie.

„Co to do prdele znamená?“ rozčílil se Phil. A nebyl sám. Všech šest mužů v řídící centrále začalo okamžitěnadávat, mačkat knoflíky, bouchat do obrazovek, točit laděním vysílaček a hulákat do mikrofonů.

„Přestaňte! Okamžitě přestaňte!“ zařval Phil. Během několika vteřin se jeho tým uklidnil.

„Nějaký hajzl převzal řízení našeho bezpečnostního systému,“ prohlásil někdo z přítomných. „Ten sráč násúplně odřízl.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Phil. „Zůstaňte v klidu. Panika nám nepomůže. Musíme…“

„Ty zasraný dveře jsou zamčený,“ přerušil ho někdo.

Muži se na chvíli posadili uprostřed potemnělých obrazovek a ztichlého komunikačního zařízení. Bezklimatizace se začne zvedat teplota. Bez ventilace bude chybět vzduch. Byli v pasti. Zamčení ve své dřívevšemocné ústředně. Elektromagnety umístěné ve všech dveřích dostaly příkaz od programu MEMTAC 6.2a uzamkly se. Jejich kvalita byla taková, že by odolaly každé síle s výjimkou vhodně umístěné výbušniny.

„Do prdele,“ řekl někdo. „Cítíte ten smrad?“

Ano, určitě tam byl cítit zápach. Něco chemické povahy k nim vanulo z ventilátorů. Vzduch se plnilpachem čerstvě pokoseného sena. Philovi to připomnělo dětství strávené na farmě v Iowě. Ale pak sivzpomněl na zapomenutý policejní seminář z doby před dvaceti lety, na němž jim přednášeli, že zápachčerstvě pokoseného sena nebo trávy je indikátorem látky zvané fosgen.

Byl to jedovatý plyn.

Asad přemýšlel. Podívejte se na ty bílé ovce, jak utíkají.

Panečku, ty utíkají. Co jen to je za muže. Nemají žádnou odvahu, nemají lví srdce. A nevěří v Alláha. Jenjeden výstřel ze zbraně a už utíkají.

„Zbabělci,“ otočil se na Sálima.

Sálim měl za úkol krýt jim týl. Byl z toho nešťastný. Nebylo to vůči němu fér. Nebyl snad stejně dobrýbojovník jako Asad? Nebo možná ještě lepší? Nestál snad v pusté poušti u Wabry s milicí Hizbul Islamproti dobyvatelům města z al Šahábu? Nespálil jim snad jejich domy, nepopravil jejich muže a nenahnaljejich ženy a děti do ohrad? To všechno učinil, sláva Alláhovi, ať je mír s tebou, bratře.

Nyní však musel hlídat vzadu, zatímco ten ničema Asad sklízel díky své pušce Alláhovu přízeň. Třesknutívýstřelů prořízlo vzduch a poté se odrazilo od stěn tohoto bezbožného chrámu nevěřících s jeho nahými

ženami v oknech, jeho pokušeními a jeho…

Vtom se objevil muž v bílé košili jedoucí na podivném vzpřímeném motocyklu. Na hlavě měl přílbu a určitě

musel být ozbrojený, protože mu ze sluchátek v uších vedly dráty jako policistům. Podobné měl jejichíránský poradce, který do nich při tažení v poušti mluvil, když vedl jejich odvetu proti falešným věřícím zal Šahábu.

Zvedl pušku a založil ji do ramene. S návalem radosti a majestátnosti zamířil a stiskl spoušť. Milovaldramatičnost situací, kterou zbraně navozovaly. Zahřměl výstřel a přes záblesk na ústí hlavně Kalašnikova

zahlédl, jak na hrudi nepřítele vyrostl rudý květ. Pak se nevěřící skácel, jako by se mu nohy proměnily vmokrou hlínu. Takhle umírají? Bez důstojnosti a náznaku odvahy. Stejně jako zvířata na porážce.

„Právě jsem jednoho zabil, Asade,“ řekl.

„Pche,“ odvětil Asad. „Já jich zabil mnoho.“ Nicméně díky vychloubačnosti v Sálimově hlase pocítil, žepokud si chce udržet tvář bojovníka, musí zabít někoho dalšího. Vybral si proto ve stádu další kus avystřelil. Byla velká a černá stejně jako on, ale pomalá, a to byl důvod, proč se opozdila za prchajícímdavem. Asad však dnes neměl slitování. Třeskla rána, na ústí se zablesklo a zbraň vyplivla rotující horkoustřelu. Ačkoli neviděl, jak ji zasáhla, žena padla k zemi s těžkým žuchnutím velkého mrtvého zvířete. Za ní

trochu stranou běžel muž s malým dítětem. Po výstřelu padli k zemi, ale muž se zvedl, popadl dítě aprchal s ním pryč, zanechávaje za sebou krvavou stopu. Asad pohlédl zpátky na svou oběť. Žena ležela sroztaženýma rukama a uvolněným obličejem. Vedle ní klečelo dítě a plakalo kvůli své zabité matce. Ještěnevědělo, že dnešní den bude nemilosrdný.

„Zabijeme je všechny!“ zajásal Asad. Vnímal, jak jeho tělem proudí Alláhova vůle. Cítil vzrušující pachspáleného střelného prachu a uklidňující zpětný ráz Kalašnikova.

Dav před ním se rozběhl s ještě větším úsilím. Pokud to vůbec bylo možné. Všechny matky a dcery aotcové a synové Západu před ním prchali. Všichni prokletí a odsouzení k věčnému zatracení ve svatémohni samotného Alláha. A Asad byl jeho poslem. Žijícím zosobněním Alláhovy vůle na zemi. Všechnokrásně zapadalo do jeho představ o konci světa. Rozměry, zloba, krev a jeho vlastní nemilosrdnáneoblomnost. Připadal si jako anděl shůry, vyslaný Alláhem vyčistit svět od těch, kteří se nepodřídí jedinésprávné víře. Byl tak šťastný, že nevěděl, jak se s tím vyrovnat. Ještě dnes usedne vedle Alláha a pocítíhřejivé teplo jeho laskavosti. Ještě dnes bude mít sex s kteroukoliv mladou dívkou, kterou si vybere. Anejlepší na tom je, že nebude muset zemřít, aby si sex vychutnal. Dostal příslib, že bude moci mít sex sezápadní dívkou ještě zaživa.

Rozhodl se na oslavu rozstřílet obchod s dámským oblečením. Otočil se čelem k němu a začal mačkatspoušť zbraně namířené na velkou výlohu. Kalašnikov tancoval v jeho rukách, vypouštěl oheň a kouř,vyhazoval vystřelené nábojnice a střely vylétající z jeho hlavně tříštily sklo, které se sypalo na zem vblýskavém vodopádu. Za ním se nacházely figuríny oblečené do oděvů, které slušné ženy skrývají podsvými burkami a ukazují je pouze svým zákonným manželům. Střely prorážely figuríny a trhaly oblečení

na kusy, které se snášely k zemi v oblacích bílého prachu. Asad si je v mysli ztotožnil s celým Západem.

Se vším jeho pokušením, prostopášností, smyslnou vášní a přitažlivostí. Připomnělo mu to návštěvujednoho striptýzového klubu v Torontu, který chtěl rovněž rozstřílet. Jenže tenkrát mu vysvětlili, že je lépe

zlost kontrolovat a uvolnit ji až v okamžiku, kdy se to hodí.

Pak se ale v jeho vysílačce ozval přísný autoritativní hlas.

„Vy dva,“ slyšel imámův rozkazovačný tón, „vidíme vás na obrazovkách. Asad a Sálim, není-liž pravda?Bylo vám řečeno, abyste zbůhdarma neničili majetek, protože máte omezenou zásobu střeliva. Tohle není

žádný mejdan. Jedná se o vážnou mučednickou operaci. Chovejte se podle toho nebo vás Alláhova rukapotrestá. Všichni mě poslouchejte. Nejste lupiči, ale mučedníci. Mise spočívá v něčem jiném. Musítezahnat všechny lidi doprostřed nákupního centra, kde je budete držet pod namířenými zbraněmi. Nesmíte

podléhat náhodným impulsům a pokušení. Korán to zakazuje. Verš dvacátý třetí, odstavec jedenáct: ‚Řiď

se moudrostí svých starších.‘“

Celé nákupní středisko zachvátilo šílenství. Lidé se hnali všemi směry, aby utekli nebo aby se schovali.Mysl každého jednotlivce se soustředila na jedinou věc, přežít. Přesto však zůstali humánní, a někteří sedokonce chovali jako hrdinové. Nevychovaní náctiletí pomáhali starším dámám. Členové černošskýchpouličních gangů pomáhali republikánským bílým matkám. Přihřátí číšníci pomáhali středoškolskýmhráčům fotbalu. Starší bílí muži pomáhali mladým bílým ženám, aniž by mysleli na sex s nimi. Neboalespoň ne v tuto chvíli. Somálské babičky pomáhaly skandinávským babičkám a naopak. Úplně cizí lidizvedali, ochraňovali a utěšovali povalené a ztracené děti. Doktoři ošetřovali zraněné a pokoušeli se jimzastavit krvácení, aniž měli po ruce příslušné vybavení a vystavovali tak vlastní těla střelám. Nedospělískřítkové mrtvého Santa Clause se snažili zabránit několika zpanikařeným matkám v útěku pryč. Jeden sedokonce vrhnul k dítěti, které padlo v mačkanici na zem, a zaštítil holčičku vlastním tělem. Pak ji zdvihl apomohl jí k vřískající matce, která nemohla své dítě najít. Nikdo nikoho neudeřil ani nepošlapal přibezhlavém útěku. Žádný z nich nespáchal hřích „já musím žít a na ostatních nezáleží“, jenž by zasluhoval

potrestání. I v té šílené situaci stále fungovalo lidství a vzájemná úcta. Nakonec už jim nezbývalo než

sedět na zemi pod namířenými zbraněmi útočníků a doufat, že už je zabíjení omrzelo.

Ve veškerém tom shonu stála jedna postava naprosto bez hnutí. Štíhlý mladý muž ve věku přibližně meziosmnácti až pětadvaceti lety se opíral o zábradlí balkonu na konci chodby Colorado ve čtvrtém podlaží a zvýšky přehlížel areál zábavního parku.

Měl na sobě džíny, vysoké šněrovací boty značky New Balance a mikinu s kapucí, na níž stál nápisHARVA-D. Druhé písmeno R patrně zmizelo častým praním. Na hlavě mu seděla stará baseballová čepices nápisem Vikings, otočená štítkem dozadu. Z barvy pleti a tvaru nosu byste hádali, že má pod čepicíkštici blonďatých vlasů. A měli byste pravdu. Nohy měl při opírání o zábradlí zkřížené. Stejně tak ruce,jimiž si podpíral tělo. Vypadal, jako když sleduje baseballový zápas, přehlídku nebo něco podobného.Nebylo na něm vidět žádné napětí, žádný šok nebo strach. Prostě nic, vyjma uvolněného sledování

událostí, které se odehrávaly dole.

Vyhodnocoval situaci. Pro něj bylo zajímavé, že tým z chodby Rio Grande si počínal nejagresivněji a nahnal své stádo do středu budovy nejrychleji. Poté dorazily téměř současně davy z chodeb Colorado aHudson, přičemž došlo k velké tlačenici a při ní k mnoha kolizím. Jako poslední se objevil zástup lidí zchodby Mississippi. Tito lidé neměli štěstí, protože všechna výhodnější místa poskytující alespoň částečnýúkryt již byla zabraná. Museli tak zůstat na okraji, kde byli nejblíže k náladovým ozbrojencům, a tímpádem vystavení největšímu riziku.

Pozorovatel náhle změnil předmět svého zájmu. Zadíval se na trůn uprostřed, na němž dosud napůl sedělzabitý Santa. Ze čtvrtého podlaží nemohl rozeznat detaily jeho roztříštěné hlavy ani tvar krvavé skvrny nabílém saténu. Nicméně jej docela pobavil pohled na známou vánoční ikonu, která byla naprosto mrtvá.Zdálo se, že to pro něj hodně znamená. Doufal, že si někdo udělal snímek mrtvého Santy, protože topodle něj říkalo vše o ambicích člověka, jenž to měl na svědomí. Byl to sice neplánovaný prvek, ale o tovíce vypovídající. Prostě spontánní umělecký výtvor.

Už viděl titulky v novinách: „Mrtvý Santa, hra Vánoční masakr v nákupním centru, pouze u firmy SonyXbox.“ Ta představa mu připadla docela legrační.

Hra začala.

15:20, 16:00 hod.

Střelba ustala. Ray s Molly a několika dalšími ženami leželi v zadní části obchodu s názvem Frederick’s ofHollywood ve druhém podlaží. Okolo nich stály figuríny ženských těl, zkrácených o hlavu a nohy odstehen dolů, oblečené v bikinách, kožených korsetech, spodních kalhotkách a podprsenkách. Nikdo zpřítomných si však nemyslel, že je to bůhvíjak zábavné. Provoz venku zcela odumřel.

„Ó Bože!“ zvolala jedna z dívek. „Bože, Bože, Bože. Nemohu uvěřit, že se to skutečně děje.“

„Já nechci umřít,“ prohlásila jedna z žen. „Mám děti. Nemůžu umřít. Není to správné.“

„Prosím, dámy!“ zvýšeným hlasem řekl Ray. „Nejsem expert, ale řekl bych, že bude lepší, když zůstaneteležet v klidu na zemi. Na to, že to není fér, si můžete stěžovat později.“

„Má pravdu, Phyllis,“ řekl další ženský hlas. „Zavři zobák a buď ráda, že Milt a děti tu s tebou nejsou.“

„Jsem tu, abych koupila Mikovi něco na sebe k narozeninám. Měl by tu být se mnou.“

Opět jiný hlas prohlásil: „Asi nějaký fanatik se zbraní. Policajti ho dostanou. Co myslíte, pane. Dostanou

ho?“

„Slyšel jsem střelbu z více zbraní,“ odpověděl Ray. „To mi dělá starosti.“

„Nemůžu se dovolat. Potřebuju zavolat manželovi. Telefony jsou…“

„Všechno je přetížené,“ řekl Ray. „Každý tady chce zavolat domů nebo na policii. Prosím vás, nedělejte siteď s tím hlavu. Zavoláte později, až se linky uvolní. Zkuste zůstat v klidu a potichu. Neslyším žádnoustřelbu nahoře. Myslím, že se to omezilo jen na přízemí. Takže zachovejte klid. Bude to trvat dlouho, a toje to nejlepší, co můžete udělat.“

„Když tu zůstaneme ležet, tak přijdou a zabijou nás.“

„Kdyby nás chtěli všechny zabít, pořád by stříleli. Já se teď vyplížím ven a zjistím, co se děje. Zůstaňtetady a v klidu ležte. Nenechte se přemoct zvědavostí.“

Molly si ho přitáhla k sobě. „Máti a sestra jsou dole,“ řekla.

„Podívám se, jestli něco uvidím,“ odpověděl jí. A potom hlasitěji dodal: „Je tu někde majitel nebozaměstnanec tohoto obchodu?“

Přilezla k němu mladá žena a prohlásila: „Šéfuje tu paní Renfelsová, ale zrovna omdlela. Já ji zastupuju.

Jmenuju se Rose.“

„Poslouchejte Rose, potřebuju vědět, jak jsou tu rozmístěný bezpečnostní kamery. Jsou úplně všude?Když se vyplížím ven, uvidí mě někdo, kdo je sleduje v nějaké bezpečnostní centrále? Možná, že už ji taky

obsadili. To by měl být jejich první logický krok.“

„Nemyslím, že jsou nějaké na chodbách. Víte, já myslím, já myslím…“

„Klid, Rose. Zhluboka se nadechněte. Nespěchejte. Vedete si dobře.“

„Dobrá. Většina z nich je umístěná na křižovatkách a sledují dění v chodbách. Chtěla jsem jen říct, ženejsou po každých pár krocích. Když tu začínáte pracovat, tak vás protáhnou po celém obchoďáku aukážou vám i bezpečnostní centrálu. Já tam taky byla. Nejsou tam vidět nějaké moc velké podrobnosti,víte? Chodby jsou dlouhý a je tam spousta stínů. Já bych rozhodně nechodila vzpřímeně. Když půjdetevzpřímeně, tak vás uviděj.“

„Výborně,“ pochválil ji. „Dobrá, já se teď vyplížím ven a obhlídnu situaci. Dámy, prosím, zůstaňte zde. Jakřekla Rose, když se pokusíte utéct, uvidí vás.“

„Co chceš dělat, Rayi?“ zeptala se ho Molly.

„Myslím, že bych se měl porozhlédnout okolo. Nemůžu tady jen tak sedět na zadku.“

„Ale ty tu můžeš zůstat, Rayi. Chovej se podle svých vlastních rad. Jen tu zůstaň a čekej. Pomoc určitě

dorazí.“

„To už jsem slyšel v průšvihových situacích nejmíň tisíckrát. A nikdy se tak nestalo. Prostě vylezu ven auvidím, co se dá dělat. A vy tu, dámy, zůstaňte.“

Ray pomalu lezl kupředu. Lehce naklonil hlavu ven přes práh a vykoukl ven. Chodba byla prázdná. Všudese však válely stopy bezhlavého útěku. Upuštěné kabelky, tašky se zbožím, převrácené dětské kočárky.Výlohy některých obchodů byly rozbité. Neviděl však žádná těla na zemi ani vystřelené nábojnice. Zatoslyšel nářek, sténání a hluk mnoha lidí shromážděných v jednom místě. Hluk přicházel z prostoru atria,vzdáleného přibližně dvacet pět metrů. Od chodby jej dělilo zábradlí. Z nepochopitelného důvodu stálehrála vánoční hudba a světla v zábavním parku pořád svítila a blikala. Ne, nebyla to tichá noc, bylo to

hlasité odpoledne.

Ray se díval halou nahoru a dolů, jestli neuvidí nějaké ozbrojence. Neviděl však nic. Všechno mu říkalo:vrať se zpátky do krámu a zalez dozadu. Zablokuj dveře a zkus to přečkat. Nemůže jich tu být mnoho.Teď navíc masivně zasáhne policie a další jednotky. Dojde k zásahu a určitě nechceš běhat někdeuprostřed přestřelky.

Do hajzlu, pomyslel si. Myslel jsem si, že už mám tyhle sračky za sebou. Celý život na něj někdo střílel avětšinou z toho vyvázl dobře. Celý život se s ním táhl ten divný a mocný dar, který mu umožňoval poslatstřelu přesně tam, kam chtěl a nezáleželo přitom na pozici, vzdálenosti, úhlu ani zbrani. Díky tomu se zněj stala temná postava známá jako odstřelovač. Někdo chtěl, aby ten talent využíval. Ústředním mottemjeho života se stala snaha nezvorat žádnou misi. Ať už při ní šlo o cokoliv, ať už ji zadal kdokoliv. Dnes už

věděl, že se takový talent táhne generacemi v podivné „rodině“ mužů s podobným darem. Někteří z nich

byli velcí, jiní menší. Vždy však stáli za hranicí pochopitelného díky své schopnosti dokonale koordinovat

mířidla a cíl. A někdy ani mířidla nepotřebovali.

Ale… nyní? Tady? Myslel si, že už je z těch srágor venku a svobodný, ale srágory ho dohnaly i tady. Takže

není svobodný. Někdo ho poslal do další mise. A přestože už ho bolely klouby a hůř se mu dýchalo, mělurčitou povinnost… Moc dobře znal svou povinnost. Lépe než sílu, která ji přinesla. A tak pokračoval.

Znovu prověřil pohledem chodbu, ale neviděl žádné známky pohybu. Odsunul se zpátky a pokračovalnízkým plížením pryč. Tiskl se ke stěně, neboť se domníval, že je tam slepé místo, kam kamera nevidí.Pokud by se pozorovatel nedíval pozorně přímo do konkrétní kamery, která sledovala tuhle chodbu,nemusel by ho zahlédnout. Navíc kamera visela dobrých třicet metrů daleko na křižovatce chodeb.Proplížil se kolem řady obchodů, v nichž zaznamenal další ukryté lidi. Chytří, silní a mladí se v mnohapřípadech šťastně dostali k východům a jimi na parkoviště.

Před sebou viděl balkon a za ním se rýsoval propletenec nejrůznějších atrakcí, podpěry kolejnic horskédráhy, koryto pro plavení kmenů, vrchní část otáčivé dvojsedadlové houpačky. Hluk zespoda nabýval naintenzitě. Musel vědět, co se dole děje.

Připlazil se několik posledních metrů k okraji balkonu, zvedl hlavu a rychle přehlédl situaci. Do hajzlu.

Za prvé, uprostřed parku seděl na zkrvaveném trůně mrtvý Santa Claus. Byl úplně nehybný a roztříštěnou

hlavu měl nakloněnou na stranu. Seděl tam jako sám bůh smrti. Kolem něj seděli na širokých cestáchprotínajících zábavní park zdrcení lidé. Bylo tam nejméně tisíc lidí, namačkaných na sobě. Většina z nichbyla v hlubokém šoku. Ray viděl, co se stalo. Ozbrojenci začali na vnějším okruhu. Divoce stříleli, abylidem nahnali strach, a okamžitě je přinutili k naprosté poslušnosti. Pak je nahnali doprostřed zábavníhoparku. Tisíc rukojmí pod nosníky a podpěrnými sloupy horské dráhy a prosklenou střechou, která mělatvar jezera Michigan. Neměl čas na bližší pozorování, ale dovedl si představit, že jsou obklíčeni ozbrojenci.

Vypadalo to na dva u každé chodby, tj. nejméně osm mužů se zbraněmi. Dvojčlenný tým na každou řeku

v potrhlém plánu nákupního centra. Colorado, Hudson, Rio Grande a Mississippi.

Plížil se podél zábradlí balkonu dostatečně daleko od kraje, aby ho zespoda nemohli zahlédnout. Znovunakoukl dolů na střelce. Viděl je zcela zřetelně jako ve své noční můře. Nonšalantní postavy se zašlýmišátky šemagh nedbale omotanými kolem krku na několik různých způsobů. Jinak měli na sobě džíny,mikiny s kapucemi a maskovací bundy. Všichni měli nějaký typ Kalašnikova. Ovšem z té dálky a vzhledemk nedostatku času nemohl říci, zda se jedná o model 47 nebo 74. Drželi své zbraně módním způsobemmladých džihádistů, okoukaným z filmů a snažili se vypadat drsně a nekompromisně. Nevědomkynapodobovali figury, které už léta obdivovali v televizi. Vyhublí, anonymní, smrtící: válečníci z Východupřišli zabíjet na Západ.

Také viděl, co nadělali za binec. Rayově vytrénované taktické mysli byla situace ihned jasná. Lidi nahorních podlažích zatím ponechají, kde jsou. Jsou příliš vyděšení na to, aby se začali hýbat. Mladí, čipernía stateční utekli. Proběhli za ozbrojenci a dostali se východy v přízemí ven. Našli si možnost zmizet nebonějaký bezpečný úkryt. Kdo zůstal? Nejslabší ze slabých, nejbezbrannější z bezbranných. Staří a velmimladí. Matky a otcové připoutaní ke svým dětem.

Při jakémkoliv náznaku útoku zvenčí, ozbrojenci zahájí palbu. Přestože měli jen samonabíjecí zbraně, jakRayovi prozradil zvuk střelby, mohou pobít stovky lidí, zatímco jejich kolegové v každé chodbě budouzdržovat útočníky co nejdéle. Ray se podíval nahoru a spatřil prosklenou střechu ve tvaru jezera.Vypadala zatím prázdně. Ale každým okamžikem na ní mohou zaujmout pozice odstřelovači. Mohou střílet

skrz to tlusté sklo? Ray o tom pochyboval. Musí to sklo nejprve odstřelit výbušninou. Tím ovšem ztratívýhodu překvapení. Vojenští specialisté z Delty nebo od SEALs mohou sklo prorazit náložemi a slanit dolů.

Jenže se přitom stanou snadnými terči a sami nebudou moci ani vystřelit kvůli riziku zasažení nevinnýchrukojmí. Mohli by jenom slaňovat. V co největším počtu. Jako námořní pěšáci na Iwodžimě, myslel si Ray.

Ale takový způsob umírání už je dávno z módy. Navíc se většina příslušníků speciálních jednotek vsoučasnosti nachází v zámoří. Kde by stát Minnesota i s pomocí FBI najednou tak rychle sehnal podobnémuže. Navíc se jedná o operaci, na jejíž plánování chybí to nejdůležitější, čas.

Vzpomněl si, že něco podobného se odehrálo v Rusku s Čečenci. Neobsadili tam divadlo? Stovkyrukojmích, spousta výbušnin a ozbrojenců, žádná možnost vniknout dovnitř. Ruští vůdcové tehdy nechalidivadlo napustit plynem. Jenže plyn je ošidný. Přestože vyřadil všechny Čečence, zabil i polovinurukojmích. Neexistovala možnost, že by Američané vůbec uvažovali o podstoupení takového rizika. Navícje tu spousta dětí, přestárlých a nemocných osob. S jejich oslabeným respiračním systémem by pro něplyn mohl být dvojnásobně nebezpečný. A kdo řekl, že ozbrojenci nemají plynové masky? Mohou mítmasky i spoustu dalších věcí.

Do prdele, pomyslel si Ray. Náhle si uvědomil, že za tím někdo stojí. Jeden člověk. Ten syčák, Belzebub,Lucifer nebo Satanáš. Ať už se jmenuje jakkoliv. Ten lump, který to celé vymyslel. V duchu viděl nějakouvariantu Usámy bin Ládina. Možná už tu nějaký čas žije. Zná Američany, jejich marnivost, slabosti azranitelnost. Mazaný chlap s nenávistnou povahou a, bůh zatrať jeho duši, také s velkou dávkoutvořivého ducha. Celé to pečlivě promyslel do nejmenší podrobnosti. Aby dosáhl maximálního účinku,maximální dramatičnosti, maximálních ztrát. Na místě tak nevinném a v den před začátkem největšíchzápadních svátků. Věděl, kdo budou jeho rukojmí. Věděl, kam má umístit své pochopy, aby dosáhlnejvětšího účinku. Měl dar strategie i taktiky. Ray pochopil, že se jedná o událost číslo jedna světovýchzpráv. V každé části světa budou chytré hlavy rozjímat nad tím, co to znamená. Nikdo nebude mluvit oničem jiném.

Jak rád bych toho chlapa dostal do svého zaměřovacího dalekohledu.

Když Ray zase vlezl zpátky do obchodu, Molly zvedla hlavu.

„Viděl jsi mou matku a Sally?“ zeptala se ho.

„Ne, na to jsem neměl čas. Dámy, poslouchejte. Řeknu vám, co si myslím, že je nejlepší.“

Rychle jim sdělil, co zjistil. Své objevy, situaci a odhad problémů, s nimiž se může policie setkat při útoku.

„Kdy asi tak přijdou? Bude to brzy?“ zeptala se jedna z žen.

„Nebude to brzy. Nejprve musí sehnat nejlepší muže a dostat je sem. Potom budou muset prostudovat

podrobné plány objektu. Mohou se pokusit proniknout do elektronického bezpečnostního systému, který

už tihle ozbrojenci mají pod kontrolou. Ten navíc vymysleli géniové tak, aby udržel jiné lidi venku.

Policisté musí najít nejlepší způsob a cestu. Útočníci také mohou mít požadavky, které přinesou do situace

další komplikace. Zdá se, že jsou to profesionálové a jejich operace je dobře naplánovaná. Nikdo venkunechce dělat ukvapená rozhodnutí, která by mohla způsobit smrt tisíce civilistů. To mi můžete věřit. Protovám říkám na rovinu, že to bude běh na dlouhou trať. Nemůžete očekávat, že se to odbude rychle.“

„Takže my tu jen budeme sedět?“

Ray se otočil k mladé prodavačce Rose.

„Rose, je tu nějaká cesta ven zadem?“

„Jasně. Je tu zásobovací chodba, která probíhá každou sekcí budovy. Tudy dostáváme do krámu zboží.“

„Kam vede?“

„No, je tam výtah, který ústí do přízemí a také se s ním dá sjet až do suterénu, kam přijíždějí zásobovací

vozidla.“

„První věc, kterou útočníci udělají, bude, že vypnou výtahy. Co takhle schodiště?“

„Ano, je tam schodiště.“

„Můžeme utéct po schodech,“ řekl někdo radostně.

„Ne tak docela. Podívejte, já si myslím, že nyní nebudou věnovat pozornost horním podlažím. Ale spostupem času vyšlou týmy, aby vyhnali lidi z obchodů a sehnali je ke stádu dole. Čím více rukojmíchbudou držet, tím lepší mají pozici pro vyjednávání. Takže já bych šel do třetího podlaží a našel si úkryttam. Protože jakmile začnou shánět lidi, jeden tým začne nahoře a půjde shora dolů. Druhý půjdezespoda. Takže prostřední podlaží mi připadá nejbezpečnější. Chvíli jim potrvá, než se do něj dostanou.Navíc až sem vpadne policie, bude tlačit ozbrojence před sebou vzhůru a tady pravděpodobně dojde knejvětšímu střílení. Věřte mi, že nikdo z vás by se nechtěl dostat doprostřed přestřelky. Dává vám to

smysl?“

Dámy souhlasně přikyvovaly a zdálo se, že se mu podařilo zvednout jim částečně náladu. Všechnypotěšila vyhlídka na to, že udělají něco pro zvýšení svých nadějí. Až na Rose.

„Co se děje, Rose?“

„Když začalo střílení, měla jsem stejný nápad. Běžela jsem dozadu a chtěla použít schodiště. Jenževšechny dveře jsou zamčené. Všechny zámky ovládá bezpečnostní software. Ti syčáci všechno zamkli.

Jsme tu v pasti.“

„Jsou ty dveře silné?“

„Nejsou tak silné jako venkovní, které jsou kovové a mají kovové zárubně. Tady ty jsou z masivníhodřeva. Bude trvat hodiny, než se jimi proboucháte nebo prokopete. Případně se můžete prostřílet. Tedy,jestli máte čím.“

Ray na to nic neřekl. Věděl však, co to znamená. Potvrdilo to jeho domněnku, že tým útočníků se zmocnilbezpečnostního programu a dálkově uzamkl všechny dveře. Měl celé nákupní středisko pod kontrolou.

Pozorně se podíval, jak systém SCADA prezentuje bezpečnostní program MEMTAC 6.2 pomocí obrázků najeho vlastních monitorech. Rychle zkontroloval všechny klíčové body.

UZAMČENÍ ZAPNUTÉ

VÝTAHY VYPNUTÉ JEZDÍCÍ SCHODY VYPNUTÉ

Žádná překvapení. Jakmile se do toho jednou dostanete, proniknete do struktury systému, pochopítezpůsob, jakým pracuje, a porozumíte, jak géniové u Siemensu myslí, nemáte už žádné problémy s jeho

ovládáním.

Pokračoval v monitorování a prověřoval ekosystém celého centra.

KLIMATIZACE ZAPNUTÁ TEPLOTA NASTAVENÁ NA 22°C

POŽÁRNÍ ROZSTŘIKOVAČE ZAPNUTÉ FLUORESCENČNÍ OSVĚTLOVACÍ SYSTÉM ZAPNUTÝ POJISTKY V AREÁLU „Z“ STOPROCENTNĚ FUNKČNÍ

DODÁVKA ENERGIE STABILNÍ SANTA CLAUS MRTVÝ

Ne, to poslední tam nebylo. Měl jen morbidní smysl pro humor a viděl to tam jen ve své představivosti.Docela se zamýšlel nad tím, co by měl s nově nabytou mocí dělat. Majitelé centra měli řadu dalšíchpodobných středisek ve Spojených státech a v Kanadě a všechny byly propojené a všechny využívaly řídící

program MEMTAC 6.2 ovládaný systémem SCADA. Mohl by jim silně zavařit například odmítnutímplatebních karet nebo poblázněním registračních pokladen, uzamčením vchodů, zastavením výtahů,nařízením, aby automaty na coca-colu doporučovaly zákazníkům kupovat pepsi-colu. Ale o to mu nešlo.Šlo mu… o hru. Pak ho však napadla ještě jedna věc. SPOJENÍ S INTERNETEM PŘERUŠENO Ha, ha, ha. Slyším vás ťukat, ale dovnitř vás nepustím. Ve skutečnosti existovala jedna cesta dovnitř. Byl zvědavý, jestli se venku najde někdo dostatečně chytrý,

aby ji objevil.

„Nemůžu se dostat dovnitř,“ řekl počítačový technik ze státní policie Minnesoty. „Ať už je to kdokoliv, jedost chytrý, aby přerušil spojení s internetem. Je to zavřené zevnitř. Vyzkoušel jsem všechny svojekonvenční nástroje a nedostal jsem se nikam. Je to jako hrobka.“

„Zkoušejte to dál,“ řekl Douglas Obobo, nově jmenovaný šéf státní policie. „Já vím, že mě v tom

nenecháte.“

Při poslední větě se v Obobově hlasu objevil zvláštní teplý tón. Já vím, že mě v tom nenecháte. To bylObobův parádní trik, jímž ovládal lidi a který se jednou možná stane slavným. Měl dar inspirovat lidi vesvém okolí a vnuknout jim důvěru. Za prvé v sebe, za druhé v misi, za třetí v širší program, jehož součástí

mise byla, a konečně ve společnost, která to celé zastřešovala. Proto byl nejmladším mužem v historii,který se ve čtyřiceti čtyřech letech stal ředitelem státní policie a také prvním Afroameričanem na takovémpostu. Ve své době to patřilo mezi horké novinky na celostátní úrovni.

„Pane, potřebujeme daleko sofistikovanější programy a daleko zkušenější IT pracovníky. Lidé z federálumají potřebné věci k dispozici. Možná by se mohli dostat dovnitř.“

„Já to chápu,“ řekl Obobo, „a proto už sem míří federální agenti. Vím, že když všichni budemespolupracovat, zvládneme situaci s minimálním počtem ztrát.“ Mluvil s přesvědčením člověka, který zná

pravdu.

A proč by nakonec neměl. Jeho úspěšná kariéra byla z větší části hrou na jistotu. Jako syn keňského

absolventa Harvardu a studentky antropologie z Radcliffe sám absolvoval Harvard i práva na Harvardu.

Jenže místo toho, aby se věnoval ustálené cestě k americkému snu, vstoupil do služeb bostonské policiejako řadový příslušník. Brzy jej však přetáhlo oddělení vražd, kde se stal hlavní osobou série dostipublikovaných případů. Tam se ukázalo, že je uhlazeným řečníkem a důvtipným člověkem, z nějž vyzařuje

osvícený policejní přístup, jenž by mohl zmírnit rozpory mezi rasami i v tak drsném městě jako Boston.

Navzdory faktu, že nikdy nevyřešil žádný případ, nezatkl žádného pachatele, nezúčastnil se žádnépřestřelky, nevedl žádný zátah ani nesvědčil před soudem, během pěti let opustil oddělení vražd a stal sevedoucím vyšetřovatelů senátní podkomise pro vyšetřování státních zakázek. Zde z něj jeho charismaopět udělalo hvězdu a pronikl do povědomí lidí na úrovni státu. Mnozí mu říkali, aby dělal kariéru, protože

má na to dar.

Jenže já jsem policajt, tvrdil jim a oddal se uzdravování Ameriky pokrokovými policejními metodami. Staré

dny nakopání pachatelům do zadku a vynucených přiznání jsou nenávratně pryč. Podle něj nastal časrespektu vůči všem.

Rychle se stal asistentem komisaře policejního oddělení v Baltimore, potom šéfem policejního oddělení vOmaze, přestože jej zasněžené pláně velmi vzdálené od celostátních sdělovacích prostředků nijak zvlášťnezajímaly. Ale kapky štěstí mu neustále kapaly a on se objevoval v novinách a televizi víc, než kterýkolivjiný policejní důstojník v zemi. V roce 2008, 2009 a 2010 znovu. Nakonec došlo k zásadnímu přesunu dočela státní policie v Minnesotě. Nastoupil tam s ideou, že ji přivede do 21. století a udělá z ní přednívyšetřovací agenturu ve státě. A současně sníží ztráty z nehod na silnicích na nižší úroveň. Zatím se munepodařilo naplnit ani jeden z proklamovaných cílů. Ale nikdo neobviňoval z neschopnosti muže, kterýmusel zápasit se starými pořádky a starým myšlením. Média ho milovala kvůli jeho velkému úsilí. Nějak se

stalo, že se jeho fotografie objevila na titulní stránce časopisu New York Times Magazine, kde s nímudělal nadšený rozhovor David Banjax.

Dnes přišla jeho první skutečně velká krize. Samozřejmě věděl, že nákupní středisko AtM nebude žádnálegrace. První zprávy hovořily o noční můře. Tisíce zákazníků prchaly pryč, ponejvíce v autech, čímž úplně

zablokovaly všechny příjezdové trasy. Přijíždějící policisté pak ještě přispěli ke zvýšení zmatku. Mezitímpřicházela útržkovitá hlášení. Bezpečnostní služba centra se nehlásila a nekomunikovala už od prvníhohlášení poplachu 10-32. Policejní telefonní síť přetěžovaly tisíce hovorů typu „V nákupním centru jsoustřelci s automatickými zbraněmi,“ nebo „Ztratila se mi v tom zmatku babička, pomozte mi ji najít.“

Babička musela počkat. Pokud už nebyla mrtvá.

Obobo však také chápal, že toto je pro něj příležitost, kterou mu darem seslal sám Bůh. Celostátní médiase zaměří jenom na něj, na rozhodnutí, která učiní, na vůdcovské schopnosti, jež prokáže, a všechno v přímém přenosu. Musí předvést rozhodnost spojenou se spravedlností, mravní sílu spojenou se soucitem

a výmluvnost spojenou s moudrostí. Vždycky tvrdil, že nešlo o ambice, nýbrž o dary. Dostal jich mnoho, a

proto je v pořádku, že je použije pro druhé.

„Víte, plukovníku,“ šeptal mu do ucha jeho dlouholetý civilní poradce a osobní guru David Renfro za jízdy

na místo činu. „Jen málo mužů dostane takovouhle šanci. To je příležitost, kterou musíme chytit zapačesy!“

Obobo a jeho tým vyšších velitelů včetně pana Renfra se shromáždili v komunikační dodávce státnípolicie, zaparkované přes dálnici naproti obrovské stavbě AtM. Nacházeli se přibližně na pozici Bermud, ve

vzdálenosti přibližně 230 metrů od středo-atlantických států.

Obobo už provedl některá základní organizační rozhodnutí. Jeden z jeho majorů byl pověřen komunikací s

přijíždějícími týmy SWAT z nejbližšího okolí, s tím, že jim přidělí místa na perimetru. Plukovník všakvýslovně zakázal jakýkoliv pokus o proniknutí do budovy nebo o utkání s únosci. Situace byla přílišnejasná. Neměl žádnou představu, proti komu stojí. Co je to za lidi a co vlastně chtějí. Poslední věc,kterou si přál, byla nekontrolovaná přestřelka mezi jeho těžce vyzbrojenými policisty a stejně dobřevyzbrojenými teroristy, nebo co jsou zač, uprostřed davu civilistů. Zemřely by stovky lidí. Na druhé straněvšak také věděl, že uvnitř jsou zranění a krvácející, lidé, kteří dostali infarkt, děti odloučené od rodičů aobráceně, lidé v šoku, zpanikaření a ukrývající se v obchodech. Někteří z nich již možná plánovali vzpouru.

Také musel zajistit komunikační linky, aby se všichni ocitli na stejné vlně a mohly se přijímat asoustřeďovat veškeré informace.

„Nějaké zprávy o federálech?“

„Základní tým rychle přijíždí se sirénami z Minneapolis. Pořád ještě dávají dohromady své lidi ze SWATu.Jejich tým rychlé reakce se shromažďuje v Quanticu, ale zabere jim to další tři hodiny. A až přistanou,ještě se musí dostat sem k nám. Bude jim to chvilku trvat. Plukovníku, půjdeme dovnitř? Mám u každéhovchodu lidi v neprůstřelných vestách a se štíty. Možná bychom neměli čekat. Hlášení mluví o spoustězraněných uvnitř. Ti lidé potřebují lékařskou pomoc.“

„Ach,“ povzdechl si Obobo. Vypadá to na spor okolo kompetencí. Podle federálních zákonů FBI přebírákaždý případ definovaný jako terorismus a pokračuje v jeho vyšetřování. Ale události v AtM jsou prozatímnejasné. Navzdory prvním hlášením o teroristických ozbrojencích a teroristické taktice a brutalitě to stáleještě mohou být nějaké bláznivé bílé milice, rozzuřená odnož Národní střelecké asociace NRA nebopraštěná parta členů Tea Party, která zešílela. Při úrovni práv občanů v téhle zemi, a zejména tady nastředozápadě, si člověk nikdy nemůže být jistý. Lidé tu mají blízko ke zbraním a k náboženství. Častoproklínají změny, které v Americe probíhají a stále věří ve staré dobré časy.

Renfro řekl: „Plukovníku, nemůžete nechat lidi z FBI, aby vám zasahovali do téhle show. To není věcWashingtonu. Existují rozumné důvody, abychom to dělali my. Máme blíže k místním a umíme s nimikomunikovat, známe zdejší prostředí, máme informace z místních zdrojů, atd. Ovšem politika tu bude hrát

svou roli. Washington se bude chtít vměšovat. Ale vy je musíte udržet mimo.“

„Já vím, já vím,“ odpověděl plukovník. „Mám svůj plán.“

Obobo se rozhodl použít FBI ve své operaci jako hlavní vyšetřovací nástroj. Ať vyslýchají svědky,prohlížejí databáze, kontrolují fotografie a porovnávají otisky prstů. Ať se zkontaktují s odborníky z ATFna balistiku. Práce pro ně bude více než dost. V žádném případě však jim nepřepustí velení. To patří jen

jemu.

„Negativní,“ navázal na dotaz týkající se útoku na centrum. „V žádném případě zatím nepovolím jakýkolivútok,“ oznámil svým shromážděným velitelům. „Nebudu vysvětlovat guvernérovi, proč za jeho vlády došlo

k největšímu krveprolití v historii Ameriky. Zajistěte perimetr, držte v pohotovosti zdravotníky aambulance, mějte na očích média, protože máme povinnost informovat vystrašenou veřejnost a pokustese navázat nějaký kontakt s únosci. Musejí něco chtít. A já vím, že je dokážu pozitivně ovlivnit, pokud midají možnost s nimi hovořit.“

„Třeba chtějí jen zabít spoustu lidí,“ někdo pronesl. „Možná čím déle čekáme, tím více bude mrtvých.“

To byl Mike Jefferson, další z velitelů, šéf jednotky SWAT a od přírody agresivní jedinec. Zvítězil ve třechpřestřelkách a bude tady představovat osinu v zadku. Obobo mu nedůvěřoval, protože nevěřil všemmužům jeho ražení. Stoprocentně mužný, hrdý, těžce vyzbrojený, potetovaný a silně náchylný k řešenísituací zbraněmi. Pokud se policie uchýlí ke zbraním, uvolňují se různé druhy šílenství a nikdo neví, kamse může nějaká střela odrazit. Douglas se nikdy neuchýlí ke zbraním. Na druhé straně nebylo v jehozájmu drtit podřízené.

„Majore Jeffersone, to je jistě užitečný názor. Proto chci, abyste začal dávat dohromady plán útoku a bylpřipravený jej realizovat. V současnosti však musíme vyčkat příjezdu federálních posil a potom uvidíme,

jak na tom jsme, a zvážíme naše možnosti. Mezitím ale musíme mít k dispozici i jiné alternativy a to je vášúkol.“

Jefferson pochopil, že dostal jasné NE, které znělo jako ANO. Něco si pro sebe mumlal a stáhl se.

Někdo jiný řekl: „Miku, dveře jsou uzamčené zevnitř. Abychom se dostali dovnitř, museli bychom odpálitpadesát dveří najednou. Nemáme na to ani technologii, ani dostatek výbušnin. Jenom federálové mají

takové možnosti.“

„Ani federálové to nemají. Určitě ne tady ve svých skladech v Minneapolis,“ odpověděl Jefferson.„Požádejte guvernéra, ať autorizuje povolání Národní gardy. Vždyť součástí Národní gardy Minnesoty jespeciální jednotka. Možná, že oni mají vše potřebné. A taky ministerstva spravedlnosti a obrany. Mohlibychom tu potřebovat nějaké armádní komandos.“

„Majore,“ zareagoval Obobo. „To může trvat několik hodin a možná i dní dostat sem komandos.“

„Mám na drátě přijíždějící tým SWAT Minnetonka. Kam je mám poslat?“ optal se jeden z operátorůvysílaček.

„Myslím, že ještě máme slabiny na straně Kalifornie,“ odpověděl major odpovědný za logistickou podporu.

Jeho úkolem bylo umisťovat jednotlivé týmy, přidělovat jim oblasti odpovědnosti, zabránit jejichvzájemnému překážení a také udílení zbytečných rozkazů. Rovněž pro ně musel zajistit kávu, jídlo, deky a

další věci potřebné pro muže v první linii.

„Pošlete je na pozice u vchodu do Kalifornie,“ nařídil Obobo podle schématu opakovaných rozkazů.Nařiďte jim to jednou, pak jim to zopakujte, a když skončíte, řekněte jim to celé znovu. „Žádný kontakt,žádnou iniciativu, zůstaňte v klidu s výjimkou hrozícího bezprostředního nebezpečí. Jejich úkolem jepomáhat opozdilcům dostat se ke zdravotnické pomoci. Nemají ze sebe dělat hrdiny. Poslední věc, kteroupotřebujeme, je hrdina. A teď pojďme udělat rychlou tiskovku. Musíme začít informovat lidi. Pane Renfro,

pomůžete mi s tím?“

„Rozhodně, pane.“

Bylo obtížné určit, kdo zemřel dříve. Jestli paní Goldbinová kvůli infarktu nebo pan Graffick na následkystřelného zranění do spodní části zad. Sedmašedesátiletá žena však rozhodně umírala hlasitěji. Držela seza hruď a těžce dýchala. Občas s ní zacloumal záchvat kašle. Žena sedící vedle ní byla somálská číšnice,která pracovala v AtM v restauraci. Snažila se udělat nemocné paní pohodlí a držela ji za ruku. Obličejpaní Goldbinové zešedl. Číšnice se postavila a zamávala rukama, aby přitáhla pozornost nejbližšího zozbrojenců. Ten se k ní protlačil davem s arogancí ozbrojeného člověka mezi neozbrojenými.

„Tahle paní je velmi nemocná,“ řekla číšnice somálsky.

„Tak to je pro ni zlé,“ odpověděl hoch.

„Ona zemře,“ pokračovala dívka.

„Tak to Alláh rozhodl, sestro. Moc se s těmi bílými ďábly nepaktuj. Všichni dříve nebo později zemřou.Pokud na mě budeš hodná, možná tě ušetřím.“

„Jdi do prdele,“ řekla mladá žena anglicky.

Hoch se zasmál, otočil se a šel pryč.

„Co říkal, co říkal?“ tázalo se několik rukojmích z blízkého okolí. Rozhodla se, že jim neřekne pravdu.

„Ale, prohlásil, že je mu to jedno. Myslí si, že je Bůh. Přijde na to, že se mýlí.“

Naklonila se nad paní Goldbinovou a poznala, že už je pozdě. Stará paní mezitím zemřela.

V jiné části davu ležel pan Graffick v náručí své manželky. Postavil se do cesty střele, která byla myšlenáa i mířená na ni. Zasáhla ho do spodní části zad a rána zpočátku ani moc nekrvácela, ani nebolela. Sice se

potácel, ale pokračoval dál a tlačil ji před sebou v pološíleném davu až doprostřed zábavního parku. Neže by tam bylo bezpečněji. Bezpečno nebylo nikde. Ale zákon nejmenšího odporu jej přiměl pokračovatdoprostřed.

Ležel a vzhlížel nahoru na prosklenou střechu tvaru jezera ve výšce čtyř podlaží nad ním. Nebyl nijakvěřící člověk. Když řídíte osm set kilometrů každý den náklaďák s osmnácti koly po celých čtyřicet let,neinklinujete příliš k duchovnímu životu. Taky se nikde nezdržíte dost dlouho na to, abyste zašli dokostela a nechali se od církve přesvědčovat, že je pro vás jinou volbou. Pokud něco zbožňoval, pak tobyla bohyně, jeho žena.

„Musíš bojovat,“ řekl jí. Věděl, o čem mluví: 1. divize námořní pěchoty, An Loc, 1965-66, Purpurové srdce,Stříbrná hvězda.

„Jerry,“ řekla, „lež tiše.“

„Poslouchej, lásko. Tihle hajzlové nesmí vidět, že pláčeš. Nedopřej jim to. Nedopřej jim žádnézadostiučinění. Nasaď si kamennou masku a vytrvej. Pamatuješ, jak jsem tenkrát v Ohiu přišel na bubenkvůli podvodu? Rok jsi se mnou nemluvila. A to je přesně ono. Ukaž jim to a oni se tě budou bát.“

„Prosím, prosím, Jerry.“

Seděla v kalužině krve, která rostla. Krvácel a teplá tekutina z jeho zranění jí máčela šaty a rozlévala seokolo nich po podlaze.

„Bože, tolik tě miluji,“ řekl a ztichl.

Nedaleko od nich začal mít problémy se střevy muž jménem Charles Dougan. Nemohl nijak zabránit jejich

samovolnému vyprázdnění. Hrozně se styděl. Něco jiného bylo zemřít a něco jiného zemřít s plnýmikalhotami. Nevěděl, že inkontinence patří k základním syndromům v neutěšené situaci rukojmích. Žádnámédia se tím totiž nikdy seriozně nezabývala, přestože vyměšování je součástí přirozených biologickýchdějů lidí. Odpírání sanitárních potřeb se stalo jedním z obvyklých způsobů únosců, jak ponížit rukojmí adále narušit jejich sebevědomí.

Charles zvedl ruku.

Jeden z chlapců se k němu hrubě prodral sedícím davem.

„Musím jít na záchod,“ řekl Charles.

„Nadělej si do kalhot!“ řekl únosce a odkráčel pryč.

Ke své hrůze a bezmocnému studu to Charles udělal.

„Omlouvám se,“ řekl dívce, která seděla v sousedství.

„To je v pořádku,“ odpověděla Sally. „Nedá se nic dělat.“

Na dlážděných cestách bláznivého zábavního parku sedělo nejméně tisíc lidí se zkříženýma nohama a

sehnutými hlavami. Nad nimi se tyčily atrakce, nyní úplně ztichlé. Všechna ta podivná zařízení vypadala zadaných podmínek ještě bláznivěji, ale v zástupu lidí sedících na zemi nikdo nepomyslel na ironii situace, vníž se nacházejí. Mrtvý Santa seděl na svém trůně, tělo sesunuté ke straně, čepici spadlou na ucho, hlavu zvrácenou způsobem, který je možný jen u mrtvého člověka. Na bílém saténu trůnu v místě, kdevylétla střela, se červenala skvrna tvaru V. Reproduktory pořád ještě hlasitě vyhrávaly píseň „Rolničky,rolničky…“, ale nikdo jim nevěnoval pozornost.

Ozbrojení hoši obcházeli okraj shromážděného stáda a občas si kopanci klestili cestu dovnitř, aby vyřídilinějaký případ. Tvářili se nezúčastněně, ale jejich černé zbraně se zakřivenými zásobníky vypadaly pořádstejně výhružně. Skoro každý už takové viděl v televizi a všichni je považovali za nelidské nástrojenemilosrdných teroristů. Jejich držitelé k nim určitě patřili také.

Únosci se občas sešli dohromady a smáli se. Nebo jeden zmizel do nějakého krámu a vrátil se sjablečnými koláči nebo několika kelímky pomfritů. Pak všichni jedli. Pili spoustu koka-koly a dost plenilistánky s občerstvením v zábavním parku, odkud si nosili párky v rohlíku a různé koktejly. Jeden z nich sinarazil na hlavu kovbojský klobouk, aniž by si sundal svůj šemagh. Všichni si pomohli k novým džínům ateniskám značek New Balance nebo Nike.

Kdo tomu celému velel? Zdálo se, že tu nikde není žádný vůdce, ale únosci se nepohybovali ani zmateně,ani náhodně. Spíše to vypadalo, že víceméně poslouchají nějaké rozkazy. Hlídali vždy ve dvojicích vkaždém sektoru a zbraně pořád drželi namířené na sedící rukojmí. Byli připraveni kdykoliv zahájit smrtícípalbu na nevinné civilisty. Většina rukojmích také věřila, že mají automatické zbraně, u nichž jedinéstisknutí spouště vyšle dávku střel, které je zkosí po tuctech. Toto přesvědčení samotné je dokázaloudržet sedět v klidu.

Nebyla žádná šance na nějaké hrdinství. Jakýkoli náznak masového napadení ozbrojenců byl dopředuvyloučen nemožností jeho koordinace a nutně by vyústil ve velké množství zabitých. Ve vzduchu stálevisel zápach spáleného střelného prachu. Působil jako anti-afrodisiakum proti každé revoltě. Povstat protizbraním znamenalo nesmyslně zemřít v nákupním centru, okolo nějž se již soustřeďovaly obrovské sílyosvoboditelů.

Nákupní centrum shora připomínalo stadion závodů na ploché dráze v Bristolu. Alespoň reportérce NikkiSwaggerové tak připadalo. Rozlehlá, absurdní stavba se rozkládala uprostřed ničeho a její podivný tvarautomaticky brnkal na struny patriotismu a sebeobětování všech cestujících, kteří ji viděli shora. Ze všechstran se k ní sbíhaly silnice, přicházející z rozlehlých, nejasných dálek. Vypadala, jako by se dnes konalyzávody. Všude ruch a shon. Neustále sem přijížděla auta, především dodávky a kamiony. V blížícím sesoumraku osvětlovaly stavbu nepravidelnými záblesky světel. Z vozidel vyskakovali muži v černém spodivným vybavením a utíkali zaujmout nejrůznější kryté pozice. Celá scéna pulsovala energií, účelností,odhodláním, perfektním výcvikem a sofistikovaným zařízením, ale stále se nic nedělo. Na jednom zparkovišť se shromáždila flotila červenobílých ambulancí a jiných služebních vozidel záchranářů. Mimookruh uzavřený policií byly všechny silnice a dálnice ucpané osobními i nákladními vozy. Tím víc, čím vícse týmy ochránců zákona snažily překonat zmatek a dostat se blíž k místu události, aby mohly pomoci.

Ve sluchátkách uslyšela Martyho hlas z režijní místnosti na stanici.

„Nikki, velký Obobo dává tiskovku.“

„Jsem si jistá, že první z mnoha.“

„Neřekl nic moc. Akorát, že to vypadá na násilné obsazení, že se tam střílelo, je několik zraněných a kdo

mohl, odtud utekl.“

„Mhm,“ řekla Nikki. „Jako by to nikdo nevěděl. Má nějaký časový rámec?“

„Jenom řekl, že policie soustřeďuje na místě síly z celého státu, přijíždějí federálové, ale situace je prýstále nejasná. Nezná počet ztrát, nemá časový rámec, žádné prohlášení o postupu, nic. Jen obvyklé nicneříkající kecy.“

Nikki moc dobře znala tyhle nic neříkající řeči, protože celých pět let dělala reportáže o práci policistů vBristolu ve Virgínii. Ale tenhle hoch Obobo, ten uměl mnohomluvně nic neříci nejlépe ze všech, co kdypotkala. Dobře vypadal, byl uhlazený, učil se nazpaměť jména reportérů, věděl, jaké se používají kamerya světla a jak použít make-up. Dokonce si o něm vymyslela vtip: „Na to, že je policista, toho ví o make

upu více než Lady Gaga.“

Jenže moc dobře věděla, že i pro ni to dnes je velká příležitost. Stejně velká, jako pro ambiciózníhoOboba. Chvíli pracovala ve funkci produkční ve zprávách v Cape Coral na Floridě, ale nyní je reportérkoutelevizní stanice WUFF-TV v Saint Paul. Exkluzivní zprávy z dnešního dne ji mohou dostat výše. Třeba do

Washingtonu nebo New Yorku.

Pozorovala scénu dole z výšky 600 metrů z vrtulníku stanice WUFF-TV, s kterým se všichni z personálustanice báli létat. Obvykle se používal k reportážím o dopravě, ale dnes se vznášel nad nákupním centrem

s kapitánem Tomem za řídicí pákou. Vzadu seděli kameramani Larry Soames a Jim Diehl a posílaliobrázky do stanice a jejím prostřednictvím do širšího okolí Minneapolis. Doufala, že kapitán Tom dnespříliš nepil a proklínala námořní pěchotu, u níž kdysi létal, protože měla konexe, díky jimž manažer stanice

(další mariňák) sehnal kapitánovi Tomovi práci. Přitom nekriticky nebrala na vědomí, že díky námořnípěchotě, u níž sloužil i její otec, dostala práci také ona. Stanice WUFF-TV ve skutečnosti představovalaurčitý druh předsunuté pozice námořní pěchoty na mrazivém horním středozápadě.

„Nikky, raději bych šel o pár stovek metrů výš. Tady dole to dost hází,“ řekl kapitán Tom. Její paranoia seji snažila přesvědčit, že v jeho hlase slyší náznak opilého drmolení. Ale nebyla si jistá.

„Vydržte ještě chvíli, Tome. Potřebujeme do zpráv dobré obrázky, a když poletíme výš, budou z toho jenšmouhy a světla. Lidi chtějí vidět to zatracený místo.“

„Nikky, výjimečně souhlasím s Tomem. Když sebou praštíme dolů, bude z nás jiný tým mít prima živézprávy. A to by se ti asi nelíbilo,“ prohlásil Larry, starší z obou kameramanů. Už věděl, jak je životdrahocenný. I když Nikky to ještě nedošlo.

Určitě by jí vadilo plnit zprávy někoho jiného. Byla totiž zuřivě soutěživá. Tak moc, že to mnoho lidí ažděsilo. V televizi jí spolupracovníci dali přezdívku „Marry Tyler Moorová z pekla“.

Podívala se z okna a spatřila flotilu, zástup, prostě spoustu dalších novinářských vrtulníků, které sevznášely v přibližně stejné výšce nad Amerikou, zemí a Amerikou, nákupním centrem. Nebylo to nicsnadného. Všechny stroje si musely dávat pozor na vzestupné proudění vzduchu a také nijak nemohlypředvídat závany větru z prérie. Snažily se proto udržet ve vzdálenosti kolem sta metrů jeden od druhého.

Každý z nich však chtěl co nejcennější záběry komunikační dodávky státní policie, obklopené dalšímipolicejními vozy a pokud možno v pozadí s jižním vchodem do nákupního centra, nad nímž svítila přesčtyři podlaží vysoká písmena AtM.

„Ještě pár vteřin, chlapci,“ nařídila. „Marty, máš slušné záběry?“

„Výborný, Nikki, ale ještě by ses neměla zabít. Pokud budeme potřebovat, abys zahynula kvůli zvýšenísledovanosti, dáme ti vědět.“

„Ha, ha, ha,“ pronesla bez známky humoru. „Dobrá, tak odsud vypadneme…“

„Něco přichází do vysílačky,“ oznámil kapitán Tom a přepnul příjem všeobecného kanálu letového provozudo sluchátek na palubě.

„Tady je velitelství státní policie, žádám všechny reportérské vrtulníky, aby se zvedly do letové hladiny

nejméně 1000 metrů. K nákupnímu centru poletí náš stroj. Tak se držte stranou, ať nedojde k neštěstí.“

„Možná se přece jenom něco bude dít,“ řekl mladší a dychtivější kameraman Jim.

„Z tisíce metrů toho moc neuvidíme,“ prohlásila Nikky. „Larry, jaký používáš objektiv? Máš tam něco navelké přiblížení?“

„Ztratíme velkou část rozlišení,“ řekl Larry místo odpovědi. „Auta budou vypadat jako plastové hračky v

rozlité polévce. No, ale nikdo nebude mít lepší obraz.“

„Zatraceně,“ zaklela. „Dobrá, leťte nahoru.“

Ucítila podivný pocit okolo žaludku. Kapitán Tom zvedal vrtulník vzhůru proti síle zemské přitažlivosti.Budova pod nimi se zmenšila. Z větší výšky bylo jasně vidět, že nákupní středisko stojí zcela izolovaněuprostřed ničeho. Začínal soumrak. V odlescích purpurového zapadajícího slunce to vypadalo, jako by zraněná Amerika krvácela.

Přítomnost médií byla za daných okolností skoro nepatřičná. Vznášeli se v bezpečí a příjemném teple tisícmetrů nad místem, kde probíhala hrůzná dramata o životě a smrti. Nikki a její kohorta tu byli kvůli tomu,aby dramata shlédli a zprostředkovali je ostatním. Ve skutečnosti však nešlo o hry, ale o skutečný život askutečnou smrt. Nebylo na tom nic pěkného ani melodramatického. A samozřejmě také věděli, že pokududělají svou práci dobře, mohou očekávat uznání.

„Myslím, hoši, že jste na dobré cestě obdržet nějaké povýšení, medaile a pozitivní záznamy do vašichosobních spisů.“

A pak spatřila něco, co ji vytrhlo z příjemných úvah.

Že by těžká kavalérie? Ne tak docela.

„To je všechno?“ otázal se Jim.

„Zdá se, že nejde o hlavní útok,“ řekla Nikki.

Z parkoviště odstartoval vrtulník Bell JetRanger státní policie a s přídí nakloněnou k zemi a blikajícímičervenými a modrými světly zamířil k nákupnímu centru.

„Co to dělají?“ podivil se Larry. „Chtějí únosce vyděsit světly a hlukem?“

Stroj v kaštanově hnědých barvách státní policie Minnesoty letěl přímo k AtM a zastavil se dva metry nadjeho střechou. Šest mladých mužů v černých oděvech vyskákalo ven a začali se rozmisťovat podél okrajůprosklené střechy ve tvaru jezera, která zakrývala atrium uprostřed nákupního centra.

„Jen šest?“ podivil se Jim.

„To není jen tak někdo,“ řekla Nikki. „To jsou odstřelovači.“

16:00, 17:04 hod.

„Nemáš tady moc legrace,“ zahulákal někdo bodře na zvláštního agenta Jeffreyho Neala.

Neal patřil k oněm chytrým, technicky vzdělaným chlápkům, kteří pracovali v budově Edgara Hooverapředevším na počítačích. Pracoval samostatně a nejčastěji pronikal do soukromí jako lupič, jako plíživýstín v temném světě kybernetického prostoru. Říkalo se o něm, že kdyby to nepodělal, mohl se stát šéfem

celého oddělení. Jenže on to podělal. Jak se často chlápkům s tak vysokým IQ stává. Obvykle se zamilujído dívky z eskortní služby nebo propadnou drogám, či začnou věřit, že mohou komunikovat sestarověkými Řeky pomocí nějaké pofiderní řecké formulky. Vždy se jedná o něco sebezničujícího, conadmíru inteligentní lidi přivádí z nějakého nejasného důvodu na scestí.

„Ha, ha,“ okomentoval to Neal ze své kóje.

Kóji tvořil baldachýn přehozený přes jeho druhý počítač, připojený na internet. Vedle stál nepokrytě prvnípočítač, který nebyl připojený na internet. Dva počítače a dva monitory zabíraly nejvíce místa jeho malépracovny v oddělení počítačových služeb v monstrózním objektu na Pensylvania Avenue. Baldachýnzakrývající počítač měl udržet mimo nepovolané zvědavé oči a také zajistit politickou korektnostnejvyššího stupně. Protože člověk se musel při vyšetřování dětské pornografie a podobných záležitostíponořit velmi hluboko do tajných zákoutí soukromých věcí.

Také se za to muselo platit, přestože nikdo nechtěl.

Neal měl za sebou polovinu z šestiměsíčního nasazení u jednotky zabývající se dětskou pornografií, cožznamenalo, že se každý večer cítil jako použitý kondom. Jeho vlastní sexuální život, už tak dost umírněný,

byl po třech měsících úplně v troskách. Věci, jež lidi dělali dětem kvůli zlým červům hlodajícím v hlavách,kteří je nutili k vymýšlení stále nových druhů ubližování, mučení a zneužívání, měly za následek, že častochtěl skočit do obrazovky a rozbíjet hlavy. A nebyli to jen tlustí bílí čtyřicátníci. Bylo až udivující, že semezi nimi nacházeli docela pěkní lidé všech ras a věku, normálně vypadající lidé, dokonce velmi důstojnílidé a všichni se podíleli na tomto bahně v morální stoce. Neal však sloužil dál, protože věděl, že ažskončí…

„Neale, vzbuď se! Máš tu horkou zprávu z vedení. Jedná se o násilné obsazení nákupního centra vMinneapolis. Musíme se dostat do počítačového systému.“ Mluvil k němu jeho nadřízený Dr. Bob Benson,

SA a PhD.

„Oni převzali systém?“ zeptal se Neal.

„Úplně. Mají tisíc rukojmích, uzamkli všechny vchody a z místních jednotek nikdo nedokázal proniknoutdovnitř. Hádej, kdo to má teď na talíři.“

„Snad ne já?“ zeptal se Neal.

„Seber se a běž co nejrychleji nahoru na brífink. Pak se vrať a pusť do toho. Ta věc je tak horká, že se zní kouří. Už žádný znásilňování děcek.“

Neal rychle vstal a chtěl běžet nahoru, ale vrátil se, natáhl ruku a strhl baldachýn, který nuceně krylpříčinu jeho zhnusení. Připadal si přitom jako John Wayne ve filmu The Searchers, když stáhnul pouzdro z

pušky a vydal se k hořícímu ranči. Znamenalo to, že vyrazil do boje.

Kemp byl cestou na místo události neustále v telefonickém spojení s Washingtonem. Předmět: politika.

Tón: neradostný. Realita: znechucující.

„Budete si muset počínat opatrně, Wille,“ říkal náměstek ředitele Nick Memphis. „Obobo nebude chtítpřepustit velení. A když ho k tomu přinutíš, půjde za novináři a sám dobře víš, že média ho milují.“

„Tak jak to mám sakra udělat?“ zeptal se Kemp.

„Já bych se s ním do křížku nepouštěl,“ odpověděl Nick. „Nechte ho, ať za vámi přijde sám. On ví, že

musí.“

„To by tedy raději měl, do háje,“ řekl Kemp, starší důstojník minneapoliské expozitury úřadu a veteránslužby v ATF a DEA v Texasu, kde přišel ke střelnému zranění nohy. „Vždyť on o tom ví prd!“

Byla to pravda. Plukovník Douglas Obobo ve skutečnosti nedokázal nic. Jeho kariéra spočívala vpředvádění sama sebe, dávání interview a přijímání cen. Poté přesun na vyšší místo. Přitom všem muradil David Renfro, skvělý poradce pro vztahy s veřejností a budování kariéry. Renfro strávil v oboruspoustu let a pracoval pro takové veličiny jako šéfa newyorské policie nebo vrchního komisaře policie vSan Francisku. S Obobem se potkali v době, kdy oba pracovali pro senátní komisi, a od té doby už u nějzůstal.

„Ale to nikomu neříkejte,“ radil mu Nick. „Nechte si to pro sebe. Na venek dělejte, že ho uznáváte arespektujete jako všichni v úřadu. Protože je to On s velkým ,O‘ a všichni to vědí.“

„Pěkná blbost,“ povzdychl si Kemp a oba muži věděli, o čem hovoří. Po Washingtonu už se šířily fámy, žepříští velký džob Douglase Oboba bude místo ředitele FBI. Prvního černé pleti a současně nejmladšího,který kdy byl na tuto pozici jmenován. Takže jak Memphis, tak Kemp věděli, že ať už se dnes rozhodnoujakkoli, může se jim to v budoucnosti vrátit a mohou skončit někde na křižovatce při řízení dopravy.

„Náměstku ředitele,“ oslovil Kemp Memphise, „pokud si budu jistý, že ohrožuje životy lidí, musím konat.Prostě musím. To je pro mě rozhodující faktor a vy to víte.“

„Podívejte se. Tohle všechno může být předčasné. Situace nemusí nakonec být tak špatná a může sevyřešit smírně bez použití síly. A všichni z toho vyjdou nezranění. Pokud dojde k nejhoršímu, Obobo má v

minneapoliské státní policii dobré rádce.“

„Jestli je ovšem bude poslouchat.“

Tři upravené černé dodávky Ford Ranger XLT s tmavými skly vjely s blikajícími modrými a červenýmisvětly na parkoviště a zaparkovaly u vozidla státní policie.

Kemp oblečený do černého nomexového oděvu SWATu vylezl ven. Na prsou měl zavěšený samopalHeckler & Koch MP5 a na stehně se mu houpalo pouzdro s pistolí Glock ráže .40 S&W Tři další muži bylivystrojení stejně jako on, ale čtyři odstřelovači vytáhli ze zadních dveří dodávek rozměrná černá pouzdra.

„Zvláštní agente Kempe. Jsem překvapený, jak málo mužů máte s sebou.“ oslovil jej Obobo v nažehlenéuniformě a se svým nohsledem Renfrem po boku.

„Plukovníku Obobo, přijedou sem všichni naši muži, ale je to logisticky dost náročné. Další dorazí conevidět.“

„Samozřejmě,“ řekl Obobo. „Nyní mě nechte, abych vás stručně seznámil se situací. Major Jefferson dávádohromady plán útoku. Major Carmody zajišťuje logistickou stránku věci. Niemayer koordinuje spoluprácise zdravotníky a záchranáři. Já sám se ujmu vyjednávání. Kromě toho potřebujeme také rozběhnoutvyšetřování, a tady si myslím je prostor pro váš úřad. Rozhodl jsem se předat vyšetřování, tj. výslechysvědků, shromažďování stop, prověřování záznamů a forenzních databází, tohle všechno právě FBI.“

„Pane, jistě si uvědomujete, že podle federálního statutu je FBI kompetentní převzít všechny incidenty

zahrnující prvek terorismu.“

„Samozřejmě a absolutně,“ řekl Obobo. Nasadil přitom široký úsměv a položil svou velkou ruku Kempovina rameno. Byl vysoký, vyšší než většina mužů okolo. A měl zvláštní okouzlující styl vystupování, včetněokamžiků vyjadřování nesouhlasu, takže bylo těžké jej nemít rád. „Ovšem situace není jasná. V tom semnou budete, myslím, souhlasit. Nejsme si jistí, proti komu vlastně stojíme. Nemáme žádné operativníinformace, které by dosvědčovaly účast cizinců. Pouze neověřené pověsti o arabských šátcích okolo krku.Jsem si jistý, že se mnou v tomto ohledu souhlasíte, že to nejsou dostačující důvody pro nějaké ukvapené

rozhodnutí. Může jít o skupinu jakýchkoliv šílenců. A protože už jsem zorganizoval práci mých týmů, bude

lepší, když si i nadále podržím velení. Samozřejmě, pokud se objeví důkazy, které vyjasní situaci, a pokud

to bude v rámci zákonných parametrů, budu rád, když budu moci předat kompetence. Musíte ovšemchápat, a já vím, že se mnou v tomto ohledu souhlasíte, že kompetence jsou méně důležité než týmovápráce. Vím, že se na vás mohu spolehnout, že svou iniciativou přispějete do našeho organizačníhosystému.“

„Jistě, pane. Doufám, že jste přístupný radám našich lidí. Máme v této oblasti bohaté zkušenosti.“

„Samozřejmě, zvláštní agente. Major Carmody vás podrobně seznámí se situací, a pokud budete mítnějaká doporučení, rádi si je poslechneme. Dovolte mi však, abych vás předem upozornil, že nehodlámspustit žádný útok. Ani s vaší pomocí. Nemám lidi, znalosti ani příslušné vybavení. Požádali jsmeguvernéra, aby nám poskytl lidi z Národní gardy, kteří by převzali zajištění perimetru a tím uvolnili našemuže z jednotek SWAT pro případné nasazení do akce.“

Kemp podezříval Oboba, že jeho rozkaz k nasazení SWATu do akce se pohybuje někde v hodnotách odnula mínus do nula plus. Přesto si udržel obličej bez výrazu, jak se to naučil za dlouhou dobu ve vládních

službách.

„Znáte přece postup,“ řekl Obobo. „Zajistit bezpečnost perimetru, navázat spojení s únosci a zahájitvyjednávání. Čas pracuje pro nás. Za chvíli budou unavení, dostanou hlad a začnou se bát. Budeme snimi hrát o čas licitacemi nad jejich požadavky. Tak dlouho, jak jen to bude možné. Pokud bych mohlněco navrhnout, rád bych vás požádal, abyste se spojili s ministerstvem obrany a prověřili u nich možnost

použití nějakých chemických prostředků.“

„To určitě udělám, pane plukovníku. Také jsem přivezl několik velmi dobrých odstřelovačů. Rád bych jerozmístil na střeše.“

„Samozřejmě, a můžeme je posílit střelci z řad státní policie. Ale bylo mi řečeno, že střecha je zhotovená z

tlustého plexiskla, zapuštěného do betonu. Nevím, jak se dostat skrz. Jistě, pošleme odstřelovače, aležádná střelba bez mého svolení. Musí pochopit, že jejich hlavním úkolem bude pozorování.“

„Ano, pane,“ řekl Kemp.

Nedaleko stál nevyzpytatelný velitel státní policie Mike Jefferson. Jeho náhled byl zcela odlišný. Musel se

však zodpovídat spoustě lidí. Pokud by ztratil práci, jeho pověst slavného policejního bijce anekompromisního člena SWATu by mu prakticky hned zajistila jinou kdekoli ve Spojených státech. Veskutečnosti již dávno přemýšlel o Idahu.

Jeho instinkty válečníka byly nyní nažhavené na nejvyšší míru. Podle jeho názoru se měl na ozbrojenceprovést útok, pustit se s nimi do boje, přijmout ztráty i kritiku médií, která bude tak jako taknevyhnutelně následovat, a bylo by hotovo. Zabít všechny lumpy, to byla jeho základní idea. Byl taktrochu Custer. Vždy ho přitahoval rachot zbraní. Neměl trpělivost na poslouchání psychologických žvástůObobovy školy. Ani sympatie pro policejní psychologii, která vyžadovala vycvičené „vyjednávače“, kteřínavázali empatické spojení s únosci, pochopili jejich problémy a přemluvili je ke smírnému řešení situace.Věděl, že Obobo má letitou reputaci řečníka, který se nebojí používat vlastní hlas. A také, že si bude zakaždou cenu chtít udržet velení. Jenže Jefferson také věděl, jak křehké věci mohou být, a mnohokrátzažil, jak se všechno podělalo. Podle jeho názoru se problémy zlých chlapců měly jednoduše vyřešit

kulkou do hlavy.

Viděl však, že nikdo nechce poslouchat jeho názory nebo brát v úvahu jeho rady. Podle Jeffersonovapřesvědčení přišli ozbrojenci zabíjet. Jejich přítomnost neměla jiný důvod. Jestliže zabijí pro větší slávuAlláha a islámské víry pět set lidí den po Dni díkuvzdání (přitom nebylo jasné, zda jsou islamisté do věcizapleteni) v nákupním centru, které se jmenuje Amerika a vypadá jako Amerika, pak je to pro ně velkévítězství. Do háje, vždyť už zabili Santa Clause. Neexistovaly zatím žádné důkazy, že se nejedná osebevražednou misi, která podle těch jebačů ovcí je aktem mučednictví. A mučednictví je zase součástí

jejich životního stylu.

Pravda byla, že Jefferson neměl být policistou. Měl být starodávným šerifem s hvězdou na prsou ašestiranným revolverem v pouzdře na opasku místo pistole SIG Sauer. To by lépe sedělo jeho povaze.Cítil, že žije, jen když stál tváří v tvář ozbrojeným mužům, a jeho řešení problémů mělo tendenciuchylovat se k boji muže proti muži. Týmová policejní práce pro něj nikdy moc neznamenala. Už od doby,

kdy mu bylo jednadvacet, a sám čelil třem ozbrojencům při přepadení banky v Saint Paul. Tenkrát se ztoho vystřílel. Sám dostal dva zásahy z osmatřicítky do levé ruky a paže, ale skolil všechny tři útočníky, ztoho dva úplně svou osmatřicítkou, neboť tehdy byla doba revolverů. Od té doby už se do tak rizikovésituace s maximálním ohrožením života nedostal. Byl bojovník a střelec. Mohli jste ho mít rádi nebo honenávidět, ale tím se nic nezměnilo. Dokud žil, choval se pořád stejně. A to při jeho osobnostních rysecha nedostatku strachu z čehokoliv nemuselo trvat dlouho.

„Miku,“ zakřičel na něj další major. „Máme podrobné plány nákupního centra. Právě přišly od stavebnífirmy, která ho stavěla. Přinesl je nějaký inženýr.“

„Přines je. A jeho přiveďte taky. Možná zná nějakou další cestu dovnitř.“

Mezitím Obobo v koutě živě diskutoval s Renfrem.

„Dobře jste to zvládl,“ řekl Renfro. „Decentně, hladce a žádné chlapsky drsné kecy.“

„Zatracený Jefferson. Ten mi pije krev od samého začátku. Vím, že mě nebere, nikdy nebral a nikdy brátnebude. Drsní hoši mě nemají rádi. Myslí si, že jsem jemný jako dámička. Nejradši bych ho poslal na

meteorologickou stanici hlídat teploty.“

„Zvládnul jste ho, plukovníku. Je to potížista, ale to jsou všichni lidi od SWATu. „Zabijte je všechny, ať sije Pán Bůh přebere.“ To je jejich motto. Vy jste ho však zvládnul dobře. Chcete-li mou radu, zaměstnejteho. Ať běhá pořád dokola, podává hlášení, kontroluje tohle a zase tamto. Nechcete ho tady na velitelství,aby tu dělal problémy a shromažďoval spojence. Udělejte si z něj poslíčka a zahrňte ho zbytečnými úkoly.

To je věc, kterou nemůže překonat.“

Sálim pořád vyhledával očima v davu somálskou dívku. „Jdi do prdele!“ řekla mu anglicky. Tomu ještěrozuměl. Ha, ha. Měla odvážného ducha. Byla hrdá. Měla jasné oči, pěkné bílé zuby a bohatou kštici vlasů. Byla by to pro něj pěkná manželka. Uvažoval, kolik koz by za ni mohl chtít její otec. Asi hodně.

Seděl v nákupním centru s Kalašnikovem na klíně a pistolí houpající se v pouzdře. Kolem spodní částiobličeje měl ovinutý šemagh. Na chvíli se zasnil. Ve své fantazii si představoval dětství, které nikdy neměl.

Byl divokým válečníkem, synem jednoho z kmenových vůdců v nekonečné poušti. Zabil mnoho mužů amnoho lvů. Alláh ho měl rád a muláhové mu předpovídali velkou budoucnost. Měl spoustu manželek,konkubín a koz. Vedl svůj kmen do mnoha bitev. A ta africká dívka bude jeho.

Ve skutečnosti se narodil v mogadišském slumu a jeho matka byla prostitutka. Otce nikdy nepoznal.Mnoho let žil jako špinavé prase a jen taktak přežíval. Když dosáhl věku, kdy udržel Kalašnikova,zverbovali ho do milice Hizbul Islam generála Hassana Dahira Awejse. Milice se staly jeho rodinou. Dětštívojáci, brutální vůdcové a nepřátelé, kteří měli být povražděni ve jménu Alláha.

„Jdi do prdele!“ řekla. Jak odvážný duch…

„Sálime, podle toho, jak ti svítí oči, bych řekl, že sníš,“ řekl Asad stojící vedle něj. „Jestli tě imám nachytás pohledem upřeným do dáli, zbije tě holí a pošle tě spát ke kozám.“

„Tady žádný kozy nejsou,“ řekl Sálim. „Tohle je Amerika. Tady drží kozy venku. Žádné kozy, žádné kozíbobky v pěkně čistém americkém domě.“

„Proto jsme jeli tak daleko. Zničit ho a šířit Alláhovu vůli…“

„A vzít kozy dovnitř, kam patří.“

Oba hoši se zasmáli. Lenošili na parkové lavičce na jihovýchodní straně zábavního parku, poblíž pokladen,

v nichž se prodávaly lístky na atrakce, umožňující Američanům, aby si užili tu trochu bázně. Nyní všakbyly všechny opuštěné. Na místě, kde seděli, byli ušetřeni nesouhlasného pohledu mrtvých očí muže včerveném na bílém trůně. Oni naopak měli dobrý výhled na všechny strany. Na povrchní Američany sedící

na zemi, namačkaní jeden na druhého. Měli by mít všichni ruce v týle, ale počáteční bázeň je rychle

opustila.

Sálim a Asad byli také ještě mladí chlapci a ani jejich kázeň nebyla bůhvíjaká. Měli dohlížet ostrým zrakemna zajatce a zajistit, aby malé skupinky odvážnějších jednotlivců nezačaly připravovat nějakou vzpouru.Jenže jak se zdálo, Američané na to neměli nejmenší pomyšlení. Ponejvíce seděli na zemi ve stavu apatie,

kterou Asad a Sálim už viděli u obyvatel Wabry. Díky tomu se mohli věnovat klábosení, malichernémupopichování jeden druhého, pokukování po děvčatech, předvádění vlastní odvahy a ukájení hladu jídlemze stánků s rychlým občerstvením, jichž byla v nyní vyprázdněném nákupním centru hojnost. Vůbec jeneděsilo, že dřív nebo později určitě vtrhnou dovnitř vojáci nebo policisté a pravděpodobně je zabijí.Vzhledem k drsnému způsobu života, který vedli, pro ně smrt nepředstavovala nic světoborného.

Najednou jim však zapraskalo ve sluchátkách, která měli ukrytá pod šátky šemagh. Byl to imám.

„Ty jsi Asad, není-liž pravda?“

„Ano, imáme,“ vyskočil Asad málem do pozoru.

„Poslouchej, Asade, pamatuješ si, o čem jsme spolu hovořili?“

Byla to pravda, Asad měl zvláštní poslání.

„Pamatuju, imáme,“ řekl do hrdelního mikrofonu.

„Dobrá. Je čas. Najdeš to místo?“

Pamatoval si ho. Druhé podlaží, severozápad, Colorado, C-2-145. Tam se nacházel jeho cíl. Imám mu to

podrobně vysvětlil na plánku v barevné brožuře s mapkami, které pomáhaly lidem při orientaci v celémnákupním středisku.

„Ano, imáme,“ řekl.

„Dobrá,“ konstatoval imám. „Je čas jít a přivést všechny děti.“

Pán a paní Girardovi se pokorně přiblížili k policejnímu důstojníkovi na nejvzdálenějším místě od

nákupního střediska. Ve skutečnosti je viděli kilometr daleko před sebou ve světle zapadajícího slunce.

Vypadalo odsud jako obrovská káď obrácená dnem vzhůru, obklopená policejními a hasičskými vozidly.

„Lidi, je mi líto, ale blíž vás pustit nemůžu,“ zastavil je policista.

„Pane,“ řekl pan Girardi, „hledáme našeho syna. Je mu čtrnáct.“

„Je to poprvé v životě, co jsme ho pustili samotného na nákupy,“ řekla paní Girardová. „Obvykle ho beru

s sebou, nebo chodí s kamarády. Ale tentokrát chtěl jít nakoupit na Vánoce sám.“

„Ano, madam.“

„Ještě se nám neozval. Máme mu zavolat?“

„On vám nezavolal?“

„Ne. Nic o něm nevíme. Víme jen to, co bylo v televizi.“

„Neradil bych vám, abyste tam chodili,“ řekl policista. „Možná se někde schovává. Může být i zraněný.

Však víte, vzhledem k okolnostem. Nejlépe by bylo počkat, až se vám ozve.“

„Můžeme někde dostat nějaké informace?“

„Zatím ne, pane. Dáváme dohromady strukturu velení a organizace. Je to dost velký problém a jen

málokdo ví, co se vlastně děje. Popravdě to bude trvat několik hodin, než bude jasné, o co tady jde. Ainformace budou uvolněny ještě později. Jsem si jistý, že váš syn je v pořádku. Je mladý, silný a rychlý.“

„Ne tak docela. Má astma. Je hubený a slaboučký.“

„No,“ hledal policista odpověď. „Možná by pro vás bylo nejlepší zajít do stanu Červeného kříže. Myslím, žeje na západní straně. Tam si můžete odpočinout a informace tam získáte dříve než na ulici.“

„Neměli jsme jej nechat jít na nákupy samotného,“ prohlásila paní Girardiová, když ji manžel odvádělpryč.

Lavelva Oatesová uklidňovala malého zrzounka. Byl to pěkný rošťák. Možná právě proto, že měl zrzavévlasy. Měl tendenci neustále vyrušovat a přitahovat na sebe pozornost. Pořád provokoval malou asijskoudívku, která jen seděla a plakala, když ji obtěžoval. Má mu dát pohlavek na tu jeho ježatou palici,rozmýšlela se Lavelva. Moc chtěla, ale věděla, že by to byla chyba. Získat práci nebylo dnes snadné anikdo nepohlavkoval zatracené dětičky.

„Dobrá děti, zahrajeme si teď novou hru,“ řekla nahlas. „Součástí téhle hry je, abyste se schovali předpříšerou. Až vám řeknu, půjdete a schováte se co nejlépe. Budeme si hrát, že sem jde ošklivá příšera.Když se schováte, tak vás neuvidí. Můžeme se před ní schovat všichni společně.“

„To není pěkná hra. Já se bojím,“ řekl Robert. Věděla, že se jmenuje Robert, protože měl na oblečenípřipevněnou cedulku s nápisem: ROBERT 3-4. Jenže už bylo po čtvrté hodině a Robertova maminka seještě neukázala. Možná byla mrtvá.

„Chci jít domů. Kde je moje maminka?“ zeptal se Robert.

„Jsem si jistá, že už je na cestě,“ řekla Lavelva.

„Musím jít na záchod,“ oznámila Linda.

„Čůrat nebo to druhé?“ optala se jí Lavelva. „Obojí,“ řeklo dítě.

„Dobrá,“ souhlasila Lavelva. „Ještě někdo?“

Zvedlo se několik dalších rukou.

„Doprovodím vás na záchod…“ záchody se nacházely v zadní části útulku pro děti. „Ale musíme jít pošpičkách.“

„Nemám rád chození po špičkách,“ prohlásil Larry. „To je pro mimina.“

Lavelva vykonávala odpolední směnu v útulku na druhém podlaží pod honosným označením koordinátordenní péče o děti zákazníků. Měla na starosti sedmnáct neukázněných ratolestí od tří do osmi let. Dnešekbyl její první den ve službě. Zatraceně.

Nebyla si jistá, co se venku děje. Celý den byla zavřená v útulku, což byla velká místnost na druhémpodlaží, plná otlučených hraček a panenek s vytrhanými vlasy. Přibližně před hodinou zaslechla střelbu.Hlasité ostré rány, jejichž ozvěna se odrážela dlouhými chodbami, výklenky a kouty. Děsivé. Shromáždilavšechny děti v zadní části místnosti a řekla jim, aby si lehly na zem. Sama šla ke dveřím a pozorovala, jak

se zaplněná chodba venku během několika minut vyprázdnila. Lidé zděšeně prchali a vykřikovali: „Střílejína nás, střílejí na nás, mají automatické zbraně!“ Lavelva věděla, že neexistuje možnost protáhnoutsedmnáct dětí utíkajícím davem, protože by je mohl oddělit, porazit a možná i zranit. Kde byla jejínadřízená, paní Watneyová? Šéfka útulku neodpovídala na volání ani textové zprávy. Možná se jí podařiloutéct ven. Lavelva zkusila i svou matku, ale síť byla přetížená. Zkusila i svého bratra Ralfa, který pokládallina a přikázal jí, aby mu do práce nikdy nevolala. Bylo to jedno, stejně se nedovolala. Zkusila 911(policie). Žádná odezva. Byla v tom úplně sama.

Lavelvě prakticky hned došly dvě věci: za prvé, že bude nejlepší, když děti udrží zde až do příchodunějaké autority, ať už policistů nebo hasičů; a za druhé, jestli tu pobíhali muži se zbraněmi, musí mít i ona

nějakou. V jejím světě v centru Minneapolis na dvacáté osmé a Washingtonově ulici byl život drsný avšichni mladí mužové nosili zbraně. Mnohé z nich viděla ležet na ulici zkrvavené a s vyhaslýma očima. Tobyl její svět. Jiný neznala. Všechny noviny naříkaly nad tragedií ztracených mladých životů, ale všechno to

bla-bla-bla pro ni neznamenalo téměř nic. Měla totiž praktický přístup k životu. Musela se zabývat tím, co

bylo, a nikoli tím, o čem mohla jen snít.

Shromáždila děti v zadní části útulku a poslala Lindu na záchod. Šly i všechny ostatní dívky: Suzanne,

Mindy, Jessica a Marsha.

„Na každého se dostane. Nestrkejte se. Postavte se do řady. Udělejte slečně Lavelvě radost,“ vydávalainstrukce. Věděla, že pasivní malé bílé dívky udělají přesně to, co jim řekne. Nemohla jít s nimi. Pravidladenní péče nepovolovala přítomnost koordinátora s dítětem jakéhokoliv pohlaví na toaletě. Možná se zadnešní neobvyklé situace nemusela žádnými pravidly řídit. V každém případě zde pravidla byla proto, abyje člověk poslouchal, ať už se venku děje cokoliv. Tady v dětském útulku AtM na druhém podlaží se

dodržovat budou.

Všechna, až na jedno.

Otočila se na chlapce a přikázala jim: „Všichni pojďte sem ke zdi. Budeme pokračovat ve hře naschovávanou před příšerou. Lehněte si na zem a buďte úplně zticha. Nedejte příšeře šanci, aby vás našla.

Bude to dlouhá hra, takže si na ni raději zvykejte. Nechci slyšet žádný brekot nebo kňourání. Všichnidnes musíte být stateční malí chlapci. Rozumíte mi?“

Všichni přikývli. Zrzavý kluk s cedulkou CHARLES 3-5 se zeptal: „Co je statečný?“

„Musíte být jako velký silný hráč fotbalu, který se ničeho nebojí.“

„Já se bojím,“ řekl Charles. „Tohle je úplně jiné.“

„Ano, Charlesi,“ přitakala Lavelva. „Je to velmi jiné. Ale, ty jsi tak nebojácný, že chci, abys byl vůdcem.Ano? Jsi ze všech nejstatečnější.“

„Ano, slečno,“ řekl Charles.

Lavelva se otočila a šla ke svému stolu. Nebo spíše stolu, který byl umístěný ve středu místnosti. Veskutečnosti nepatřil žádnému z koordinátorů. Nenašla nic, co by se dalo přeměnit v nebezpečnou věc.Žádný nůž na dopisy, žádné pilníky na nehty, žádné bodce na připichování papírů se vzkazy na nástěnku.Nenašla ani pravítko. Bylo zřejmé, že kvůli malým nenechavcům se v celém prostoru nenacházelo nic, čím

by mohli jeden druhému ublížit.

Pak si všimla notesu s rozvrhem služeb se třemi zavíracími kroužky. Otevřela ho a zjistila, že se uvnitřnachází ocelový, nebo v každém případě kovový pásek, ke kterému jsou kroužky upevněny. Otevřelakroužky, vyházela papíry a s použitím veškeré své síly vytrhla pásek z bloku. Šlo to těžko a zůstaly naněm zbytky papírových desek, ale nakonec držela v ruce třicet centimetrů ostré oceli. Bohužel na nízůstaly tři kroužky, které zavřela. Strčila si pásek do zadní kapsy džínů a pak se otočila na chlapce.

CHARLES 3-5 stál a ukazoval ven.

„Vidím příšeru,“ řekl.

Ohlédla se a skrze prosklenou stěnu, která oddělovala útulek od chodby, spatřila siluetu ozbrojeného

muže.

Bylo jich tam šest, ale vedoucí obchodu paní Renfelsová se úplně sesypala. Všechno ženy a všechnyvyděšené. S výjimkou Molly, která měla daleko větší obavy o svou matku a sestru Sally než sama o sebe.Dokonce i zástupkyně šéfové malá Rose se uklidnila, když pochopila situaci.

„Brzy přijdeš na to,“ vykládal Ray Molly, „že se nejdřív musíš postarat o Molly. Musíš zůstat v klidu apočkat na příchod lidí zvenku. Jedině tak můžeš uspět.“ Neměli žádné soukromí, protože byli všichninatěsnáni v zadní části obchodu pod věšáky a regály s tím nejrafinovanějším dámským prádlem, jaké sijen mužská fantazie dokáže představit, a které jim teď připadalo jako z jiného světa.

„Ale já potřebuji vědět, co je s matkou a Sally!“ řekla Molly a snažila se přitom potlačit úzkost. Sally bylave svých patnácti letech neobyčejně přitažlivá, měla chytré, živé oči a štíhlé dívčí tělo. Vyzařoval z nípřirozený půvab a matka kvůli ní občas zuřila, protože se nikdy úplně nepřizpůsobila americkému způsobu

života. Molly bylo špatně z toho, že dvě nejzranitelnější bytosti z jejich rodiny se ocitly v největšímnebezpečí. Když s nimi naposledy hovořila mobilním telefonem, nacházely se v přízemí, kde došlo keshromažďování rukojmích. Možná měly štěstí a podařilo se jim uniknout některým východem ven. Chtělajim zavolat, ale obávala se, že by zvonění telefonu mohlo zbytečně přilákat k Sally pozornost některého zozbrojenců.

„Chtěla bych, aby tu zatracenou muziku vypnuli,“ řekla Miltova manželka. „Jestli ještě jednou uslyšímrolničky, budu zvracet.“

„Jenom ne na mě, prosím,“ upozornila blondýna, která sama sebe zjevně považovala za velmi přitažlivý

typ.

„Proč se to děje?“ ptala se paní Renfelsová. Od začátku krize promluvila vůbec poprvé.

„To je proto, že jsme na ně po útoku z 11. září nepoužili atomové bomby!“ řekla atraktivní blondýna,zjevně zvyklá vnucovat lidem své mínění. „Kdybychom je všechny spálili, k tomuhle vůbec nemuselo

dojít!“

„Nemůžete zabít miliardu lidí jenom proto, že, já nevím, třináct lidí jsou grázlové,“ oponovala jí Miltova

manželka.

„Ale můžete,“ tvrdila blondýna. „Zmáčknete knoflík a všichni shoří.“

„To je ta nejšílenější věc…“

„Dobrá, dobrá,“ ukončil jejich argumentaci Ray. „Nechci ze sebe dělat šéfa nebo převzít velení, ale myslím

si, že bude lepší nechat si dohadování na dobu, až bude po všem. Možná budete muset spolupracovat, atak by bylo lepší, vidět osoby okolo vás jako, dejme tomu, členy rodiny. Hádat se můžete, až budetesedět u televize a někdo vám nebude chtít půjčit dálkový ovladač.“

„Má pravdu,“ řekla Rose. „Zavřete pusy, to pro nás bude pro všechny nejlepší.“

„To se vám snadno řekne,“ opáčila paní Renfelsová. „Jste mladá a jste sama. Já mám tři děti. Co když semi něco stane? Proč se takové věci dějí?“

„Madam,“ obrátil se na ni Ray. „Nemohu vám nakazovat, jak máte myslet, ale já jsem bývalý příslušníknámořní pěchoty a mockrát jsem se ocitl v boji. Pokud mi dovolíte, radím vám, abyste dnes užnepoužívala slovo proč. Někdy prostě není proč. A když se soustředíte na proč, ztratíte svou efektivitu.Zažil jsem to a vím, o čem mluvím. Nejčastěji umírali vojáci, kteří nemohli uvěřit tomu, že se dostali doboje a že je chce někdo zabít. Zdálo se jim to tak nespravedlivé, že se zaměstnávali především sebelítostí.

Nevyhledávali úkryty, neopětovali palbu, nesledovali své okolí a zapomínali využívat své drahé vybavení.Muži, kteří přežívali, se na nic neptali. Chápali, že se ocitli v jiném světě a že se na bezprostřední situaciokolo sebe musí maximálně soustředit.“

„To je velmi dobrá rada,“ podotkla Rose.

„Možná bychom se měli vzdát,“ řekla blondýna.

„Ne, madam,“ nesouhlasil Ray. „Místo toho byste měla být ráda, že máte štěstí. Někteří lidé jsou mrtví,jiní zranění a možná tisíc jich zajatých a míří na ně zbraně. Zatímco vy jste pro tuto chvíli v bezpečí. Nikdo

neví, že jste tady, a pokud vím, zatím vás nikdo nehledá. Zůstaňte proto v klidu a věřte Bohu aochráncům zákona, kteří už v tomto okamžiku pracují ze všech sil na tom, aby nás zachránili. To vámgarantuji.“

„Dobrá práce,“ řekl Obobo. „Majore Jeffersone, to je úžasný plán. Učinil na mně velký dojem.“

Jefferson tedy pokračoval: „Nemůžeme odpálit dveře a vtrhnout do chodeb, protože napadnoutozbrojence můžeme až poté, co dorazíme do zábavního parku. Takhle to nejde udělat, protože bychomjim poskytli spoustu času na zahájení palby na rukojmí. Navíc pokud zůstane v každé chodbě třeba jenjeden z nich a bude střílet, může zdržet postup mužů ze SWATu šest až osm minut. To je příliš dlouhá

doba.“

„Pokračujte, majore,“ vyzval jej plukovník.

„Takže, vezmeme šest nejlepších střelců se zkušenostmi z přestřelek, všechny vyzbrojené samopalyHeckler & Koch MP5 s infračervenými zaměřovači. Tyhle muže máme. Někteří naši jsou skvělí a hoši odFBI rovněž. Phil Mason ze SWATu z Edina je v současné době šampionem. Utkal jsem se s ním v soutěži a

je sakra dobrý. Takže nás šest projde podzemím nějakou šachtou, která prochází z parkoviště sedm dostředu nákupního centra. Tím se octneme přímo pod prostředkem zábavního parku. Máme s sebou hochaz bloomingtonského SWATu, který byl u armády odborníkem na výbušniny. Odpálíme šest náloží podpodlahou centra na vnější straně areálu Z. Ve stejný okamžik vypneme elektřinu. Nastane tma. Pár vteřinpotrvá, než naskočí záložní generátory. Nicméně ozbrojenci okamžitě uvidí díry a budou si myslet, že tudy

na ně přijdou naši muži. No a tady je ta léčka. My potichu vylezeme z kanálu pod středem zábavníhoparku mezi stánky koncesionářů a major ukázal na místo na plánu. Jak nám řekl inženýr ze stavebnífirmy, je tam v jednom místě pouze dřevěná podlaha pokrytá linoleem. Jakmile se ozbrojenci soustředí na

útok z podzemí, napadneme je. Budou se muset přesunout k otvorům, aby je pokryli. My na ně přijdemezezadu a zlikvidujeme je dříve, než bude mít dav šanci propadnout panice. Ovšem plukovníku, musímevyrazit hned. Bude chvíli trvat, než naši muži prolezou kanálem pod areál Z. Nějaký čas rovněž zabereumístění výbušnin. A také potrvá, než…“

„Znovu vám musím říci, jak hluboce na mě váš plán zapůsobil,“ řekl plukovník Obobo. „Je promyšlený,kreativní a bere v potaz všechny možné varianty. Jsem velmi potěšený. Rozhodně jej vezmeme v úvahu.“A poklepal majorovi na rameno, jako by mu chtěl udělit požehnání. Pak se otočil a odkráčel. Jeffersonovizůstal na tváři nevěřícný výraz, následovaný pochopením, že se mu dostalo dalšího NE, které znělo jakoANO ještě více, než to první.

„Uvnitř se střílí,“ oznámil jeden z techniků od vysílaček. „Odstřelovači FBI hlásí, že se uvnitř střílí.“

McElroy vyskočil z vrtulníku jako první a jako první byl na pozici. Ze vzduchu byl tvar skleněné střechyzjevný a on zaujal stanoviště na místě, které muselo být výběžkem jezera Michigan přímo u Chicaga. Ale teď před ním leželo jezero skla nebo spíše jezero plexiskla. Obrovská spousta průhledného tlustéhoplastu, které musí nějak proděravět. Nejdřív ale musí vybalit své vybavení.

Rozepnul zip na pouzdru a vytáhnul z něj opakovací odstřelovačskou pušku Remington model 700,opatřenou zaměřovacím dalekohledem Leupold s pevným desetinásobným zvětšením. Zbraň i dalekohledměly povrchovou úpravu zeleným anodizováním. Poté rozepnul pásek se suchým zipem, který v pouzdrupřidržoval dlouhý zelený tubus. Přidržel si jej před očima a pozorně jej prohlédl. Byl to tlumič hlukuvýstřelu Gemtech, přibližně 20 cm dlouhý a 4 cm v průměru. Uvnitř se nacházely přepážky, deflektory apřepouštěcí kanálky, které měly jediný účel. Prodloužit čas vytékání rozpínajících se plynů při výstřelunatolik, že v okamžiku, kdy opouštějí tlumič, je slyšet jen slabé prásknutí namísto ohlušující rány. Pečlivěnašrouboval tlumič na závit vyříznutý na ústí hlavně, vložil závěr do pouzdra závěru, sáhl do přihrádky snáboji a naplnil zásobník pěti náboji Federal ráže .308 Winchester se střelou o hmotnosti 11,3 g. Uzavřelzávěr zbraně, čímž zasunul do nábojové komory první náboj. Poté zacvaknul pojistku. Ne že by příliš věřilpojistkám, ale tak ho to naučili. Zavěsil si popruh pušky přes rameno a vydal se na obhlídku místa

události.

Před ním stála asi metr padesát vysoká stěna, která tvořila hranici jezera Michigan. Jezero netvořilsamozřejmě jeden kus plexiskla, nýbrž se skládalo z mnoha buněk o velikosti přibližně 6 x 6 metrů.Nahlédl přes okraj nejjižnější buňky a byl za to odměněn výhledem z výšky pátého podlaží na davzoufalých vánočních zákazníků namačkaných na chodnících a v otevřených prostorách zábavního parku.Díval se pod úhlem 90 stupňů z výšky přibližně 60 metrů skrze tlusté plexisklo, takže detaily rozeznávaljen obtížně. Po chvíli pozorování rozeznal jednoho ozbrojence. Hlavně kvůli tmavému předmětu, kterýdržel v podpaží a kvůli černozelenému hadru na hlavě. Později dokázal zaznamenat i podrobnosti: pistoli,nůž a sluchátka s mikrofonem. Pokud by měl přístup skrz sklo, byl by to pro něj docela snadný výstřel.Modlil se k bohu odstřelovačů, aby mu alespoň jeden dopřál.

Stiskl tlačítko vysílačky.

„Odstřelovač pětka na stanovišti,“ ohlásil se seržantovi státní policie ve velitelské dodávce.

„Slyším tě, pětko. Prosím podej hlášení o situaci.“

„Mám skvělý výhled na celou scénu, téměř kolmo dolů. Jsem na úrovni Chicaga na spodním konci jezeraMichigan. Díky tomu mám dobrý výhled i na balkony na protější straně. To znamená na východ. Není tam

žádný pohyb. Nemám možnost výstřelu. Opakuji: nemám možnost výstřelu. Sklo či plast, nebo ať už jeto cokoliv, je příliš tlusté. Nemyslím, že bych se tím dokázal bez kladiva nebo sekery probourat.“

„Buďte v pohotovosti, pětko. Žádné střílení. Takový je rozkaz. Zůstaňte na pozici, pravidelně podávejte

hlášení o situaci a my je zahrneme do našich rozhodnutí.“

„Mohu mluvit se svým nadřízeným z FBI?“

„Negativní, pětko. Zrovna je na poradě s velitelem zásahu a s ostatními. Momentálně očekávají příjezd

guvernéra.“

„Vyřiďte mu můj požadavek na rozhovor. Konec.“

„Znamenám si. Zkusím to domluvit, ale nic neslibuju. Konec.“

Tak je to. Všichni v plné zbroji a žádné střílení. Či spíše žádná možnost střelby. A přitom vzhledem k úhlua vzdálenosti by ozbrojenci byli jako na talíři.

Drahý bože odstřelovačů, to jsem já tvůj věrný sluha Dave. Prosím, dej mi možnost sejmout alespoňjednoho z těch grázlů dřív, než skončí dnešní den. Jenže David znal cesty boží a také to, že bůhodstřelovačů pomáhá jen těm, kdo si pomohou sami.

McElroy měl dvaatřicet let a byl odsouzen k celoživotnímu závazku vůči FBI. Miloval život příslušníkaSWATu, prodělal stovky nasazení a ocitl se ve dvou nebo třech přestřelkách. Teď však s ním cloumalvztek a toužil po dalším výstřelu. Rozhlédl se dokola, aby se uklidnil.

Vzadu byla samozřejmě Minnesota. Halila se do tmy, kterou sem tam ještě prosvěcovaly paprsky zapadajícího slunce. V dálce viděl dálnice plné svítících aut a osvětlená předměstí plná reklam. Prostěobvyklý americký kolorit. A pak tu byla vlastní střecha pod jeho nohama. Rovná asfaltová plocha. Černáscéna, na níž se hraje drama. Plocha střechy byla obrovská a téměř se vymykala lidskému chápání. PodleMcElroye snadno přesahovala velikost letové paluby mateřské lodi nebo parkoviště u fotbalovéhostadionu. Táhla se až do nekonečna. Zhruba kilometr daleko, nebo to alespoň tak vypadalo, se nacházelypodstavce s nějakým technickým zařízením. Nejspíš šlo o součásti topného, klimatizačního a ventilačníhosystému. Dále se na střeše nacházelo nejméně šest malých budek. Vypadaly stejně komicky jako chatrče,

které si stavějí obyvatelé Minnesoty na zamrzlých jezerech, když chodí v zimě na ryby. Tyhle patrněukrývaly dveře, jimiž ústila na střechu schodiště. Hádal, že jsou všechny zamčené, ale dobrý pyrotechnikby si s nimi určitě poradil a příslušníci jednotky SWAT by tudy mohli seběhnout dolů. Ale na velení tourčitě věděli.

Pak se pohledem vrátil k nekonečné ploše prosklené střechy. Kolem okrajů jezera Michigan spatřilpravidelně rozmístěné kolegy v černých nomexových oděvech s taktickými vestami, pistolemi Glock ráže.40 S&W v pouzdrech, ošklivými velkými puškami a černými pletenými čepicemi nebo kevlarovýmipřílbami na hlavách. Stáli tam v postoji nejvyšší bezmocnosti, protože neměli k dispozici žádný způsob,jak se dostat skrz silné plexisklo, které vlastně chránilo únosce.

Pomyslel si, já se chci dostat skrz to posraný sklo. Já chci a chci a chci!

Ale jak? Nešlo totiž o nějaký absurdní film, v němž hlavní hrdina jednoduše sáhne do báglu a vytáhnemini rozbrušovačku s diamantovým kotoučem ovládanou počítačem a prořízne překážku jako máslo.Sakra, zrovna ji zapomněl doma. Neměl ani Gatorade a lektvar proti kašli, které po smíchání vytvoříkyselinu sírovou, s níž se dá plexisklo snadno rozleptat. Neměl žádný ze zázračných filmových nástrojů.

Šel podél okraje prosklené střechy a zkoumal, jestli v její dokonalosti neobjeví nějakou slabinu. Proč to tizatracení stavbaři postavili tak perfektně? Nemohli to proboha někde trochu odbýt? Nemohli třeba dělníciněkde malinko odfláknout svou práci? Co kdyby někde v nějakém spoji objevil malou štěrbinu, která by se

dala rozšířit, aby mu poskytla prostor pro střelbu. Ne. Neměl štěstí. Skleněná střecha byla prostě

dokonalá. No dobrá, tak…

Náhle jeho oči zachytily dole pohyb.

Co se to…

Díval se dolů skoro jakoby z božího pohledu a viděl, že dva ozbrojenci si proráželi cestu sedícím davem.Kopali do lidí a snažili se prodrat doprostřed. Ostatní je kryli namířenými zbraněmi. Nejdříve si vytvořili vsamém středu davu volný prostor a pak sebrali pět lidí: zjevně dva muže, dvě ženy a jednoho nezletilce avyvlekli je na volné prostranství. Tam je přinutili pokleknout.

Vypadalo to jako přípravy na popravu.

Prosím, bože odstřelovačů, dej mi možnost výstřelu!

Nedostal však nic. Oddělovalo jej silné plexisklo.

Jeden z ozbrojenců přišel zezadu ke klečícím a jednoho po druhém střelil svou puškou zezadu do hlavy.McElroy pocítil, jak skleněná střecha při každém výstřelu zavibrovala tlakovou vlnou. Přál si, aby se mohl

dívat jinam, ale nedokázal to.

Každá z obětí padla kupředu a tvrdě dopadla tváří k zemi. Leželi natažení na podlaze jako hadrovépanenky. Nejprve jednomu, pak druhému a nakonec všem začala z hlavy prýštit tmavě rudá krev, přičemž

stékala podle nerovností podlahy a slévala se do velkého jezera.

„Velení, tady je odstřelovač pětka, přímo pode mnou ozbrojenci právě popravili pět rukojmích. Střelili je

zezadu do hlavy.“

„Rozumím,“ odpověděl hlas z vysílačky.

„Ježíši Kriste, rozbijme to zasraný sklo a postřílejme ty svině! Nevědí, že jsme tady nahoře. Pokud sedostaneme skrz to sklo, můžeme je zlikvidovat během třiceti vteřin.“

„Negativní, pětko. Máte rozkaz nic nedělat a jen pozorovat. Pokud půjdeme dovnitř, upozorníme vás adostanete určené cíle.“

„Sakra, vždyť oni zabíjej lidi…“

„Pětko, velení vás upozorňuje, že spojovací kanály nejsou určené k řečnění. Dodržujte taktickou kázeň.“

„Pane, dejte mi zvláštního agenta Kempa, prosím…“

„Všechna spojení se musí uskutečňovat přes velení,“ odsekl hlas chladně.

17:04, 17:26 hod.

„To je velmi znepokojivé,“ prohlásil plukovník Obobo.

Stál uprostřed velitelské dodávky státní policie a nevěřícně kroutil hlavou. Obklopovalo jej několik majorůa agent FBI Kemp. Právě probírali zprávu odstřelovačů o popravě pěti rukojmích. Pan Renfro stál hned zaplukovníkem a neříkal nic.

„Nemůže jít o předstírání?“ zeptal se někdo. „Možná jsou to herci nebo něco takového, nebo jehospolupracovníci, kteří předem šli na zvolené místo a…“

„Je to skutečné!“ řekl Mike Jefferson, agresivní velitel SWATu. „Promlouvá k nám, krví!“

„Jen jsem chtěl…“

„Plukovníku Obobo, podívejte se na hodiny. Je pět hodin. Zabil pět lidí v pět hodin. Zabije šest lidí v šest,sedm lidí v sedm a takhle po celou noc. Nemá žádné požadavky. Jedině, abychom si opatřili co nejvíceplastových pytlů na mrtvoly. Je to vyloženě zabijácká mise. Musíme urychleně vyslat naše týmy na pozice,

vydat rozkazy, rozdat lidem správné nástroje na proražení překážek a připravit se na vniknutí dovnitř.“

„On s námi bude mluvit,“ prohlásil plukovník. „To je jenom jeho způsob, jak přilákat naši pozornost.“

„Ale on přece má naši pozornost, pro rány boží,“ zařval Jefferson. „Pro Kristovy oči, muži s AKáčkystřílející na všechno kolem, co se hýbe, přece mají naši pozornost.“

„Ne,“ řekl Obobo. Stále zdvořilý, prohnaný a nevzrušeně rozvážný. „On nám tím dokazuje, že je schopennařídit popravu rukojmích. To je jeho idea. Všechna naše vyjednávání to teď musí vzít v úvahu. On určuje

pravidla. To je to, co dělá. Bude s námi mluvit. Mnohem dříve než před šestou. On ví, že pro přípravuútoku potřebujeme udělat spoustu logistické práce, plánování, zařizování, přesunů a koordinační činnosti.Proto dělá všechno pro to, aby nás zdržel, vyvedl z míry a ztížil nám náš nesnadný úkol.“

„Ach,“ povzdechl si Jefferson v návalu nesmírné frustrace. „Plukovníku, dovolte mi začít rozmisťovat lidido podzemí nákupního centra. Musíme být připravení prorazit podlahou. To je jediná možná cesta. A mytam musíme mít připravené muže už teď, aby mohli kdykoli zasáhnout. Nemůžeme jen tak odpálit dveře a

vtrhnout dovnitř.“

„Co kdybychom dopravili muže vrtulníkem na střechu?“ zeptal se někdo. „Nejsou tam několikery dveře,jimiž by se dalo vlézt dovnitř shora?“

„Ne,“ vmísil se do debaty Kemp. „Alespoň ne jako hlavní útok. Potřebovali bychom tucet vrtulníků,abychom dostali na střechu dostatečný počet mužů. Protivník by to hned věděl. I kdyby odpálili dveře,trvalo by jim deset minut, než by se dostali dolů. Pokud by slaňovali, stali by se snadnými terči proozbrojence dole. Stálo by nás to spoustu dobře vycvičených mužů kvůli ničemu. A také padesát až

šedesát rukojmích.“

Obobo zarazil diskusi gestem ruky. Věnoval významný pohled svému poradci, při němž zdvihl oči k nebi vgestu „poslouchejte ty idioty“. Pan Renfro přikývl, čímž vyjádřil svou neochvějnou důvěru v Obobovyschopnosti. Věděl, že pokud se plukovníkovi podaří mluvit k těm lidem, ujasní jim bezvýchodnost jejichsituace a nevyhnutelnost toho, co je čeká, dokáže celou věc vyřešit. Měl v sobě tu sílu. Byl velkýpřesvědčovatel a inspirátor.

„Pánové, nyní bych po vás chtěl, abyste drželi své pozice,“ řekl nakonec Obobo. „Spojaři, pokračujte vprověřování éteru, jestli s námi nechce mluvit. Potřebujeme znát jeho požadavky. Až se dozvíme, co

požaduje…“

„Požaduje, aby zemřelo co nejvíc lidí. To jsou jeho požadavky,“ řekl Jefferson. „To je vyloženě zabijáckámise. Jako Bombaj nebo Světové obchodní centrum. Chce prostě vymazat co nejvíc našich lidí ze světa,aby měl zaručenou slávu a vstup do jejich nebe. Domnívá se, že až bude po všem, bude se mít královsky

po boku Alláha a budou jej obsluhovat…“

„Majore Jeffersone,“ zasyčel Obobo se známkou podrážděnosti v hlase. „Myslím, že už jste toho řekl dost.

Prozatím od vás budu chtít písemně vypracovaný plán útoku, seznam potřebných prostředků, které mátek dispozici a těch, které budete ještě potřebovat. Bez toho nehodlám povolit žádný útok. Doufám, že spomocí boží nebudu muset takový rozkaz vůbec vydat. Nicholsi, běžte k telefonu a spojte se sministerstvem spravedlnosti a s ministerstvem obrany. Chci vědět, jak postupují naše žádosti o armádníženisty a jednotky SEALs a Delta. Zvláštní agente Kempe, chci abyste popohnali své vyšetřovací úsilí vMinneapolisu a také naši žádost na BATF o pomoc při vyšetřování ohledně zbraní.“

„Pane,“ ozval se znovu Jefferson. „Tady nejde o vyšetřování. Je to válka.“

„Majore Jeffersone, už jste nám sdělil svůj názor nejméně padesátkrát. Prosím, poslechněte moje rozkazynebo vás uvolním ze služby. Nemohu bojovat s ním a současně s vámi.“

„Ano, pane.“

„Pane,“ zeptal se někdo, „uvolníme informace pro média?“

„Ne,“ téměř vykřikl Renfro, přestože se jen zřídka vměšoval do taktických nebo operačních porad.Tentokrát si však nemohl pomoci. „Jestli se dostane ven jen slovo o střílení rukojmích, neúměrně se zvýšítlak na naše rozhodnutí, která již tak musíme činit pod tlakem.“

„Dobrý postřeh,“ zhodnotil plukovník Obobo. „Souhlasíte, zvláštní agente Kempe?“

Kemp díky bohu neměl žádný důvod bojovat s Obobem a tak řekl: „Ano, plukovníku.“

„Pane,“ ozvalo se, „je tady guvernér.“

„Do prdele!“ ulevil si někdo.

Shodou okolností Nikki zrovna pozorovala dalekohledem jednoho odstřelovače, kterého si podle jehopozice pojmenovala Chicago. Z vrtulníku vznášejícího se tisíc metrů nad nákupním centrem vypadal spíšejako droboučká, téměř rozmazaná figurka. Přestože světla rychle ubývalo, najednou zaznamenala, žerychle vyskočil a naklonil se nad skleněnou část střechy. Jako by chtěl proniknout plexisklem a vlétnoutdovnitř. Pak sáhnul rukou k vysílačce a stiskl knoflík. Poznala ten pohyb, protože mnohokrát pozorovalapři práci policisty v Bristolu. Něco zřejmě povídal do vysílačky. Obhlédla okraje skleněného jezera auviděla, že všichni odstřelovači jsou v pohotovosti a hovoří do mikrofonů.

„Právě se něco stalo,“ oznámila.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal se kameraman Jim.

„Viděla jsem vyskočit všechny odstřelovače a teď hovoří do vysílaček.“

Přepnula na Martyho v režijní místnosti stanice.

„Říkají něco z velitelství?“

„Ne, nic. Dostali jsme hlášení, že přijel guvernér. Možná by bylo dobře, kdybys přistála a šla se podívat,

jestli nebude dávat tiskovku.“

„Marty, tiskovky jsou dnes večer k ničemu. Použijí je k vyjádření ujišťujících prohlášení, která nejsou nicjiného než kecy. Je to ztráta času a navíc mě štve, když ukazuje v televizi tu svou velkou tlustou tlamu.“

„Uklidni se, Mary Richards, to byl jen návrh.“

„Víš, právě se tam něco stalo a…“

Náhle dostala nápad. Před čtrnácti dny byla v AtM a koupila si nový notes v obchodě zvaném Purses,Bags and Whatnot. Docela pěkný obchůdek, který voněl po vonných látkách a kde měli moc pěknékožené kabelky. Vytáhla dotyčný notes z kapsy a začala jím listovat, protože si pamatovala, že v němzůstal účet. Našla ho mezi ostatními účtenkami za benzin a další potřebné komodity.

Pamatovala si velmi příjemnou mladou ženu, která ji tehdy obsluhovala. Podívala se na poslední řádekúčtenky. Stálo tam: „Děkujeme mnohokrát, Amanda Birkowsky“.

„Marty,“ řekla, „potřebuji urgentně, abys prošel elektronický telefonní seznam. Dej vyhledat jméno

Birkowsky a pak mi zavolej.“ „Nikki…“

„Udělej to, Marty. Nemám čas na vysvětlování. Je to dost vzácné jméno, takže jich tam pravděpodobně

moc nebude.“

Jak se ukázalo, v oblasti Minneapolis-Saint Paul se vyskytovala jen tři jména Birkowsky. Vytočila prvníčíslo. Nikdo se neozval. Napodruhé uspěla.

„Ano?“ ozval se ženský hlas. „Tady je televizní stanice WUFF-TV, mohu mluvit s Amandou, prosím?“

„Amanda je v nákupním centru AtM,“ řekla žena roztřeseným hlasem.

„Omlouvám se, paní Birkowsky,“ řekla Nikki, protože podle hlasu usoudila, že se jedná o matku a nikoli

sestru.

„Je v pořádku,“ řekla paní Birkowsky. „Alespoň zatím. Je nahoře v… Kdo jste říkala, že jste?“ Nikki vysvětlila okolnosti telefonátu.

„A co ode mne chcete?“

„Pokouším se sehnat Amandu. Volala vám? Hádám, že má mobil a volala vám, aby vám řekla, že je vpořádku a že jí momentálně nehrozí žádné nebezpečí.“

„Ale já vám nemohu dát její číslo.“

„Chápu. Ale můžete jí zavolat a dát jí moje číslo. Ať se sama rozhodne, jestli se mi chce ozvat. Myslím, želidé mají právo vědět, co se tam děje. Je to moje práce. V současnosti nejsou k dispozici žádné

informace a to je špatné.“

Amanda se Nikki ozvala o tři minuty později. Ona, její dvě kolegyně a dva zákazníci se skrývali ve tměobchůdku Purses, Bags and Whatnot na prvním podlaží. Zatím se cítili bezpečně, protože ozbrojenci ještěnezačali prohledávat obchody.

„Co se stalo v pět hodin?“ zeptala se Nikki.

„Slyšeli jsme pět výstřelů. Bum, bum, bum, bum, bum. Nebylo to jako dávka z kulometu. Bylo to pět

jednotlivých výstřelů. Pak jsme slyšeli dav, dělal hluk, jako zvířata. Všichni ti lidé, slyšeli jsme něco jakonáhlý rozruch. A poté štěkavé výkřiky ozbrojenců, nejspíš. Bylo to dost nezřetelné, ale muselo se státněco velmi špatného.“ „Pět výstřelů?“ ujistila se Nikki. „Ano, přesně. Mohla bych zkusit vyplížit se ven a podívat se…“ „Ne, ne, ne, ne. V žádném případě. Jen zůstaňte, kde jste.“

„Vysvobodí nás policie brzo?“

„Policie je tady všude kolem. Ale po pravdě, nevidím žádné náznaky útoku nebo pokusu o vniknutídovnitř.“

„To je tak hrozné.“

„Poslouchejte, Amando, jakmile se něco stane a bude-li to bezpečné, zavolejte mi, prosím. Samozřejmějen budete-li chtít. Pokud uvidím, že se policisté chystají vniknout dovnitř, dám vám vědět prostřednictvímvaší maminky. Já vám volat nebudu, protože nevím, v jaké se můžete nacházet situaci. Je to tak vpořádku?“ „Děkuji vám,“ řekla Amanda místo odpovědi. „Neděkujte mi. Vy jste tady ta statečná.“ O minutu později už Nikki hovořila do éteru. Jako první přišla se zprávou, že v atriu došlo k pěti výstřelůma s tím, že ozbrojenci možná začali popravovat rukojmí. „Právě zastřelili pět lidí,“ konstatoval Ray. „To nemůžeš vědět,“ řekla Molly. „Prostě to poznám,“ tvrdil Ray. Zdálo se, že ozvěny výstřelů se stále vracejí ze všech koutů obrovského prostoru. Když k nim zvuk dorazil,každý v obchodě ztuhnul. Poté několik dlouhých minut nikdo nepromluvil. Ticho prolomil až Ray se svým

konstatováním.

„Možná, že jen jeden z těch hochů prostě zvedl zbraň a vystřelil do vzduchu, protože si myslel, že je toskvělá věc.“

„Ne,“ řekl Ray. „To by byla střelba daleko rychlejší. Tohle bylo vyloženě záměrné. Jeden výstřel, přesun kdalší oběti, druhý výstřel, přesun… Právě zastřelil pět lidí.“

Všichni zmlkli. Ray, Molly, prodavačka Rose, zkolabovaná šéfka prodejny a ostatní tři zákaznice tiše leželive ztemnělém obchodě.

„Mohl byste zase jít ven. Podívat se. Jako minule,“ nakonec řekla Rose.

Ray hned neodpověděl. „Nevím. Když půjdu ven, nemusím se už vrátit. Někdo musí něco udělat a já jsemtu nejspíš jediný vycvičený muž, který má přehled o situaci. A policie nemá žádný nápad, jak se dostatdovnitř.“

„Rayi,“ řekla Molly, ale Rose jí skočila do řeči: „Ale když půjdete ven, co my tu budeme dělat. Jenom ležetna zemi. Šest žen a venku jsou ozbrojenci se samopaly. Co budeme dělat? Co se s námi stane?“

„Myslím, že vy tady jste v pořádku,“ odpověděl jí Ray. „Vy pomoc nepotřebujete. Ti dole ano.“

„Jenže vy nemůžete nic udělat,“ tvrdila Rose. „Je tam tlupa ozbrojenců s vojenskými zbraněmi. Co protinim jeden chlap zmůže? Akorát vás zabijou. A ani nemáte zbraň, natož samopal.“

„Má pravdu,“ řekla Molly. „Když tě uvidí, zabijí tě. To je všechno. Po všem, co jsi vykonal, tě nějaký grázlzabije v obchodě s botami nebo s bůhví čím, aniž bys čemukoliv pomohl. A po šesti hodinách se únoscidohodnou s policií a s milionem dolarů odletí na Kubu. K čemu bude tvoje smrt dobrá?“

„Když se budu schovávat v obchodě s dámským prádlem, k čemu mi bude život?“ odpověděl Ray. „Budete

tu v pořádku. Jak jsem řekl, zůstaňte tady a psychologicky se připravte, že to může trvat celý den, dvadny nebo celý týden. A přežijete.“

„Myslí si, že je John Wayne,“ řekla Molly hořce. „John Wayne byl výplod fantazie. Nikdy neexistoval. Je to

sen, fantom, duch.“

„Existoval,“ oponoval jí Ray. „Jmenoval se Bob Lee Swagger a je to můj otec.“

„Nemáte žádnou zbraň,“ připomněla znovu Rose.

„To znamená, že si musím nějakou opatřit,“ opáčil Ray.

„Dobrá,“ řekla Lavelva potichu. „Nyní hoši a děvčata půjdeme zpět na toaletu, ano? Tahle hra se jmenujeSchovávaná na záchodě.“

„Slečno Lavelvo,“ ozval se DAVID 3-4. „Já se bojím.“

„Neboj se, Davide. Nikdo ti neublíží. Věř slečně Lavelvě, ano? A teď si děti obujte tiché boty, zachovejteticho a půjdeme zpátky na toaletu. Tam budeme v pořádku.“

Nějak vycítila, že za poklesem jejich energie stojí strach. Ztichli a zmocnila se jich určitá skleslost, takžese jí podařilo dostat je na toaletu.

„Larry,“ řekla Lavelva nejstaršímu chlapci. „Ty tady budeš velitel, rozumíš? Počkejte, než se vrátím.Zůstaňte potichu a poslouchejte Larryho.“

„Slečno Lavelvo, já se bojím také,“ řekla Sherry 4-6.

„To bude v pořádku, Sherry,“ odpověděla jí Lavelva. „Až bude po všem, slečna Lavelva vás vezme ven adáme si něco dobrého k jídlu. Třeba hranolky nebo zmrzlinu.“

Zdálo se, že je to trochu uklidnilo.

Lavelva vyklouzla zpátky do velké místnosti. Byla v ní úplně sama. Dívala se průsvitným sklem ven zdětského útulku, ale nic neviděla. Možná, že je přešel. Možná už je pryč.

Asad neuměl číst anglický text v orientační brožurce nákupního střediska. Ale měl mapu a imám mu do ní

zakreslil kroužek v místě dětského útulku. Ano, tohle byla chodba Colorado. Ano, COLORADO 2-145. Čísla

byla správná. Zdálo se, že na každém podlaží bylo označení, které odpovídalo označení v mapě. Přestože

téměř neuměl anglicky, rozpoznal označení NE C-2-145. Intuitivně vytušil, že to znamená chodbaColorado, druhé podlaží a číslo obchodu 145. A protože vlevo byla lichá čísla a vpravo sudá, věděl, žemusí hledat vlevo. Přestože nikde nebyla ani noha, usoudil, že je nutná obezřetnost. Tušil totiž, že se vmnoha obchodech stále ukrývají nejen zaměstnanci, ale i zákazníci. Co kdyby z nějakého vyběhli a skočilina něj? Pak se zasmál. Kdepak Američani. Ti na to nemají. Jsou změkčilí a dekadentní. A zde v tomtopaláci luxusu a chtivosti se jejich válečnický duch a reflexy, pokud kdy nějaké měli, rozplynuly díky šoku a

strachu. Budou všichni ležet na zemi ve tmě, budou plakat a modlit se ke svému ubohému muži na křížia naříkat přitom prosím, prosím, prosím, prosím.

Zabraný do úvah minul svůj cíl. Podíval se na tabulku u dveří do obchodu. Bylo na ní napsáno COLORADO

2-157. Otočil se a kráčel chodbou zpátky. Všude bylo ticho a tma. Na podlaze ležely opuštěné tašky,převrácené kočárky, poztrácené boty, klobouky a bundy. Všechno znaky silné paniky. Pár obchodů mělorozbité výlohy, ale zdálo se, že k rabování nedošlo.

Pomalu sledoval čísla obchodů, a co chvíli se zastavil, aby zkontroloval, zda mu odněkud nehrozínebezpečí. Nikde nic. Pak došel ke správnému číslu. Zhruba deset metrů široká přední stěna ze skla byla pomalovaná křiklavými barvami. Dole přecházela ve skleněné cihly a uprostřed se nacházely dvojkřídlovédveře. Nad nimi se nacházel nápis, který patrně osvětloval účel tohoto místa, ale on jej neuměl přečíst.Připlížil se ke skleněným dveřím a nahlédl dovnitř. Jeho oči brzy rozeznaly hračky rozházené po podlaze atitěrný dětský nábytek. To muselo být to místo, kde drželi děti. Bylo tam však ticho a pusto. Že by se jimpodařilo děti odvést? Netušil však, jak by to dokázali. Možná, že děti byly stále uvnitř a jen se schovávaly.

Vklouznul dovnitř. Oči měl v tom pološeru široce otevřené. Pozorně vnímal všechno ve svém okolí.Kamkoli se podíval, okamžitě také zamířil hlavní svého Kalašnikova. Ukazováček držel neustále na spoušti.

Plný plastový zásobník oranžové barvy se nacházel pevně na svém místě.

A pak ji uviděl.

Byla stejně tmavá jako on. Stála asi sedm metrů od něj a měřila si ho pohledem. Místo tváře mělakamennou masku. Pozorně si prohlédl její obličej a zjistil, že nepochází ze Somálska. Neměla úzký nos arty ani vysoké čelo jako on. Přesto byla původem z Afriky. Patřila k lidem se širokými nosy ze subsaharské

oblasti. Vlasy měla upravené na africký způsob do malých tenkých kroužků po celé hlavě.

„Sestro,“ promluvil k ní somálsky. Ale ona mu odpověděla anglicky slovy, která dobře znal.

„Jdi do prdele!“

Nic nefungovalo. Když člověk pracuje na odhalování dětské pornografie, musí prorazit. Musí si probojovatcestu přes všechna základní ochranná schémata. Použít červy, rozbíječský software, využít zadní vrátka aphishing, podstrčit návnady, nasadit programy na dekódování a vyhledávání hesel a s vytrvalostí,tvořivostí a silným žaludkem se nakonec dostane dovnitř. Pak už se jen pokusit dát dohromady síť, zjistit,kdo prodává, kdo kupuje a kdo to svinstvo vyrábí. Člověk pronikne dovnitř a vydává se například za Johna

A. Smithe, právníka velké společnosti, otce pěti dětí, člena country klubu s chutí sledovat, jak jiní ubližujídětem. Nakonec už se to jen dá dohromady, zadokumentuje se spojení a vezme se to ke státnímuzástupci. Nejlépe ve státě, kde mají na tohle svinstvo nejpřísnější metr. Pravda je, že se přitom člověkzašpiní, ale na druhé straně zase zlikviduje pár daleko špinavějších lotrů.

Jenže teď žádný z programů nefungoval. Kdokoliv rozehrál tuhle hru, musel mít v hlavě jeden velký nebo

spíše dva mozky.

Neal vyzkoušel všechno možné, improvizoval různá vylepšení programů, napsal tolik kódů, že by se s nimi

dala odstartovat další sociální síť, ale do systému SCADA stále nemohl proniknout. Obrany začleněné doprogramu MEMTAC 6.2 byly natolik účinné, že odolaly každému pokusu o on-line napojení.

„Jak ti to jde, Jeffe?“ zeptal se ho Dr. Benson.

„Bídně. Ten chlápek je opravdu dobrej. Posílil ochranu protokolů a já se nemůžu dostat ani do paměti,abych se měl vůbec čeho chytit. Už jsem koukal i na stránky Siemense a je mi jasné, že překonal i lidi odfirmy. Ježíši, ten by si mohl vydělávat miliony psaním programů pro Billa Gatese a mohl by spát obloženej

holkama ze všech stran. A místo toho se zabývá takovýma srágorama.“

„Možná nemá rád holky,“ řekl Benson. „Co tedy budeš dělat?“

„Modlit se.“

„Moc pěkné. Řeknu jim, že…“

„Budu se modlit jako v Mluvit s Bohem. Bůh totiž musí dělat u Siemensů programátora. Jinak by to tamnemohli navrhnout a postavit. Raději mi rychle sežeň překladatele, Bobe, protože já neumím ani slovoněmecky.“

Lavelva se podívala na ozbrojence. Byl to Somálec, jak jinak. Jako mnoho dalších Somálců v oblasti, kdežila. Hubení, arogantní, načichlí narcisismem. Protože díky svým úzkým nosům a rtům považovali samisebe za krásné. Na rozdíl od ostatních příslušníků černošské rasy s širokými nosy a odulými rty. Nemohlavidět, jaké měl vlasy, protože měl hlavu zahalenou pevně uvázaným barevným šátkem. Měl na soběpytlovité džíny a bundu s kapucí, jako mnoho dalších pouličních flákačů, které měla možnost spatřit. A žejich viděla spoustu. Somálců i jiných. Tenhle měl navíc v ruce Kalašnikova a v pouzdře u boku se mu houpala pistole. Byl vystrojený jako do války. Z očí mu svítila posedlost všemi těmi nesmysly o núbijskýchválečnických lvech, která činila ze všech somálských gangů v East Side velmi obávané protivníky.

Opět na ni promluvil somálsky.

„Jdi do prdele!“ opakovala. V žádném případě se nehodlá podvolit tomuhle cucákovi. Nikdy mu nevydáděti. Nikdy, nikdy, nikdy.

Usmál se a ukázal své svítící bělostné zuby. Plný předstírané odvahy a sebedůvěry šel až k ní. Pyšný levse svými velkými zbraněmi a nožem. Znovu na ni promluvil svým rodným jazykem. Stála, ani se

nepohnula.

„Děti,“ řekl anglicky. „Dej mi děti.“ Jeho angličtina byla dost chabá. „Dej mi děti, hned!“

„Nedám ti vůbec nic, ty sráči,“ odpověděla.

„Děti. Já chci ty děti. Imám chce ty děti. Dolů. Přivést dolů. Hned!“

Dloubl do ní hlavní Kalašnikova. A pak znovu, tentokrát tak, aby ji to zabolelo.

„Chceš zemřít, sestro? Já zabiju, žádný problém. Bum, bum, zastřelím černá sestra a pak vezmu děti.Možná zabiju i děti. Žádný problém.“

Znovu do ní dloubl, ale ke své smůle si nevšiml věci, kterou držela v ruce. Náhle se zablesklo třicetcentimetrů kovu a Lavelva ho sekla jako mečem napříč přes obličej. Do hlavy se mu zařízla bolest.Ustoupil pod jejím návalem a hlaveň Kalašnikova se mu svezla směrem dolů. Pak se však bolest změnilave vztek a on proti ní vyrazil s tím, že ji zabije holýma rukama. Zápasili spolu a ona ho znovu řízla dohlavy svou improvizovanou zbraní. Až se mu zatmělo bolestí před očima. Byl však mnohem silnější, srazilji na zem a nalehl na ni. Zabije tu děvku holýma rukama. Vymáčkne z ní život a pak odvede děti.

Média ho milovala. Vždycky ho měla ráda. Věděl, že do něj promítala svoje sny a on neměl žádnéproblémy s tím, aby jejich vize zhmotnil a posílil tak svou osobu. Po stručném zhodnocení situace zestrany guvernérova idiota pro vztahy s veřejností sám guvernér nejprve prohodil pár frází o důvěře ve

schopnosti v minnesotskou policii a ohlásil, že uvedl do pohotovosti Národní gardu, jejíž jednotky dorazí

do pěti hodin. Poté krátce promluvil federální agent Kemp. Řekl, že pomoc z Washingtonu a z dalšíchkoutů země je na cestě a zpravodajští experti FBI vyvíjejí nejvyšší úsilí k překonání krize. Poté guvernérův

idiot předal slovo plukovníkovi Obobovi. Všichni se začali usmívat, protože z jeho ujišťování vycítili zářivécharisma a rozvážný klid.

Stál na improvizovaném pódiu na parkovišti před velitelskou dodávkou, ozářený tisícem televizních světel,

ale ani slovem se nezmínil o působení rtuťových výparů z tolika reflektorů. Za ním se do výše nejméně 30

metrů tyčilo gigantické nákupní centrum. Díky ubývajícímu dennímu světlu už na něm nebyly vidět žádné

detaily. Kolem dokola stála policejní a záchranářská vozidla s blikajícími červenými a modrými světly,která osvětlovala obří stěny supermarketu. Nad nimi se ve výšce tisíc metrů vznášela formace vrtulníků ahukot jejich motorů podmalovával tiskovou konferenci.

„Jak všichni víte, máme zde vážnou situaci. Chtěl bych říci, že souhlasím se slovy pana guvernéra akolegů z FBI. Minnesotská státní policie na sebe převzala veškerou odpovědnost za řešení nastalé situacea pod mým velením teď rychle zajišťujeme celé nákupní centrum. Jenže my nejsme kovbojové a tadynení Dodge City. Naším nepřítelem nejsou ani tak ti pomýlení muži tam uvnitř, ale spíše samo násilí.Nemáme v úmyslu předvádět nějakou ukázku síly, či demonstrovat, že jsme schopni použít větší násilí než

oni. Násilí znamená smrt a smrt je nepřípustná. Budeme se tedy snažit prosadit alternativní způsob nasnížení napětí a řešení celé situace. Doufáme, že s postupujícím časem vášně vychladnou a prosadí sespravedlnost, nikoli pomsta. To vám mohu slíbit.“

„Co je pravdy na tom, že popravují rukojmí?“

Zatraceně! Televizní reportéři se od nějakého svědka uvnitř nějak dozvěděli, že došlo k pěti výstřelům.Pan Renfro již žhavil telefon a stěžoval si na TV stanici, že uvolňuje neautorizované informace. Ať už jsousebesprávnější, mohou ohrozit operaci.

Je jasné, že pět jednotlivých výstřelů neznamená bezprostřední zahájení útoku. Jediný závěr je, že jde opopravu. A tohle drama představuje pro reportérské hyeny zvláště tučné sousto. Američané přinuceníkleknout a střelení zezadu do hlavy v nákupním centru uprostřed Ameriky, v době zahájení vánočnísezóny, den po Dni díkůvzdání. V jeden z nejrodinnějších dnů roku.

„Nemohu popřít ani potvrdit hlášení o zastřelení rukojmích,“ bylo vše, co mohl Obobo k otázce říci. Velmiho však otrávila příkrost a nepřátelství obsažené ve způsobu, jakým byla otázka položena. Na takové

jednání nebyl zvyklý.

„Ale došlo tam ke střelbě, nebo ne?“

Měl jen tenké záchytné lano, ale podržel se ho.

„Nemohu popřít ani potvrdit hlášení, že uvnitř došlo ke střelbě. Je nabíledni, že si necháme takticképodrobnosti pro sebe, protože my máme situaci vyřešit.“

„Nemusíte zasáhnout, když začnou popravovat rukojmí?“

„Nemusíme nic,“ řekl plukovník. „Pokud připustíme situaci, že něco musíme, obvykle dojde k tragedii.“

Vůbec se mu nelíbil tón, jímž mu kladli otázky. Cítil v něm nepřátelství. Ve skutečnosti najednou cítil, žejich má plné zuby. Sto párů očí jej upřeně pozorovalo. Kde je jejich láska? Kam se poděla? Začalo mu to

vadit. Bude to muset prodiskutovat s Renfrem.

„Neřekl jsem, že zabíjejí rukojmí. A také nebudu zveřejňovat naše taktické plány. Předpokládáme totiž, žemonitorují naše prohlášení na veřejnosti.“

„Kdo je to?“

„To prozatím nevíme. Jak jsem řekl, nejdřív nás musí kontaktovat a vyslovit své požadavky. Zajistili jsmeobjekt nákupního centra, takže se nikdo nikam nedostane. Nyní prověřujeme různé možnosti. Jak jistěchápete, jedná se o velmi složitou záležitost a my nechceme udělat nic ukvapeného nebo hloupého.“

„Nerozhodli se nakonec na Columbineské střední, že měli jít do akce okamžitě po prvních výstřelech?Všechno co tenkrát udělali, bylo, že uzavřeli prostor a nechali lidi vykrvácet. Také to tak děláte?“

Další ohavná otázka! Kdo si tihle sráči myslí, že jsou? Kde je sakra Renfro?

„Tady není Columbineská střední. Tady jde mnohem o víc. Doposud neznáme ani počet ozbrojenců. Může

jich být deset i více. Jsou dobře informovaní, pracují podle promyšleného plánu a jsou silně vyzbrojeníprofesionálními zbraněmi. Jak řekl zvláštní agent Kemp, přijíždějí sem týmy commandos armády anámořnictva, které jsou daleko lépe vycvičené pro podobný druh taktických operací. V současné doběmám k dispozici dvacet týmů, které mohou vrazit dovnitř, ale nejdříve je tam musíme dostat, musípostupovat koordinovaně jeden s druhým a musí mít cíle určené na základě dokonalých zpravodajskýchinformací. Prozatím nebyla ani jedna z uvedených podmínek splněna, takže čekáme a jsme připraveni.“

„Dámy a pánové,“ přerušil jej guvernér. „Ačkoli je pravda, že uvnitř došlo ke střelbě, nemáme žádnýdůkaz, že by šlo o popravu rukojmích. Jednoduše mohl kdokoliv z nich jen tak vystřelit do vzduchu, aby je

zastrašil.“

Do hajzlu. Ten stupidní blbec znovu otevřel otázku střelby.

„Plukovníku Obobo, Tom Kiefaver ze zpravodajství NBC.“ Upravený hezoun položil plukovníkovi další

nepříjemnou otázku: „Cítíte se pohodlně na zaujatých pozicích, zatímco pár metrů odsud možná umírají

lidé?“

„Myslím, že se všichni raději dáme do práce. Omluvte nás.“

Odhodlaně se otočil a odkráčel do velitelské dodávky. Cestou ještě zahlédl guvernéra, jak dáváindividuální interview celostátnímu zpravodajství a velkým minneapoliským kanálům. Za nimi čekaly na

rozhovor další týmy. Jak se zdálo, guvernér si to užíval.

Lavelva pomalu ztrácela vědomí. Somálec zarýval palce do jejího hrdla a divoce se přitom šklebil.

Pořezaná tvář mu krvácela a krev stékala Lavelvě na obličej. Cukala sebou a bojovala. Ještě dvakrát se hopokusila říznout kovovou lištou z notesu, ale on to pokaždé uviděl a včas uhnul. Kov jej zranil ve vlasecha na uchu, ale jen málo na to, aby ho to odradilo. Už ji dostal. Boj spěl ke konci. Nedostatkem kyslíku se s

ní svět začal točit. Její plíce marně lapaly po dechu.

Poté tlak jeho prstů na chvíli ustal. Sevření trochu povolilo a ona se mohla maličko nadechnout. AleSomálec nesundal své ruce z jejího hrdla. Mluvil k ní somálsky. Ne, že by rozuměla jediné slovo, ale zvýrazu tváře dokázala rozpoznat, co tím myslí.

„Tak vidíš, děvče. Vidíš, co ti Asad udělá. Ha, teď tě pošlu do planoucí nicoty pekla pro nevěřící, kam musí

všichni, kdo nevěří v Alláha. Jsem tvůj vrah a vládce. Ty ses mi postavila na odpor a musíš umřít jakovšichni před tebou, abys poznala sílu islámu.“

Jaké kecy. Byl celý zapálený a pyšný na své mocné vítězství. Nikam nespěchal, chtěl si okamžik její smrtivychutnat. Znovu se ho pokusila říznout, ale on uhnul, zatřásl hlavou a prohlásil: „A teď zemři, čubko!“

Sevření prstů zesílilo a přívod vzduchu se zcela uzavřel. Zalapala po dechu a snažila se vzepřít. Cítila však,jak jí docházejí síly i vůle. Přála si, aby bývala mohla zachránit děti. Její poslední myšlenka se upírala k

nim a.…

A vtom mu někdo zlomil vaz.

Čistě a tvrdě. Zcela zřetelně slyšela, jak mu praskl obratel na dva kusy. Jazyk mu vylezl mezi tenké rty aoči se mu obrátily v sloup. Hlava se mu v podivném úhlu svěsila na stranu a sevření prstů povolilo. Pak ho

někdo zvedl a jako pytel brambor odložil stranou na podlahu, z níž už se nikdy nezvedne.

Po chvilce přišla k sobě a uviděla, že se nad ní sklání muž asijského vzhledu.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Člověče, ten grázl ze mě chtěl vymáčknout duši.“

„Jen si odpočiňte. Uvolněte se. Ten už z nikoho nic mačkat nebude.“

Teprve teď si prohlédla svého zachránce. Byl to štíhlý chlapík a z toho, jak se pohyboval, jasně vysvítalo,že jde o tvrdého bojovníka. Pod tenkou mikinou se mu rýsovaly svaly a na zápěstích mu vystupovaly silné

žíly. Otočil se a rychle začal prohledávat mrtvého. Nejdříve mu sebral Kalašnikova, poté zručně rozepnulpás se střelivem. Všechny zásobníky měly podivnou oranžovou barvu. Skoro jako meruňková zmrzlina.Pak mu odepnul opasek s pistolí a nožem. Zkušeně prověřil pistoli, zda se v nábojové komoře nacházínáboj. Nakonec si všechny věci zabitého muže oblékl na sebe. Znovu se k ní otočil.

„Už je vám lépe? Asi měsíc vás budou bolet pohmožděniny, ale pak to přejde. Jste dobrá. Koukal jsem,jak jste ho zřídila tím páskem kovu. Máte obrovskou odvahu. Kdybych měl svůj tým, hned bych vás do něj

vzal.“

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Jmenuju se Ray. Strávil jsem nějaký čas u námořní pěchoty. Proto se teď chystám do války. Nikdo jinýtu není. Plížil jsem se za ním a viděl ho vejít. Omlouvám se, že jsem to nestihl dřív.“

Podívala se na mrtvého. Ten pohled vyhaslých očí již viděla na ulici mnohokrát. Vždy když někohodostihla střela nebo čepel nože, na níž bylo napsáno jeho jméno. Všichni vypadali v okamžiku smrti stejně

jako tenhle cucák. Stejně prázdný obličej a výraz zániku. Znovu se v ní probudila zlost. Nejraději by hostáhla a jeho vnitřnosti pověsila na slunce. Ale už to nemělo význam. Byl neodvolatelně mrtvý.

Otočila se a uviděla, že asijský mariňák studuje brožurku, kterou musel vzít mrtvému lumpovi.

„Máte tu děti?“

„Sedmnáct. Tady vzadu. Tvrdil, že si pro ně přišel. Chtěl mi je vzít.“

„Jo, to místo je vyznačený tady na plánku. Chtějí ty děti. Potřebují je jako rukojmí. Proto poslali tohohle

páska. Dobrá, musíme je odstěhovat pryč. Tady kousek na stejné chodbě je obchod s dámským prádlem.

Je tam několik žen, které vám mohou pomoci se o ně postarat. Připadá vám to jako dobrý nápad?“

„Jistě.“

„Řekněte jim, aby lezly po čtyřech v řadě za sebou ve stínu podél stěny. Udělejte z toho novou hru.

Dohlédněte, aby je nemohly vidět kamery. Rozumíte tomu?“

„Určitě.“

„Musíme to udělat co nejrychleji. Nevím, jak dlouho jim bude trvat, než přijdou na to, že tady ten válečný

hrdina se nevrátil s dětmi.“

Všechno mělo najednou smysl. Byla to první pozitivní věc od chvíle, kdy začala střelba.

„Taky chci schovat mrtvolu,“ řekl. „Pokud by ho našli, mohlo by je to naštvat a mohli by se chtít pomstít

na rukojmích. Mají tam dole v zábavním parku na tisíc lidí.“

„Ano, pane,“ řekla Lavelva.

„Úplně stačí Rayi. Jak se jmenujete?“

„Lavelva Oatesová.“

„Dobrá, slečno Lavelvo. Znovu opakuju, že jste si počínala výborně. Kdybych ji měl, dal bych vám medaili.Postavila jste se zabijákovi se zbraní. Málokdo by měl tu odvahu.“ „Ano, pane,“ zopakovala a uvnitř pocítila velkou radost. Pak šla na toaletu a přivedla děti s tím, že má pro ně novou hru. Mrtvé tělo bylo pryč a s ním i mariňák. A

také Kalašnikov. Vsadím se, že s ním umí zacházet, pomyslela si.

Trvalo dost dlouho, než si ve stanu Červeného kříže někdo všiml pána a paní Girardiových. Oba manželénepatřili ani jednotlivě, ani v páru, k typům osobností, které by vyžadovaly okamžitou pozornost.Jednoduše tam stáli a pozorovali sestry, jak ošetřují lidi, kterým se nějakým způsobem podařilo uniknoutz nákupního centra. Pořezaným, pohmožděným, potrhaným a jinak zraněným lidem ovázaly rány a podaly

jim sklenici džusu a nějaké sušenky. Mezitím se zástupem lidí čekajících na ošetření prodírali policisté vuniformách a snažili se z nich vymámit kousky informací, které by mohly nějak prospět. Nešlo však o nijak

uspořádaný proces. Policisté byli pod velkým tlakem. Každý od nich něco chtěl, a když zjistili, že jimsvědkové nemají co říci, rychle je opouštěli a pokračovali dál. Vzbuzovali tím u lidí dopal a museli sivyslechnout spoustu stížností a sem tam i nějakou nadávku. Celé to šílenství probíhalo pod plátěnoustřechou bez bočních stěn, osvětlenou bodovkami, které svítily na příliš červenou barvu mnoha znakůčerveného kříže, modrou policejních uniforem a bílou doktorských plášťů.

Nakonec se k nim dostavila žena a zeptala se jich: „Už se vás někdo ujal?“

„Ne, madam,“ řekl pan Girardi. Bylo mu padesát dva, měl trochu shrbená záda a mírnou pleš. Nebylo naněm nic výjimečného a v každém davu by se spolehlivě ztratil.

„Jaký máte problém?“

„Poslal nás sem policista, tam zezadu. Říkal, že byste mohli mít nějaké informace. Náš syn Jimmy, je mučtrnáct, šel dnes sám do nákupního centra. Poprvé v životě. Nemáme o něm žádné zprávy.“

„Ach,“ řekla žena.

„Domnívali jsme se, že byste mohli mít nějaké informace. Možná zveřejnili nějaký seznam nebo něco. Užby mohli vědět, komu se podařilo utéct a kde ty lidi jsou.“

„Je na svůj věk dost malý,“ řekla paní Girardiová. „Nikdy ho nikam nepouštíme samotného, ale on trval natom, že půjde nakupovat sám.“

„Sakra,“ řekla žena, sama dobrovolnice z nedalekého předměstí. „To je těžké. Je mi líto, ale zatímneuvolnili žádné informace nebo seznam jmen. My sami jsme to tu zařídili jen před chvilkou. Máme nastarosti hlavně zraněné. Jsme tu zejména proto, kdyby došlo k přestřelce a lidé potřebovali rychlouzdravotnickou pomoc. Nemohu vám nijak pomoci. Můžu vám nabídnout džus a nějaké keksy. Máte chuť?“

„Ne, madam. Velmi vám děkujeme.“

„Mohli byste to zkusit ve stanu sdělovacích prostředků. Tam jsou všichni reportéři a televizní pracovníci.Tam nejspíš seženete nějaké informace.“

„Děkuji vám,“ řekl pan Girardi. „Byla jste velmi laskavá.“

17:26, 17:48 hod.

Psychoušové konečně promluvili. To znamená, že přišlo první hlášení z oddělení psychoanalýzy.Psychoušové byla přezdívka pro oddělení forenzní psychologie FBI, které se zabývalo profilovánímpachatelů na základě zajištěných stop. Původně začínali na případech sériových vrahů se zvrácenýmisexuálními pudy. Postupně se dočkali glorifikace v románech, filmu a TV seriálech. Navzdory filmové slávě

příslušníci oddělení jen málokdy opouštěli svoje úřadovny v areálu FBI v Quanticu, které přezdívali bunkr.

Jejich práce spočívala především v prověřování sítí 24 hodin denně 7 dní v týdnu a z kousků, kteréobjevili, skládali osobnostní profily pachatelů. Ty pak nabízeli komukoliv, kdo měl o ně zájem. Zájemcůmoc nebylo. Připomínali totiž ony podrážděné chlápky, kteří se po domech pokoušejí prodávat televizenebo cokoliv jiného.

„Je to velmi zajímavá sbírka znaků,“ řekl Kemp svému zástupci, když společně prohlíželi dokument, kterýjim poslali e-mailem. „Psychoušové vyzdvihují fakt, že pachatel důvěrně zná AtM, které není jako

kterékoliv jiné nákupní centrum. Podle nich tu musel pracovat, takže zná všechny silné i slabé stránky a

celá věc musela začít v jeho fantazii. Znamenala pro něj pokušení, kterému nakonec neodolal. Patrně užtím tajně žil poslední tři až čtyři roky.“

„Pokud to pro něj znamenalo všechno, můžeme usuzovat dále,“ řekl muž číslo dvě, Jake Webley. „Užneměl skutečný život. Takže vidím nějakého technoblba plného zášti a zloby, který pracuje sám vnějakém zastrčeném koutě centra a je přesvědčený o tom, že nikdo nevidí jeho výjimečnost.“

„Velmi dobře,“ řekl Kemp. „Teď ho jen musíme najít. Buď už ho vyhodili, nebo byl blízko vyhození a má otom záznam. Možná měl problémy s kázní a každý říkal: Joey, ty jsi přece tak chytrý. Proč probohanemůžeš s lidmi vycházet? A přitom jim vůbec nedochází, že důvod pro nevycházení spočíval právě v tom,

že Joey je tak chytrý.“

„Ach,“ povzdechl si Webley, který už podobné scénáře nejednou zažil. „Takže naším prvním krokem budezahájit hledání záznamů o člověku s takovým profilem. Zařídím, aby naše vyšetřovací týmy zkontaktovalyvedení všech obchodů v AtM, které by…“

„Počkej,“ řekl Kemp, „je toho tu víc.“

„Vždycky je toho víc,“ opáčil Webley.

„A není to pravda? Má technické dovednosti v práci s počítači a dokázal převzít veškeré ovládáníbezpečnosti centra. To znamená, že musel proniknout několika stupni zabezpečení, vyhnul se několikafirewallům a dokázal zamezit spuštění protiopatření. Takže jedno k druhému, máme před sebou hackerasvětové třídy, možná na úrovni Wikileaks.“

„Doufám, že naši géniové jsou dost chytří, aby se mu vyrovnali. Nemám rád chytrolíny,“ prohlásil Webley.„Způsobují všechny problémy na světě. Jsou na tom technicky tak dobře, že si myslí, že jsou supermani a

my normální smrtelníci s IQ 130 máme za povinnost po nich uklízet.“

Oba muži oblečení v taktické výstroji a ověšení automatickými zbraněmi a granáty se slzným plynem setísnili ve své malé velitelské dodávce, která právě dorazila a zaparkovala třicet metrů od mnohem většíhovelitelského vozidla státní policie. Na druhé straně v něm měli soukromí pro přímý kontakt s FBI a všemijeho prostředky.

„Dobrá,“ řekl Kemp. „Zadej do profilu výtečnou schopnost práce na počítači. V AtM musí být nejménědvacet obchodů s počítači a počítačovými hrami. Musejí zaměstnávat nejméně stovku praštěnýchpočítačářů. Možná, že jeden z nich dostal výpověď nebo kázeňské potrestání nebo kopačky od holky nebo

něco úplně jiného. A někdo z jeho známých to bude vědět. A to nás k němu přivede. Jakmile budemevědět, kdo to je, dostaneme do ruky nějaké nástroje, abychom na něj mohli zatlačit.“

„Dám vědět našim týmům.“

„A navzdory své chytrosti má podle psychoušů nějaké zásadní mezery ve vědomostech. Navzdory své

mazané strategii. Mluvím o mobilních telefonech.“

„Je to divné, klidně mohl ve svém malém impériu znemožnit veškeré používání mobilů.“

„A neudělal to. Proč? Je hloupý nebo to nevěděl? To je nepravděpodobné. Neudělal to, protože nevěděljak? Ve skutečnosti je to velmi jednoduché. Lze to udělat pomocí bílého šumu. Zahltíš tím frekvenci. Stačík tomu mikrovlnná trouba. Nebo si myslel, že takhle velká věc způsobí miliony hovorů, což bude mítdopad na naši komunikaci po velmi dlouhou dobu. Co když chtěl, aby se všechny špatné informacedostaly ven a přivodily zmatek, v němž se nebudeme orientovat.“

„Dobrý nápad.“

„A pak je tu otázka elektřiny,“ konstatoval Webley, který se rozjel jako mašina. Poprvé se mu zdálo, ževidí poměrně jasně všechny věci. „Když ovládl centrum, musel ji vypnout v bezpečnostní centrále. Alehlavní přívody nechal zapnuté. My jsme je nevypnuli, abychom nevyděsili rukojmí. Můžeme je však zcelasnadno vypnout a možná to budeme chtít udělat těsně před útokem.“

„A nemá AtM náhodou nouzový generátor?“

„Má, na střeše,“ odvětil Webley. „Ovšem otázka zní, co ví o elektřině? Předvídal snad útok ve tmě? Majípřístroje pro noční vidění? My si myslíme, že máme nejlepší na světě. Pokud je mají taky, mohli bychomkrásně vlézt do pasti. Nebo ho to jen nenapadlo? Nebo o tom ví a ví také o zranitelnosti nouzovéhogenerátoru, který je mimo jeho dosah na střeše. Můžeme vypnout proud a během třiceti vteřin vtrhnoutdovnitř. Nebo si to aspoň myslíme. Jenže tenhle hoch má technické dovednosti a umí ovládat počítače. Amá profil atentátníka. Rád se vyjadřuje prostřednictvím ovládání techniky. Divím se, že nenastražilvýbušniny. Ti malí hajzlíci na Columbineské střední to udělali. Možná, že má stejnou mentalitu. Pokudvyhodíme do vzduchu nouzový generátor, může být napojen na léčku. Možná bychom na to hned mělinasadit příslušný tým.“

„Dobrý nápad. Hned to udělej.“

„Udělám. Nicméně, jak já to vidím, tady to nevypadá na teroristy, co nosí turbany. Na hochy, co neustáledeklamují korán. Však je znáš. Zatím tady nic nenaznačuje, že by šlo o islamisty nebo mezinárodníteroristy. Navzdory hlášení o arabských šátcích. Každý si může takový šátek koupit nebo si ho nechatposlat na dobírku. Dneska je můžeš každý den vidět na ulici. Nosí je hlavně mladí. Ne, ne. Já za tím vidím někoho úplně jiného: nějakého pošahaného počítačového blázna, který nesnáší autority,“ završil svůj

monolog Webley.

„Souhlasím s tebou, a přece…“

„A přece?“

„Přece jen je tu další prvek, který tak docela neodpovídá prvnímu schématu,“ namítl Kemp, jako by bylona něm, aby prokázal, že on je ten nejlepší. „Co na tomhle obrázku nesouhlasí? Řeknu ti to: Jak tenhletechnický zázrak, ten IT expert z pekla, dá dohromady komando tvrdých ozbrojenců a pošle je do chodeb

obchodního domu, aby stříleli na malý holky?“

„Dobrá otázka.“

„Potřebuje lidskou sílu, palebnou sílu, vycvičenou malou jednotku schopnou rychlého manévrování akomunikační zařízení. Všechny ty věci, s kterými umí zacházet profesionálové od zelených baretů neboSEALs. Ne nějakého prezidenta šachového klubu, který se naštval, protože ho vyhodili z počítačovéhostřediska.“

„Možná, že tady jde o nějaké podivné partnerství. Možná budou dva: chytrý počítačový chlapec a nějakýválečník na odpočinku. Je to vysoce nepravděpodobné, já vím.“

„To nejsou typy, které by uzavíraly spojenectví. V žádném případě.“

„Dobrá,“ řekl Kemp, „možná by si měl navést lidi v úřadě na profesionální vojáky, kontraktory, bývalépříslušníky zelených baretů a SEALs ve zvětšené oblasti Minneapolisu. Také by asi bylo dobré spojit se sněkým z místních, kteří se zabývají velmi chytrými, ale trochu divnými dětmi. Prověřit žháře, lidivyhrožující bombami, možná i komunisty a socialisty. Prostě ty, co se jim říká ‚aktivisti‘. Myslím, žeUniverzita v Minnesotě by byla docela dobrým místem pro zahájení prověřování. Plus některé středníškoly pro velmi talentované studenty. Určitě tu nějaké jsou.“

„Jdu hned na to,“ prohlásil Webley. „Pokud najdeme nějaké shody, mohli bychom objevit našeho hocha.

Nebo hochy.“

„Jdu s tím za Obobem. Možná, že i státní policisté už vyšetřili něco, co by nám mohlo pomoci. Navícpotřebujeme, aby sem dorazili městští policisté ze Saint Paul a Minneapolisu.“

„Taky dobrý nápad, Wille,“ řekl Webley. „Jenže, i když přijdeme na to, kdo za tím stojí, jak nám topomůže ho zastavit? Myslím tím, když postavíme jeho plačící mámu za megafon, tak ho to může buďzlomit, nebo naopak ještě více naštvat.“

„Já vím,“ řekl Kemp nešťastně. „Mám hrozné tušení, že než to tu skončí, přijdeme o spoustu civilistů aobávám se, že proti tomu nemůžeme skoro nic dělat.“

McElroy konečně něco objevil. Přišel na to, když prsty ohmatával spojení mezi plexisklem a betonem pocelé spodní hraně jedné tabule, od jezera Michigan přes Milwaukee, kolem Chicaga a Gary až nahoru kMichiganu, na půl cesty do Kanady. Nebylo to nic velkého, jen se mu zdálo, že hmota kolem skla není tak

pevná, jako beton všude okolo.

Vyndal z kapsy svítilnu SureFire a posvítil si na inkriminované místo jasným paprskem světla. Zdálo semu, že barva těsnícího materiálu kolem skla je trochu odlišná než všude jinde. Vytáhl proto svůj skvělýnůž Spyderco, který nosil upevněný klipsem v kapse na stehně, a otevřel čepel. Byla dost dlouhá na to,aby se dala použít na zabití člověka, neboť by dokázala zasáhnout i hluboko uložené, životně důležitéorgány. Pokud by ovšem vyvstala taková potřeba. Nic takového však teď nebylo nutné. Ostří i hrot čepele

vypadaly dost dobře a McElroy se pustil do hloubení, rýpání a vydloubávání těsnícího materiálu. Šlo todocela dobře. Uvažoval, že zde patrně došlo k nějakému poškození utěsnění skla, možná vodou, možnáúderem blesku, a následné opravě. Z neznámého důvodu však nikoli velmi pevným betonem, nýbržnějakou měkčí náhražkou. Patrně kytem, který nakonec přetřeli barvou, aby zachovali zdáníneporušenosti. Levná oprava, která ušetřila peníze. Však víte, recese.

To byla ona věc, kterou potřeboval. Přesně, jak to naordinoval doktor, pomyslel si a začal agresivně dloubat. Brzy se mu podařilo odkrýt kovový rám tabule. Ten samozřejmě nemohl nožem proříznout, aleokolo něj se nacházel další měkký materiál. Jeho objev jej tak rozpálil, že se pustil do práce s ještě větším

úsilím, přičemž se cítil skoro jako Superman. Bůh odstřelovačů vyslyšel jeho modlitby.

Ztratil pojem o čase, ale připadalo mu, že to trvalo jen pár minut. Za ten čas vytvořil podél kovovéhorámu okna mezeru. Musel však přitom dávat pozor, aby vydloubaný materiál nepadal dolů na rukojmí aozbrojence. Měl trochu štěstí, protože byl malinko vlhký a loupal se v tenkých vrstvách, které vlhkostdržela pohromadě.

Podařilo se mu vytvořit podlouhlý otvor vedle kovového rámu držícího sklo. Podíval se dovnitř a zjistil, žemu nic nepřekáží ve výhledu. Vylovil z brašny pozorovací dalekohled se zvětšením 10x a snažil se doleněco rozeznat. Z místa, odkud se díval, měl výhled pod úhlem zhruba 135 stupňů do vzdálenosti nějakých

70 metrů na část hlavní chodby zakončené balkonem nad zábavním parkem. Nebylo to nic moc, ale viděl

do jedné z hlavních chodeb. Podle jeho znalostí to musela být chodba Colorado. A nic mu nebránilo ve

volném výstřelu. Mohl by tudy vystřelit? Přišla mu na mysl první otázka, která se musela vyřešit dříve, nežpřijde čas na druhou: jaký bude jeho terč?

Zvedl pušku, prostrčil tlumič hluku výstřelu otvorem, zaujal střeleckou pozici a nahlédl do zaměřovacíhodalekohledu. Neviděl vůbec nic.

Sakra.

Otvor, který vytvořil svým nožem, byl dostatečně velký pro tlumič, ale zaměřovací dalekohled Leupold sdesetinásobným zvětšením byl namontovaný o dva a půl centimetru výše nad hlavní a koukal přímo dokovového rámu. Začal viklat puškou ve snaze zatlačit tlumič hlouběji do vykotlané díry, což by mu mohlo

umožnit použití dalekohledu.

Nepodařilo se. Odložil pušku a znovu vytáhl nůž. Doufal, že už dnes nebude muset nikomu podříznouthrdlo nebo otvírat nějaké plechovky. Protože ze smrtícího ostří čepele udělal zubatou pilu. No, však simůže dovolit koupit nový nůž.

Opět dloubal, rýpal a škrábal pryč těsnění okna z okolí kovového rámu. Dokonce přemýšlel o tom, žeinkriminované místo počůrá. Cokoli, co by přivodilo zmenšení odporu, který tmel kladl noži. Zdálo se mutotiž, že už odstranil všechen měkčí materiál a zápasí s podstatně pevnějším betonem. Musel vynaložitmnohem větší sílu, ale výsledek byl nepoměrně slabší. Připadalo mu, že to trvá celé hodiny. Cítil, jak mupo zádech stéká pot a od zvýšené námahy jej bolela zápěstí. Prsty měl celé otlačené. Musel totiž vyvinout

dost velkou sílu, aby ztupený nůž vůbec ještě fungoval.

Únavou si musel na chvíli sednout. Vypadalo to, že se mu v materiálu obklopujícím rám okna podařilovytvořit poměrně velký otvor. Bude však dostačující? Doufal, že už s dloubáním skončil.

Uchopil pušku a opět zasunul tlumič do mezery. Vyzkoušel všechny možné druhy pohybu s ústím hlavně a

nakonec kouknul do dalekohledu. Uviděl světlo a rozmazané obrysy. Poté si uvědomil, že má nastavenou

vzdálenost na 200 metrů a jeho terč se nacházel podstatně blíž. Odhadl to na nějakých sedmdesát, takže

musel nahmátnout točítko zaostření vzdálenosti a začal jím otáčet. Ke svému překvapení náhle hleděl dotváře teroristovi, který se kradl chodbou. Odhlédl od dalekohledu a zkontroloval scénu pohledem skrzokno. Byl tam. Plížil se k zábradlí balkonu a v ruce držel Kalašnikova. Hlavu měl ovinutou arabskýmkmenovým šátkem a před ústy ruchový mikrofon vysílačky. K uším mu vedly dráty sluchátek.

McElroy se vrátil pohledem do dalekohledu a uviděl mužovu tvář, rozdělenou na čtyři díly nitkovým křížemzáměrné osnovy. Měl možnost smrtícího výstřelu s tlumičem. Musel už jen získat povolení ke střelbě.

K jeho údivu však muž vůbec nevypadal jako Arab. Podobal se spíše Číňanům nebo nějakým Asiatům.

Webley znovu přišel za Kempem. Tentokrát však téměř potají, a když promluvil, šeptal.

„Jednomu z našich odstřelovačů na střeše se podařilo probourat otvor pod rámem okna. Má dobrý výhled

a našel i cíl.“

„Ozbrojence?“

„Souhlas. Přímo uprostřed. Pohybuje se chodbou. Jeden muž. Osamocený. Vyzbrojený puškou AK-74.Nevíme, co tam nahoře dělá. Můj střelec je vyzbrojený puškou s tlumičem. Má ho na mušce a může ho v

tichosti eliminovat, aniž by to ostatní zpozorovali.“

„Zajímavé,“ řekl Kemp.

„Měli bychom ho sejmout.“

„Musíme si to vyjasnit s Obobem.“

„Řekne ti, že ne. Jsem o tom přesvědčený. Ty to víš, já to vím. Má averzi k riskování, k použití síly, kzabíjení. Nevím, co tady u takové práce vůbec dělá.“

„Jaku, klid. Nevíš, kdo tě poslouchá.“

„Wille, nech nás sejmout tohohle grázla. Budeme mít potom o jednu starost míň. Obobo o tom nemusívědět. Je to náš odstřelovač, naše operace. Musíme využít tuhle šanci.“

Všechno Kempa varovalo, aby řekl ne. Proto ho samotného překvapilo, když se slyšel, jak říká: „Dej muzelenou. Ať toho hajzla sejme.“

„Odstřelovač pětko, máte povolení střílet,“ uslyšel McElroy.

„Rozumím!“ odpověděl a snažil se potlačit pocit uspokojení, že k tomu nakonec došlo. Že obdržel povolenízastřelit lumpa. Povolení, na které čekal celý život. Málem stiskl spoušť hned, jak to zaslechl, ale…

Určitá odstřelovačská moudrost mu zadržela ruku. Možná, že to byl sám Bůh odstřelovačů, který zařídil,aby se uklidnil. Setrval v nevýhodné pozici už dost dlouho a tělesná kázeň jej pomalu opouštěla. Střelecká

pozice už byla celá roztřesená, protože ji neměl nacvičenou. Veškerá hmotnost pušky spočívala na něm.Neměl ani dvojnožku, ani vak pod hlaveň. Nemohl ani podložit dlaň levé ruky pod hlaviště pažby, abyustálil její případný třes. Celé to bylo na houby a nikdo ve škole pro odstřelovače nikdy neřekl ani slovo opodobném improvizovaném střeleckém postavení.

Stál napůl nahrbený, s veškerou tíhou soustředěnou do křížové partie zad, která už začínala protestovat.Nohy sice měl trochu roztažené, ale musel je mít v kolenou mírně pokrčené, aby zachoval správnou pozici

pušky. Podpíral ji pouze silou svých paží, což mu po delší době působilo bolest obou zápěstí a zmrtvěníukazováčku na spoušti. Nervové napětí zvolna narůstalo a způsobovalo náhodné záchvěvy třesu, kterýmohl zcela znehodnotit i sebelépe zamířený výstřel. Ustoupil krok dozadu a sklonil pušku k zemi.Několikrát se zhluboka nadechl a cítil, jak mu chladný vzduch konejší plíce a vyschlé hrdlo. Příliv kyslíkupřivodil obnovu sil v unavených údech. Byl připraven pokračovat.

Šel zpátky, vzal pušku a znovu se nahrbil nad otvorem. Už věděl, že se nebude nijak zbytečně zdržovat astiskne spoušť při prvním příhodném spatření cíle. Tiskl lokty dovnitř a ukazováčkem odjistil zbraň. Zbraňbyla připravená ke střelbě stejně jako on. Našel si správné místo a pozoroval, jak se obraz v dalekohleduvyjasňuje. Zjistil, že se jeho terč kousek posunul a byl zhruba o půl metru blíže ke svému cíli, jímž byl

balkon shlížející na rukojmí. McElroy pocítil podivnou nejistotu.

Proč je tak opatrný? Proč se neprochází po balkoně, jako kdyby mu to tam celé patřilo? A proč to neníArab, ale nějaký Asiat?

McElroy na to neznal odpověď.

Ale na druhé straně: Má pušku AK-74. Má na sobě kmenový šátek, který je znakem islámu. A speciálněArabů. Má vysílačku, pistoli, a nůž, jako všichni ostatní, které McElroy viděl. Je to terorista. Musí být. Byloto jediné vysvětlení, které dávalo smysl.

Zabij ho, říkal si v duchu. Zabij ho dřív, než tě zase zradí nervové napětí.

Učinil malou opravu, aby vyrovnal malý dopředný pohyb svého terče. Pak ucítil na ukazováčku jemnýdotek spouště. Ještě jednou překontroloval, zda nitkový kříž sedí přesně na čele teroristy a zadržel dech.

Puška vystřelila úplně sama.

Pozoroval své střelce na velké obrazovce číslo sedm. Věděl, že by měl sledovat i ostatní obrazovky,kontrolovat chodby a schodiště, zda se tam neobjevují nějaké rušivé podněty a také kvůli případnémunebezpečí, které by mu odtud mohlo hrozit. Také by měl zjistit, jestli už došlo k vyzvednutí dětí. Nemohlse však odtrhnout od sedmičky.

Aniž by to střelci věděli, všechny pušky měly pomocí nějakých montáží od firem CG&G, Bravo Companynebo LaRue Tactical pod hlavní hned za ústím upevněné miniaturní video kamery, které vysílaly v reálném

čase obraz na jeho velitelské stanoviště. Využil k tomu vlastní wi-fi síť nákupního centra. Záběry sezobrazovaly na velkých obrazovkách hned vedle monitorů, přinášejících obraz z bezpečnostních kamer. Na

všech stěnách jeho potemnělé zadní místnosti se promítaly obrazy a místnost naplňovala záře obrazovek.

Přidávalo to další surrealistický náboj do jeho již tak dost surrealistického podniku.

Obrazy z kamer na zbraních se zasílaly na jeho pracoviště, kde se zaznamenávaly na paměťovou kartu skapacitou šest terra bytů. Kromě toho byl schopen spustit replay jakékoliv scény na lokální úrovni a znovu

a znovu sledovat označenou sekvenci.

Teď právě sledoval již počtrnácté obraz na čísle sedm. Ozbrojenec se jmenoval Máhir. Byl nejstarší a také

nejspolehlivější. To on zastřelil Santa Clause. Chvíli trvalo, než se video uklidnilo, ale pak bylo vidět, jakústí hlavně dloube do pěti náhodně vybraných obětí a strká je ven z davu. Díky černobílému zobrazení seobjevily některé snadno pochopitelné obrazy, jako například pohled v očích ženy, zasmušilá sklíčenost vetváři staršího muže nebo jednoduchá netečnost nic nechápajícího nezletilce. Poté se vše opět rozmazalo.To když ozbrojenec hnal oběti před sebou na předem vyprázdněné místo. Tam je přinutil pokleknout.Zatím stále ještě nechápali, co se bude dít, protože to bylo mimo jejich představivost. Podobné věci, jakonaprosté pohrdání lidskými životy ze strany džihádistů, ještě do Ameriky nedorazily. Samozřejmě bylo tu2900 mrtvých v newyorském obchodním centru, ale tato čísla v tuto chvíli ztrácela význam. Ovšem smrtpěti lidí zde bude daleko hroznější a bude jednou provždy žít v představách lidí Západního světa. Jen cose ji podaří dostat do světa blogů. Ale to bude ještě několik dní trvat.

Dobrá. Teď tu klečí pět lidí s rukama u těla. Máhir uklidňuje pohyb zbraně a tanec ústí hlavně ustává.Drobná kamera hledí dolů ze svého lůžka na předpažbí pušky a vidí ústí hlavně jen jako černý výběžekvpravo nahoře. Jako by zasahovalo do obrazu zvenčí.

Jako první přichází na řadu žena. Kamera se blíží k její hlavě, protože ozbrojenec téměř tiskne ústí až klebce. Ona nemá ani tušení, že právě vejde do historie, a vyrovnaně očekává osvobození, které alenepřijde. Náhle přijde záblesk, poskočení zbraně, rozmazání obrazu a kotouč dýmu. Pak se obraz zaseuklidní a je vidět, jak se mrtvá žena skácí dopředu a malinko bokem. Při okamžité smrti dochází kúplnému uvolnění všech svalů a člověk se zhroutí na zem jako pytel. Nebylo však vidět téměř žádnépoškození hlavy, protože výstřel mířil do vlasové části. Střela prošla skrz vlasy, částečně je rozhrnula ačástečně spálila. Vlasy však nedovolily zahlédnout nic z křehkosti lidské lebky.

Když se ústí hlavně přesune k dalšímu v řadě, jeho oči plné strachu se obrátí na střelce. Záblesk,poskočení zbraně, rozmazaný obraz a opět klid. Muž se svalí ven ze záběru. Příští obětí je mladá žena,která vypadá, že je plně pohroužená do modlitby. Čelisti se jí pohybují. Nejspíše se obrací na nejvyššího s

nějakou prosbou. Pak záblesk, poskočení zbraně, rozmazaný obraz a znovu klidný záběr. Tady všakdochází k zápletce. Žena se nesvalí hned, ale z nějakého důvodu zůstane ještě na vteřinu zdánlivěnedotčená. Pak ale jakoby změkne zevnitř a zhroutí se na podlahu.

Čtvrtý je starší muž, který má vztek a chce se zvednout, aby bojoval, ale Máhir jej praští ústím hlavně amuž v bolesti klesá na kolena. Následuje záblesk, poskočení zbraně, rozmazaný obraz a klid, ale zase jetu zklamání. Střela ho zasáhne nad uchem a mizí ve vlasech.

Poslední vypadá lépe. Je to nezletilec, bližší spíše ještě dítěti. Malá a křehká lebka. Chlapec ve věku taktřinácti, čtrnácti let. Záblesk, poskočení zbraně, rozmazaný obraz a pak klidný záběr. Tentokrát hlavavybuchne takovou rychlostí, že to kamera nestačí zaznamenat. Hoch je drobný a má lehké kosti. Téměřbezhlavé tělo se pomalu sesouvá k zemi.

Máhir poodstoupí od vykonaného díla a kamera na zbrani víceméně náhodně snímá masakr, kterýzpůsobil. Pět těl zbavených důstojnosti leží na podlaze. Černobílý obraz té hrůze ještě přidává nadramatičnosti. Máhir obchází oběti s namířenou zbraní pro případ, že by ještě musel vystřelit, ale všichni jsou dokonale mrtví. Na podlaze za nimi vytéká pět krvavých stružek, které se slévají do jednoho jezírka.

Andrew ve své tajné místnosti s obrazovkami dotekem klávesy na klávesnici vrací zpět živý obraz zkamery na zbrani. Se zklamáním si musí přiznat, že většina záběrů je nepoužitelná. S výjimkou těch, které

právě opakovaně sledoval. Většina z nich zabírá rozmazanou podlahu. Patrně jak ozbrojenci chodí sem atam. Občas některá z kamer zabere dav rukojmích sedících v hrůze na zemi nebo se podívá do některé zprázdných chodeb. To když je některý z mužů vyslán s nějakým úkolem.

Pohlédne na hodinky. Už je skoro čas.

17:48, 17:55 hod.

Měl pocit, že ho někdo praštil do hlavy lopatou na sníh. Šok jej mnohem více znervóznil než bolest. Světjako by se roztříštil na malé kousíčky a paměť vybledla. Celou mysl mu vyplnila otázka: Co se to do prdele

stalo? Zdálo se, že trvalo několik minut, než se mozek vrátil a vyslal signál: Právě mě střelili do hlavy!Další logická otázka měla znít: Proč nejsem mrtvý? Avšak ta se kupodivu neobjevila. Místo toho muzrosolovatěla kolena. Přesto sebou Ray v prvotní panice škubl zpátky a vklouzl do výklenku ve stěně, kdese dělil o necelý čtvereční metr plochy s malou fontánou.

Zápasil se šokem o získání vědomí. Nejprve se upamatoval, kdo je. Pak si vzpomněl, jak před jednatřicetilety osahával Lise Fongové levé ňadro v šatně základní školy č. 2 na námořní základně Subic Bay. Pak siuvědomil, že je v nákupním centru, kterého se zmocnili ozbrojenci. Teprve pak mu došlo, že na něj střílelodstřelovač. Na mě! Do hajzlu. Přitiskl se ještě více ke stěně výklenku, aby nevykukoval ani centimetrven. Mohl by totiž následovat další výstřel. Přitom dospěl k názoru, že je v pasti.

Mohl sice riskovat rychlé vyběhnutí, přestože odstřelovač byl na něj zaměřený. Záměrný kříž jehodalekohledu teď určitě lačně ohmatával okraj výklenku, který chránil Raye před smrtí. Ray zkusilpřemýšlet. Mohli si tihle ozbrojenci s sebou přivést odstřelovače a rozmístit je po celém nákupním centrupro případ, že by lidé z horních pater chtěli něco podniknout? Zdálo se mu to přitažené za vlasy. Ano, vpodstatě to bylo možné, ale také šílené, a tudíž nepravděpodobné.

Tak kdo na něj ksakru střílel. A proč se netrefil?

Nemusel být génius, aby udělal další krok. Nemohl to být nikdo jiný, než policejní odstřelovač. Možnápřímo naproti na balkoně v druhém podlaží. Možná patřil k týmu policistů, kteří se bůhví jakým způsobemdostali dovnitř a teď se rozmisťují před útokem. Kouká do dalekohledu a vidí chlapa s Kalašnikovem ašátkem na hlavě. Domnívá se, že objevil terč a požádá o povolení ke střelbě (nebo taky ne). A pakšoupne Rayovi jednu do makovice. Jenže z nějaké neznámé příčiny mine.

„Jdi do hajzlu, Jacku,“ myslí si Ray.

Jenže posílat Jacka nebo kohokoliv jiného někam, nijak neřeší jeho momentální problém. Čím více nad tím

Ray přemýšlel, tím mu bylo jasnější, že střelec nemohl být naproti na druhém podlaží ani o něco výš, vetřetím nebo čtvrtém. Musel být ještě výše. Musel střílet ze střechy. Pokud by byl stejně vysoko jako Ray,nemohl by minout. Ovšem čím výše se nacházel, tím větší byl úhel, z nějž střílel. Pokud se střílí směremdolů, platí pravidlo, že musíte střílet níž než při střelbě v rovině, protože zásah v terči bude výš. Střelec na

to možná zapomněl, když umisťoval záměrný kříž Rayovi na čelo. Střela ho proto zasáhla výše. Prolétlašátkem, rozčísla mu vojenský sestřih a způsobila krvavé zranění. Mozek naštěstí nezasáhla. Do prdele, ale

bolelo to.

Ray cítil, jak mu stéká krev dolů po vlasech. V uších mu zvonilo a nemohl zastavit nervový třes. Sakra, tobylo hodně blízko. Bylo to tak blízko, jak jen to vůbec jde, aniž by přišla smrt.

Zkusil se pohnout. Hm, možná kdyby naznačil pohyb, aby přilákal výstřel a po něm rychle vyrazil, nežstřelec přebije zbraň… Jenže, co když Jack nemá opakovačku, ale nějaký typ samonabíjecí zbraně, kteráse přebije sama v setině vteřiny? A Ray po pár krocích dostane jednu rovnou do páteře.

Ten pacholek mě má v hrsti, pomyslel si.

„Odstřelovač pětko! Pětko, hlas se!“ slyšel McElroy ve sluchátkách.

Do hajzlu!

„Pětko! Uskutečnil jsi výstřel? Sakra, McElroyi, co se děje?“

McElroy rozpoznal hlas svého přímého nadřízeného. Už nemohl dál hrát mrtvého brouka.

„Uskutečnil jsem jeden výstřel,“ řekl.

„Můžeš potvrdit eliminaci terče?“

„Já nevím…“

„Do prdele, McElroyi, tys chybil? Ježíši Kriste, ještě dneska ti určitě natrhnu zadek.“

„Ne! Trefil jsem ho. Viděl jsem, jak střela protrhla šátek na jeho hlavě. Ale nepadnul. Myslím, že jsem hotěžce zranil, ale stáhl se do nějakého výklenku ve zdi a zůstal tam.“

„Ty jsi špatně zamířil!“

V žádném případě. I když ho teď hmotnost zbraně dost trýznila. Už skoro sedm minut napůl stál, napůldřepěl v silně nepohodlné pozici. Navzdory teplotě pouhých pěti stupňů mu všude stékal pot. Spodnípartie zad ho bolela, jako by do ní dostal zásah střelou. Paže a zápěstí stále ještě vzdorovaly návalůmtřesu. Malinko se vrtěl sem a tam, aby našel co nejpohodlnější polohu. V dalekohledu viděl, že nitkový kříž

stále více cestoval v třesoucím se kruhu. Nevěděl, jak dlouho to ještě vydrží, ale pořád věřil tomu, žemůže úspěšně stisknout spoušť, jakmile se ten lump pohne.

Nechtěl přijít o svou příležitost. Nenechám toho. Jsem dost silný. Počkám si na něj, ať to trvá, jak dlouho

chce.

„Mám ho v pasti,“ řekl.

„Podej hlášení o situaci!“

„Je schovaný ve výklenku. Myslím, že je vyřazený z boje. Určitě krvácí. Za chvíli bude po něm. Však toznáte, ani zásahy do mozku nejsou vždy okamžitě smrtelné. Dneska už toho moc nezvládne. To vámmůžu zaručit.“

„Jo, ještě chvíli ho pohlídej. Kdo je ale u tvého okna, aby nám podával zprávy o situaci?“

„Není co hlásit. Nic se neděje.“

„Tak hlídej, ale pokud budu muset, odvolám tě a pošlu tě dál pozorovat a podávat hlášení.“

„Dostanu ho pro vás,“ řekl McElroy a myslel si: dostanu ho hlavně kvůli sobě.

V kapse mu zavibroval telefon. Skvělé. Zahnaný odstřelovačem do pasti, střelený do hlavy, ozbrojencivšude okolo a do toho vibruje telefon. Nějak se mu podařilo vytáhnout ten geniální plastový obdélník ven.

Dával přitom pozor, aby nevystrčil z výklenku ani centimetr svého těla. Nechtěl dostat další zásah. Na

displeji uviděl, že volá Molly. Stiskl tlačítko.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Ne tak docela,“ odpověděl. „Jsem tu tak trochu zaseknutý.“

„Volala mi sestra. Rayi, je mezi rukojmími dole. A moje matka také.“

„Rayi, co jim mám říct?“

„Ať si lehnou na zem, kdyby došlo k útoku policie. Hlavně ať nikam neutíkají. Většina střelby se odehraje

ve výši od pasu po hlavu. Když budou ležet na zemi, bude to pro ně mnohem bezpečnější. Mohou se

rovněž pomalu plazit z nebezpečné zóny, ale přitom být kdykoliv připravené hrát mrtvé. Proběhne to

velmi rychle. Bude hodně střelby a velký zmatek. Musí se pokusit vypadat neškodně. Pokud zpanikaří a

začnou utíkat, může se stát, že na ně bude někdo střílet. Ať už teroristi, nebo policisté.“

„Dobrá, já jim to takhle řeknu.“

„Dostaly se k vám ty děti?“

„Ano, jej jich tu plno. Všechny ženy s nimi pomáhají. Ta dívka z útulku, to je něco.“

„Zachovala se jako mariňák. Teď mě něco napadlo. Musím končit.“

„Dobře, buď opatrný!“

Povídej mi o tom, pomyslel si Ray.

Teď, když měl telefon venku, rychle prolistoval seznam kontaktů a zkusil zavolat někoho, kdo by mu mohlpomoci. Podivný, vzdálený a odtažitý chlap, o němž se teprve oba nedávno dozvěděli, že je jeho

biologickým otcem.

Z telefonu se ozvala hlasová schránka: „Tady je Swagger. Nechte mi vaše telefonní číslo a možná vámzavolám. Ale pravděpodobně spíše nezavolám.“

Ha, ha. Ten starý parchant byl známý pro svůj suchý humor. Skoro stejně, jako kvůli tomu, jak umělstřílet. Svému synovi však teď nebyl k ničemu.

Ray dál procházel kontakty a nakonec došel k další možnosti. Na displeji stálo: Nick Memphis, FBI.

Jen pár lidí mělo jeho soukromé číslo, proto byl Nick trochu překvapený, když mu v kapse zazvoniltelefon. Když otevřel kryt a spatřil Rayovo číslo, pomyslel si, že je divné, když ho právě dnes volá zrovna

tenhle muž.

„Nazdar, Cruzi, jak se máš? Dlouho jsem tě neslyšel. Je prima, že ses ozval, ale poslouchej, zrovna mám

spoustu práce…“

„Já taky. Vsadím se, že právě sleduješ hlášení o teroristickém útoku na AtM v Minnesotě. No a já jsempřímo tam.“

Memphis ztuhnul. Skutečně zrovna seděl ve velícím středisku FBI v Hooverově budově ve WashingtonuDC a ani toho moc nedělal ve vztahu k ozbrojencům. Spíše se zabýval fenoménem jménem DouglasObobo, který podle něj představoval prototyp lstivého a prohnaného člověka. Na jiném poschodí se lidézběhlí v problematice počítačů snažili proniknout do uzamčeného bezpečnostního systému nákupníhocentra. Tady zase mnozí žhavili telefony ve snaze přijít na to, kdo za tím stojí. Opět další zajišťovalilogistickou stránku. Pomáhali koordinovat příjezd všech speciálních jednotek k AtM zvláště pak nového

výsadkového týmu FBI rychlé odezvy z Quantica. Jiní zase udržovali neustálý kontakt s velícím agentem

Kempem v Minnesotě, kterému dávali rady a vyřizovali jeho dotazy. Byli tu i tací, kteří monitorovali a

vyhodnocovali celkovou situaci.

Ray mu stručně vysvětlil, co se mu stalo.

„Ježíši,“ pomyslel si Nick, jak blbý osud by to byl pro Cruze po jeho legendární službě, kdyby ho mělomylem zastřelit odstřelovač FBI.

Vzhlédl od stolu a uviděl Rona Fieldse, šéfa odstřelovačské školy FBI a jednoho z největších taktickýchexpertů celého úřadu.

„Dobrá,“ řekl do telefonu, „Cruzi, počkej na lince. Zkusím tě z toho dostat.“

Zvedl se, šel k Fieldsovi a řekl: „Rone, mám tady zapeklitou situaci.“

Fields jej vyslechl se svou obvyklou kamennou tváří příslušníka SWATu, s kterou nepohnul ani příběh obývalém odstřelovači námořní pěchoty, na kterého střílel odstřelovač FBI. V nákupním centru AtM v srdciAmeriky, kde už zastřelili Santa Clause. Jestli v té záležitosti něco vypadalo ironicky, absurdně, nebodokonce nešťastně, on to nezaregistroval. Zato se jal celou věc okamžitě řešit. Přikývl, stiskl několikknoflíků a podal sluchátko Nickovi se slovy: „Volám Webleyho. To je zástupce Kempa na místě události.“

„Tady Webley,“ ozvalo se.

„Zdravím Webley, tady Nick Memphis.“

„Ano, pane.“

Po oznámení svého jména Nick zaslechl ostražitost v hlase volaného. Ten okamžitě věděl, že mluví s

vysoce postaveným člověkem z hlavního města. Pravděpodobně vůbec poprvé ve svém životě.

„Webley, máte na střeše centra odstřelovače?“

„Ano, pane,“ odpověděl. „Jeden z nich právě vystřelil…“

„To je právě ten problém,“ řekl Nick. „Váš muž střílí na hodného hocha. Je to bývalý příslušník námořní

pěchoty. Sám odstřelovač. Odvolejte vašeho střelce.“

„Ano, pane.“

„A spojte mě s ním.“

Nick zaslechl zvuky přepínání hovoru a za pár vteřin uslyšel: „Odstřelovač pětko, tady velení. Zrušte

střelbu, to je rozkaz. Zrušte střelbu!“

„Sakra, co je to za blbost. Určitě vyleze ven a já ho sejmu…“

„Odstřelovač pětko, právě jsme se dozvěděli, že střílíte na vlastního.“

„Cože? Vždyť má Kalašnikova a šátek na hlavě…“

„Odstřelovač pětko, tady zástupce ředitele Memphis. Volám z Washingtonu. Muž, na kterého střílíte, je

bývalý odstřelovač námořní pěchoty. Nestřílejte. Bude pro nás uvnitř víc užitečný živý.“

„Může mi dát nějaký signál? Například vztyčit tři prsty?“

Nick odložil sluchátko a zvedl mobil: „Rayi, můžeš ukázat tři vztyčené prsty? Mám na lince chlápka, co na

tebe střílel.“

„Není to nějaký blázen, co mi je ustřelí, že ne?“ zeptal se Ray.

„Je trochu nabuzený, ale emoce má pod kontrolou.“ Následovala odmlka.

Poté odstřelovač pětka řekl: „Mám znamení. Vidím tři prsty. Odstupuji.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Webley.

„O.K., Rayi, teď jsi volný. Přinejmenším pětka už na tebe…“

Najednou to všem došlo a začali mluvit jeden přes druhého. Nakonec zmlkli a Nick řekl to, co pochopilivšichni: „Webley, dám vám Rayovo číslo. Jmenuje se Ray Cruz a má za sebou dvaadvacet let u námořnípěchoty. Pravděpodobně jejich nejlepší odstřelovač. Prodělal pět turnusů v poušti a horách. Nevím, cotam dělá, ale byli bychom blázni, kdybychom jeho přítomnost nevyužili. Zařiďte, ať se s ním vaše pětkazkontaktuje. Možná by mohli spolupracovat jako tým a naložit s těmi grázly tak, jak nikdo jiný nemůže.“

„Rozumím a zařídím. Konec.“

Nick se vrátil k Rayovi. „Ten chlap na střeše ti za chvíli zavolá. Odstřelovač pětka. Ani neznám jehojméno. Je docela dobře možné, že vy dva uvidíte něco, co my nemůžeme vidět a tím nám pomůžete.“

„Rozumím,“ odpověděl Ray, vypnul telefon a čekal na zavolání.

„Pane,“ otázal se Webley, „mám o tomhle kontaktu informovat velícího agenta Kempa?“

„Vy ho znáte, já nikoliv. Zavolejte mu vy.“

„Hm…, má dost obavy, aby se do toho příliš nezapletl. Podle něj to vypadá, že to nedopadne pro všechnyzúčastněné moc dobře a že dojde ke značným následkům.“

Jako obvykle. Myšlení a chování lidí v FBI je jejich vlastním největším nepřítelem. Zvláštní agenti se učí,že cesta k povyšování, úspěšné kariéře a odchodu do penze se zajištěným lukrativním místem v nějakésprávní radě vede pouze přes dvacetiletou službu na ulici bez poskvrnky, což nevyhnutně vede k úbytkuosobní iniciativy. Nikdo nechce udělat nějakou hloupou chybu, která by ho o všechno připravila. Zdá se,že si nikdo nepovšiml, že se z Nicka tam nahoře stal podivín. Ale i Nick věděl, že on sám je výjimka a žejeho kontakty s ještě větším podivínem Bobem Lee Swaggerem jsou pro úřad velkou pomocí. Všichniagenti proto postupovali opatrně, protože do hry vždy vstupovalo uvažování o vlastní kariéře. Opatrnostvstupovala do všech rozhodnutí způsobem, který se nedal předvídat. Nešlo o něčí chybu. Tak to prostě u

firmy chodilo.

A tak Nick řekl: „Víte, Webley, Kemp toho má na starosti strašně moc. A já bych nechtěl, aby cokolivskrýval před plukovníkem Obobem. Takže dokud neuvidíme, jak nám tahle věc funguje, necháme si ji prosebe, ano? Pokud se Ray pohne, bude se muset hýbat velmi rychle. A já nechci, aby se vedle nepřátelještě musel utkávat s opatrností agentů a pochybnostmi velení.“

„V tom jsem s vámi zajedno, pane,“ řekl Webley.

Matka se ničeho nebála. Její stará vrásčitá tvář se mračila a nebylo v ní vidět nic než vztek. A že toho ovzteku a válečném běsnění věděla dost: narodila se v oblasti horských kmenů země, kterou celou zničili.Narodila se do války a vyrostla v zápachu leteckého benzinu přilétajících a odlétajících americkýchvrtulníků a v mihotajícím osvětlení světlic snášejících se nocí na padáčcích. A také za vzdálené i blízkéstřelby z ručních zbraní. Uměla rozebrat a složit Kalašnikova i americkou M16. Uměla pokládat miny,podříznout člověku hrdlo, číst znamení a tiše ležet hodiny, když je hledali vojáci ze severu ve svýchošklivých uniformách, v nichž vypadali jako opičáci (nebo byli opičáci, myslela si). Když jí bylo patnáct,ztratila tři bratry. Její otec Gua-Mo Chan spolupracoval s celou řadou mladých amerických commandos vbojích proti oněm nenáviděným seveřanům. V sedmnácti se provdala za nejlepšího válečníka jménemJang, který byl ze všech nejstatečnější. Jednoho dne se nevrátil a ona celý rok truchlila. V osmnácti seprovdala za dalšího válečníka a současného manžela jménem Dang Yan, kterému všichni říkali Danny.Dnes je majitelem cestovní kanceláře na Central Avenue v Saint Paulu.

Dobře si pamatovala den, kdy jejich svět končil. Všichni předpovídali, že seveřané zvítězí. Američanénezůstali vůči svým spojencům neteční a neopustili své místní spojence. Na druhé straně však s niminezacházeli přehnaně vlídně. Ve skutečnosti následovalo několik měsíců chaosu, které díky ledabylostineměly daleko k tragédii. Po zmatku táborů, vrtulníků, lodí a dalších táborů nakonec skončila se svou rodinou v dalekém studeném městě. Začala žít nový život, v němž přivedla na svět pět dcer a nikdy seničeho nebála.

Ani tahle hrozná situace ji nijak nezastrašila. Chlapce se zbraněmi bylo občas vidět i v ulicích města SaintPaul. Neměli žádnou úctu vůči předkům, k rodině nebo rodovému klanu. Neměli žádnou etiku válečníků.Někteří ani neuměli číst a psát. Nebyli pro ni ničím. Pro tak nízké živočichy měla jen plivnutí.

Jediné, o co se bála, byla její nejmladší dcera Sally, která seděla vedle ní v moři obětí pod světlem, kteréna ně padalo prosklenou střechou. Připadala si tak trochu jako v některém z oněch utečeneckých táborů,v nichž strávila tolik dlouhých měsíců. Seděly s rukama složenýma za hlavou na místě, kam je zahnalzpanikařený dav a střelba. Několik lidí při bezhlavém úprku zemřelo. Někteří naříkali, jiní zkolabovali adalší seděli odevzdaně s vědomím, že možná už brzy zemřou také. Většina z nich se modlila zaosvobození nebo se snažila ukonejšit vyděšené děti. Všichni však doufali, že si jich nikdo nevšimne.

Matka však viděla, že si někdo všiml Sally. Byl to onen střelec, který popravil pět rukojmích. Byl možná oněco větší než ostatní a vyznačoval se určitou sebejistotou. V jazyce Hmongů pro něj měli slovo khav, což

znamenalo „pyšný“ nebo spíše „nadutý“. Odpovídalo tomu jeho přezíravé chování i způsob, jakým sepohyboval a nosil svou zbraň. Ostatní špinavci neviděli nic. Jejich oči byly slepé, neměli žádné pochopenípro to, co leželo před nimi, život nebo smrt, krása či ošklivost, osud nebo štěstí. Dělali jen to, co se jimřeklo. Nedokázali však volit, uvažovat ani oddělovat zrno od plev. Nedokázali rozhodovat. Tenhle sedokázal rozhodnout.

Její nejmladší dcera Sally byla křehký květ za jarního dne, těsně před příchodem období dešťů. Čišela z ní

jemnost a sladkost, ale ještě ne zralost. Byla ještě moc mladá na to, aby se stihla plně rozvinout, ale zpohledů mužů, kteří se za ní otáčeli, už jasně vysvítalo, že je až étericky krásná. Nejstarší Molly je velmichytrá, šla studovat a dnes je z ní právnička a pracuje pro Američany v jejich hlavním městě. Annie seprovdala za japonského zubaře, který má praxi na předměstí. Ginger se stala celostátně uznávanouhráčkou softballu. Málem to dotáhla až na olympiádu a ještě pořád se tam může dostat. A Jeanniestuduje první rok medicínu na Bloomingtonu. Ale Sally, kterou už nikdo nečekal, se stala miláčkem celérodiny. Se svými porcelánovými oušky, perfektním malým nosíkem, jasnýma očima a bohatými vlasysvázanými do koňského ohonu byla matčiným zlatíčkem.

Jenže ten syčák si jí všiml. Seděla vedle matky a všemožně se jí snažila udělat pohodlí. Měla na soběvysoké boty značky Ugg, černé leginy, modrou džínovou minisukni, mikinu s kapucou s vyšívanýmnápisem ST. PAUL TRINITY a modrou džínovou bundu. Příliš lehké oblečení pro tohle roční období,

myslela si matka, ale Sally již byla rodák z Minnesoty. Mnohem otužilejší, než její matka, která vyrostla v

tropech a obvykle se stále třásla zimou.

Vynucoval si cestu k nim a dav se před ním rozestupoval. Přibližně tři metry od nich se sehnul a hruběvytrhl jedné ženě peněženku z ruky. Otevřel ji, vytáhl z ní hrst bankovek. Pak peněženku zahodil a násilím

si razil dál cestu k Sally davem vyděšených rukojmích. Postavil se nad ni a hleděl na ni majetnicky jakodobyvatel, za kterého se považoval. V širokém úsměvu ukázal své bílé zuby. Poté udělal krok k matce,sklonil se k ní a řekl: „Nemám žádné kozy. Tady máte, vemte si tohle,“ a hodil na ni peníze.

„Koupil jsem ji od vás. Teď je moje. Ještě dnes bude mojí nevěstou.“ Srdečně se zasmál. Pak natáhl ruku,

násilím ji vsunul Sally pod svetr a do podprsenky a chvíli se bavil laskáním jejího malého levého prsu.

Matka viděla bolest a stud ve tváři své dcery. Vypadalo to, že zneuctěná dívka by se nejraději propadla dozemě. Velký muž se znovu zasmál, mrkl na matku a poté odkráčel.

Matka ho pozorovala, jak odchází. Věděla, co musí udělat. Natáhla ruku dozadu přes kameny, kteréoddělovaly cestu od imitovaného záhonu, nabrala plnou hrst černé zeminy a nacpala si ji do kabelky. Apak znovu a ještě jednou.

Trvalo to celou věčnost. Zařídit telefonní spojení, sehnat zvláštního agenta, který mluvil plynně německy,sehnat správná čísla od zástupců firmy Siemens v New Yorku a nakonec sehnat k telefonu pracovníkastyku s veřejností v sídle firmy ve Stuttgartu. Pak ještě souhlas viceprezidenta a potvrzující zavolání odněmecké federální policie (ti Němci jsou tak opatrní). A teď měl na drátě Hanse Joachima, padesát čtyři.

Přesto s ním nemohl mluvit, protože neuměl německy. Hovořil s agentkou jménem Holly Burbridgeovou,třicet dva, která seděla hned vedle něj. Byla tlumočnice a díky její dobré práci se prodlevy v hovorupostupně zkracovaly.

„Pane, mám za to, že jste byl šéfem týmu, který navrhl a postavil program MEMTAC 6.2, jenž řídí systémSCADA v několika velkých nákupních centrech v Americe.“

„Nebyl jsem tak docela šéfem,“ odpověděla Holly. „Byl jsem spíše koordinátorem. Postup stanovujevýkonné oddělení, ale schvaluje ho marketingový odbor. Poté se k němu vyjadřují ekologická komise akomise zástupců zaměstnaneckých odborů. Firma samozřejmě musí příslušným způsobem reagovat najejich připomínky. Nakonec dochází ke slyšení, kde se musí všechny argumenty přednést ústně před

komisí složenou…“

Ježíši Kriste, jak dlouho to bude ještě trvat?

„Pane, prosím vás, máme tady nebezpečí prodlení. Mohu pokračovat, při vší úctě? Herr DoktorIngenieur?“ Poslední slova vyčetl někde z nějaké knihy o druhé světové válce.

Pan Joachim na druhé straně reagoval nevrle a nevrlost se dostala i do hlasu Holly: „Nejsem doktor

inženýr, jsem jen inženýr. Mohu zajet do Hamburku…“

„Pane, náš pachatel pronikl do systému a celý jej převzal. Nám se naprosto nedaří dostat se do něj apřevzít zpět kontrolu nad bezpečnostním systémem celé budovy. Jsem si jistý, pane, že při vaší genialitěnám můžete poradit. Nějaká zadní vrátka nebo něco takového.“

Špatné slovo.

„Zadní vrátka!“ vybuchla zlostně Holly. „Já nezapomínám! Nepotřebuji žádná zadní vrátka. Tohle nenísalonní počítačová hra. Je to jeden z nejdokonalejších programů na světě. Kontroluje absolutně všechno.Napsali jsme milion kilometrů kódu jen pro samotný chladící systém. A…“

Neal si sundal sluchátka a nechal vybublat teutonskou bouřku do ztracena. Jakmile zaslechl pauzu,okamžitě do ní skočil: „Nemyslel jsem na využití náhodných mezer nebo ledabylostí v profesionální kázni.Zjevně jste chytřejší než já, protože já nemohu proniknout dovnitř, a proto potřebuji vaši pomoc…“

„Systém požární ochrany,“ řekl Němec.

„Systém požární ochrany?“

„Ano. Systém, který chrání celý objekt před požáry. Museli jsme na něm spolupracovat s jinou firmou.Japonskou. Velmi delikátní záležitost. Nesmírně arogantní lidé. Nemůžete jim vůbec nic říct.“

„Můžete být konkrétnější?“

„Mají nejlepší protipožární hard-a software na světě a svůj vysoký standard si udržují zachováním přímého

přístupu do svého systému z Tokia. Mohou monitorovat a odstraňovat závady kdekoliv na světě přímo ze

své centrály v Tokiu. A to všechno prostřednictvím obyčejného telefonu. Možná už jste o tom slyšel?“

„Můj Bože,“ řekl Neal.

„Ano. Teď vám dám číslo na inženýra, s kterým byste si měl promluvit. Jsou rovněž velmi opatrní. Radějibyste si měli zařídit oficiální žádost cestou ministerstva zahraničí. Chcete se dostat do systému? Tohle je

cesta.“

Rozhodnutí. Obobo měl za vydatného přispění rad pana Renfra dar pro přijímání správných rozhodnutí.Nepřátelství ze strany novinářů na tiskové konferenci otřáslo jeho sebedůvěrou jen nepatrně. Rychle sedal se dohromady a nyní už mu různí lidé přinášeli různé informace k využití. Bylo jich však příliš mnoho.Některé mohl odložit na později nebo je s klidným svědomím ignorovat.

Jefferson, horká hlava od SWATu, nepůjde nikam. Tolik stál o to, aby dostal od Oboba souhlas ke střílení.

Samozřejmě střílení a zase střílení. Zastřelit každého. Moc dobrá myšlenka. Nákupní středisko plnémrtvých těl s jezery krve na podlaze. Jefferson, jako většina mužů jeho ražení, byl střílením tak posedlý,

že byl až hloupý. Dalo se s ním snadno manipulovat pomocí lichotek a pozorností, takže se dal lehce

udržet na řetězu.

Další rozhodnutí: měli bychom donést ke dveřím jídlo a stáhnout se zpět v naději, že ozbrojenci, ať užjsou kdokoliv, ho vezmou dovnitř a rozdělí lidem? A co léky, antidepresiva a podobné prášky? Renfrosouhlasil, že odpověď na obě otázky zní ano. Proč ne? Stres rukojmích musí být neúnosný. Tak proč byněkdo pro ně nemohl něco udělat.

Dále tu byl tlak médií. Celostátní sdělovací prostředky bombardovaly Renfra, aby jim uvolnil víceinformací. Na to Renfro reagoval návrhem, že když novinářům dáme ochutnat, jak se asi cítí rukojmí,nebudou na nás tak agresivní. Na druhé straně věděl, že by veřejnost mohla považovat za nesolidní,kdyby viděla plukovníka dávat rozhovory jednotlivým novinářům. Navíc by to mohlo posílit pozice jehonepřátel. Byl to dost tenký led, po němž se musel pohybovat. Renfro tudíž radil dávat sice krátkérozhovory jednotlivým stanicím, ale jen na pozadí dynamické situace a pouze ve stoje. Aby veřejnost měla

dojem, že je Obobo příliš zaměstnaný, a že ho vlastně novináři zdržují cestou za plněním důležitýchúkolů. Také mu nechal přivézt černý taktický oblek i s výzbrojí a přiměl plukovníka, aby se do něj převlékl.

Všichni tak měli možnost vidět ho s pistolí Beretta 92FS v pouzdře na stehně, vysílačkou, ocelovýmipouty, svítilnou na opasku a ve vysokých botách značky Danner. Teď vypadal jako jeden z nich.

Nejhorší byla frustrace. Proč nedostával plnohodnotné informace? Co vlastně dělalo FBI? Pověřil je přecevedením vyšetřování, aby mu opatřilo nějaké nástroje. Jeho agenti měli přístup do nejrůznějšíchfederálních databází. Proč mu tedy nesehnali nic pořádného? Jen ta trocha žvástů od psychologů, kteroumu předhodil Kemp. Ve skutečnosti mu nepřinesla vůbec nic. Jen obvyklé plky psychologů. Takovézklamání. Podle něj měli sestavit informační centrálu pod velením majora, v níž by shromažďovali údajeze záznamů, výslechů svědků (mnohých odchycených na útěku), rady od ostatních oddílů a policejníchodborníků. Následně je měli prověřit, vyhodnotit, ustavit priority a to nejdůležitější, předložit je jemu.Jenže to, co se dělo, bylo jedno velké fiasko: příliš mnoho informací, příliš rychle, mnohé z nichnespolehlivé typu jedna paní povídala nebo zavádějící interpretace. Jejich práce přece musela něcopřinést!

Mezitím neustále sledoval čas. Ručičky se neodvratně šinuly k šesté hodině večerní. Už to trvalo třihodiny. Tři dlouhé hodiny. Předpokládal, že ten chlap uvnitř zastřelí dalších šest lidí v šest hodin. A potom

v sedm. A pak v osm. Proč s ním ti lidé nemluví? Řekněte mi, co chcete. Začněte hovořit. Podívejme sena to spolu. Nikdo přece neudělá takovou věc, aby pak zůstal zticha. Byl přesvědčen, že kdyby s nimimohl zahájit dialog, nakonec by je dostal na svou stranu. To byl jeho největší dar a vždy mu dobřeposloužil. Intelekt, lidskost, schopnost vcítit se do problémů druhých a soucit byly jeho tajnými zbraněmia vždy mu přinášely vítězství.

„Pane,“ ozval se nějaký hlas. Jeden z mnoha. „Ano,“ otočil se Obobo, „co se děje?“ Náhle mu padl zrak na

Jeffersona, který venku hovořil s televizním reportérem. Nechtěl, aby jej v průběhu incidentu kritizovalilidé z vlastního štábu. Pak spatřil, jak se k němu žene jeho vlastní osobní asistent, možná s novoudirektivou od guvernéra. Venku za oknem viděl reportéry, kteří se v družné debatě něčemu hlasitě smáli a

okamžitě si domyslel, že se dobře baví na jeho účet a…

„Chce s vámi mluvit.“

… potřeboval jít na záchod a taky ještě nevečeřel. Bez jídla se nedokáže soustředit a…

„Kdo chce se mnou mluvit?“

„On,“ řekl technik a mávl neurčitě rukou směrem k nákupnímu centru.

Náhle nastalo úplné ticho.

„Ten člověk uvnitř?“

„Ano, pane. Je to hovor z bezpečnostní centrály AtM. Ověřil jsem linku a je to správné číslo zevnitř. Voláněkdo, kdo o sobě tvrdí, že zastupuje skupinu Brigáda Mumbai. Chce s někým mluvit, nebo vyhrožuje, žev šest hodin zastřelí dalších šest lidí.“

O TŘI MĚSÍCE DŘÍVE mám Nadífa Aba uzamkl přední dveře své mešity Masdžid Al-Takwa na Bedford Avenue a před odchodemke svému autu se rozhlédl, aby zkontroloval případnou přítomnost nějakých nepřátel.

Měl jich mnoho. Samozřejmě FBI, ale ti si alespoň udržovali odstup. Pak zde byli mladí Afroameričané,kteří ho považovali za blázna a zesměšňovali jeho důstojnost, vysmívali se jeho zbožnosti a rádi hozastrašovali předstíraným násilím, které většinou končilo zastavením úderu pěstí těsně před jehovyděšeným obličejem. Když se ustrašeně přikrčil, obvykle vybuchli smíchy.

Ze všech nejhorší však byl reverend Reed Hobart z baptistického kostela Krista Vykupitele na Minnescola

Avenue. Ten se totiž jednoho dne rozhodl, že jej oslovil Bůh a dal mu za úkol vyhnat nekřesťany zMinnesoty. Reverend měl za sebou dlouhou historii podivných křížových výprav a nejspíš se sám nacházel

na seznamu extremistů FBI kvůli napojení na podzemní organizace bojující za obnovení otroctví. Nadruhé straně měl čich na publicitu a už dva týdny se pravidelně každé ráno v deset hodin objevil předmešitou, kdy čtyři hodiny provozoval nenásilnou, ale o to hlasitější kampaň proti imámovi.

Vždy měl s sebou nějaké transparenty s hanlivými nápisy: ISLÁM JE HOVADINA, stálo na jednom a VRAŤSE ZPÁTKY DO ZEMĚ KOZ, na jiném nebo USÁMA JE OCHLASTA. Nejhorší ze všech však říkal: KORÁN +ZÁPALKY = TEPLO DOMA. Takhle znesvěcující texty! Plnilo ho to zuřivostí a bolestí až k nenávisti.Posunovalo ho to dál a dál k násilí, které cítil hluboko v srdci. Jenže moc dobře věděl, že kdyby nareverenda udeřil, byl by díky jeho velké hlavě a hlasitému hlasu jen k smíchu. Pouze by se tím sámzesměšnil. Jak jen si může pravověrný věřící udržet důstojnost v tak pekelných podmínkách?

Vypadalo to však, že si reverend vzal dnes volno, a tak imámovi cestou k autu nikdo nenadával. Když

kráčel na prázdné parkoviště, viděl po pravé straně živě osvětlené mrakodrapy vnitřního městaMinneapolis, které v překvapivě chladném srpnovém večeru zářily do tmy jako noční můra. Jeho nočnímůra. Celý ten prostopášný Západ s jeho pokušením, pozlátkem, drzými mladými černochy a falešnýmsvatým bílým mužem. Odfrknul opovržením a vyslal do vzduchu nesouhlasný povzdech. Záměrně přehlížel

panorama úpadku a Babylon nevěřící spodiny.

Ve své podstatě to byl zahořklý muž ve věku dvaačtyřicet let, vysoký a hranatý, jako mnoho Somálců, shnědýma očima a bílými zuby. Měl ostře řezané rysy s vystouplými lícními kostmi a kštici černýchkudrnatých vlasů. Stýskalo se mu po suchém horku, pusté poušti a jejím tichu. Toužil poznat boží cestu ataké po daleko lepší misi, než byla ta jeho současná. Po takové, při níž by mohl prosazovat jedinoupravou víru mezi stále se zmenšující skupinu svých krajanů. S hrůzou pozoroval, jak za každého nověpříchozího se dva již usazení vzdalovali víře, neboť je stahovala pokušení Ameriky. Od zabití svatéhoválečníka Usámy bin Ládina a následném barbarském oslavování jeho smrti se imám nacházel ve stálémstavu zuřivé zloby.

Pokrčil rameny a přitáhl si svůj levný plášť úžeji k tělu, aby ho lépe chránil před večerním chladem.Podmínky mohou být k němu kruté, ale jeho duch vytrvá. Považoval sám sebe za válečníka a hybatelesvětů. Spalovalo jej nadšení a naléhavost jeho úkolů. Rozhlédl se kolem, zda jej nesledují agenti FBI.Jeho jméno se určitě nacházelo na každém západním seznamu teroristů. Hlavně kvůli sklonům k psanízlostných esejů do malého počtu novin somálsky mluvící komunity. Například jako jeho poslední článekAlláh vyžaduje při zasahování proti homosexuální deviaci tvrdost, ale i milosrdenství. Zkompiloval jej sicez několika zdrojů na základě koránu, ale dodal mu určitý modernistický nádech. Vysvítalo z něj, že bydevianti neměli být ukamenováni, ale vyhozeni z okna. Bylo by to pro každého snazší, včetně provinilců,pro které i on měl určitý soucit.

Dnes byl zvláštní den. Nejenže díky Alláhovi chyběl reverend Hobart, ale vypadalo to dokonce, že nejsoupřítomni ani agenti FBI. Člověk je vždy poznal. Obvykle měli tmavý vůz bez jakýchkoliv příkras, ve kterém

seděli dva bílí muži neutrálního vzhledu v oblecích a kravatách a tvářili se nesmírně unuděně. Vždy jej následovali v uctivé vzdálenosti až k jeho domu. Nebo také ne. Záleželo na tom, jaké právě ten den bylyokolnosti. Třeba jestli zrovna nechtěl vyhodit celou Ameriku do vzduchu.

Takže dnes měl volný večer. Podíval se na hodinky a zjistil, že do poslední modlitby, kterou od něj Alláhočekává, má ještě skoro hodinu čas. Zmocnilo se ho pokušení na malé hříšky. Mohl by si dát skleničkuvína, prohlédnout si poslední výtisk časopisu Hustler nebo si znovu pustit video záznamu televize AlDžazíra z 11. září. Nakonec se rozhodl věnovat tento večer výhradně požehnané oddanosti bohu.

Odemkl svůj Ford Tempo, vlezl dovnitř a nastartoval motor. Počkal, až ventilátor osuší vlhkost z předníhoskla, a vyrazil do provozu. Zkontroloval obě vnější zrcátka, zda se někdo neodlepil od chodníku za ním.Nikoho neviděl. Náhle se však vzadu v autě vztyčila postava a pohodlně se rozvalila na zadním sedadle.

Imámovi se stáhl žaludek. V Americe člověka neustále ovládal strach, že nějaký fanatický stoupenec nebo

maniak jako reverend vezme do vlastních rukou vyhnání islámu v osobě imáma ze země. Protože sedomnívá, že připravuje zničení Ameriky. Ne, že by to imám neměl na seznamu svých úkolů. V duchu sinadával za blbost, protože nezkontroloval zadní sedadla. Byl ve válce, a proto měl být neustále ve střehu.Modlil se k Alláhovi, aby ještě oddálil jeho smrt. A poté uslyšel zaručeně hlas Američana, který řekl: „Jestli

se obáváte agentů FBI, tak ti tu dnes nejsou. Sledují vás pouze v liché dny v lichých měsících a v sudédny v sudých měsících. V lichých měsících mají službu v druhé polovině dne, v sudých měsících v prvé.Původně vás měli sledovat 24 hodin denně po celý týden, ale znáte to… zkracování rozpočtu.“

Imám nasucho polkl.

„Kdo jste?“ zeptal se a olízl si rty. „Přicházíte od reverenda Hobarta?“

„Ne tak docela.“

„Tak kdo jste, pane. Prosím.“

„Neotáčejte se. Jeďte domů svou obvyklou cestou. Auto vám odposlouchávají, ale mně se podařilo jejichodposlouchávání přesměrovat jinam.“

„Jak to víte?“

„Hacknul jsem jim počítač a prohlédl si jejich operační pokyny a technické možnosti. Aby mohli

odposlouchávat vaše auto, museli se dostat do nové bezdrátové komunikace MyFord Touch. Díky tomu

slyší všechno, co se v automobilu děje. Také mohou sledovat pohled do zadního okna a pomocí GPSsledovat vaší trasu. Prostě cokoliv. Napsal jsem aplikaci pro iPhone, s jejíž pomocí jsem přesměrovalkontrolu FBI na jiné vozidlo. Nyní právě sledují maminu, která veze své hochy na fotbalový trénink. Agenti

si nejspíš myslí, že došlo k nějaké anomálii. Takže zatímco budete řídit, já budu mluvit. Vy zaparkujteauto normálně do garáže. Poslouchejte dobře a zapamatujte si, co vám řeknu.“

„Jste pravé víry?“

„Držte hubu a poslouchejte. Moje víra není důležitá. A stejně byste nerozuměl mým pohnutkám.Jednoduše přijměte mou pomoc. Můžete mě považovat za posla vašeho boha. Ale teď buďte zticha a

poslouchejte.“

Imám znovu nasucho polkl a díval se upřeně kupředu.

„Chci jim ublížit. A to tak, že velmi. Proč? To není vaše starost, svatý muži. Možná proto, že mám rádrokenrol. Jenže já potřebuji válečníky. Chci po vás, abyste v polovině listopadu propašoval do Kanadydvanáct somálských džihádistů a držel je na bezpečném místě poblíž hranic. Měli by to být oddaní věřící,nízké inteligence, se silnou motivací a náboženskou kázní. Skuteční věřící, sedmdesát dva panen avšechny tyhle blbosti. Budou-li čistokrevní, tím lépe.“

„To je nemožné,“ odporoval imám.

„A já vám říkám, že nic není nemožné! Máte styky s půltuctem utečeneckých organizací. Kromě toho máte

kontakt na Hizbul Islám v Mogadišu a generál vám poskytne, cokoliv budete potřebovat. Jen ho musítepřesvědčit. A vy jej určitě přesvědčíte.“

„O co tady jde?“

„O Ameriku. Tedy Ameriku nákupní centrum. Znáte ho? Odporné místo plné vulgarity vzdálené přibližněpatnáct kilometrů od města. Velmi zaměstnané. Den po Dni díkůvzdání bude zcela zaplněné lidmi. A vašiozbrojenci mi s ním pomůžou.“

„To je nemožné.“

„Nic není nemožné! Seženu zbraně, opatřím přístup a sestavím plán. Převezmu kontrolu nadbezpečnostním systémem. Dáme jim takovou lekci, že na ni nikdy nezapomenou. Pro slávu vašeho boha a

moji. Vaším úkolem je sehnat muže, ukrýt je a v pravý okamžik je doručit. Plán není nijak složitý anevyžaduje žádnou přípravu ani nácvik. Vaši hoši jednoduše půjdou chodbami a budou střílet. Poté budou

po určitý čas držet rukojmí. To je všechno. Žádný z nich nepřežije, je to mučednická mise. Zvu vás,abyste se ke mně přidal v okamžiku smrti a slávy. Společně se jim pomstíme za jejich hříchy a vraždusvatého válečníka.“

„To všechno bude stát peníze. A také nějaká povolení. Takové věci nelze dělat bez financí a souhlasunejvyšší rady. Musíme prověřit, zda je podobný kurs správný a zvážit politické následky. Naše věc nenípouhý nihilismus, nýbrž politické působení.“

„Kecy. Buď se podřídíte mým pravidlům, nebo přijdete o skvělou příležitost a budete věčně hořet ve

vašem pekle. Žádné e-maily, jsou sledované. Žádné telefonáty, jsou odposlouchávané. Nic psaného.Žádný Facebook, ani Twitter nebo podobné náctileté blbosti, které vás mohou prozradit. Nic amatérského.

Nesmí existovat žádné fyzické nebo elektronické záznamy plánovaných událostí. Všechno zaznamenanélze totiž odhalit. Nesmíte se nijak odklonit od svých dennodenních záležitostí imáma. S výjimkourozhovorů s generálem Hassanem Dahirem Awejsem v Somálsku. Všechno ale pouze prostřednictvímsatelitního telefonu, který vám poskytnu. Nesmíte však kontaktovat žádné jiné organizace. Ani Al Kájdu,ani jiné. Musíme totiž předpokládat, že veškerá jejich komunikace může být odposlouchávaná. Nežádejtežádná svolení. Všechno musí být projednáno ústně, nejlépe mezi čtyřma očima, stvrzeno stiskem ruky azaručeno oboustrannou poslušností vůči vaší víře.“

Imám nevěděl, co na to říci. Byl to snad sen? Navštívil jej fantóm? Šlo snad o film? Pak ale spatřil předvnitřním zrakem nákupní centrum Amerika stravované plameny, zalité krví, plné nehybných těl nevěřícíchpsů a nad vším vznášející se hustý dým. Nesmírně jej to dojalo. Smrt svatého válečníka je pomstěna.

Dorazili k imámovu obyčejnému dvoupokojovému domu v obyčejném sousedství a zajeli autem rovnou do

garáže.

„Rychle vystupte, běžte dovnitř a nic neříkejte ani nepište. Dělejte totéž jako vždycky. Tady máte obálku.Je v ní deset tisíc v hotovosti na vaše výdaje. Nedávejte je do banky, protože to by vzbudilo podezření,kde jste k nim přišel. Banka není na vaší straně. Naplánujte si cestu do Somálska během jednoho měsíce,abyste našel a dal dohromady potřebné válečníky. Nic na papíru, nic telefonicky, nic e-mailem. Buďtetvrdý, ukázněný a soustředěný a já vám zajistím slávu, o jaké se vám ani nesnilo.“

„To všechno je nějaký trik. Nejste náhodou agent provokatér? Poslali vás, abyste mě přiměl udělat

chybu? Co to…“

„Chcete ode mě důkaz? Je to tak, že? Nevěříte bílému chlapci? Myslíte si, že jsem nějaký šprýmař, kterýpracuje pro skrytou kameru? Hm, jak vás mám přesvědčit?“

„Musíte konvertovat…“

„To sotva. Á, já už vím. Dám vám pěkný dárek. To vás přesvědčí. Máte chuť na nějaké dobré bonbóny?

Co takhle dárkový poukaz do Walmartu? Nebo nové rádio s hodinami, které odbíjejí každou hodinu?“

Imám neřekl na takové rouhání vůbec nic.

„Dobrá, příteli. Sáhněte dolů pod sedadlo spolujezdce. Tam je váš dárek. Užijte si ho ve zdraví.“

Imám si myslel, že se jedná o další žert. Nicméně nakoukl pod sedadlo a v temnotě skutečně něco zahlédl. Natáhl ruku a jeho prsty sevřely něco jako zelený plastový pytel. Vytáhl jej ven a opřel se zpátky

do sedadla. Našel tkanice, jimiž byl zavázaný a pomalu je uvolnil.

Byla to velká, růžovoučká a docela uříznutá hlava reverenda Hobarta.

„Nebude vypadat úžasně na římse nad krbem?“ otázal se hoch, vyklouzl ze zadního sedadla a zmizel vetmě. Najednou se rozsvítil displej na palubní desce a rádio začalo řvát nějakou rockovou skladbu.

Paint it Black od Rolling Stones.

17:55, 18:14 hod.

Ray stiskl zvedací tlačítko na mobilu a přiblížil jej k uchu.

„Tady zvláštní agent McElroy,“ uslyšel.

„Ne,“ řekl Ray, „to je trouba McElroy. Trdlo a ťulpas. Už jsi někdy střílel shora dolů McElroyi?“

„Myslím, že ještě ne,“ přiznal McElroy.

„Musíš mířit níž. Jestliže míříš přímo, zásah bude výš. Dlužíš mi padesát.“

„Dolarů?“

„Ne, kliků.“

„Mám teď dost práce,“ vykrucoval se McElroy.

„A budeš mít ještě víc. Odlož pušku, jseš s ní dost nebezpečný. Najdi mi nějaké izolované cíle mimodohled jejich hlavních sil a já je sejmu. Zredukujeme jejich počty po jednom dřív, než si vůbec uvědomí,co se děje.“

„Ale seržante, to je proti pravidlům. Musel bych obdržet nějaké povolení shora. A abych byl upřímný,nepamatuji se, že by někdy nějaký agent mohl jednat s tak širokými kompetencemi. To by rozhodně byloproti našim pravidlům.“

„Je to proti vašim pravidlům. Nikoli proti mým pravidlům. Podle mých pravidel se plížím a zabíjímnepřátele. Varianta jednoho výstřelu, jednoho mrtvého. To je to, co dělám. To je všechno, co umím.Můžu střílet bezhlučně, takže hluk nepředstavuje žádný problém. Tak, a teď jdu ven a pokusím se tychlapy sejmout. Pokud pro mě budeš fungovat jako naváděcí satelit, dost mi to pomůže. Můžu všakfungovat i samostatně. Ať tak, či tak, dojde k tomu McElroyi. Teď se rozhodni, na čí straně jsi.“

Uslyšel pauzu a docela si přitom představoval, jak McElroy nasucho polyká. Po chvíli však prohlásil:„Oukej, jdu do toho s tebou. Tady se stejně nic neděje. Ještě předtím mi ale řekni, jestli máš nějakéinformace, které mohu předat velení. Ty jsi přece sebral výzbroj jednomu z nich, ne?“

„Zdálo se, že proti tomu nic neměl. Mladý Arab, věk kolem dvaadvaceti let. Nejspíš Somálec. Podle toho,jak jsem měl možnost je vidět v Minnesotě. Docela pěkný kluk i se zlomeným vazem. Nezjišťoval jsem

jeho identitu.“

„Ale vzal si mu výzbroj. Máš k ní nějaké údaje?“

„Jistě. Pistole je Heckler a Koch P7. Dost opotřebovaná. Myslím, že pochází z výprodeje výzbroje nějakéevropské policie. Musíš zmáčknout pojistku v přední straně rukojeti, aby vystřelila. Dost neobvyklá zbraň.Devítimilimetrové náboje mají na dně nějaké cizí značení. Neměl jsem čas to podrobně zkoumat. Vypadaldost zašle, jako by ho skladovali třicet let. Kalašnikov je model 74 v samonabíjecí verzi. Nese značeníWTI, Laredo, Texas. Vypadá jako bulharský nebo rumunský klon. Výrobní číslo nemůžu přečíst. Používástřelivo ráže 5,45 x 39, které je východoevropským ekvivalentem nábojů 5,56 NATO. Střílí malé, vysoceúčinné střely o hmotnosti 3,2 až 3,8 gramu. Vypadá rovněž jako z výprodeje vojenských přebytků. Nemátakové značení dna, aby podle něj šlo určit původ. Jen mizernou ocelovou, lakovanou nábojnici. Střela má

poměděný plášť a spára mezi nábojnicí a střelou je červeně zalakovaná. Zásobníky jsou plastové a majíhnědo-oranžovou barvu. Viděl jsem takové všude na Blízkém východě a v Afghánistánu. Vysílačka jeznačky Radio Shack, spíš slabší kvality. Nevzal jsem si jeho nůž, ale byl to nějaký typ bodáku keKalašnikovu. Celá ta banda bude nejspíš vyzbrojená z nějakého obchodu s vojenskými přebytky někde napředměstí velkého města. Ale to bude práce pro vás.“

„Rozumím. Předám to na velení a nasadíme na to ATF.“

„Udělejte to. Já jdu zatím na lov. Čím více jich odděláme, tím snadnější bude jakýkoliv útok zvenčí. A ažse to stane, můžu jim poskytnout rušivou palbu a pokud budou muset manévrovat, tak i potlačovací.McElroyi, ty budeš můj pozorovatel, jasný?“

„Ano, pane,“ přitakal oslovený.

„Dobrá. A teď mi najdi nějaký cíl.“

McElroy zavřel telefon a stiskl tlačítko vysílačky. Ozval se Webleyho asistent. Předal mu všechnyinformace, které se dozvěděl od Raye. Poté se odhlásil, vzal pozorovací dalekohled, naklonil se přes okrajjezera Michigan a dal se do práce. Třicet metrů pod ním se prakticky nic nezměnilo. Ze svédevadesátistupňové perspektivy viděl masu lidí shromážděných na chodnících zábavního parku, stíněnýchna několika místech porostem stromů. Z té výšky se nedalo poznat, zda jsou živé nebo z plastu. MrtvýSanta Claus stále seděl na svém trůnu. Proč už jej proboha někdo nepřikryl? Lidé byli na sobě taknamačkaní, že se jen stěží dali rozeznat jednotlivci. Většina z nich seděla na bobku, někteří stále ještě srukama v týle. Ze strachu se dívali přímo před sebe. Mnozí se snažili nenápadně hovořit do svých mobilů.Na okrajích davu vysledoval energický pohyb ozbrojenců, kteří hlídkovali na perimetru s AKáčkypřipravenými ke střelbě. Dali se snadno rozeznat díky svým barevným kmenovým šátkům, které z nichčinily výtečné terče. Někdo to patrně dost nepromyslel. Nebo naopak. Promyslel to velmi dobře a vůbecmu nezáleželo na tom, že v případě útoku se stanou snadnými terči. McElroy sám nevěděl, co si o tom má

myslet. Také nevěděl, jak se zachovat v situaci, kdy tak málo mužů ovládá tolik lidí.

Přemýšlel o tom. Kdyby všichni rukojmí vstali a rozběhli se na jednoho ozbrojence, například támhle toho,

který lelkuje u opěrného sloupu, kouří zcela jistě pašovanou cigaretu a navíc nevypadá jako terorista, ale

spíše jako náctiletý pankáč, určitě by ho přemohli a mohli by utéci chodbou pryč. Ale to by všichni museli

jednat jako jeden muž a prvních dvacet pět nebo tak by se potkalo se svou smrtí. Mezi Američany střední

třídy by se nenašlo pětadvacet takových, kteří by toho byli schopní. Jejich duch je dávno pryč a nikdo ztěch dole by dnes nechtěl umřít kvůli bláznivé odvaze. Budou jen sedět a doufat, že to přečkají. Budou semodlit, aby příslušné autority zařídily jejich osvobození a aby byli ušetřeni, až k tomu dojde. Ten člověk,který za tím vším stál, moc dobře znal psychologii obětí, znal Ameriku, nákupní centrum, a také Ameriku,stát.

McElroy se marně snažil najít nějaké známky nastražených výbušnin, kanystrů s plynem nebo možná lahvís výbušným propanem, prostě jakékoli náznaky hromadně účinných zbraní, ale nemohl nic objevit. Viděljen muže, mladé, pokud správně vypozoroval z jejich chování, a také zbraně. Pět popravených rukojmích

nechali odtáhnout k zábradlí, které oddělovalo společný prostor od horské dráhy.

Nějaké cíle? Žádné nejsou k mání. Pokud by odstřelovač námořní pěchoty jednoho zlikvidoval, došlo by ktomu před očima všech a dav by rozhodně reagoval. Ostatní ozbrojenci by to viděli a celá věc by se

provalila. Popravili by dalších deset rukojmích a pak dalších deset a tak dále, dokud by se nevzdal. To

byla jejich zpráva při těch prvních pěti.

Ale pak si něčeho povšiml. Možná by se dalo něco udělat.

Na druhém podlaží se najednou objevili tři teroristi, kteří opustili své pozice dole, a nyní přehlíželi davshora. Soustředil se na ně a rozpoznal, že všichni mají delší zásobníky na čtyřicet nábojů, určené proKalašnikov ve verzi lehký kulomet. Všichni tři se opřeli o zábradlí balkonu a žertovali, klábosili, kouřili,pošťuchovali se a škádlili navzájem. Poslali je sem zjevně kvůli tomu, že na balkoně měli díky výšcepodstatně výhodnější pozici a v případě útoku mohli střílet nikoli skrz dav, ale přímo na něj. Stáli nastejné úrovni jako Ray, ale nikoli naproti němu, nýbrž ve vyústění chodby po jeho pravé ruce. On senacházel v Coloradu, oni na Rio Grande. Nemohl na ně střílet ze svého místa, ale kdyby se dostal naprotinim do chodby Hudson, měl by dobrou pozici ke střelbě. Ještě lepší by byla o patro výše.

McElroy vytáhl telefon a stiskl tlačítko.

„Jo?“

„Dobrá, tři z nich vylezli do stejného patra, jako jsi ty. Jsou o čtvrt kruhu po tvé pravé ruce. Myslím, žekdyby ses dostal naproti nim, mohl bys na ně docela dobře střílet. Ještě lepší výhled na všechny tři bysměl z balkonu o patro výš.“

„Bohužel nemohu se svou zbraní střílet dávkami,“ řek Ray.

„No, možná se rozdělí. Třeba dva odejdou a třetího budeš moci sundat.“

„Dobrá, dík za zavolání. Chvíli mi to potrvá, ale pokusím se dostat naproti nim. Nemáš k dispozici nějakýplánek? Jestli tu někde není nějaká chodba, kterou bych si zkrátil cestu?“

„Kdepak. Vyhodili nás sem nahoru jen tak bez ničeho. Bylo to dost ve spěchu. Neměli jsme žádnou šanciněco si opatřit. Můžu zavolat velení a zjistit…“

„Ne, ne, to by byla jen další ztráta času. Víc lidí bude prosazovat své mínění, víc lidí do toho bude chtítmluvit. Dnes je nejdůležitější akce. Akce a nic jiného. Chápeš, ne?“

„Chápu.“

„Dobrá, tak já se přesouvám na pozici. Jestliže uvidíš nějaký pohyb směrem ke mně, tak zavolej.“

„Jasný, provedu,“ odpověděl pozorovatel.

Mc Elroy se pohodlně usadil a věnoval se sledování vybraných cílů.

Konečně. Důležitě si vykračoval k telefonu. Přicházel jeho okamžik. Celý svůj život dokázal nacházetargumenty, okamžitě je obracet ve svůj prospěch a neustále je opakovat, až vymámil na svémprotivníkovi, že s ním souhlasil. V tom byla jeho síla. Věděl, že to opět dokáže. Představitel brilantnívýmluvnosti, génius vcítění se do druhých, dodavatel mega serióznosti. Plukovník Obobo se rozhlédlkolem a poblíž spatřil Renfra, který mu se sympatiemi zvlhlýma očima dodával odvahu.

„Je to linka tři, pane,“ oznámil technik.

Obobo si sundal sluchátka, zdvihl telefon a stiskl tlačítko s trojkou. „Tady je plukovník Douglas Obobo, šéf

minnesotské státní policie. S kým mluvím prosím?“

„Však vy víte, kdo jsem,“ ozval se hlas. Klidný a rozvážný. Neměl žádný přízvuk a možná zněl mlaději, než

se dalo očekávat. „Jsem ten muž z nákupního centra s tisícovkou rukojmích a deseti tisíci nábojů.Spočítejte si to sám. Mám požadavky.“

„Pane, jsem si jistý, že můžeme spolupracovat. Vašim požadavkům rozhodně popřejeme sluchu. Ale chci,aby bylo hned jasné, že vás musím požádat, abyste okamžitě zanechali nezákonné činnosti, propustilivšechna rukojmí, odložili zbraně a vzdali se policii. Není třeba, aby další lidé utrpěli zranění.“

„Mně je úplně jedno, jestli někdo další utrpí zranění,“ řekl hlas. „Nemám s tím žádné problémy. Držímrukojmí, takže mám ve svých rukou moc. Vy tam seďte, držte hubu a já vám řeknu, co musíte udělat, vjakém časovém sledu a co od nás můžete čekat. Jakékoli další návrhy a rady a nechám zastřelit dítě.

Jestliže mě ještě jednou nazvete ‚mladým mužem‘ nebo ‚synem‘, nechám zastřelit další. Jestliže ještějednou řeknete ‚chci, aby bylo jasné‘, nechám zastřelit deset dětí. A teď, pokud chcete zachránit nějakéživoty, musíte udělat, co vám řeknu, a to velmi rychle. Nemáte moc času. Rozumíte?“

„Myslím, že se agresivitou nedá mnoho dosáhnout. Musíme si spolu klidně, jasně a…“

„Zastřelte tu malou holku, svatý muži,“ řekl hlas.

„Ne! Ne! Prosím, nemůžete přece…“

„Ve skutečnosti můžu. Viděl jsem vás v televizi a vím, že jste ambiciózní politický zmetek, který si myslí,že může do všeho kecat. Zkuste to ještě jednou a lidé budou umírat. Rozumíte mi zcela jasně? Nejsemracionální, nejsem hodný, nic takového. Zabiju spoustu lidí. Dělejte, co vám říkám, a držte hubu. Vy jeden

panáku z obálky časopisu Time.“

Obobo naprázdno polkl.

„Pokračujte prosím,“ řekl se sevřeným hrdlem.

„Výtečně. Hmm, je téměř šest hodin. V šest popravím dalších šest rukojmích. Jedině, že byste konečnězačali brát vážně, co říkám, a začali konat.“

„Nemůžete…“

„Můžu. Cokoliv budu chtít. Něco vám řeknu. Celý tenhle plán je založený na rychlosti. Budete se musetvelmi snažit, abyste stihli uskutečnit všechny moje požadavky v časovém rámci, který vám stanovím. Lzeto však stihnout. Budu prosazovat uskutečnění mých požadavků popravami rukojmích. Zejména pokuduvidím, že se nic neděje. Chci, abyste neměli na nic čas. Na žádná protiopatření a zvraty, plánování útoků

nebo přepadení, pořádání porad a schůzí. Nebudete mít čas na diskuse, zvažování situace nebo nabízeníprotinávrhů. Celá věc musí proběhnout za tři hodiny nebo všichni zemřou a vy vejdete do historie jakonejvětší hlupák v dějinách Ameriky. Udělejte, co vám řeknu, udělejte to rychle a bez váhání a většina těch

chudáků tady to přežije. Vám na nich záleží. Nikoli mně. Jsou jenom stádo a každé stádo můžeprořídnout. To je zákon přírody.“

Jen to zkus, pomyslel si plukovník.

Místo toho řekl jen: „Pokračujte.“

„Dobrá. V minnesotské státní věznici vykonávají své tresty od deseti do patnácti let tři mladí mužové kvůlibankovní loupeži. Určitě si ten případ pamatujete. Je dost známý. Jsou to tři bratři somálského původuJusuf, Džahíl a Chálid Káfiovi. Dostali za svůj zločin podstatně větší tresty, protože jsou černí přistěhovalci.

Nikdo to nepřizná, ale všichni o tom vědí. Jenže jejich čin byl politický, neboť se snažili získat peníze profinancování svých brigád doma. Moji přátelé zde jsou velmi rozčilení, že jste s nimi zacházeli jako sobyčejnými kriminálníky. Připadá jim to nespravedlivé. Nevíte, že na vyznavače pravé víry se vaše světská

spravedlnost nevztahuje? Proto vám musí udělit tuhle lekci. Bratři Káfiové jsou hrdinové a musí býtokamžitě propuštěni, odvezeni na minneapoliské mezinárodní letiště, odkud je letadlo Super 747-8saudských aerolinií Air Saudi odveze do Jemenu. Let startuje v 19:55 hodin. Máte na to dost času. Pokudbude letadlo obsazené, vykopněte tři jiné pasažéry. Pokud neuvidím ve zprávách CNN v sedm hodinvečer, že vězni nastoupili do autobusu na letiště, popravím sedm dalších rukojmích. Pokud nebudou v

19:55 na palubě letadla, nařídím masakr, kterého se tak obáváte. To by byl konec vaší kariéry, žečernoočko? Už byste se nikdy nikde nechytil. Co se týče popravy příští skupiny šesti rukojmích v šesthodin, asi začnu se Židy. Dále, jestliže nebudu spokojený, mohu svá pravidla úplně zrušit, přestože tovůbec nemám rád. Můžu například chtít v sedm třicet zastřelit sedm a půl dítěte. V určité chvíli můžu také

nechat mé muže, aby znásilnili jakékoliv ženy, které si vyberou. A znáte muslimy a jejich úchylku, co setýče mladých nevinných děvčat. Pokud dojde k útoku, nařídím svým ozbrojencům, aby zahájili střelbu narukojmí. Jednoduše mi musíte vyhovět. Rukojmí propustím, až uvidím, že letadlo bezpečně odstartovalodo Jemenu a překročilo hranice s Kanadou. Až propustíme rukojmí, rozhodně se nevzdáme. Zaujmemeobranná postavení a klidně si můžete zaútočit. Budeme mít pěknou bitvu. My se smrti nebojíme. Příběhmusí mít důstojný konec a my se o něj postaráme. Americe se to bude líbit. Vašim útočným jednotkámbych chtěl říci: můžete být v přesile, ale přineste si s sebou hodně pytlů na mrtvoly. Vím, že za jistýchokolností nás můžete zlikvidovat chytrou bombou. Ale to neuděláte. Zničili byste příliš mnoho obchodů s

pozlátkem. Alláh u akbar, zkurvysynu.“

Poté přerušil spojení.

Ray se rozhodl, že nebude hledat žádné schodiště, jímž by se dostal o patro výš. Stálo by ho to přílišmnoho drahocenného času a ještě by někde mohl narazit na zamčené dveře. Místo toho se plížil, jaknejrychleji mohl ve stínu podél stěn a protahoval se pod výlohami. Teď se mu dost hodilo, že stále ještěchodil do tělocvičny a pravidelně tvrdě cvičil každý den. Fyzická výdrž je základem vítězství. Moc dobře tověděl. Proto se nyní mohl pohybovat docela rychle. Nikoli nízkým plížením po loktech, ale jakýmsi běhempo čtyřech pelášil jako o život. Až o tom natočí film, tyhle blbosti z něj vystřihnou, pomyslel si.

Byl to dlouhý přesun a on musel bojovat s únavou a hlavně s bolestí za krkem, protože musel držet hlavunahoře, aby viděl dopředu. Pokud někdo sledoval monitory bezpečnostních kamer z chodeb, nedávalnejspíš pozor. Od McElroye nepřišlo žádné varování, že by se ozbrojenci nějak začali hýbat. Vpředuneviděl nic. Zato z každého obchodu, který míjel, zaslechl dýchání, pohyb a šeptání lidí, kteří v nich hledali

bezpečí. Trvalo mu šest minut, než dorazil chodbou Colorado k vnějšímu okruhu, potom vnějšímokruhem k chodbě Rio Grande a nakonec chodbou Rio Grande k balkonu, který se tyčil nad ústředníhalou.

Usadil se nikoli přímo u zábradlí, ale kousek za ním, aby si vydechl. Mezi svislými příčkami měl poměrnědobrý výhled na své terče. Jenže tam teď stáli jen dva. Jeden odešel neznámo kam. Ray vytáhl svůj

mobil.

„Oukej, jsem na místě. Kde je ten třetí chlap?“

„Odešel před pár minutami a sjel po jezdících schodech dolů. Myslím, že centrální jezdící schody jsouzapnuté. Viděl jsem ho, jak se připojil k ostatním dole.“

„Dobrá, tak jsou dva. Teď to bude chtít nějaký trik.“

„Co hodláš udělat?“

„Použiju svou tajnou zbraň, smrtící brambory.“

Ray si s sebou přinesl plné kapsy škrobovitých hlíz. Cestou se stavil ve stánku se smaženými hranolky avybral si tam sedm nebo osm největších brambor, jaké tam našel.

„Brambory!?“ vyhrkl McElroy udiveně.

„Brambory poslouží jako výtečný improvizovaný tlumič hluku výstřelu. Sleduj, chlape.“

Vybral tu největší, sundal zbraň z ramene a narazil hlízu na ústí hlavně, až kompletně zakryla tlumičvýšlehu plamene. Podařilo se mu zatlačit ústí hlavně přibližně pět centimetrů hluboko do brambory.Držela na hlavni poměrně dost pevně.

Pak zalehl na zem a přitiskl pušku do ramene. Stlačil obrovskou vyčnívající páku pojistky na pravé straněpouzdra závěru dolů. Na okamžik se mu vrátily staré vzpomínky spojené s jiným exemplářem této zbraně.

Nějaká přestřelka v písku, Afghánistán nebo Irák? Kdo by si to pamatoval. Jako součást smíšenéjednotky námořní pěchoty a armádních Rangers se dostal do nějakého domu v bohem zapomenutévesnici. V boji mu padl do rukou Kalašnikov a on s ním celou noc střílel. Musel za tu noc postřílet nejméně

třicet nepřátel. Ráno, když je vysvobodila bojová vozidla pěchoty Bradley, nebyl nikdo v domě mrtvý, ikdyž měli pár vážně zraněných. Ta zbraň byla hrubá, špinavá a chrastila, ale svou práci dělala po celounoc velmi dobře.

„Hele a nevystřelí první rána tu bramboru pryč? Budeš mít čas, abys nasadil na ústí další?“

„Dobrá otázka,“ řekl Ray. Odsunul se kousek doleva, vyndal z kapsy další bramboru a položil ji dopředupoblíž ústí hlavně.

„Až první chlap padne, ten druhý tomu nebude věřit. Úplně ztuhne. Já nasadím bramboru číslo dvě a

smáznu ho také.“

„No, já nevím,“ řekl pozorovatel. „Ti už mají nějaké boje za sebou. Může začít pálit tvým směrem a přitomřvát na celé kolo. Počkej, počkej. Jeden z nich právě zmizel. Nevidím ho. Nemůžu ti říct, kam jde.“

„Já ho viděl. Šel na záchod. Je to zhruba o čtyři nebo pět obchodů dál zpátky chodbou. Dostanu ho, až

vyleze. Ten druhý nic neuslyší a pak sundám jeho.“

„Ježíši, ty máš nervy ze železa,“ vydechl pozorovatel.

„Jsem profesionál,“ odpověděl Ray. „Je to moje práce.“

Ray se uvelebil, jak nejlépe mohl, a zaujal uvolněnou polohu. Nohy mírně roztažené, špičky vytočené dostran. Zbraň přitiskl pevně, ale ne křečovitě do ramene. Zpomalil dýchání a bříškem ukazováčku nahmátljazýček spouště. Veškeré umění spočívá ve spuštění. Samozřejmě až nakonec po všem ostatním. Ve svém

životě už stiskl spoušť snad milionkrát. Uměl to měkce, ale pevně, bez třesu a bez strhávání. Většinou tonevyhnutelně končilo dírou přesně tam, kde měla být.

Džihádi opustil toalety přibližně devadesát metrů daleko. Na tuhle vzdálenost vypadal jako docela malýmuž, který si papírovými ubrousky utírá ruce. Zcela zjevně se cítil uvolněný a potěšený, že se mu zasejednou podařilo vykonat potřebu pod střechou. Pravděpodobně se mu to v životě nepoštěstilo příliš často.

Bylo dobře, že si to užíval, protože v příštím okamžiku vstoupil přímo do dráhy letící střele.

Zasáhla ho nad pravým okem a jeho hlava nepřirozeně poskočila. Padl na zem patrně s dost silným

žuchnutím, které ovšem Ray na tu dálku nemohl slyšet. Jediné, co slyšel, bylo jakési mokré mlasknutí,

když plyny ženoucí se nadzvukovou rychlostí za vylétající střelou rozprášily bramboru. Znělo to jakoztlumené plácnutí. Jako kdyby se bramborový balon v průběhu několika nanosekund změnil v atomy. Vevzduchu po něm zůstal jen mlžný závoj.

Ray stáhl pušku zpátky, natlačil na ústí hlavně další velkou bramboru a znovu zaujal střeleckou pozici.Tentokrát se zaměřil na ozbrojence, který se nepřítomně opíral o zábradlí balkonu. Vůbec nezaregistroval,

že kolem něj prolétla střela, která rozbila obličej jeho kolegovi. Netušil vůbec nic až do chvíle, kdy příštístřela vzala život jemu.

„Najdi mi další cíl,“ řekl Ray.

Jak se ukázalo, měli Japonci podstatně menší obavy, než nerudný doktor inženýr Joachim z Německa.Transakce s jejich odborníky proběhla podstatně rychleji. Netrvalo dlouho a zvláštní agent Neal mělspojení pomocí pevné linky začínající exotickým číslem 800. Stáhl si do svého iPhonu modemovou aplikaci

a prostřednictvím wi-fi se připojil ke svému počítači. Jeho mobil tak mohl přes wi-fi spojení přijímat aodesílat modemový signál a totéž přes pevnou linku do nákupního centra. Poté použil wi-fi aplikaci svéhotelefonu k připojení na stolní počítač, na nějž se napojil pomocí USB portu.

Jeho aktivity přilákaly k jeho pracovní kóji docela slušné množství lidí. Byl tam Dr. Benson, pár agentů,kteří šli okolo pro kávu, Holly Burbridgeová, kterou nikdo neměl to srdce vyhnat, protože byla moc pěkná,

a také několik dalších IT odborníků a rovněž psychologové z oddělení počítačových služeb.

Telefon zazvonil úplně stejně jako ve kterémkoliv krámku prodávajícím pizzu. Po pár sekundách,charakterizovaných několikerým cvaknutím přepínaného hovoru, měl Neal před očima autorizovanýpřihlašovací kód od Japonců. Namačkal čísla a téměř okamžitě mu robotický hlas ohlásil, že „spojení bylo

navázáno“.

Rychle odpojil kabel od telefonu a připojil jej k počítači. Po několika dalších cvaknutích se během pársekund objevilo na monitoru rozsáhlé menu v japonštině.

„Do hajzlu,“ řekl. „Umí někdo číst japonsky?“

„Nejsi náhodou expert na japonské porno, Neale?“ zeptal se někdo.

„Jo, ale jen na verzi kancelářských děvčat. Sakra. Jsme v háji.“

Pak ale zazvonil jeho iPhone.

Zvedl jej a ohlásil se. Volal japonský inženýr Juko Jamata.

„Zvláštní agente Neale, omlouvám se. Zapomněl jsem vám říci, že naše menu japonského softwaru je

velmi složité.“

„Vypadá to jako mapa vesmíru,“ řekl Neal.

„Jděte kurzorem na třetí box v pravém sloupci. To jsou externí spojení. Klikněte tam myší a poté stiskněte

enter. Najdete ho vpravo dole. Je to červený box se dvěma japonskými znaky, z nichž jeden vypadá jako

květina a druhý jako nepovedený skok na lyžích.“

Neal udělal, jak mu řekl, a na monitoru se okamžitě objevila hláška, že vstoupil do anglické verze

programu MEMTAC 6.2.

18:15, 18:55 hod.

Plukovník okamžitě volal telefonem guvernérovi, poté zavolal Renfra a požádal ho, aby připravil prohlášenípro sdělovací prostředky, že ozbrojenci vyslovili své požadavky a nyní se na nejvyšší úrovni zvažuje, zdajim bude vyhověno.

V šest hodin nedošlo k zastřelení žádných rukojmí.

„Tak přece jsme něčeho dosáhli,“ prohlásil plukovník. Vlastně to ani neměl komu říci. Jediná osoba stojícípoblíž byl Kemp, který přišel s naléhavým výrazem ve tváři, protože chtěl spustit očekávaný útok. Renfrona to Oboba připravoval, takže ten nyní mohl snadněji odolat.

„Chápu váš náhled na věc,“ řekl Obobo poté, co Kemp trochu zdlouhavě argumentoval pro útok. „… a,zvláštní agente, můžu vás ujistit, že to velmi pečlivě zvážím. A až se dostaví správný okamžik, možná tuto

alternativu zvolím. Je však důležité dělat všechna rozhodnutí uváženě.“

„Proboha!“ zvolal Kemp. „Požadavek na osvobození těch tří Somálců prokázal, že se jedná o mezinárodníterorismus. Tohle je teď operace FBI a místní policie při tom musí být všemožně nápomocná. Dělat v této

věci rozhodnutí už vám nepřísluší.“

„Agente Kempe, zdá se mi, že ve svých závěrech trochu předbíháte. Vaši, ani naši vyšetřovatelé nenašližádné spojení této skupiny s organizovanými teroristickými buňkami. Neslyšel jsem o žádných důkazech,které by je spojovaly s teroristy v zámoří. V telefonu jsem slyšel hlas mladého bílého muže bez cizíhopřízvuku. A ti tři vězni rozhodně nejsou mezinárodní teroristé. Jsou to obyčejní bankovní lupiči. Docela

sprostí kriminálníci.“

Kempovi došly argumenty, neboť plukovník měl do jisté míry pravdu. Psychologové FBI monitorovalitelefonní hovor plukovníka se šéfem únosců a došli k závěru, že jde o bílého mladíka narozeného vAmerice. Podle nich měl věk krátce po dvacítce, vysoké IQ a značné jazykové schopnosti. Použil například

slovní spojení „příběh vyžaduje vyvrcholení“, což jej řadilo do oblasti okolo 790 bodů standardníhoverbálního testu SAT. Psychologové upozornili i na další věci. Zdůraznili jeho zálibu ve správném užívání

podobenství a využívání sofistikované ironie. Použil sice teroristické klišé Alláhu akbar, ale ve spojení se

slangovým „zkurvysynu“. Takovou věc nelze od teroristů očekávat. Jestli jsou islamisté něčím známí, tak to rozhodně není ironie.

Ale tohle nebylo důležité. Důležitá byla strategie.

„Plukovníku, já se nesnažím převzít velení. Ale říkám znovu, a mluvím za FBI, jsem skutečně znepokojený,

že jste neudělal žádné plány eventualit útoku, a zdá se, že ani žádné dělat nehodláte. Tihle zmetcimohou každým okamžikem zahájit palbu do rukojmích, lidé začnou umírat a my nejsme připraveni vůbecna nic. Musíme něco udělat!“

„Jenže stejně tak je možné, že vezmou naše opatření k útoku jako provokaci a začnou střílet. Zachránímevíc životů správným rozhodováním než útočením.“ Další výtečný manévr, s nímž přišel Renfro.

„Nemáme dost mužů,“ pokračoval Obobo. „Nemáme speciální vybavení, s nímž bychom simultánněvyhodili do vzduchu všechny dveře. Přivezou je až ženisté Národní gardy. Každý útok jen způsobí krvavoulázeň. Je daleko lepší spolupracovat a ukončit tuhle věc v klidu. Podle mého nejlepšího svědomí, já

nemohu konat jinak.“

„Pane, musíme být na nějakých pozicích, odkud bychom mohli v případě potřeby rychle zasáhnout,

jestliže…“

„Nevím, proč jim rozhodování trvá tak dlouho. Já oficiálně doporučuji, aby se na požadavky teroristůpřistoupilo a ti somálští vězni se propustili, odvezli na letiště a odeslali do Jemenu. Skončeme tuhle věc adostaňme rukojmí ven. Je to jediný morální způsob, jak mohu pokračovat. Je důležité udržet si našemorální zásady nedotčené.“

„Ano, pane,“ řekl Kemp.

„A teď vás prosím, vraťte se ke svému vyšetřování. Je velmi důležité a já vám v tomto ohledu skutečněvěřím.“ Snažil se, aby mluvil zcela klidně a vyrovnaně.

Kemp odešel a cestou si pro sebe něco mumlal.

„Dobře jste ho zvládl,“ zašeptal plukovníkovi Renfro.

„Děkuji,“ odpověděl Obobo o něco více rozčilený, než se na první pohled zdálo.

Tyhle chlapské typy by pořád jen střílely. To byl velký problém policie. Příliš mnoho střelců, příliš mnohokonzervativců a Johnů Wayneů, kteří si libují v násilí, i když nejsou dost čestní na to, aby se k tomuotevřeně přiznali. Všichni mají až pornografickou zálibu v užívání zbraní. Poslední věc, kterou potřebuje,jsou střelci, kteří celou záležitost podělají. Kemp, Jefferson a další…

Pak ho náhle polil smrtelný pot. Kde je Jefferson?

„Kde je major Jefferson?“ vyštěkl za zády postávajícího Renfra na majora Carmodyho.

„Neviděl jsem ho už…“

Plukovník okamžitě vytušil, že Jefferson podniká něco na vlastní pěst.

„Sežeňte mi Jeffersona,“ nařídil spojovacímu technikovi.

Girardiových si opět nikdo nevšímal. Lidé v novinářském stanu zevlovali za žlutou páskou, která jeneprodyšně oddělovala od velitelské dodávky státní policie a menší dodávky FBI, které stály nějakýchtřicet metrů opodál.

V improvizovaném stanu se rozdávaly nealko nápoje a bzučely kávovary. Muži a ženy jednoduše stáli ahovořili mezi sebou nebo do mobilních telefonů. Kameramani, kteří museli tahat své objemné vybavenívšude s sebou, využili příležitosti a posedali si na rozkládací židle. Původně sem byly nainstalovány kekantýně, ale pak novináři celé místo změnili v chaotické tiskové středisko.

Nakonec se k Girardiovým dostavil mladý muž v obleku. Vypadal, že nepatří k novinářům, protože vypadalúplně jinak a neměl ani notebook, ani mobilní telefon v ruce.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se jich. „Jsem David Jasper, seržant minnesotské státní policie. Pracujijako asistent pana Renfra. Mám na starosti tohle místo. Máte novinářské průkazy? Musíte je mít, abych

vás sem mohl pustit.“

„My jsme Girardiovi,“ řekla paní Girardiová. „Nevíme nic o novinářských průkazech. Nikdo se nás na ně

neptal.“

„Policista u vchodu byl asi zaměstnaný něčím jiným. Máme tady napjatou situaci.“

„Jsme tady kvůli Jimmymu.“

„Nerozumím,“ řekl seržant a snažil se je jemně vytlačit pryč od reportérů.

„Náš syn Jimmy. Je mu čtrnáct, ale na svůj věk je malý. Dnes jsme ho poprvé pustili nakupovat

samotného.“

„Ještě vám nezavolal?“

„Ne, pane.“

„Lidé drazí, víte, je tady strašný zmatek. Nikdo vlastně pořádně neví, co se děje.“

„Mysleli jsme, že byste mohli mít nějaký seznam. Třeba je zraněný. Nebo ho poslali do nemocnice.“

„Už jste to zkusili u Červeného kříže?“

„Ti nás sem poslali.“

„Aha, už vím, posílání od čerta k ďáblu. Velmi s vámi cítím, ale v podobné situaci se právě teď nacházejístovky lidí. Bude trvat hodně dlouho, než se to vyjasní. Dám vám jednoduchou radu. Běžte domů apočkejte na nějakou zprávu. To je to nejlepší, co můžete udělat. Možná, že Jimmy…“

Náhle došlo mezi reportéry k nějakému vzruchu. Někteří se oddělili od ostatních a spěchali k mladémuseržantovi. Přitom odstrčili Girardiovy stranou.

„Televizní stanice WUFF hlásí, že došlo k nějaké dohodě. Jak to, sakra, že my o tom nic nevíme?“

„Kde je Obobo? Chceme potvrzení, že je to pravda!“

„Dobrá, dobrá,“ řekl seržant Jasper, „nechte mě, ať to prověřím.“ Otočil se od Girardiových pryč, popadlsvůj mobil a oni jen pozorovali, jak se celý ten cirkus hrne jinam. Vrtulník WUFF TV se vznášel ve výši 1000 metrů nad nákupním centrem, když Nikki zazvonil mobil v ruce.Podívala se na displej. Volala paní Birkowská, matka skrývající se prodavačky. Okamžitě stiskla příslušné tlačítko. „Ano, paní Birkowská?“

„Slečno Swaggerová, právě jsem obdržela od dcery zprávu, která je myslím dobrá.“

Nikki na sedadle vedle pilota nadskočila a zářící západní horizont za nákupním centrem jako by poskočil s

ní. Že by přicházel šťastný konec?

„Prosím, podělte se o ni se mnou,“ poprosila.

„Amanda říká, že ozbrojenci celí šťastní poskakují a něco vykřikují. Někteří z nich prý z radosti i vystřelili

do vzduchu. Amanda se tak alespoň domnívá.“

„Co by to mohlo znamenat?“ zeptala se Nikki.

„Ať už jsou jejich požadavky jakékoliv, hádám, že vláda na ně přistoupila. Mohlo by to znamenat, že brzy

propustí rukojmí.“

„Ano, madam,“ řekla Nikki. „To je vše, co vám Amanda řekla?“

„No, ještě řekla, že v davu došlo k jakémusi vydechnutí plnému naděje. Už brzy uvidím svou holčičku.

Musela jsem se o to s vámi podělit.“

„Paní Birkowská, těším se z vaší radosti. Řekněte však Amandě, aby rozhodně nevycházela z úkrytu,

dokud nepřijdou zástupci zákona. S lidmi jako jsou teroristé, nikdy nevíte.“

„Jistě, jistě, ale není to nádherné?“

„Samozřejmě,“ řekla Nikki.

Stiskla knoflík vysílačky. Okamžitě se ozval Marty v režijní místnosti stanice.

„Je něco nového?“ zeptala se ho.

„Co tím myslíš?“ odvětil.

„Myslím od reportérů na zemi. Došlo k vydání nějaké nové zprávy. Je snad ohlášená tiskovka? Jsou tam

nějaké známky, dejme tomu, pohybu autobusů nebo sanitek či naopak stahování ozbrojených policistů

zpátky?“

„Nic takového. Vše při starém.“

„A co střelba uvnitř nákupního centra?“

„Žádné zprávy. Nic. Na západní frontě klid. Co to má znamenat?“

„Mám zprávu zevnitř, že ozbrojenci oslavují a střílejí do vzduchu. A také, že rukojmí jsou z ničeho nic

uvolněnější.“

„Stačí to, aby to šlo živě do éteru?“

„Zcela jistě to znamená, že stát přistoupil na jejich požadavky.“

„Nevím, Nikki.“

„Počkej, právě se dívám na živý přenos. Kdo je to? Á, to je ten hoch od Renfra. Teď se rozsvítila světla aon zve zástupce médií k sobě.“

„Dobrá, Nikki, pojďme na to. Pustíme to živě ven.“

Kameraman Jim se naklonil směrem k ní a rozsvítil světlo na kameře. Ve sluchátkách slyšela klikánípřepínaných spínačů a poté tahavý hlas komentátora zpravodajství WUFF TV Phila Restona, který říkal:„Máme tady průlomovou zprávu z vrtulníku nad nákupním centrem AtM, v němž teroristé drží na tisícrukojmích. Krize již trvá čtvrtou hodinu.“

„Tady je Nikki Swagger, zpravodajství WUFF TV. Právě jsme se dozvěděli, že ozbrojenci uvnitř nákupníhocentra oslavně střílí ze svých zbraní do vzduchu. Také rukojmí jsou, zdá se, plni naděje. Snad můžemevěřit, že tyto faktory znamenají, že vláda státu přistoupila na požadavky teroristů, zatím blíženespecifikované, a že tato hrozná krize dospěje ke klidnému závěru. Doufejme, že propuštění rukojmích

bude okamžité.“

Ačkoli ho nemohla vidět, věděla, že zpráva zasáhla moderátora, který nyní prohlásil: „Nikki, můžešnaznačit nějaké časové údaje ohledně této báječné zprávy?“

„Všechny zprávy jsou zatím předběžné,“ řekla, „budeme sledovat další vývoj a…“

„Nikki, Nikki, zrovna se dovídám, že šéf státní police a velitel zásahu plukovník Douglas Obobo vydá

prohlášení. Jdeme ho živě odvysílat.“ Zírala do prostoru, a protože neměla na palubě k dispozici monitor, jednoduše poslouchala ve sluchátkáchživý audio přenos. Plukovníkův hlas byl klidný a ujišťující. „Méně než před hodinou nám zavolal muž, který sám sebe nazval

velícím generálem brigády Mumbai. Komunikoval s námi z nákupního centra, kde on a jeho kolegové drží

pod namířenými zbraněmi nejméně tisíc rukojmích. Mnozí z nich jsou zraněni a potřebují lékařskou péči.

Požadoval okamžité propuštění tří vězněných bratrů Jusufa, Chálida a Džahíla Káfiových ze státní věznice,

kde si odpykávají trest za bankovní loupež, a jejich převoz na letiště, kde mají nasednout na letadlo

Saudských aerolinií do Jemenu. Dal nám hodinu na splnění požadavků. Jinak začne s popravami

rukojmích. Právě jsem obdržel slovo, že požadavky budou splněny a vězni už jsou na cestě na letiště.“

Jeden z kameramanů poklepal Nikki na rameno a poté zdvihl ruku s jedním vztyčeným prstem na

znamení, že byla první. Sakra, tohle byl největší sólokapr. Vůbec nezáleželo na tom, že předběhla oficiální

prohlášení jen o devadesát vteřin. Povedla se jí zpráva světového významu.

Obobo pokračoval: „Jakmile opustí americký vzdušný prostor, propustí ozbrojenci podle svých slov

všechna rukojmí bez úhony. To je všechno, co jsem vám v tomto okamžiku chtěl říci.“

Nikki zaslechla tisíc vyslovených otázek a ani jednu odpověď. Představila si pompézní ovci, jak se otáčí

pryč a rychle opouští scénu.

„Dobrá práce, Nikki. Teď máš svůj příběh. Ještě než skončí týden, budeš v New Yorku. Přísahám.“

„Jen jsem měla štěstí,“ odvětila Nikki, „a v běhu na dlouhou vzdálenost to nic neznamená… hoplá!“

Vrtulník najednou poskočil do strany a propadl se o dobré tři metry dolů. Pak kapitán Tom opět ovládl

řízení. Ve stejný okamžik kolem nich až příliš blízko proletěl tmavý stín a odfrčel pryč.

„Parchant,“ zavrčel kapitán Tom. „Chlape, nauč se lítat, než se pustíš do přeplněného prostoru.“

„Málem nás sestřelil,“ pronesl jeden z kameramanů rozzlobeně.

„Měl bys ho nahlásit, Tome,“ řekl druhý.

„No,“ opáčil Tom, „je to jen amatér, který není zvyklý létat ve formaci nebo v přeplněném prostoru.

Přesto to bylo o fous.“

Nikki ale pozorovala stroj, jak kolem nich proklouzl, a vnitřnosti jí ještě vibrovaly. Přišlo jí, že by tady

nahoře klidně mohla zemřít.

„Tome, vždyť on může někomu skutečně ublížit. Ohlas to.“

„Zítra podám oficiální stížnost,“ slíbil Tom a myslel tím, že ji samozřejmě nepodá.

Nikki však zaskočilo něco jiného.

„Viděla jsem jeho emblém. Ten stroj patřil dopravní firmě KPOP.“

„Jak říkám, amatér. Jeho představa o létání je držet vrtulník stabilně nad dálnicí.“

„Já myslela, že mají těžké časy. Nevím, kdo mi to řekl, ale slyšela jsem, že museli odstavit všechny stroje

a jejich firmu že kupuje nějaký velký kupec zvenčí.“

„Já to slyšel taky,“ potvrdil jeden z kameramanů.

„Je to možné,“ řekl Tom. „V každém případě už je pryč.“

A byl. Ať už se na palubě nacházel kdokoliv, vzlétl hodně vysoko a Nikki ho na tmavé obloze nemohla

najít.

Zpráva od plukovníka Oboba zastihla Mikea Jeffersona v okamžiku, kdy obklopen svými střelci probíralsituaci na parkovišti poblíž vstupu do šachty dálkového topení, která vedla do prostoru přímo podzábavním parkem, kde stály stánky nájemců. Tuhle operaci uskutečnil zcela tajně. Zevlování kolemvelitelské dodávky by ho tak akorát přivedlo k šílenství. Takže si řekl, že sebere nějaké lidi a nenápadně je

rozmístí na předem vytypované pozice.

„Miku,“ ozval se mu na zabezpečeném vysílacím okruhu další z majorů, „plukovník tě chce zpátky tady.Také stahuje všechny muže SWATu a posílá k AtM flotilu autobusů.“

„Cože?“ zařval Jefferson. „Jsi blázen? Co to do prdele má…“

„Klid, Miku,“ odpověděl kolega. „Neřvi na mě. Je to plukovníkův rozkaz. Máme tomu nechat volný průběh.

Určitě jsi slyšel, že vyslovili požadavky a my na ně přistupujeme. Oni pak propustí rukojmí. Snad dohodiny. Jakýkoliv náznak útočné operace a oni začnou střílet na rukojmí. Můžou jich zabít desítky, možnástovky. Ty máš všeho nechat a spěchat do velitelské dodávky. Stáhni svoje lidi, ať se vrátí ke svýmjednotkám.“

„A co se stane, až ty Káfiho zmetci budou na cestě ke svobodě a slávě a ten hajzl tady přesto začne střílet

na rukojmí? Právě tehdy bysme měli být připravení na ně do minuty vlítnout a bez milosti je sejmout.Jenže my budeme v prdeli a on postřílí stovky lidí, než se k nim dostanem.“

„To není naše rozhodnutí, Miku. Je to plukovníkova věc. Panuje tady všeobecná shoda, že je to taksprávně. Média jsou z něj úplně na větvi. On je jejich hoch, jejich hrdina a vítěz. Takový je příběh.Představ si, že vlezete do podzemí, jeden z tvých chlapců náhodou upustí pětačtyřicítku a ona vystřelí. Co

se stane? Zlí hoši zpanikaří a okamžitě spustí palbu na rukojmí.“

„Moji muži jsou vycvičení. Nikdo z nich neupustí pětačtyřicítku. Už proto, že je nemáme. Všichni mámeGlocky nebo SIGy a ty při pádu nevystřelí.“

„Miku, víš co? Jednoduše je stáhni zpátky. My dáme tvoje připomínky do záznamu o akci. To je to jediné,co pro tebe můžu udělat.“

Jefferson oznámil plukovníkovo rozhodnutí všem příslušníkům SWATu a vyslechl si totéž, co druhý majorod něj. Nevíru, vztek a pocit, že jim uniká něco důležitého.

„Jestli to těm zmetkům projde,“ prohlásil někdo, „stane se Amerika otevřenou zemí pro kohokoliv spodobnými úmysly. Musíme s nimi bojovat a všechny je zlikvidovat. Hned teď. To je naše odpovědnost.“

„Navrhujete revoluci?“ otázal se jich Mike. „Chcete, abychom do toho šli o vlastní vůli? Víte, co by toznamenalo? Konec kariéry každého z vás. To jen pro začátek. Bez povolení bude jakákoliv naše akcenezákonná. Přijde vyšetřování, pokuty a pro některé možná i vězení. Chcete mít problémy po všem, cojste pro tuhle zemi vykonali? Ve vězení nevydržíte ani tři dny a ve sprše vám natrhnou zadek. A pak vámpodříznou krk.“

Tak to bylo.

Takže nezbývá než přidat se ke stahování, jít zpátky ke svým jednotkám, udělat místo pro autobusy adoufat, že plukovník a všichni velcí hlavouni rozhodli správně. A pokud ne, pak se půjde dovnitř a bude se

dohlížet na forenzní vyšetřování a na úklid.

„Něco vám povím,“ řekl Jefferson. „Stáhneme se úplně pomalu. Je jasné, že pod zem už nepůjdeme.Někteří z vás ale mají do svých brokovnic náboje na vyrážení zámků ze dveří. Je to tak?“

Ze skupinky shromážděných mužů s přílbami se ozvalo několikeré ano. Kromě samopalů HK MP5 aútočných pušek AR 15 byli vyzbrojeni také brokovnicemi Remington 870 Police.

„Dobrá, budeme hrát o čas. Mezitím chci, abyste do svých brokovnic nabili tyhle náboje. Jestliže k něčemu dojde, jsme jen třicet metrů od dveří. A ukázal na vchod označený nápisem SEVEROVÝCHOD,odkud se právě stahovala jednotka SWATu městské policie. Nedostaneme se sice dovnitř a do bojeběhem pěti vteřin, ale můžeme to stihnout do minuty.“

„Miku, já mám lepší nápad.“

„Jaký?“

Muž vysvětlil svou myšlenku a poté řekl: „A není to zrovna revoluce. Jen takový malý státní převrat.“

„Ne,“ řekl Mike s úsměvem, „jen takový malý převrat SWATu.“

McElroy vyhledal Rayovi další cíl. Opět na druhém podlaží, ale tentokrát se Ray otočil do další chodby polevé straně a pohyboval se směrem k vnějšímu okruhu k Hudsonu, když náhle zaslechl zvuk výstřelů.

Stáhl se, protože si nejdříve myslel, že jej objevili a střílejí po něm. Stáhl si pušku ze zad a odkutálel sestranou. Věděl totiž, že se nachází za ohybem a mohl by co nejdříve koupit jednu do hlavy. Ale výstřelybyly nepravidelné a spontánní, žádné salvy a Ray brzy rozpoznal, že je mnohonásobně odráží ozvěna.

Vycházely ze zábavního parku, kde ozbrojenci drželi rukojmí, a nesly se chodbami kolem dokola. A poté

zaslechl ještě další zvuk, jenž zněl spíše jako hluk davu, změť hlasů, jakoby radostný povzdech. Možná iuvolnění. Byl to samozřejmě zvuk tisíce lidí, kteří bezděčně vydechli, jako by právě obdrželi dobrouzprávu. Byl to opak masové hrůzy.

Ray čekal, až ten zvuk ustane. Překvapil ho, ale zůstal ve střehu. Stáhl se zpátky do běhací pozice navšech čtyřech. Zůstal i nadále připraven k pohybu a čekal na nějaký náznak, podle nějž by zvolil svoudalší cestu nebo alternativní možnost. Žádný náznak však nepřišel, takže se rozhodl pokračovat ve svémpůvodním plánu.

Vydal se znovu kupředu. Pomalu a očima přitom neustále sledoval prostor kolem sebe, zda nezahlédnenějaký pohyb. Nic. Všude byl klid. Zahnul za roh pod oknem výkladní skříně jasně osvětleného obchodu snázvem DSW Shoe Warehouse a hleděl chodbou Hudson do prostoru atria. Ze svého místa měl dobrývýhled na vodní koryto pro splavování dřeva a k jeho nosu se donesl chlorový zápach silně desinfikovanévodní cesty. Připomnělo mu to bazén na námořní základně Subic Bay, kde trávil mnoho letních dní vdobách svého dětství. Zajímalo ho, co se asi s celým areálem stalo, když námořnictvo základnu zavřelo.Pak se vrátil do přítomnosti a silně si vynadal za toulání ve vzpomínkách uprostřed bitevního pole. Začalse znovu plížit kupředu a doufal, že se dostane k zábradlí dříve, než některého ozbrojence přestane bavitkouření a postávání a odejde pryč.

Pak mu však začal vibrovat telefon.

Vždycky ve špatný čas! Ježíši Kriste, teď mi nevolej, Molly!

Nebyla to Molly.

„Seržante, tady je McElroy. Právě jsme dostali zprávu. Máme se stáhnout. Dospěli prý k nějaké dohodě amy to máme ukončit. Rukojmí prý brzy propustí. Hned jak letadlo odstartuje…“

„O čem to sakra mluvíš?“

„O dohodě. Udělali dohodu. Posíláme nějaké domnělé ‚politické‘ vězně somálského původu domů a oni za

to propustí rukojmí.“

Do hajzlu. Ray přemýšlel. Celé to bylo proti jeho přesvědčení. Pokud se jim člověk tvrdě nepostaví, tak jeto akorát povzbudí a dodá odvahu. Jakmile ukážete, že se vzdáte jejich nátlaku, budou čím dál hladovějšía drzejší a zabíjení bude pokračovat. Války se bojují proto, abyste vyhráli, nebo vůbec ne.

„Slyšíte mě, seržante? Prosím odpovězte.“

„Do prdele,“ řekl Ray.

„Vztahuje se to i na vás. Na velitelství mají strach, že nějaká nehoda nebo neopatrný hoch může nedodržet slovo, a tak zničit celou dohodu. Máte přestat operovat. Nejlepší by bylo stáhnout se donějakého obchodu a tam vyčkat, až to celé skončí. My vás pak přijdeme vyzvednout.“

„Rayi,“ ozval se v telefonu nový hlas, „tady je Nick Memphis. Obobo si myslí, že už to má v kapse. Takže

udělej, co ti říká odstřelovač pětka. Nech to být.“

„A co když ti zmetci nebudou hrát férově?“ zeptal se Ray. „Mám za sebou pět turnusů bojů proti těmhlesyčákům a vím, že se vám budou dívat do očí a slibovat hory doly, ale přitom budou lhát jako čubčísynové. Pro ně totiž lhaní nevěřícím není lží. Je to akt lásky vůči Alláhovi.“

„My máme svoje rozkazy,“ řekl McElroy. „Rayi, ty nemáš mudrovat o tom proč, a tak dále. Mně to taky

nesedí, ale…“

„Pošlou pro vás vrtulník?“ zeptal se Ray.

„Nikdo nám zatím nic neřekl.“

„Máte tady nějaké výbušniny?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Dobrá, tak mě poslouchej. Musíte mít plán pro všechny případy. To je všechno, co ti k tomu řeknu.“

„Odstřelovači pětko, poslouchejte ho,“ řekl Nick.

„Musíte přijít na to, jak do toho okna udělat díru. Dohodni se s ostatními odstřelovači a něco vymyslete.Nevím co, ale musíte se skrz to podělaný okno dostat co nejrychleji a začít posílat lidi dolů. Možná budete

mít do zásahu jen několik vteřin. Takže to vyřešte. A to co nejdřív.“

„Ty mně tady navrhuješ, abych neuposlechl rozkaz.“

„Ostřelovači pětko,“ řekl Nick Memphis z Washingtonu, „udělejte, co vám Cruz říká a kdyby došlo knějakým problémům, dejte jim moje jméno a já už se o to postarám. Rozuměl jste?“

„Ano, pane,“ přitakal McElroy.

„A Webley, jestli také posloucháte, tak jste vlastně vůbec nic neslyšel.“

„Neslyšel jsem ani slovo, pane,“ řekl Webley, který samozřejmě celou komunikaci poslouchal. „A teďMcElroyi, do práce, máte toho hodně.“

Ray schoval telefon a snažil se najít nějaký vhodný obchod poblíž balkonu, z nějž by v případě potřebymohl vyrazit do akce. Najednou však vycítil přítomnost další osoby. Otočil se a jeho oči se střetly s očimaozbrojeného džihádisty, který nestál ani metr od něj. Muž na něj zmateně hleděl a v onom zlomku vteřiny

nečinnosti Ray viděl, že se snaží vyřešit nějaký problém. Nejspíše se podivoval, co tu tenhle člověk dělá v

naší uniformě? Proč to není Somálec a s kým asi mluvil? A poté po sobě navzájem skočili.

Mrtvý Santa Claus na svém trůně zíral nevidoucíma očima do prázdna. Žena na druhém konci davu rovněž

zemřela. Na infarkt. Pak tu byl další muž se smrtí na jazyku poblíž jedné z atrakcí. Nutně potřeboval krev.

Jedno z dětí začalo brečet a nedalo se nijak utišit. Všude okolo se lidé poddávali beznaději a zoufalství.Někteří ještě zkoušeli naposledy zavolat svým blízkým, aby jim řekli, jak moc je mají rádi. Nejhorší bylo,že se vzduch plnil zápachem z vykonaných potřeb, které už nešlo zadržovat. Dav namačkaný napěšinkách v zábavním parku začal situaci přirovnávat ke konci světa. Všechno umocňovalo třepetánívlaječek a reklamních transparentů, do nějž ještě z reproduktorů do zblbnutí vyhrávala vánoční muzika.„Svatá noc, tichá noc…, Rolničky, rolničky…“ a tak pořád dokola.

Matka však už viděla konec světa předtím a přežila jej, takže ji to nijak nevystrašilo. Tiskla Sally k sobě.Nechtěla, aby se Sally se svou pěknou tváří a jasnýma očima příliš rozhlížela kolem. Věděla, že jejícharisma působilo na muže jako med na včely. Přitahovala k sobě pozornost a nejhorší bylo, že především

tu nežádoucí.

Začala se v rodném jazyce modlit k Buddhovi nejen za osvobození, ale také za smrt toho špinavce, kterýcelou věc způsobil. Ať se podívala kamkoli, všude viděla jen beznaděj a vyděšenost. Pokračovala vpřemísťování zeminy ze záhonu do kabelky. Každých pár minut nabrala plnou hrst. Až dosud si toho nikdo

nevšiml. Zrovna byl čas na další náklad.

Jenže v tom okamžiku…

Dva nebo tři únosci najednou začali skákat radostí a plácali jeden druhému po zádech. Pak jeden z nichnamířil zbraň vzhůru a vystřelil několikrát do vzduchu. Ostatní mu v tom začali bránit. Davem se pomalušířila šeptaná zpráva, až došla i k matce a Sally.

„Muselo dojít k dohodě! Brzy se odtud dostaneme! Jen musíme ještě chvíli vydržet!“

Matka tomu ani na chvíli neuvěřila. Takové hochy už viděla předtím: měli tak rádi své zbraně, svou moc asvé uniformy. Neměli téměř žádný rozum ani představivost. Nikdy nepocítili ani na okamžik nějakouodpovědnost. Ve skutečnosti to byly děti, a přestože je někdo řídil, i když kromě sluchátek na uších otom neexistoval žádný přímý důkaz, stejně se chovali jako děti. Bláznivě, násilně a krutě.

Poté přišlo z několika stran potvrzení. Několik lidí s iPhonem se dovolalo do televize CNN, která právěuváděla reportáž o situaci v Minnesotě. Novinka se šířila davem rychlostí blesku. Optimismus rukojmíchbyl nyní přímo hmatatelný. Ve vzduchu byla cítit úleva. To bylo dobré. Matka si povolila tomu uvěřit, alejen napůl. Protože znalost světa ji stále nechávala na pochybách.

Sally k ní vzhlédla: „Co se děje, mami?“ zeptala se jazykem Hmongů.

„Dobré zprávy. Říkají, že za chvíli z toho budeme venku. Došlo prý k nějaké dohodě.“

„Díky Bohu,“ vydechla Sally.

„Sally, nevěř tomu, dokud se tak nestane. Dej si pozor na pocity vděčnosti a uvolnění. Ještě stále to může

být dlouhý a tragický den a může se stát, že budeš muset použít všechny své dovednosti, abys hopřežila.“

Náhle na ně dopadl stín. Obě vzhlédly.

Únosce, který popravil rukojmí a koupil Sally jako svou nevěstu, se tyčil nad nimi. Stál tam jako ztělesnění

nestoudnosti, pýchy a škodolibé radosti. Svou zbraň měl nedbale opřenou o rameno. Usmál se a jehobělostné zuby zasvítily. Poté k nim poklekl.

„Dnes budu mít svatební noc,“ řekl, „až nastane pravý čas. Budeme se spolu milovat, a když budeš naMáhira hodná, možná tě ušetří. Mučedníci se radují, protože vědí, že zabíjení se blíží.“

Mladý muž se obrátil na imáma: „Můžete tedy sledovat ten obchod? Aspoň na chvilku?“

„Nerozumím, co tím…“

„Podívejte, teď se chvíli nebude nic dít. Povezou Káfiho chlapce na letiště. Uvidíte to v televizi. A pak bude

následovat drama jejich nástupu do letadla a odletu. Všichni hlavouni se o tom budou chtít přesvědčit avšichni budou mít potřebu se k tomu vyjádřit. Potom jim předložíme další úroveň naší hry. Mezitím všakmusím ještě něco zkontrolovat. Takže tu počkejte. Budu hned zpátky.“

Sáhnul pod svůj stůl a vytáhl odsud plastový pytel, který mohl obsahovat pouze plynovou masku. Nebojinou uříznutou hlavu. Ne, byla to maska. Pečlivě si ji nasadil a utáhl zajišťovací pásky. Pak se obrátil zpět

ke stolu, myší najel kursorem na políčko BEZPEČNOSTNÍ CENTRÁLA a kliknul levým tlačítkem. Objevil senápis znamenající, že místnost je stále uzamčená. Nařídil ODEMKNOUT.

Poté vstal, popadl svůj Kalašnikov a vyšel předními dveřmi. Musel ujít jen čtvrt kruhu a nikde nebyl žádnýprovoz. Cestou minul pár rozbitých výloh, několik odhozených tašek a poztrácených bot. Měl z toho pocitjako po apokalypse, jenž se mu líbil. Přešel kolem obchodu RealDeal, který ročně prodal více televizí nežkterýkoliv jiný obchod ve Spojených státech. Také tam spatřil chaos jako po náletu, ale všude bylo ticho.Schovaní zákazníci, pokud tam nějací byli, jej určitě považovali za jednoho ze zabijáků a krčili se strachy ve tmě. Za obchodem se nacházely dveře bez označení. Vešel jimi do úzké chodbičky, která vedla kdalším, podstatně silnějším dveřím. I ty se docela snadno otevřely.

Uvnitř to nevypadalo nijak radostně. Šest mrtvých těl. Špatné místo, špatný čas. Tak už to na světě chodí.

Necítil ani kapku soucitu. To byl jeho dar, necítil žádné emoce. Nedokázal si je představit jako muže odrodin, se svými životy, příbuznými, dětmi. Představovali pro něj jen překonané překážky v jeho hře.

Přešel místnost k trochu záhadnému zařízení, upevněnému na stěně. Svítila na něm malá zelená žárovka.Ale, ale. Myslí si, jak jsou chytří. Myslí si, že už na to přišli. Nějakému géniovi z FBI, CIA nebo NSA,pracujícímu daleko odsud, se podařilo napojit na systém a myslí si, že Satan na něco zapomněl. Má všaksmůlu. Tak to chodí se slabými a slušnými.

Udeřil do modemu pažbou své pušky. Dvěma údery rozdrtil plastovou schránku a drobné elektronickésoučástky uvnitř na padrť. Zbytky utrhl ze zdi, hodil na zem a ještě na ně několikrát šlápl vysokou botou.

Právě udělal to, o čem mnohokrát snil. Rozmlátil stroj. V jeho rozbitých plastových střepech, utrhanýchdrátech a zmačkaných obvodech spatřoval budoucnost.

Není to skvělé?

PŘED DVĚMA MĚSÍCI

Pan Reilly byl zmatený Ve skutečnosti se již stal majitelem, i když obchod byl stále ještě vedený na jehomanželku, která zemřela před třemi měsíci. Obchod se zbraněmi a sportovním zbožím s názvem Reilly’sSporting Goods and Surplus se nacházel na předměstí Minneapollis ve Twin Falls. Reilly hleděl na dvěbedny, jednu větší a jednu menší, které spočívaly na příručním vozíku muže od dodavatelské služby UPS.Sehnul se a spatřil na nálepce zpětnou adresu WTI, Laredo, Texas. Věděl, že se jedná o firmu West Texas

Imports, která byla jeho dodavatelem levných zbraní z vojenských přebytků ve státech východní Evropy.Prodával je nepříliš majetným lovcům a sportovním střelcům z řad dělníků a zaměstnanců, kteří si nemohli

dovolit drahé americké zbraně.

Svědky transakce mezi starým mužem a chlapíkem v hnědém overalu se stala zhruba stovka trofejí různézvěře upevněná na stěnách obchodu téměř až ke stropu. Většina z nich měla rohy, ale našlo se mezi nimii pár jezevců, kachen a svišťů stepních. Na dřevem obložených stěnách se nacházely stojany plné pušek.Většina z nich byly starší opakovačky. Kromě nich pak pár samonabíjecích pušek typu AR a nějakébrokovnice. V osvětlených stolových vitrínách ležely pečlivě vyskládané krátké zbraně. Někdo si dal práci,aby vystavené pistole a revolvery vypadaly co nejlépe. Neboť vzhled je základem dobrého obchodu.

„Netuším, proč je ta bedna tak veliká,“ řekl pan Reilly Wallymu od UPS.

„Chcete zásilku odmítnout, pane Reilly? Žádný kšeft? Tak já ji odvezu zpátky do náklaďáku a vrátíme ji.“

„Já nevím,“ pravil pan Reilly stále ještě na pochybách. „Zeptám se Andrewa.“ Otočil se a zavolal:

„Andrew. Andrew!“

Andrew vyšel ze skladu s otázkou v očích. Byl to vysoký hubený muž krátce po dvacítce a pro panaReillyho představoval od smrti jeho ženy Flory to nejlepší, co ho potkalo. Byl puntičkář, dříč a dalo se mudůvěřovat. Dobře vycházel se zákazníky, byl čestný a ve všem se na něj dalo spolehnout. Na hlavě mělkštici blonďatých vlasů a vyznačoval se férovou povahou. Mohl být synem kteréhokoliv ze sousedů a jehokladný vztah k čistotě a pořádku učinil z obchodu vzorně organizovaný podnik.

„Pan Reilly neví, proč je ta bedna tak velká,“ řekl mu Wally.

„Pane Reilly,“ reagoval Andrew, „možná jsou v té bedně dvě nebo i tři dodávky najednou.“

„Tak chcete ji odmítnout?“ zeptal se Wally.

„Myslím, že ne,“ řekl pan Reilly. „Co říkáš, Andrew?“

„Uvidíme, pane. Zkontroluji záznamy v počítači. Občas se stane nějaká chyba, ale myslím, že jsme posílali

nějakou objednávku na čínské samonabíjecí karabiny SKS. Možná, že jsou to právě ony. Nebo jsou toony a omylem zdvojená objednávka. Nebylo by to poprvé. Podívám se na to. Když to bude špatně, Wally,můžeš to odvézt zítra.“

„Jistě.“

Wally pečlivě odečetl čárové kódy na nálepkách svou čtečkou, čímž přesně a trvale zaznamenal fakt, žeobě bedny doručil na místo určení.

Andrew se chopil rukojetí vozíku, zvedl jej ze země a odjel s ním do skladu. Za chvíli se vrátil s prázdnýmvozíkem, který předal Wallymu. Pan Reilly odemkl dveře, protože už bylo po otvírací době, a Wally i svozíkem vypochodoval ven směrem ke své hnědé dodávce. Pan Reilly mu zamával, otočil se a rozhlédl sepo svém obchodě, který dřív býval součástí většího supermarketu. Jenže po vzniku obrovských nákupních

center typu AtM pomalu odumíral, až došlo k jeho zániku.

„Dáš to do pořádku, Andrew?“ zeptal se pan Reilly.

„Určitě. Možná to bude chvilku trvat. Musím projít všechny záznamy v počítači. Možná jim budu muset izavolat. A taky jsem ještě nezačal uklízet zbraně z vitrín do trezoru.“

„Já to udělám,“ navrhl pan Reilly.

„Ale kdepak,“ odporoval Andrew. „Vím, že jste unavený. Já se o všechno postarám.“

Velmi tím starého muže potěšil. Ve vitrínách se nacházelo na sedmdesát zbraní, a přestože jeho obchod

nikdy nevykradli, pan Reilly trval na tom, aby se všechny pistole a revolvery každý den uklízely na noc do

sejfu. Tím odsoudil Andrewa k další půlhodině tvrdé práce. Každý večer musel vytahat zbraně z vitrín,uložit je do dvou velkých trezorů za prodejním pultem a pořádně je uzamknout. Nechtěl, aby jeho obchod

někdy vykradli. Pušky klidně mohly zůstat vystavené ve stojanech. Zloději byli většinou mladí černoši zpředměstí, kteří chtěli jen krátké zbraně.

„Dobrá, Andrew. Myslím, že v krátké době můžeme očekávat kontrolu z úřadu ATF, a já nechci žádnéproblémy. Dokud záznamy vedla Flora, nikdy jsme žádné neměli. Vedla je tak perfektně. Já to taknedovedu. Není to můj šálek kávy. Raději budu hovořit se zákazníky o lovu. Nevím, co bych si bez tebepočal.“

„Žádné obavy. Já to podrobně proberu a zítra až přijdete, bude všechno jasné.“

„A nezapomeň…“

„Já vím, já vím,“ řekl Andrew, „zapsat dodávku do knihy zbraní pro ATF, žádné starosti.“

Andrew věděl, že úředníci z ATF procházejí záznamy zpátky a zase dopředu. Možná důkladněji než Flora.Pokud nějaká zbraň strávila v obchodě více než 24 hodin, ATF vyžadoval, aby se objevila ve velké knizezbraní, v níž se muselo uvést, kdy dorazila a kdy obchod opustila a kam. Ať už v rámci prodeje nebo, a to

spíše vzácně, vrácením dodavateli.

„Běžte domů, pane Reilly. Podívám se na to, a pokud došlo k chybě, udělám nové přelepky a připravímzásilku k vrácení. Wally ji může hned zítra odvézt.“

„Děkuji, Andrew. Nevím, co bych si bez tebe počal.“

Starému muži trvalo ještě několik minut, než se definitivně vypravil k odchodu. Od smrti manželky se zněj stal velmi váhavý a nerozhodný člověk. Vždycky nějakou věc začal, ale nedokončil ji a šel dělat něcojiného. Nakonec to vždy dopadlo tak, že Andrew po něm musel dodělat spoustu nedokončenýchzáležitostí. Věděl, že má tuhle tendenci a že se příliš spoléhá na Andrewa, ale nemohl si pomoci. Stále seještě nedostal z útlumu, který způsobilo úmrtí jeho manželky. Nicméně nakonec byl přece jen připraven kodchodu, zahalekal na Andrewa dobrou noc, odemkl a zase za sebou pečlivě uzamkl dveře, vlezl do auta

a odjel.

Jakmile starý pán zmizel, Andrew svým nožíkem na obaly opatrně rozřízl igelitovou obálku na horní straně

bedny a vyňal z ní nákladní listy. Věděl, že větší bedna obsahuje šestnáct bulharských Kalašnikovů typuAK-74 od firmy WTI. Do Spojených států se dostaly jako součást zásilky nadbytečných vojenských zásobpro velkoobchodní firmu Century Arms ve Vermontu. Zbrojíři firmy Century Arms vyměnili součástkyumožňující automatickou střelbu za jiné, vyrobené ve Spojených státech, čímž se z původněautomatických útočných pušek staly samonabíjecí karabiny střílející pouze jednotlivými ranami. Díky tomu

se mohly prodávat na americkém trhu. Úpravy nebyly příliš kvalitní a zbraně někdy fungovaly a někdynikoliv. Century Arms prodala předělané zbraně maloobchodní firmě WTI, která je opatřila vlastním logem

a označením firmy, přebalila je a vypustila na obrovský americký trh se zbraněmi. Menší bednaobsahovala dvě stovky čínských zásobníků oranžové barvy, které místní trh považoval za nejlepší.Zásobníky nikoho nezajímaly a předpisy ATF se jimi nezabývaly.

Andrew zkontroloval každou zbraň podle výrobního čísla z nákladního listu a také ostatní důležité údaje.Poté s použitím nožíku opatrně otevřel jeden konec bedny. Přitom dával pozor, aby nezanechal nějakéznatelné stopy po otvírání. Pečlivě vytahal ven všechny zbraně zabalené v polystyrenových krabicích.Opatrně rozřízl lepicí pásky na všech krabicích. Pušky byly uvnitř uložené s nosným řemenem z umělékůže, zásobníkem na deset nábojů určeným pro civilní trh, bodákem, mosaznou olejničkou a špatněpřeloženým návodem k použití. AK 74 vypadaly docela dobře. Už je předtím viděl v prvním vydánípočítačové hry Modern Combat, kde je žoldnéři z Force Blue používali při dobývání sovětského raketového

sila v Uzbekistánu, kterého se zmocnili muslimští teroristé. V oné hře fungovaly docela dobře, přestožeAK 74 střílí menší střely než starší AK 47. Náboj ráže 5,45 x 39 mm, který se v nich používá, jevýchodoevropským ekvivalentem náboje NATO ráže 5,56 x 45 mm. Úžasná věc na hře Modern Combatbylo to, že na rozdíl od her Medal of Honor nebo Black Merx či Commando Ops brala v úvahu úsťovouenergii střely používaných zbraní. Takže když jste stříleli na mudžáhida z AK 74, musel dostat více zásahůna střed těla, aby ho to skolilo. Museli jste na to pamatovat, jinak dostal on vás.

Dodané zbraně nepřinášely žádné překvapení. Standardní rudý design, čistě užitkové věci, které sinedělaly starosti s nějakou estetickou stránkou. Vyjadřovaly přesně to, k čemu byly určeny: k zabíjení lidí.

Měly tvrdé vojenské spouště a povrchovou úpravu černým lakováním. Možná dokonce vypalovacímlakem. Byly to zbraně pro malé hnědé lidi s drobnou pistolovou rukojetí a krátkou pažbou. Přesně tendruh pro malé lidi, kteří se pokoušejí vyvést z rovnováhy vlády podporované Spojenými státy, to byljejich úkol po celém světě. Vyrobili je hrubým lisováním a ohýbáním z ocelového plechu, průmyslovýmzpůsobem na nějakém velkém rachotícím zařízení ve špinavé a neutěšené fabrice stojící hned uzapáchající řeky ve smogem napůl zadušeném městě východního bloku. Lidé, kteří je vyrobili, patřili kzaměstnancům státu a ministerstvo obrany jim platilo žebráckou mzdu. Po práci se vraceli domů do nicoty

a beznaděje, zatímco zbraně se v milionových počtech vyvážely do horkých míst po celém světě. Nejlepší

na tom bylo, že z každého kusu šly licenční poplatky do bývalého Sovětského svazu. Také kvůli tomuvypadaly, jak vypadaly. Nebyl na nich vidět kousek žádné řemeslné dovednosti jako na starších puškáchRemington nebo Winchester stojících ve stojanech podél stěn.

Andrew následně naplnil všechny polystyrenové krabice nejrůznějším železným šrotem z vyřazenýchnákupních vozíků, který nakoupil za hotové a propašoval do obchodu pana Reillyho. Kovová kolečka,matice, nýty, osičky, šrouby a podložky. Kolem dvou a tří čtvrtí kila do každé krabice. Poté upevnil lepicípáskou víka zpět na krabice a zalepené krabice nastrkal zpět do bedny. Bednu pečlivě zalepil a vevýsledku měl balík stejné velikosti i hmotnosti, jako ten, který přišel z WTI. Nikdo nemohl poznat rozdílmezi původním a novým balením. Pokud by ovšem neměl k dispozici rentgen.

Pak se přesunul k počítači prodejny a vytiskl štítek s adresou firmy West Texas Import, kterou nalepil přesštítek s adresou obchodu pana Reillyho. S tím rozdílem, že obsahoval pečlivě promyšlené chyby: zpětnáadresa obchodu pana Reillyho i adresa WTI měly zaměněné číslice tři a čtyři. Zjevný překlep na klávesnici

počítače.

A nakonec to nejlepší. Byl jím čárový kód zasilatelské služby UPS pro příští den. Samolepící vstupenka dosystému UPS. Samozřejmě šlo o falzifikát, pečlivě ručně zpracovaný chytrým Andym v jeho doupěti napředměstí Minneapolis. Lidské oko jej nedokázalo přečíst, ale počítač poslal balík do Nového Mexika, doobchodu, který neexistoval, na ulici, která rovněž neexistovala. A tam zmatený řidič dodávky použije svou

optickou čtečku na čárový kód zpětné adresy a pošle bednu zpátky. Avšak nikoli panu Reillymu, ale dojiného města a dalšího obchodu, který neexistoval na ulici, která opět neexistovala. Odtud poputuje spolus tisíci podobných zásilek rovnou do skladu nedoručitelného zboží firmy UPS v Schenectady ve státě NewYork, což je zařízení přeplněné zásilkami se špatnými adresami. A v nastávající vánoční sezóně nebudoumít tamější zaměstnanci šanci dostat se k rozluštění záhady dříve než za několik měsíců.

Zítra Andrew zásilku vypraví a celou transakci zanese do knihy zbraní pro ATF a rovněž do dodací knihyUPS, kterou zasilatelská služba pořídila všem svým zákazníkům. Chybějící zbraně, domněle dodané panuReillymu a domněle odeslané panem Reillym zpět, budou pěkných pár týdnů cestovat po Spojenýchstátech. Nikomu nebudou chybět žádné peníze, což by mohlo vzbudit poplach, protože Andrew je zaplatilze svého v hotovosti. Za tím účelem pomocí počítače už nějakou dobu pouštěl žilou kontu svéhobohatého otce. Každý měsíc kolem pěti tisíc dolarů, s kterými hodlal financovat celou záležitost.

Nabyté zbraně si nezasloužily žádné ciráty ani ohledy. Sebral je po pěti či šesti jako polena do krbu aodnesl je do kufru svého auta. Nijak se nezdržoval skládáním. Zásobníkům se dostalo stejně drsnéhozacházení. Tyhle zbraně byly k drsnému zacházení určené. To byl také důvod, proč si je vybral pro svouhru výstižně nazvanou Operace Mumbai podle teroristické akce pákistánských zabijáků v jistémhinduistickém městě, kde přišlo o život 160 lidí.

Andrewa na chvíli přemohly vzpomínky a přestal se věnovat svému úkolu. Ohledně Mumbaie se ho vždyzmocnila určitá nostalgie. Skoro jako kdyby se s týmem zabijáků na akci podílel. Viděl sám sebe, jakneohroženě prochází nejprve chodbami grandiózního hotelu, pak úzkými uličkami starého města a jehobazary s vlastním AK-74 v rukou a brašnou plnou granátů. Všechno, co se hnulo nebo dýchalo, seokamžitě stalo terčem jeho střelby. Byla to noc plná anarchie, v níž se celá Mumbai krčila před dávkamihorkých střel z Kalašnikova, nastaveného na plně automatickou střelbu, a před tlakovými vlnamiexplodujících sovětských granátů. Noc plná temných postav, utíkajících temnotou před jeho zbraní apadajících po zásazích dávkami střel ráže 5,45 mm. Andrew byl v podstatě sběratelem apokalyptickýchpříběhů. Líbily se mu poslední chvíle pádu, kdy Trója stála v plamenech, kdy tanky T-34 Rudé armádydrtily Berlín následované znásilňující a plenící armádou mužiků, nebo když se indičtí vojáci zbláznili anaházeli všechny naříkající bezmocné britské ženy a děti do studně v Khánpúru.

Proč tomu tak bylo? Andrew to nevěděl. Nevěděli to ani mnozí jeho velmi nákladní lékaři apsychoterapeuti. Možná měl v mozku příliš mnoho nějakých chemikálií. Nebo to bylo tím, že v ranémdětství nachytal své rodiče při sexuálním aktu. Případně tím, že mu ve škole mnohem silnější hoch rozbilústa pěstí a to všechno z něj učinilo nenávistného člověka. Možná, že byl jen zlý ve smyslu Staréhozákona. V podstatě to bylo jedno. Jednoduše přišel na to, že zlo byla velká legrace. Opravdu.

Vrátil se zpět do reálného světa do podoby, v níž ho všichni okolo znali. Klidný, tvořivý, příjemný,svědomitý a skoro až podlézavý mladý muž. Šel zpátky do obchodu, pečlivě naskládal všech sedmdesátpistolí a revolverů do sejfů a uzamkl je. Poté provedl pořádný úklid obchodu. Některé zvyky se jen těžkoopouštějí. Zkontroloval, zda je všechno zabezpečené, zapnul alarm, vyšel zadními dveřmi a pořádně je za

sebou zamkl.

Jel přibližně padesát kilometrů podzimní minnesotskou nocí a pak odbočil z dálnice podle značek, které jej

naváděly k cíli. Zanedlouho se před ním objevila obrovská budova stojící uprostřed rozlehlých a nyníprázdných parkovišť. U vjezdu stála gigantická tabule s nápisem: „Vítejte v nákupním centru Amerika“.

18:55, 19:20 hod.

Ray se ze vzájemného držení s protivníkem uvolnil jako první. Udeřil ho čelem do nosu a cítil, jak mu v něm

praskly kosti, a začala téci krev. Takový úder by většinu mužů okamžitě vyřadil z boje. Nikoli všaktohohle kostnatého a vyhublého bojovníka. Po hlavičce spolu padli se zaduněním na zem a ze Somálce sestal zuřivý derviš. Rval se jako divoké zvíře, aby získal převahu. V porovnání s Rayem měl poměrně malésvalstvo, které mu však propůjčovalo obrovskou sílu. Díky menší hmotnosti byl rychlejší než Ray, jenž bylsám rychlejší než většina ostatních, s nimiž se již střetl. Zcela zřejmě šlo o muže, který v minulosti hodnětrénoval boj zblízka a měl mnoho příležitostí své dovednosti použít. Podařilo se mu zpod Rayevyklouznout, takže ten nemohl využít výhodu své větší váhy. Byli do sebe zapletení rukama i nohama ajeden druhému se snažili zlomit hřbet. Jejich tváře se přitom nacházely jen pár centimetrů od sebe.

Ray viděl v černých očích protivníka zuřivost šílence, která mu umožňovala ignorovat bolest ze zlomeného

nosu a silné krvácení a slyšel, jak sípavě dýchá ústy. Snažil se ho opět dostat pod sebe na zem, aby mohl

využít převahu své vyšší hmotnosti. Jenže ten zmetek bojoval mnohem aktivněji. Jednou rukou senavzájem drželi za zápěstí a druhou zápasili o prostor na uchopení hrdla protivníka. Měli je propletenéjako bojující hady. Ray se znovu pokusil o hlavičku. Tvrdě, ale protože neměl dostatek místa k pořádnému

úderu, podařilo se mu dosáhnout jen toho, že se oběma zajiskřilo před očima.

Poté se Somálcovi podařilo uvolnit jednu nohu a tvrdě kopl kolenem Raye do rozkroku. Bolest mu málemvyrazila dech, a jeho sevření na okamžik povolilo. Protivníkovi se podařilo vysmeknout jednu ruku a sáhlpro bodák. Vytáhl ho dřív, než Ray znovu dokázal chytit jeho zápěstí. Nyní byla ve hře čepel. Oba muži se

znovu navzájem drželi a snažili se získat kontrolu nad nožem. Oba doufali, že se jim podaří vrazit jejsoupeři do těla a zasáhnout životně důležitý orgán. Boj se ocitl ve slepé uličce. Pak však Ray dokonalevycvičený v boji zblízka a držitel šesti černých pásů v šesti různých disciplínách částečně povolil, protoževěděl, že vlastní úsilí vyvede protivníka z rovnováhy. Když k tomu došlo, znovu převzal iniciativu.Somálcova paže byla nyní natažená a on neměl prostor, aby se mohl rozmáchnout a bodnout. Ray mu jipáčil dozadu čím dál více. V tom okamžiku ho ten zmetek bolestivě kousl do ucha. Bolest nebyla takhrozná. Daleko víc ho zaskočila překvapivost tohoto aktu a Ray ztratil koncentraci. Soupeř sice přišel omožnost použít nůž, zato ale získal převahu v boji bez nože. Podařilo se mu prostrčit ruku Rayovouobranou a umístit zápěstí ruky přes jeho hrdlo. Teď mu stačilo, aby mu stiskl průdušnici a udržel ji třiminuty stisknutou.

Hluk způsobený zápasem zněl, jako když se šest prasat pere v chlívku postaveném pro tři. Oba rychledýchali a vydávali různé zvuky. Jejich dýchání se podobalo vlnám dorážejícím na pláž. Kyslík, tak důležitýpro boj, se stával čím dál vzácnější surovinou a oba po něm lapali, kdykoli k tomu dostali možnost. Jejichtěla zpocená bojovým úsilím byla čím dál kluzčí. V mozku žádného z nich nevznikaly žádné vědomémyšlenky. Všechno to bylo o instinktech, síle a vůli na přežití.

Ray risknul páku s využitím kontaktu s podlahou. Uvolnil si jednu nohu, obtočil ji kolem nohy protivníka asilně zapáčil, aby uvolnil jeho sevření. Zpočátku se zdálo, že páka funguje, ale pak jeho soupeř udělalneuvěřitelně vynalézavou věc. Pustil nůž a Ray skočil na návnadu, protože pustil jednou rukou soupeře apokusil se nůž zachytit. Somálec okamžitě prostrčil ruku dírou v Rayově obraně a chytil jej za hrdlo.Přitom mu vrazil palec do jamky pod hrtanem. Ray zamrkal, neboť mu na tvář dopadlo několik krůpějíprotivníkovy krve. Somálec rychlý jako had uvolnil i druhou ruku a stejně rychle ji dostal na Rayovo hrdlok té první. Malinko se nadzdvihl, aby mohl využít i hmotnost svého těla a oběma palci tiskl Rayoviohryzek. Ray nemohl dělat nic jiného, než se jej snažit odtlačovat, aby nemohl plně využít veškeré svésíly. Nyní už to byla jen otázka času. Somálec připravil škrcením Raye o dobrých 70 procent kyslíku.

Ray se pokusil prostrčit obě paže dovnitř, aby ho rovněž chytil za hrdlo, ale soupeř poklesl dolů a nedalmu prostor. Sice kvůli tomu musel trochu změnit držení, takže nyní měl palce přes sebe. Ray ho tvrděudeřil pěstí do ucha až cítil, že kůže povolila a vyhrnula se krev. Jenže menší muž byl nyní už tak blízkovítězství, že ho nějaký úder nemohl rozhodit. V očích měl šílený svit chtivosti po zabíjení a tiskl palce…

Vtom měl Ray pocit, že něco zasvištělo vzduchem. Ať už to bylo cokoliv, v příštím okamžiku to zasáhloSomálce obrovskou silou do spánku a Ray zaslechl charakteristický zvuk tříštěné kosti. Muž okamžitěochabl a jen instinktivně zvedl ruce, aby si chránil hlavu. Jen strach z dalšího těžkého úderu jej udržel přivědomí. Ray nahmatal bajonet, poté prudce převrátil soupeře na záda a zmáčkl kroutící se postavu podsebe. Volnou rukou protivníkovi stiskl krk, aby nemohl vydat ani hlásku, a vrazil mu nůž do prsou. Cítil,jak čepel proniká mezi žebry do měkkých tkání. Zdvihl se na kolena, aby mohl soupeře přitisknout silněji k zemi a ještě několikrát jej bodl. Muže zachvátila smrtelná křeč a oči se mu obrátily v sloup. Nakonec celý

zkrvavený ztichl.

Ray se svalil na zem vedle něj, sám nedaleko smrti. Ležel natažený na zádech a usilovně se snažil nasátkyslík, jenž mu tolik chyběl. Cítil, jak mu zaplavuje plíce a přináší chlad a plné vědomí. Ještě několikrát sesilně nadechl. Nohy i paže se mu třásly z fyzického vypětí přestálého boje a rovněž z vědomí vlastnízáchrany. Také si povšiml, kolik má na sobě krve. Pak pohlédl do očí svému zachránci.

Byla to ta černošská dívka La-něco. Nemohl si vzpomenout. Lamelba, Lavioletta, Laviva, Lavelva.

„Ježíši Kriste, přišla jste v pravý čas.“

„Natrhla jsem mu zadek železem osmičkou,“ řekla a pozdvihla golfovou hůl, nyní ohnutou o dobrých třicetstupňů. „Doufám, že nebude vadit, že jsem ji ohnula.“

„Až to skončí, koupím vám celý vak golfových holí, zlato,“ řekl Ray. „Ale teď bychom odsud měli

vypadnout.“

Renfro svolal tiskovou konferenci. Měla být rychlá, ale přesto musel počkat, než média učinila všechnapotřebná opatření pro přímé vysílání. Plukovník Obobo doprovázený guvernérem a všemi svými majorymimo Jeffersona vystoupil na zvýšené pódium. Pokynul spřáteleným reportérům a přitom se otáčel navšechny strany, aby jej ve světlech televizních štábů bylo dobře vidět. Poté se postavil k mikrofonu.Renfro doufal, že nepřežene své zásluhy tvrzením: já udělal tohle a zařídil támhleto. Jenže Obobo tonakonec vždycky udělal.

„Jsem šťastný, že mohu oznámit, že jsem dosáhl úspěchu,“ řekl plukovník. „Jsem rád, že mohu oznámit

konec zabíjení a umírání. Diskutoval jsem s mužem, který sám sebe nazývá velícím generálem brigády

Mumbai, což má vztah k teroristickému útoku na Mumbai v Indii roku 2008. Vyjednal jsem ukončenídosavadního stavu. Generál vyslovil určité politické požadavky, na které vláda státu přistoupila. Až budoupožadavky splněny, propustí všechna rukojmí, kterých je více než tisíc, a my převezmeme kontrolu nad

nákupním centrem.“

Vynechal jakoukoliv informaci o vyhrožování závěrečným bojem po propuštění civilistů. Nechtěl žádnéorgie vzájemného obviňování a výbuchům pochybností ještě předtím, než útočné týmy vypálí prvnívýstřely.

Média reagovala na jeho projev umírněnou škodolibou radostí. Ano, bylo to uspokojivé. Ano bylo toúžasné. Ano, toto a ano tamto. Ovšem došlo tady k nějakému příběhu, který vyvolával odezvy. Nejlépe vtradičním duchu. Zlo zaútočilo a prolilo krev. Musí být krvavě potrestáno. Příliš mnoho filmůpřesvědčovalo veřejnost, že je nutné příslušné završení. Ačkoli to nikdo veřejně nepřiznal, média i milionydiváků, kteří celou záležitost sledovali, byli vývojem naprosto zklamáni. Všichni požadovali boj o nákupní

centrum. Boj o Ameriku.

Nikoli však Obobo. Spatřoval v tom další vítězství svých teorií o moderní policii a prosazování práva.Důkaz toho, že když jednáte slušně a s respektem i s těmi nejhoršími pachateli a dokážete se vcítit dojejich problémů, lze dosáhnout velkých věcí.

„K jakým ústupkům došlo?“ ozvalo se několik výkřiků z řad novinářů.

„V současnosti jsou tyto informace stále ještě utajované. Dostanete je v pravý čas. V mezičase bych chtělříci, že první ohlasy z Minnesoty hovoří o této neslýchané krizi…“

„Co když ti zmetci lžou?“ zazněl další výkřik z pléna. „Co když chtějí jen zabíjet lidi, ale nejdřív vyrazili z

vlády masivní ústupky?“

„Já osobně jsem s nimi vyjednával,“ řekl plukovník. „Pozorně jsem poslouchal hlas onoho muže a věřím,že se mi s ním podařilo navázat lidský kontakt. Navzdory rozdílům v našem kulturním a politickémsystému. Oba jsme srozumění s tím, že zabíjení musí přestat. Jsem extrémně hrdý na pokrok, kteréhojsme tu dnes dosáhli. Děkuji vám, dámy a pánové.“

Když odešel, obstoupili Renfra jednotliví reportéři s neověřenými zprávami.

„Ve skutečnosti byste měli referovat, že policisté starého ražení chtěli vrazit dovnitř násilím se střílejícímizbraněmi, ale plukovník Obobo měl dostatek odvahy, aby se jim postavil,“ vykládal Renfro novinářům. „To

on sám vytelefonoval všechno se šéfem únosců a dostal nás z krize. To by měl být váš úhel pohledu.“

Vyšetřování nakonec přece jen přineslo nějaké výsledky. FBI požádalo ATF, aby prověřilo velkoobchodnídodavatele kvůli neobvykle velkým dodávkám ruských nebo jiných útočných pušek AK-74 a střeliva ráže5,45 x 39 mm z východního bloku do oblasti Minneapolis-Saint Paul a agenti ATF začali prověřovat celéúzemí Spojených států. Za méně než hodinu vyšla najevo dodávka do obchodu Reilly’s Sporting Goodsand Surplus ve Twin Falls v Minnesotě. Podle záznamů firmy West Texas Imports obdržel pan Reilly zauplynulého půl roku každý měsíc dvě balení obsahující dva tisíce kusů nábojů. Navíc mu WTI dodala předněkolika měsíci patnáct samonabíjecích karabin, přestavěných v Century Arms z automatických útočnýchpušek AK-74. Agenti ATF přijeli z Minneapolis k domu pana Reillyho s ječícími sirénami a vytrhli jej zodpoledního podřimování. Za dalších deset minut jej tým vyšetřovatelů dovezl k jeho obchodu, aby jimotevřel budovu chráněnou alarmem stupně UL-3.

Pan Reilly zkontroloval své obchodní záznamy. Ne, neměl žádné přestavěné AK-74. Ale pamatoval sinějakou spletenou dodávku před pár týdny, kterou neotevřel a vrátil zpátky. Tak to také bylo uvedeno vevelké záznamní knize. Možná obsahovala pušky AK-74. Víte, střela ráže 5,45 mm není dostatečná k lovuvětší zvěře. To je také důvod, proč o toto střelivo pan Reilly nikdy neměl zájem. Zajímají ho spíše staršísamonabíjecí karabiny z východního bloku. Například typ SKS, který střílí náboji ráže 7,62 mm, cožodpovídá americkým nábojům ráže .30-30…

Agenti zkontrolovali vrácení dodávky firmě WTI a objevili, že se nikdy nevrátila. Současně na jejím účtustále figurovaly peníze za dodané zbraně. Vyšetřovatelé dospěli k názoru, že pan Reilly dodávku obdržel.Navíc se potvrdilo, že skutečně šlo o pušky AK-74. Zalarmovali dodavatelskou službu UPS a ta jimpotvrdila, že onoho dne opravdu vyzvedla vrácenou zásilku, ale chyběl záznam o doručení. To patrněznamenalo, že se ocitla v jejich skladu nedoručitelných zásilek, což představuje dost komplikované

hledání…

Jeden z agentů dostal spásnou myšlenku vystopovat pohyb nábojů ráže 5,45 x 39 mm. Pan Reilly otevřelsklad a objevil, že mu v obchodě zůstala jediná bednička. Šel do svých počítačových záznamů a přišel nato, že jeho obchod objednával uplynulých šest měsíců dvě balení po 1016 nábojích ráže 5,45 mm ruskévýroby každý měsíc. Ve skladu se však nacházela jediná bednička. To znamenalo, že jich jedenáctchybělo. On sám se nepamatoval, že by někdy prodal byť jen jednu krabičku těchto nábojů. Stejně takpušku AK-74, protože se specializoval na lovecké zbraně. Pan Reilly byl zaskočený a cítil se rovněžpodvedený. Začal pochybovat o svém vynikajícím mladém prodavači, který před dvěma týdny dalvýpověď. Nevěděl, co si s celým obchodem počne. Zvláště teď, kdy předpisy ATF jsou zase o něcosložitější…

Jak se ten prodavač jmenoval, chtěl vědět někdo z agentů. Jmenoval se Andrew Nicks. Student, velmislušný a pracovitý. Byl to příjemný hoch. Pan Reilly se šel podívat po jeho adrese. Měl snad Andrewnějaké potíže?

Ray odtáhl mrtvého teroristu do nejbližšího obchodu jménem Mocca Spectrum Chocolate a ukryl jej v

zadní části. K jeho tělu se sice táhla krvavá stopa, ale s tím se teď nedalo nic dělat. Sebral mu veškeré

bojové vybavení a pušku se sumkami podal své nové partnerce. Pak ji gestem vyzval, aby ho následovala.

Šli kus chodbou a pak zapadli do obchodu jménem Pandora Jewelry. Tam oba znaveně klesli na zem.

„Díky,“ řekl Ray po chvilce.

„To je v pořádku,“ odpověděla Lavelva, která stále ještě měla na blůze zavěšenou cedulku se jménem.„Nemohla jsem tam jen tak sedět a poslouchat to plkání oněch žen. Pořád samé bla, bla, bla. Bože, mlelypořád dokola to samé. Musela jsem pryč, jinak by mě rozbolela hlava. Co je to za chlapy? A co vlastněchtějí?“

„Vypadá to na nějakou islámskou polovojenskou jednotku. Podle vzhledu bych řekl, že původem zeSomálska. Tady ve městě jich je spousta, že?“

„To je pravda. Až příliš mnoho.“

„Nevím, kdo jim velí. Musí však být dost chytrý, protože se mu podařilo ovládnout bezpečnostní systém

celého objektu zevnitř. Dole v zábavním parku mají kolem tisíce rukojmích. Už popravili pět lidí a

vyhrožují, že zabijí další. Vyslovili nějaké požadavky a podle toho, co vím, jim bylo vyhověno. Poslední

rozkaz, který jsem dostal, mi nařizoval zůstat v klidu a počkat, až všechno skončí.“

„Vypadá to, že tomu mrtvému chlápkovi to nikdo neřekl,“ odpověděla Lavelva.

„Ne. Asi se k němu ta zpráva nedostala. Dobrá, zůstaneme chvíli tady a uvidíme, co se bude dít. Mám

telefonní spojení s odstřelovačem FBI na střeše. Pokud budou něco potřebovat, zavolají.“

„Víte co?“ zeptala se ho Lavelva. „Dneska je to můj první den v zaměstnání. Nechci o tuhle práci přijít.

Roztrhala jsem svůj blok, abych z něj získala kus kovu na obranu. Použila jsem jej na toho prvního

syčáka. Myslíte, že budu mít potíže?“

„Podle toho, co vím, si vedete docela dobře,“ uklidnil ji Ray.

„Do prdele!“ Tak to chodí. Jednou jsi tam a v příštím okamžiku je to pryč.

Agent Neal se dostal do systému SCADA a chystal se proniknout do zablokovaných bezpečnostních funkcí,

aby otevřel všechny dveře nákupního centra a…

Nic. Sakra. Nula. Všechno najednou z ničeho nic spadlo.

„Co se stalo?“ zařval Dr. Benson.

Všichni okolo zvýšili pozornost. Pak zaznělo místností zahučení ze zklamání. Dokonce i hezká Holly

Burbridgeová si zklamaně povzdechla. Ozvalo se i pár sprostých slov.

„Do hajzlu. Přišel na to!“ řekl Neal.

„Cože?“

„Jednalo se o velmi křehký způsob, jak se dostat dovnitř. Není to pevně napojené. Není to ani bezdrátové.Je to stará technologie. Jako rakety naváděné drátem ze science fiction. Nenachází se to v prostoru ani vkyberprostoru. Je to malý šikovný přístroj umístěný na stěně. Taková malá krabička, která vypadá jako

ovládání klimatizace. Není to nijak schované. Takže, když viděl, jak se na něm rozsvítilo zelené světýlko,praštil do něj, rozbil ho na kousky a my jsme totálně v prdeli.“

Nastalo úplné ticho.

Nakonec Neal pronesl: „Pane doktore, vy jste šéf. Nemůžete říci něco inspirujícího?“

„Ne,“ řekl Dr. Benson.

„Protože to nikam nevedlo, děti, nepustíme si nějaký muzikál?“ zeptal se Neal.

„Jeffe, jak je to možné, že proti perverzním úchylům jsi tak dobrý a tady se ti vůbec nevede?“

„Protože úchyláci jsou idioti a tenhle čubčí syn je velmi chytrý!“

„Nebo má štěstí,“ podotkl někdo.

„Chytrost s sebou nese štěstí. Hloupost přináší smůlu. Škoda, že si nehraje s obrázky čtyřletých hošíků…

Počkat, počkat, počkat!“

Ta slova vyrazila z jeho podvědomí jako tekutina z rozbité láhve. Nebyla ale spojena s rozbitím, nýbrž s

možností propojení. Domníval se, že na něco přišel. Něco tu bylo, ale bylo to tak vágní, že to nemohl

zachytit. Jen tak se mu to míhalo před vnitřním zrakem.

„Co je?“ optal se někdo.

„Jen okamžik, nechte mě, ať si to promyslím.“

PŘED MĚSÍCEM

mám sledoval, jak si jeho dvě dcery hrají v ubývajícím světle raného minnesotského podzimu. Bylo 15,5stupně Celsia a vzduch byl čistý a jasný. Na obloze začínaly zářit první hvězdy. Listí jilmů se barvilodohněda, červena a oranžova. Obě dívky, Sári a Ami, byly svěží a hezké děti, plné veselí a nezbednosti.Pořád se smály, neboť svět jim nabízel plno zasloužených potěšení. Právě teď si užívaly houpačky v parku

na dvacáté třetí ulici, přičemž se střídaly v houpání.

„Nestrkej do ní moc silně,“ zavolal imám na Sári. Měl obavy, aby síla a nadšení staršího děcka nevymrštily

mladší dítě z houpačky na tvrdý beton. Ten obraz se mu často vracel ve snech: jeho děti padající nazem. Vždy se vzbudil do tmy celý zalitý potem a šel je zkontrolovat. Obě dívky však byly vždy v pořádku.

Vytušil spíše, než uviděl, postavu, která se za ním posadila na lavičku, ale neotočil se. Periferním viděnímzachytil svého nového známého. Mladého bílého muže, jenž vytáhl velký román Zločin a trest vbrožovaném vydání. Otevřel ohmatanou knihu s oslíma ušima na určité stránce a předstíral čtení.

„Jdete pozdě,“ zahučel imám.

„Ne tak úplně,“ odpověděl mladý muž. „Celou cestu sem vás sledovalo FBI. Jen jeden agent a nemělsluchátka. Také tu nezůstal dlouho. Podle mě to byla jen náhodná kontrola. Sledoval jsem ho až k

nájezdu na dálnici a pak se vrátil zpátky.“

„Ach,“ oddechl si úlevně svatý muž. „Takže jsme v bezpečí?“

„Pokud nejste dvojitý agent, tak ano. Jsme v bezpečí. Jaká byla cesta?“

„Všechno šlo dobře. Spojil jsem se s generálem Awejsem. Vybral pro nás dvanáct nejmladších bojovníků.Přesně jak jste požadoval, nejsou zběhlí ve věcech západního života a jsou nedotčení svody internetu.

Sotva dokáží ovládat mobilní telefon.“

„Výborně.“

„Jeden z nich jménem Máhir je o něco starší a více otupělý. Můžete ho považovat za seržanta ve vašemsmyslu. Je jejich vůdcem.“

„Dobrá. Může zabít Santa Clause. Bude mě poslouchat? Nechci žádné osobní přístupy nebo iniciativu.Doufám, že mě nepošle do háje, až mu dám nějaký rozkaz.“

„Mluvil jsem s ním o tom. Bude nástrojem vaší vůle. Stejně jako vy jste nástrojem Alláhovy vůle.“

„Budeme si o tom muset promluvit v pekle. Tedy o tom, čí vůli vlastně poslouchám.“

„Vaší tragédií je, že v nic nevěříte. Ani v pravou víru, ani v žádnou jinou. Žijete jen kvůli zabíjení a ničení.Takový pohledný mladý muž jako vy. Přitom vás Alláh vybral pro tento úkol a poslal vás ke mně. A svatýmuž společně s ateistou na ně udeří a pomstí tragickou smrt velkého Usámy. Potom půjdeme do ráje,bratře, a já budu první, kdo vás tam uvítá. Jsem si jistý, že Alláh vám poskytne provizorní přístup.“

„Ve skutečnosti není pravda, že bych v nic nevěřil,“ pravil mladý muž. „Chodím do kostela Saint Joan Jetta miluji rokenrol. To je mé božstvo. A teď mi povězte podrobnosti.“

„S pomocí bratra, který řídí charitu pro somálské uprchlíky v Torontu, jsem dopravil naši skupinudžihádistů po třech až čtyřech do Kanady. Dostali statut politických uprchlíků a zaručili jim dočasnákanadská víza. Teď bydlí v domově charity na předměstí Toronta. Mají jasné instrukce, aby se nemísili sostatními a s nikým nemluvili. Zvláště pak s nevěřícími. Musí dodržovat pravidla útulku, být skromní anenápadní. Jednoho dne budou připraveni k velké bitvě. Všichni už mají za sebou bojové zkušenosti.Všichni bojovali v řadách milicí Hizbul Islam v operacích u Wabry, v Mogadišu a…“

„Prosím. Snažil jsem se porozumět somálské občanské válce z toho, co jsem našel na Wikipedii. Bylo tostejné, jako čtení dopisů Stephena Cranea o páté punské válce,“ reagoval mladík.

„Pro vás je to jen komedie, které nerozumíte,“ odvětil imám. „Ale oni všichni ztratili bratry, sestry arodiče. Všichni jsou tvrdí a zahořklí a dokáží udělat potřebné věci bez zaváhání.“

„To jsou muži, které potřebuji,“ reagoval mladík potěšeně.

„Do týdne je převezeme přes nejvytíženější hraniční přechod u Niagarských vodopádů. Pojedou skrytěkamionem, který vlastní další náš věřící bratr a majitel obchodu s orientálními koberci. Jezdí pravidelněpřes hranice, takže s tím nemá problémy. Já sám je pak odvezu z Albany přes celou Ameriku dobezpečného domu, kde pár dní počkají. Jste si jistý, že je nechcete vzít alespoň jednou nebo dvakrát donákupního centra AtM, aby to místo poznali a získali přehled o tom, co budou dělat?“

„Ne, rozhodně nikoliv. Jeden nebo dva z nich se tam zamilují do somálské dívky prodávající videa, číšnicev kavárně, či pokladní na parkovišti a jejich mysl se přestane zaobírat stanovenými úkoly. A pak si najdouzpůsob, jak se všemu vyhnout. Přislíbili jsme jim džihád, zabíjení nevěřících a přímou pouť do ráje. Já jimvšechno zajistím, ale musí se podrobit operační kázni až do okamžiku, než celá věc vypukne. To jsouzákladní pravidla. Jinak nás odhalí a zničí. Už to nehodlám opakovat. Potřebujete víc peněz?“

Imám se cítil kvůli penězům trochu provinile. Část jich použil k zaplacení dvou prostitutek v Somálsku, knákupu obzvláště povedeného porno videa a také za ně vzal své dvě dcery do fastfoodu Chuck E. Cheese,

který milovaly. Pořád mu ještě zbylo šest set dolarů, ale nechtělo se mu je přiznat.

„No, víte, výdaje byly větší, než jsem očekával.“

„Žádné oslavy, žádné večeře s vašimi malými děvčaty,“ řekl mladík. „Nic, co by vybočovalo z vaší dennírutiny. Rozumíte? Cokoliv takového může zburcovat federály. Až dosud to nevypadá, že by byli něčemuna stopě. Jsme příliš blízko našemu cíli, než abychom všechno pokazili nějakou nerozvážností. Nerad bych

strávil zbytek života ve vězení kvůli ničemu.“

„Rozumím a poslechnu vás,“ řekl imám. „A děkuji vám.“

„Dobrá. Tak to bychom měli.“

„Je tu ale ještě jedna věc,“ nesměle řekl imám.

„Dobrá, jaká věc?“

„Smrt!“

„Moje oblíbená záležitost v jakémkoliv provedení. Mluvíme o smrti někoho konkrétního?“ zeptal se mladík.

„Vaší a mojí.“

„Až přijde, tak tu bude. Výměnou za velké cíle neznamená skoro nic. Nijak zvlášť se jí neobávám.“

„Ano, ani já ne, ale… nemáte nikoho, koho byste chtěl ještě někdy vidět?“

„Jen, abych se jim vysmál do ksichtu!“

„Jen zkuste popřemýšlet o možnosti úniku,“ navrhl imám.

„Není žádná možnost úniku!“

„A co kdyby byla?“

„Hmm,“ řekl chlapec.

„Mám totiž stoupence, který má bratra. Tenhle bratr byl pilotem vrtulníku v marockém vojenském

letectvu. Zapletl se do politiky. Zatkli ho, mučili a uvěznili. Pak se mu podařilo uprchnout a skončil vKanadě.“

„Zajímavé.“

„Je poměrně dobrý pilot. Teď pracuje pro firmu zabývající se zemědělským práškováním. Práškuje pomocíherbicidů kulturní porosty. Zabíjí škůdce.“

„Úžasná práce.“

„Přemýšlím o dni ‚D‘ kdy bude vzduch plný vrtulníků. Policejních, vojenských, ale hlavně ze všech

možných mediálních organizací.“

„Zcela nepochybně to bude pěkný zmatek,“ přisvědčil mladík.

„Co když zařídíme, aby…“ a imám pokračoval ve vysvětlování svého plánu.

19:21, 19:35 hod.

Nikoho nepřekvapilo, že dům byl tak pěkný. Stál poměrně daleko od silnice a vedla k němu přibližně třicetmetrů dlouhá příjezdová cesta. Před zraky kolemjdoucích jej kryly vzrostlé stromy, vpředu měl krytouverandu a po straně garáž pro tři auta. Patřil k oněm nóbl residencím milionářů severního Minneapolis,které se tu nacházely všude okolo. Celý pozemek byl obehnaný vysokým plotem a 24 hodin denně jejstřežila uniformovaná bezpečnostní služba.

Tři auta plná agentů projela vraty a první Bill Simon, zástupce řídícího agenta Kempa. Držel v ruce příkazk domovní prohlídce vystavený místní expoziturou FBI. Zaklepal na dveře a po chvíli přišel otevřít statnýmuž těsně před šedesátkou s bujnou hřívou šedivých vlasů a sklenicí skotské v ruce. Simon okamžitězaregistroval několik znaků příslušnosti k vyšší společnosti: ručně šité boty, přiléhavé džíny, přepychovýrolák se skotským vzorem navlečený na vypracovaném těle a brýle s ocelovými obroučkami. Za mužovýmlevým ramenem vykukovala jeho manželka. Možná nový model, neboť vypadala přinejmenším o deset letmladší než on. Krásná žena s nádhernými blond vlasy, rovněž oblečená v těsných džínách a dámské košili

oxfordského typu. V ruce držela sklenici vína.

„Jste pan Nicks? Jason Nicks?“ otázal se Simon.

„Ano, pane,“ řekl příchozí, který vypadal, že přesně ví, co se děje. „Jste z FBI, není-liž pravda. Jste tukvůli Andrewovi, že? Máte o něm nějaké zprávy? Už dlouho se nám neozval. Volal jsem mu do obchodunejméně stokrát, ale nebere to. Máme značné obavy.“

„Ano, pane,“ odvětil Simon. „Ano, jsme z FBI a ano, jde o vašeho syna Andrewa. Víme, že řídí jeden zvašich obchodů v AtM, ale my jsme přijeli, abychom vykonali domovní prohlídku.“

„Cože!?“ zvedl Jason Nicks obočí.

„Pane, máme podezření, že váš syn je zapletený s ozbrojenci, kteří se dnes zmocnili nákupního střediska.Rozhodně je zapletený v opatřování zbraní a střeliva, které používají. Mám s sebou povolení k prohlídcejeho domu vydané soudcem Raphaelem ze čtvrtého okrsku. Pro ověření se můžete podívat na internet.Dám vám číslo povolení.“

„Ježíši Kriste,“ povzdechl si muž a ustoupil, aby jim uvolnil cestu.

Simon vedl vyšetřování, zatímco forenzní vyhledávací tým šel dolů, kde Andrew bydlel. Když se obrátil sotázkami na rodiče, bylo zezdola slyšet hluk vyrážených dveří, které byly zamčené.

„Potřebuje Andrew právníka?“ otázal se pan Nicks.

„Patrně ano, pane. Chcete si zavolat? Dost spěcháme, to si vzhledem k situaci jistě dovedete představit.Současně si však přejeme, aby se vašemu synovi dostalo plné ochrany ze strany zákona.“

„Ne, nebudu nikam volat. Pokračujte.“

V pozadí se z televize ozýval hlas reportérky NBC, která komentovala příjezd dodávky z vězení. Podle níměli vězni během několika minut nastoupit do letadla.

„Jak vidím z jeho rejstříku, měl Andrew nějaké problémy již předtím,“ řekl Simon.

„Jako s dítětem to s ním nebylo snadné,“ odvětil pan Nicks. „Moc chytrý a pořád vzteklý. Utratil jsem kvůli

němu spoustu peněz za právníky a psychology, jen abych jej uchránil před vězením. Je to můj jedinýsyn. Co jsem mohl dělat?“

„Ano, pane. Vidím tady nějaké drogové záležitosti, dokonce ho vyhodili ze tří soukromých škol a sotvadokončil čtvrtou…“

„Má ovšem IQ na úrovni geniality,“ poznamenal otec.

„Pak se nějak dostal na Harvard.“

„Věnoval jsem škole značnou sumu peněz. Možná díky tomu. V každém případě byl na ni dost chytrý.

Jenže nezralý.“

„Nezůstal tam dlouho, že?“

„Ani ne rok. Velmi nešťastný rok, obávám se. Opět se nechal unést svou zlobou. Rozesílal nějaké nepřílišmoudré e-maily. Nevynalezl Facebook, protože už to udělal někdo před ním a to ho rozezlilo. Zapletl se do

psaní špatných programů, stal se hackerem, vymýšlel morálně špatné počítačové hry. Přestal chodit napřednášky. Nakonec se vrátil ke drogám, řvoucí muzice a nihilismu. Znáte tenhle profil: zálibu v ničení,heavy metal a fantazie plné násilí. Nevím, kde se stala chyba. Dali jsme mu všechno. Navzdory všemproblémům jsme jej stále podporovali. Chodil na psychoterapii již od dvanácti let. Poslali jsme ho snad dokaždého ozdravného programu, který si dovedete představit. Dostával antidepresiva a spoustu dalšíchpodpůrných medikamentů. Ale on se vždy vrátil k rokenrolu, počítačům a násilným nihilistickým fantaziím.

A ke vzteku… domnívám se, že hlavně vůči mně. Vydělal jsem spoustu peněz. Moje velká chyba.“

„Jste podnikatel?“

„Mám obchodní nadání,“ řekl Jason. „Celý život využívám výhodné příležitosti. Nejsem Steve Jobs ani BillGates. Jen šikovný hoch z obchodu. V sedmdesátých létech jsem obchodoval s oblečením pro hippies, vosmdesátých se sportovní obuví, v devadesátých s počítači. Teď prodávám počítačové hry. To je dnesnejlepší zboží. Existuje samozřejmě i další, ale to není tak přitažlivé. Vlastním několik fastfoodrestaurantů, velkou část tří místních obchodních center, celé nákupní středisko v Kansasu, restauraci a třimotely ve Wisconsin Dells a tři pumpy podél silnice číslo 92. Vlastním také obchody jménem First Person Shooter. Víte, čím se zabývají?“

„Obávám se, že nikoliv,“ odpověděl Simon.

„Střílecí hry v kyberprostoru. Andrew s nimi vyrostl. Patří patrně k nejlepším hráčům těchto her na světě.Můj vlajkový obchod se nachází právě v AtM. Požádal jsem Andrewa, aby ho řídil a on se mnou poprvé vživotě souhlasil. Řídil ten obchod velmi dobře.“

„Je tam i nyní?“

„Ano. Je tam každý den.“

„Víte o tom, že šest měsíců pracoval v obchodě se zbraněmi?“

„Cože? To nemohl být Andrew!“

„Využil ten obchod, aby si opatřil šestnáct útočných pušek, šestnáct německých pistolí z přebytečnýchzásob ozbrojených sborů a více než deset tisíc nábojů.“

Do místnosti vstoupil jeden z agentů.

„Phile,“ řekl, „to bys měl vidět.“

„Všichni jsou tak šťastní,“ řekl pan Girardi.

„Říkají, že už je po všem.“

Stáli v podstatě úplně mimo, protože od stanu pro novináře je vytlačili, a zdálo se jim zbytečné choditzpátky ke stanu Červeného kříže. Zejména teď, když tam budou mít spoustu práce s příjmem zraněnýchosob. Stáli přibližně na poloviční cestě mezi nimi a pár set metrů od obrovské budovy nákupního centra,které bylo stále obklopeno policisty a jejich auty s blikajícími světly. Před několika minutami se začalyshromažďovat autobusy. Nikoli však přímo u AtM, ale kus opodál, vpravo od budovy, aby na daný signálmohly pokračovat ke vchodům a naložit propuštěná rukojmí. Odtud je odvezou na výslechová stanovištěa pak na další místa. Celá záležitost byla nesmírně komplikovaná a kamkoli se Girardiovi podívali, všudese jim zdálo, že se pohybuje velké množství vozidel a pobíhajících mužů.

Nyní už bylo poměrně chladno, kolem 4,5° C, a paní se chvěla chladem.

„Asi nemá cenu pokusit se jít blíž. Nejspíš by nás zastavili a poslali pryč,“ řekla.

„Počkáme tady. Jsem si jistý, že už to nebude dlouho trvat.“

„Víte,“ řekl plukovník Obobo svému příteli Davidu Banjaxovi z New York Times, když usedli do židlí nadohled od obrovské budovy AtM. Pan Renfro stál opodál, aby nelezl do záběru kamery. Za nimi bylo vidětautobusy, které se přesunovaly na určená stanoviště. „Podle mého přesvědčení by policie neměla být plná

násilníků, drsných chlapů nebo ranařů. Věřím tomu již od doby, kdy jsem před lety začal jako pochůzkář

v Bostonu.“

Banjax věděl, že plukovník šlapal ulici v Bostonu méně než tři týdny, protože pak jej vybrali na podstatněatraktivnější službu kvůli jeho působivé osobnosti. Stejně si to však zapsal, zatímco jeho diktafon tiševrněl. Obobo mluvil úplně stejně už předtím, když s ním dělal rozhovor pro svůj magazín.

„Vždy jsem se domníval, že násilí by mělo mít v policejní práci až úplně poslední místo. Namísto toho byse mělo používat vhodné vedení, poradenství, neustálá přítomnost, slitování a kázeň. To vše by mělo býtpodporováno shora a uplatňováno zdola od základních útvarů. Nikdo by neměl mít z policisty strach. To je

policie, kterou hodlám prosazovat a doufám, že už ji v současnosti představuji.“

„Pane plukovníku,“ řekl Banjax, „slyšel jsem, že někteří z policistů pod vaším velením chtěli vtrhnout dohypermarketu se střílejícími zbraněmi. Je to pravda?“

„Probrali jsme mnoho názorů, Davide, a mnoho možností. Někdy však ani odvaha nic nepřinese. Občas je lepší nevyvíjet žádný nátlak a nechat pachatele, aby porozuměli absurdnosti situace, kterou sami přivodili,

a také, aby viděli, že rozumné řešení oné situace zachraňuje životy, místo aby je bralo. Většina lidínejsou žádní zabijáci. Většina z nich chce, aby se o nich vědělo, chtějí prosadit svou osobnost, identitu.Můžete tomu říkat jakkoliv. A jakmile jim to dovolíte, situace se uklidní. Jsem si jistý, že tihle hoši považují

svou kauzu za správnou a spravedlivou. A kdo může říci, že nikoliv? Na světě je spousta místa pro různénázory. Proto považujeme rozmanitost za jednu z největších hodnot a já se ji snažím neustále šířit, aťjsem kdekoliv.“

„Dobře řečeno, pane. Ale když už říkáte, ať jsem kdekoliv, je pravda, že se o vás uvažuje jako budoucímřediteli Federálního úřadu pro vyšetřování? Úspěšné završení této krize by tomu jistě mohlo prospět.“

„Necháme na budoucnosti, ať rozhodne, Davide. Ať se stane, co se má stát. Jistě, byla by to pro měvelká výzva stát v čele FBI a pokusit se mé názory prosadit v celostátním měřítku. Nicméně…“

Pan Renfro se k nim naklonil: „Nerad vás ruším, ale právě jsme obdrželi zprávu, že bratři Káfiovi dorazilina letiště a vezou je k letadlu. Dougu, musíme tě hned uvolnit pro televizi.“

Plukovník i David Banjax se otočili. Vedle už se připravoval monitor a na něm byli skutečně vidět třitrestanci, stále ještě v oranžových vězeňských overalech. Všichni vzrušení a nervózní stoupali jeden podruhém po schodech do obřího letounu.

„Měl byste na to být hrdý,“ řekl Banjax.

„Také že jsem. Mimo záznam vám řeknu, že tu mám lidi, kteří chtěli vyhodit do vzduchu podlahu podnákupním centrem a vrazit dovnitř se zbraněmi. Ježíši Kriste, dovedete si představit ten masakr? A proč?Jen aby udrželi ve vězení tři mizerné bankovní lupiče, které by stejně za pár let propustili.“

„Naštěstí k tomu nedošlo,“ opáčil reportér.

„Naštěstí. Protože bychom museli přivézt spoustu plastových pytlů na mrtvoly. Nevěřím tomu, že jich je vMinnesotě dostatek na takovouhle velkou věc.“

Simon prošel roztříštěnými dveřmi do Andrewova velkého pokoje v přízemí domu jeho otce. Jako prvníspatřil rozměrné plakáty na stěnách. Zobrazovaly skupinu, která sama sebe nazývala Megakill.Znázorňovaly drsné obrazy rockerů nalíčených jako andělé z Armagedonu. S šíleným líčením na obličejích,

dlouhými černými nehty, černými vlasy až na ramena, krvavě rudými rty, elektrickými hudebními nástrojijako zbraněmi a obličeji zkroucenými do pohanských masek, takže vypadali jako barbar Conan předbranami jednoho z hyborianských měst, odsouzených k záhubě. Další plakáty zobrazovaly usmívající sevrahy Dylana a Erica z případu Columbineské střední, pochmurného samotáře Seung-Hui Choa z virginské

techniky, masové vrahy Charlese Mansona a Charlese Whitmana a dvě zvláštní postavy v oděvech zmeziválečných let, v nichž rozpoznal dvojici lupičů Bonnie a Clydea. Všichni to byli šílení střelci, nepatrnílidé s velkými zbraněmi, oddaní ničení a zabíjení. Pak tam byl také člověk s podivným sestřihem vlasů zečtyřicátých let, v němž poznal Howarda Unruha, který v roce 1948 postřílel svým Lugerem třináct lidí, astal se tak prvním střeleckým maniakem.

Poté mu padla do oka složitá počítačová sestava, na níž jeden z agentů otevřel MEMTAC 6.2, o němžSimon věděl, že je to počítačový software, jenž ovládá bezpečnostní systém obchodního centra AtM. Namonitoru se objevil velmi podrobný a patrně neproniknutelný postupový diagram. Naproti neustlanéposteli stál stůl kompletně pokrytý detailními plány od firmy Oakland Engineering and Architectural, kteráv roce 1992 postavila AtM. Na spoustě z nich byly červeně zakresleny trasy chodbami a schodišti avyznačena zúžená místa a podlahové plochy ve čtverečních metrech.

Knihovna obsahovala řadu titulů. Od revoluční strategie od Mao Ce Tunga, Depraye, Che Guevarry aTrockého až po klasické spisy Sun Cua a Machiavelliho. Nacházela se tam i kniha Případ Columbineskéstřední od Davea Cullena a spousta nejrůznějších příruček americké armády a námořní pěchoty,zabývajících se bojem proti povstalcům, uměním odstřelovačů, výrobou improvizovaných výbušnýchsystémů, oblastí psychologické války, speciálních operací, budováním léček a stopováním lidí. Vše odnejrůznějších expertů na přežití a autorů z řad radikálů.

„Duševně se připravoval na válku,“ poznamenal někdo.

„Duševně to byl blázen,“ řekl jiný.

„Pane Bože, podívejte se na tohle.“

A zvedl stoh novinových výstřižků o reverendovi Reedu Hobartovi z nějaké okrajové komunity, který sestal slavným kvůli demonstracím proti městské mešitě, na nichž se pravidelně shromažďovala skupinajeho stoupenců. Reverend však náhle úplně beze stopy zmizel.

„Možná Andrew nechal reverenda Hobarta zmizet,“ pronesl někdo.

„Dobrá,“ řekl Simon, „myslím, že na tom bude něco pravdy. Zavolám Kempa a mezitím tady všechnonafoťte, zadokumentujte a naložte. Musíme to všechno prohlédnout.“

„Copak asi je v té šatně?“ otázal se jeden mladý agent a otevřel dveře.

Ozvala se hlasitá detonace a pokoj ozářil záblesk ohně. Nesmírná energie na zlomek sekundy zastavilačas. V příštím okamžiku byli všichni přítomní v místnosti odmrštěni velkou silou zpět, dokud nenarazili doněčeho, co je zastavilo. Hluk výbuchu byl ohlušující. Trosky poletující místností způsobily zasaženýmagentům značné množství zranění. Simon stál naštěstí dost daleko od epicentra výbuchu a unikl tak jehosmrtící síle. Přesto měl tři zlomená žebra a spoustu povrchových oděrek. Zápasil s hrozným šokem anastupující malátností, která mu ochromovala údy i mozek. Zamrkal a vydechl štiplavý kouř. Rozhlédl sekolem skrz oblaka dýmu a zaznamenal mladého agenta, který zemřel krátce poté, co jím výbuch mrštil ostěnu pokoje. Naštvalo ho, že si nemohl vzpomenout na jeho jméno. Snažil se dát dohromady, znovupřevzít velení, podat hlášení a zavolat zdravotníky a pyrotechniky.

Poté uviděl, jak v kouři ve dveřích stojí chlapcův otec.

„Proboha, Andrew!“ křičel, „co jsi to provedl!“

Tik tak, tik tak, Jeff Neal přemýšlel. Rozhlédl se kolem po tvářích přihlížejících, kteří na něj s nadějí zírali.Snažil se dát dohromady střípky z podvědomí. „Perverzníci“ a „nákupní centrum“ a… a co ještě? Cítil, žemá nějakou myšlenku, inspiraci, možnost a…

„Lituji. Myslel jsem, že něco mám. Ale nemám nic.“

„Dobrá,“ řekl Dr. Benson. „Myslím, že bys měl znovu vyzkoušet programy na proniknutí a možná…“

„Jasně, jasně, jasně,“ odvětil Neal náhle. Znovu velmi rychle. „Sledujte mě. Stopujeme perverzní

pachatele, je to tak?“

„Vypadá to, že se na tom shodneme,“ poznamenal někdo.

„Mám teď v hledáčku jednoho hocha z Kalifornie. Jmenuje se Bruce Wyatt a je mu třicet čtyři let. Už jsembyl na jeho pevném disku. Děti převlečené za kovboje. Nepotřebujete vědět víc. Dobrá. Ten chlap

pracuje u firmy RealDeal v Sacramentu. Vlezu mu na pevný disk a podívám se po spojení. Je to takový

ten typ, co si všechno ukládá, takže má přístup na společný server firmy RealDeal. Z jeho počítače sedostanu na server firmy. Proniknu dovnitř a vlezu do jejich setupu, kde mají všechny programy kbezpečnosti, údržbě, financím a možná také spojení do všech jejich poboček. I kdyby to měl být jen email. Takže možná nějak vyslídím, která z jejich padesáti poboček…“

„Jeffe, těch poboček je více než pět set!“

„Takže, dostanu se do jejich operačního programu a odtud do systému, který mají v tomhle nákupnímcentru. Do jejich velkého obchodu na čtvrtém podlaží a možná, v závislosti na tom, kdo systém postavil akolik na něj vynaložili peněz… možná je tam někde schovaný nezadokumentovaný portál, jímž seprotáhnu do většího systému SCADA a můžu s tím něco udělat. Myslím, že to takhle půjde.“

„Jdi na to,“ řekl Dr. Benson.

„Musíme tedy počkat, až to všechno skončí?“ otázala se slečna Lavelva. „A pak můžeme vylézt? To námchtěli říct?“

„Ano. Tak nám to řekli. Je po všem. Špatní hoši zase vyhráli. Rukojmí za vězně. Jakmile budou věznivolní, můžou jít rukojmí.“

„A co se stane potom?“

„To nevím,“ řekl Ray. „Nechme na těch géniích, aby rozhodli.“

„To není správné,“ řekla Lavelva. „To není správné. Tolik lidí mrtvých a zraněných. A přesto ti lumpovédostanou, co chtějí.“ „Jak to chcete udělat?“ zeptal se jí Ray. „Zabít tisíc nevinných lidí, jen abychom potrestali patnáct lumpů

nebo kolik jich je?“

„Neznám odpověď na tuhle otázku,“ řekla, „ale myslela jsem, že úkolem všech těch speciálních jednotekje udělat to tak, aby zabili těch patnáct, aniž by oněch tisíc utrpělo nějakou újmu. Ale zdá se, že to tak

dneska nefunguje, že?“

„Nefunguje,“ odpověděl Ray.

„Ale toho, co mě chtěl uškrtit, jste potrestal docela dobře. Takže přece jen tu dnes funguje alespoňtrochu spravedlnost. A vy jste ten, kdo ji sem přinesl. Můžete být na sebe hrdý až do konce svého života.“

„Ale stejně to není správné,“ zamumlala rozjitřeně.

Seděli vzadu za pultem v obchodě jménem Perfumaria mezi vůněmi tak sladkými, že měly až omamnýúčinek. Cruz měl pocit, že jej brzy porazí. Ale měl své rozkazy a musel klidně sedět. Ptát se po vysvětlenímůže až později. Zatím pro něj neexistovala jiná možnost.

Náhle mu v kapse zavibroval mobilní telefon.

Vyndal jej ven a stiskl příslušné tlačítko.

Byli tam všichni: McElroy, ale také Webley a někde z dálky Nick Memphis.

Jako první promluvil Memphis: „Kde jsi Cruzi?“

„Stále ještě na druhém podlaží v nějaké parfumérii. Zabili jsme dalšího lumpa. Ale myslím, že o tom nikdo

z nich neví.“

„Dobrá, máme identitu velkého šéfa. Ve skutečnosti je to chlapec, dvacet dva let. Řídí v AtM obchod snázvem First Person Shooter, kde se prodávají počítačové hry. Získal zbraně pomocí úskoku. Je totižvýborný v práci s počítačem. Možná, že se pokusí o nějaký další trik.“

„Takže je to jen takový mladý sráč?“

„Má přístup do AtM. Zná všechna bezpečnostní opatření, chodby a schodiště. Má záznam v rejstříku: odvýtržnictví, přes drogy, internetové vyhrožování až po žhářství. Táta mu to vždy vyžehlil svými penězi.

Celá léta byl pod psychiatrickým dozorem a všichni si mysleli, že se to zlepšuje.“

„Hádám, že se to nezlepšilo,“ řekl Ray.

„Máme uvnitř jenom tebe. Potřebujeme, abys našel cestu nahoru do čtvrtého podlaží do chodby RioGrande. Ten obchod je právě tam. Rio Grande 4-312. Měl by tam být jeho hlavní stan. Domníváme se, žetam odtud to celé řídí. Až se tam dostaneš, usaď se někde poblíž. Pokud vše půjde dobře, budeme těmožná potřebovat. Pokud to půjde špatně, můžeš tam vrazit a zlikvidovat jeho i kohokoliv jiného, na koho

tam narazíš. Omlouvám se, že ti nemohu poslat neprůstřelnou vestu ani něco jiného. Myslím, že aninemusíš nikam chodit, pokud se ti nebude chtít. Na druhé straně, pokud je v Americe někdo, kdo by toudělal, jsi to ty.“

Jo, jo, pomyslel si Ray. Já válečník. Já, hrdina. Já, mariňák. Já, odstřelovač.

„Cruzi, jsi v pořádku?“ zeptal se Memphis.

„Už jsem na cestě,“ řekl Ray.

„Podívej,“ řekl Memphis, „já ti rozumím. Myslel sis, že už jsi z toho venku. Jenže ono to sem přišlo zatebou a pořád se to snaží tě zabít. Máš krásnou snoubenku a tisíc možností na dobré zaměstnání anajednou se všechno obrátí vzhůru nohama, když tihle syčáci přijdou s jejich válkou. Je mi líto, ale tak to

je.“

Neptej se proč, říkal si Ray sám sobě. V tomhle světě není proč. Je jenom to, co je. To, co se musí udělat.

A tohle se musí udělat teď. Jeho otec by to udělal bez zaváhání, a kdyby jej v příští vteřině zabili,neumíral by s hořkostí. Není proč, je jenom to, co je.

„Cruzi, jsi v pořádku?“

„Už je po odpoledním klidu,“ řekl Ray, „a jak to vypadá, zase si jednou po obědě neschrupnu.“

„Až to skončí, Cruzi, koupím ti obchod s matracemi a můžeš spát celé dny.“

„Já ti to připomenu,“ odvětil Ray.

Těžce se zvedl.

„Nevím, kam jdete,“ řekla Lavelva, „ale já jdu s vámi.“

Některé věci nefungovaly tak, jak měly. Například kamery na zbraních. Čas od času sice ukázaly něcozajímavého, jako třeba při popravách. Ale většinou ukazovaly jen náhodné obrázky, podle toho, jak jeozbrojenci zrovna drželi nebo s nimi manipulovali. Ponejvíce šlo o rychlé rozmazané záběry, kteréprakticky neměly žádnou informační hodnotu. Andrew je poměrně brzy přestal sledovat. Připadaly mujako lávové lampy upevněné na stěnách. Jsou prima, když jste vysoko. Jinak nejsou k ničemu.

Seděl ve svém velitelském křesle v zadní místnosti obchodu First Person Shooter před stěnou plnoumonitorů s obrázky z kamer na zbraních. Daleko důležitější však byla druhá stěna s monitory, do nichžpřicházely záběry z bezpečnostních kamer. Ty alespoň ukazovaly bezpečnostní reakce na jeho operaci. Na

záběrech z vnějších kamer mohl vidět tmavé postavy černě oděných nindžů z týmů SWAT, jak se stahujízpátky nebo alespoň pryč z obrazu. A také, že se ke každému vchodu pomalu sune dlouhá řada autobusů.

V souladu s jeho instrukcemi každý řidič otevřel dveře, opustil vozidlo a nyní všichni stáli před svýmiautobusy. Všichni byli bez bund a měli zdvižené prázdné ruce, aby bylo vidět, že nejsou ozbrojeni.

Další nudný den v kanceláři. Všechno šlo normálně.

Na velké obrazovce, na níž svítilo zobrazení bezpečnostního programu MEMTAC 6.2 hacknutého systémuSCADA, neprobíhalo vůbec nic. Vše, co mělo být uzamčeno, bylo stále zamčené. Všechno, co nemělo být,

nebylo.

„Co se děje s číslem šest?“ náhle se zeptal imám.

„Nevím, co…“

„Je v úplném klidu. Vypadá to, že je na zemi. Co se s ním děje?“

Andrew se podíval zpět na stěnu se záběry z kamer na zbraních. Chvíli mu trvalo, než přišel na to, že jdeo obraz otočený o devadesát stupňů. Otočil hlavu, aby získal správný pohled a zjistil, že kamera je naúrovni země a nekouká nikam. To znamená žádný strop ani chodba. Nic, co by přinášelo nějaké údaje.Šlo o spodní část zdi pod výlohou nějakého obchodu ve výši podlahy.

„Ta zbraň je na zemi,“ řekl Andrew. „Jako kdyby ji někdo zahodil a šel si pro zmrzlinu. Nebo kameraodpadla při nějakém prudkém pohybu a přistála na zemi bokem. Ani si toho nevšiml. Oni totiž o těchkamerách nic nevědí.“

„Nebo ho někdo zabil a nechal zbraň ležet na zemi. A tak tam leží a neukazuje nic.“

„Zavolejte ho,“ přikázal Andrew.

Imám promluvil somálsky: „Číslo šest, Hanade, jsi tam někde? Hanade! Viděl někdo Hanada?“

Imám chvíli poslouchal odpověď a poté hlásil: „Hanad šel do druhého podlaží s Fejsalem.“

„Jaké má číslo?“

„Osm.“

Andrew se podíval na monitor čísla osm. Hm, vše se zdálo v pořádku. Rozmazané záběry neukazovaly nicurčitého. Dokládaly jen pohyb nositele zbraně.

„Asad? Kde je Asad?“ zeptal se imám. „Poslal jsem ho, aby přivedl děti. Už je to více než hodina.“

Asad měl číslo tři. Oba se podívali na monitor, ale ten opět neukazoval nic určitého. Jen rozmazanézáběry. Po chvíli se však obraz uklidnil. Ukazoval nějaké dveře. Poté se zbraň zvedla ke stropu. Zleva seobjevila velká mužská ruka a imám s Andrewem udiveně sledovali, co se bude dít. Ruka držela nějakývelký předmět nepravidelného tvaru a z ničeho nic jej narazila na ústí zbraně, až tam pevně držel.

Andrew se téměř zasmál, protože ten předmět vypadal jako brambora.

Pak se hlaveň sklonila a kamera znovu zabírala dveře. Ústí zamířilo nikoli přímo do stále uzamčenéhobezpečnostního zámku, nýbrž do dřeva nad ním. Zbraň poskočila a nepravidelný předmět, byla tobrambora!, se rozprášil do vlhké mlhy. Zámek povolil a dveřní křídlo vyskočilo z rámu. Hmm, velmizajímavé. Střelec věděl, že nemá střílet do zámku, ale do dřeva dveří, které je zranitelné vysokým tlakemvýstřelu. Tenhle hoch, byl snad profesionál? Bylo to skoro stejné, jako když Špinavý Harry skočí nastřechu školního autobusu z železničního náspu a přivede tím Scorpia k zuřivosti.

Ústí hlavně na monitoru se sklopilo k zemi a ukázalo pár sportovních bot New Balance. Andrew poznal, žemuž právě prošel dveřmi, které si výstřelem otevřel, a začal stoupat po nějakých schodech.

Najednou mu to dávalo smysl. Někdo v nákupním centru lovil jeho lidi. Nějaký bláznivý člen občanskésebeobrany potichu zabil Asada, sebral mu jeho pušku a poté si z brambory vyrobil improvizovaný tlumičhluku výstřelu. Tenhle fígl pocházel z polní příručky námořní pěchoty MC-118-341 o „zhotovenínáhradních tlumičů v polních podmínkách“. Teď si tahle osoba prostřílela cestu na jedno ze zamčenýchschodišť, které vedlo vzhůru. To znamená vzhůru k němu, k Andrewovi. Byl to snad Charles Bronson,mladý Clint Eastwood nebo Bruce Willis? Nebo nějaký bláznivý polykač sýra, který neuposlechl soukroměstanovené předpisy nákupního centra a nyní míří k němu, aby mu vyhlásil válku?

Ne, ne. Věděl, jak vystřelit zámek. Musí to být profík. Možná z Delty, Navy SEALs nebo někdo opravdu

dobrý z útvaru rychlého nasazení FBI HRT.

Andrew s tím nepočítal, ale místo aby pocítil strach, byl naopak nadšený. Tohle je opravdu zajímavé. Tobude v jeho konečném dokumentu skvělé. Každý příběh potřebuje tragického hrdinu a tady to budetenhle hoch. To přidá celému příběhu na poutavosti. Andrewovi se zvýšil tep.

Uvědomil si, že v záznamech někde musí být nahraný okamžik, kdy tajemný někdo zlikvidoval Asada,Fajsala a Hanada. A třeba i někoho jiného. Také pochopil, že lovec nyní nosí zbraň s kamerou, aniž by oní věděl.

Šel ke své softwarové obrazovce, našel výtahy, v menu jejich ovládání a všechny zapnul.

„Řekni Máhirovi, aby poslal výtahem dva chlapce na čtvrté podlaží. Ať se usadí naproti nám přes chodbu.Brzy jim přijde návštěva. Skvělé,“ pokračoval, „to bude v mé hře vypadat přímo úžasně!“

„Tady to máme!“ řekl Renfro. „Už je to tu.“

Společně s plukovníkem stáli ve velitelské dodávce a sledovali zpravodajství NBC. V televizi právě ukazovali tři bratry Káfiovy, jak vystupují po schůdkách do letadla společnosti Air Saudi. Vůbec neskrývalisvou obrovskou radost. Ještě před dvěma hodinami čelili desetiletému trestu v antiseptické a bezútěšnézápadní věznici. Nyní si s vědomím Alláhovy dobré vůle mohli plánovat pobyt na svobodě, očekávathebkost ženských těl, pochvaly imámů i muláhů a nakonec i další šanci na provedení útoku na nevěřící,jako odvetu za zavraždění Svatého bojovníka.

„Dokázal jste to,“ pronesl po chvíli Renfro.

„Vy jste to dokázal,“ opáčil plukovník.

„Oba jsme to dokázali,“ uzavřel sebechválu Renfro. „Podívej se, světe, tady jsme.“

„Už bude trvat jen půl hodiny, než opustí náš vzdušný prostor a budou na cestě za svobodou. Naši lidi jeurčitě nesestřelí a saudští piloti určitě neuposlechnou rozkaz k návratu. Rukojmí budou propuštěna abratři Káfiovi přistanou v Jemenu a zakrátko se ocitnou zpátky v Mogadišu. Zakončení přenechámenašemu dobrému příteli Jeffersonovi, který tolik miluje střelecké záležitosti. Může jít a mít svou maloubitvu se zlými hochy. Všichni tak budou potrestáni a moje ruce zůstanou čisté. Přesně, jak jste řekl:Světe, podívej se, tady jsme.“

„Plukovníku, teď máte exkluzivní rozhovor pro ABC. Je to jediné velké médium, s nímž jste ještě nemluvil.

Jo, a Fox…“

„Moji dobří přátelé u Foxů,“ řekl plukovník.

„Také oni budou dnes pochlebovat plukovníkovi.“

„Dobrá, nechme…“

Jenže jako ve zlém snu se náhle někdo postavil mezi něj a dveře, za nimiž se již chystala kamera, zářesvětel a obdiv novinářů. Stálo tam eso FBI Will Kemp.

„Myslel jsem, že řídí vyšetřování,“ zamumlal plukovník k Renfrovi. Jak se však Kemp blížil na doslech,Obobo nasadil svou moudrou a veřejností uznávanou osobnost a řekl: „Wille, vaši lidé byli neuvěřitelněrychlí a efektivní. Bylo úžasné, jak promptně dokázali odhalit identitu Andrewa Nickse. Z vaší strany tobyla skvělá práce a rozhodně nám to pomůže, až odtud dostaneme všechny rukojmí a vlétneme dovnitř,

abychom toho malého hajzlíka chytili.“

„Děkuji vám, pane,“ odpověděl Kemp, „ale promiňte, musím s vámi probrat něco jiného.“

„Wille, právě jsem na cestě za reportéry. Je to sice nepříjemná povinnost, ale musím ji absolvovat.“

„Ano, pane. Já se vyjádřím, jak nejrychleji to půjde. Mohu?“

„Určitě, Wille. Do toho. Ale prosím, co možná nejstručněji.“

„Pane, mám obavy, že nebylo příliš moudré stahovat všechny muže ze SWATu tak daleko zpátky. Stejnětak bylo nemoudré ponechat těm ozbrojencům uvnitř tolik operačního prostoru a volnosti. Pokud začnoustřílet rukojmí, zabere nám nejméně pět až šest minut, než se k nim dostaneme, abychom mohli zakročitsilou. Za tu dobu postřílejí obrovskou spoustu lidí. Podle našich zpravodajských zdrojů mají tam uvnitřnejméně deset tisíc kusů nábojů a šestnáct útočných pušek.“

„Víte, Wille, mně to taky dělá starosti. Ve skutečnosti velké starosti. Ale pravda je, že musíme při tétooperaci podstoupit určité riziko. Já se rozhodl, že ho vezmu na sebe. Myslím, že muslimové budouspokojeni s propagandistickým výsledkem svého vítězství, i když poněkud bezvýznamným. Máme co dočinění s lidmi, kteří v podstatě myslí jako ve třináctém století, a my dokážeme odvést jejich pozornostjinam. Sláva, jež je čeká v tomto životě, šance stát se v očích svých souvěrců hrdiny, to je pro něnejdůležitější.“

„Pane, neobávám se těchto lidiček. Jde o toho zatraceného bílého mladíka s jeho šíleným nihilismem,krvežíznivostí a obdivem k masovým vrahům Ericu Harrisovi a Seung-Hui Čoovi. Může udělat cokoliv. Cítilbych se daleko lépe, kdyby mu odstřelovač vpálil kulku do hlavy.“

„Wille, vaše obavy jsou na místě a já vás za to obdivuji. Ale kdybychom nyní poslali muže ze SWATuzpátky a odstřelovači na střeše prorazili sklo, obávám se, že by ho to jenom rozzuřilo. Takže můj úsudekmi říká, abychom ještě chvíli zůstali pasivní. Až propustí rukojmí, pošleme na něj vaše lidi, aby mu tospočítali.“

Pak se otočil a s širokým úsměvem odkráčel vstříc světlům a kamerám televizní stanice ABC.

Šplhali neosvětleným schodištěm vzhůru po železných schodech z druhého do třetího podlaží. Docela

pomalu. Cruz šel vpředu a houževnatá malá Lavelva za ním.

„Pane?“ řekla.

„Neříkejte mi pane. Jsem Ray.“

„Je to kulomet? Nikdy jsem z žádného nestřílela.“

Držela v ruce AK-74, který Ray sebral džihádistovi, jehož skolila golfovou holí číslo osm a on dorazil

bodákem. Došlo mu, že o té zbrani vůbec nic neví. Jen to, co viděla ve filmu nebo v televizi. Přesto s ním

šla do boje.

„Ne, není to kulomet. Radši vám ukážu, jak se s tím zachází.“

Klekli si na zem a on ji šeptem začal zasvěcovat do tajů zbrojní techniky.

„Tahle zbraň je samonabíjecí, což znamená, že na každý výstřel musíte stisknout spoušť. Nestřílí

automaticky, to je dávkami. V zásobníku je třicet nábojů, tudíž musíte třicetkrát zmáčknout spoušť. Ale

musí být nabitá, natažená a odjištěná. Také je lepší, když budete při střelbě mířit.“

Stiskl západku záchytu zásobníku a vyndal zásobník ze zbraně.

„Tenhle oranžový zásobník tvaru banánu je plný nábojů. Víte, co jsou to náboje?“

„Kulky.“

„Jo, skoro jste se strefila. Když se podíváte shora, uvidíte, že náboje jsou uvnitř přidržované vývodkami

zásobníku.“

„Takové maličké!“

„Jsou opravdu malé. Jenže létají velmi rychle a zasahují velkou silou. Dokážou udělat značnou paseku.Takže, když chcete nabít, musíte vložit zásobník do zbraně s náboji střelou dopředu. Koukněte se, jak todělám. Berte to jako pant u dveří. Zasaďte přední část zásobníku do šachty ve zbrani. Musí se tam jakoby

zachytit. Vidíte?“

Ukázal jí to třikrát po sobě. Pak si vzala zásobník do jedné ruky a zbraň do druhé a pokusila se honapodobit. Docela se jí to dařilo.

„Dobře. A teď zvedněte zásobník nahoru a dozadu. Vidíte, jak to jde? Pak maličko zatlačíte, dokud…“

Zásobník zacvakl na místo.

„Skvělé. Teď tu zbraň obraťte.“

Udělala žádané.

„Vidíte tu velkou páku na otočném čepu, která zakrývá otvor v boku pouzdra?“

„Ano.“

„To je pojistka. V poloze nahoře nelze střílet ani zbraň natáhnout. Blokuje závěr. Vidíte?“ a zatáhl za kliku

závěru, který se pohnul asi palec dozadu a pak se zarazil o pojistku. „Vsadím se, že víte, co dál.“

„Musím ji stlačit dolů,“ řekla.

„Správně.“

Palcem stlačila páku pojistky dolů, takže již více nebránila závěru v pohybu.

„Teď musíte zbraň natáhnout a současně nabít do komory náboj.“

„Oukej,“ řekla. Přehmátla rukama na zbrani tak, aby ji mohla lépe ovládat. Kvůli pevnějšímu držení si ji

zapřela o bok.

„Vidíte tady tu vyčnívající věc?“ zeptal se jí a ukázal na kliku závěru.

„Ano.“

„Zatáhněte ji dozadu a pak ji pusťte.“

Stáhla závěr bez problémů do zadní polohy a pak jej vypustila. Tím se náboj ráže 5,45 mm dostal do

komory. Zbraň byla nabitá a natažená.

„Teď jste připravená ke střelbě. Zbraň vystřelí na každé stisknutí spouště. Určitě víte, jak střílet. Je to

stejné jako ve filmu. Dívejte se přes mířidla na cíl. Přitom musíte mušku umístit doprostřed výřezu hledí. A

musí být ve stejné výšce. Potom lehce stiskněte spoušť. Neškubejte za ni.“

Připomnělo mu to jeden výjev z minulosti. Vzal tehdy Molly s sebou na civilní střelnici, aby si zkusila

vystřelit. Předstírala, že ji to zajímá. Předstírala zájem o zbraně.

„Bude mě to bolet?“ zeptala se ho.

„Když to uděláš správně, tak ne. Ukážu ti, jak se to dělá.“

Sedl si ke střelecké lavici za ni a pomohl jí správně držet ruce, paže i horní část těla a zamířit. Zaostřil jí

zaměřovací dalekohled a upravil pytlík s pískem, který sloužil jako podložka pod hlaveň.

„Dobrá, na co myslíš?“ zeptal se jí.

„Co budeme mít k večeři.“

Zasmál se. „Ty jsi naprosto beznadějný případ.“

„Vůbec nejsem beznadějný případ. Stále se kojím nadějí. Nadějí, že tohle brzo skončí.“

A bylo to. Pak šli ven, měli dobrou večeři a celou dobu se tomu smáli. Teď přemýšlel, jestli se k onomu

poklidnému rituálu se ženou, již miloval, ještě někdy dostane. Měl snad na vybranou? Zdálo se, že seproti němu spikl celý svět.

Došli na horní konec schodiště. „Dobrá,“ řekl. „Odtud dál je to nepřátelské území. Otevřu dveře střelbou, jako jsem to udělal dole askočím do chodby. Budu se držet u země. Zkontrolujeme prostor vlevo i vpravo. Potom přeběhnu chodbuna druhou stranu a budu vás krýt. Pak půjdeme do obchodu. Je to asi třicet metrů doleva na druhéstraně.“

Lavelva najednou řekla: „Nedělejte to.“

„Cože?“ „Zabijou vás!“

„O čem to mluvíte?“ „Číhají na vás.“ „Vůbec nevědí, že jsme tady.“

„Ale jo. Ten kluk to ví.“

„Lavelvo, o čem to mluvíte?“

„Nechápete to. Takhle je to v té hře.“

„V jaké hře?“

„Je to hra. Ten hoch změnil celé tohle místo na svou hru obřích rozměrů. Říkal jste, že řídí obchod FirstPerson Shooter? Byla jsem tam. Několikrát. Všichni tihle morbidní mimozemšťani a jiní zabijáci, černí,žlutí, bílí a já nevím jací, ti všichni jen střílejí, zabíjejí a vyhazují věci do vzduchu. Je to pro ně realita.Vůbec si přitom neuvědomují, že sedí v nákupním centru mezi obchody se spoďárama. A on je jejich král.

A co dělá král? Rozšiřuje své impérium. Je to tak?“

„Ano, asi je blázen, ale co vy s tím máte…“

„Taky hraju hry,“ řekla.

„Ztrácíme čas.“

„Když vás zabijí, už nikdy žádný ztrácet nebudete. Poslouchejte mě. Já ty hry hraju docela hodně. Jenžejá hraju jiné. Ne ty blbé klukovské střílečky, kde všechno lítá do vzduchu. Mám ráda holčičí příběhy. Proto

dost dobře znám pravidla těch her. A to nejdůležitější říká: Nikdy nechoď přímou cestou.“

„Cože?“

„Tak to ve hrách chodí. Někteří lidé to pochopí hned, někteří nikdy. Vždy je tady nějaká jiná cesta.Vždycky. A pomocí téhle cesty člověk vyhrává. Musíte pořád hledat, hledat a zase hledat, až najdete jinou

cestu. Protože když půjdete tou první, zabijou vás.“

Zkoumavě se na ni podíval.

„Rayi, prosím,“ řekla. „Říkám vám pravdu: těmihle dveřmi si jdete pro jistou smrt.“

19:35, 19:55 hod.

„Tak to by bylo, můj bratře,“ řekl imám a přitom radostí plakal. Tolik ho dojal pohled na tři mladé bojovníkystále ještě oděné v oranžových vězeňských overalech, když stoupali po schůdkách do letadla. Nyní už bylina palubě a dveře se za nimi bezpečně zavřely. Letoun nejprve pomalu pojížděl na vzletovou dráhu, kdese na chvíli zastavil. Poté se rozjel a stále zrychloval, až se odlepil od země. Pro imáma to znamenalonepředstavitelný triumf.

Podíval se na Andrewa. Mladý muž, podle západních měřítek docela pohledný, měl krátké blond vlasy, nos

jako skokanský můstek, na sobě mikinu, džíny, vysoké šněrovací boty a baseballovou čepici otočenouštítkem dozadu. Ozařoval jej svit obrazovky, na níž právě probíhaly zprávy z letiště. Jeho tvář však bylabez výrazu. Na rozdíl od imáma neuronil ani slzu. Nebyla na něm vidět žádná radost z osvobození, žádnástopa toho, že by si uvědomoval, jak velké věci dosáhl. Nikdo z džihádistů, dokonce ani sám Svatýválečník Usáma, takovou věc zatím nedokázal.

Fakticky se mu podařilo osvobodit vězně z amerického vězeňského systému. Bratři Káfiové, nevinní,

naivní idioti, vrazili do americké banky den po zabití Usámy a v islámském nadšení se ji pokusili vyloupit s

airsoftovými pistolemi v přesvědčení, že tím pomstí jeho smrt. Byla to patrně ta nejhloupější loupež vhistorii zločinu, spíše fraška než hrozba, protože ti idioti ani neodstranili z ústí hlavní oranžové kroužky,které označovaly, že se jedná o nesmrtící zbraně. Zadržel je třiašedesátiletý příslušník civilní bezpečnostníslužby, který se přitom nepokrytě smál.

Jenže nějaký státní žalobce se rozhodl, že bude tlačit na pilu, jak to nejvíc půjde, a do šesti měsícůvšichni tři dostali tvrdé tresty. Pak je urychleně odeslali do vězení, kde jim jejich křehkost, jemnost asomálská pohlednost přinesla každou noc znásilnění ze strany zvrácených amerických kriminálníků. Imámnemohl takovou věc snést. Příliš ho zraňovala. A nyní byli chlapci svobodní díky tomuhle Američanovipochybné víry a principů, který se jmenoval Andrew.

„My jsme takoví hňupi,“ řekl nakonec Andrew kategoricky.

„Proč, Andrew,“ zeptal se imám. „Musím to vědět. Nečekají vás žádné panny. Podle vaší vlastní víry pouze

nicota. Jestli neexistuje žádný posmrtný život, nemá váš současný život žádný význam. A to nemohuvystát. Prosím, řekněte mi, při vaší velikosti, jaké máte důvody.“

Andrew se neobtěžoval oplatit imámovu vážnost ani pohledem do očí. Slovo proč pro něj zjevně nebylozajímavé. V jeho životě mu jej pokládali snad už tisíckrát učitelé, děkani, policisté, cvokaři, poradci,rodiče, krátkodobé přítelkyně, prostě všichni, s nimiž měl co do činění. Nerad se s ním obtěžoval.Představovalo pro něj jen další psychologický žvást. Pokrčil rameny.

„Jeden důvod je, že jsem to udělal pro vás. Protože vás všichni nenávidí. A to se mi zdá skvělé. Baví měpozorovat, jak touhle nenávistí rostete a činí vás většími, silnějšími a více oddanými vaší věci, která všakpro mě osobně nemá žádný smysl.“

Ve skutečnosti ho nějací přiblblí Káfiové vůbec nezajímali. Každý takhle hloupý člověk byl podle nějnenávratně odsouzen k záhubě. V jejich případě zafungovala pravidla přirozeného výběru, která jevydělila ze stáda. A co dělali členové gangů Crips a Bloods každou noc v temné džungli vězení s jejichzadky už ho nezajímalo vůbec. Empatie nepatřila k jeho silným stránkám. Myšlenka na každonočníznásilňování mladých subtilních Somálců mu připadala spíše legrační. Účelem osvobození tří somálskýchvězňů bylo pozdržet události o tři hodiny, aby mohl zřídit všechny sítě potřebné pro závěrečnou část hrydříve, než ji vypustí do světa.

Obří letoun dojel na konec rozjezdové dráhy a otočil se. Pak se rozjel a po chvíli se majestátně zvedl, abyza pár minut nenávratně zmizel. Andrew mezitím chvíli přemýšlel, jak by nakonec ve hře nejlépe uplatnilsvou tvůrčí osobnost. Patrně formou nějaké hádanky nebo hlavolamu.

Myšlenky, abstrakce, koncepty, příčiny. Všechno se to zatím vznášelo v neurčité mlze. Neměl žádné pocitysounáležitosti se státem nebo národem. „Americké zájmy“ ho nezajímaly. A vláda pro něj představovalapouhou entitu, která usmrcením Usámy sice zabránila dalším velkým katastrofám, ale rozhodně ne všem.

Hra pro něj znamenala všechno. Nahrazovala mu úplně všechno. Poskytovala mu rámec, soubor pravidela narůstající množství uspokojených očekávání. Stupeň po stupni, úroveň po úrovni. Až do konečnéhookamžiku. A v konečném okamžiku spočívala pointa celé hry. Copak to nepochopili? Tak dělejte, blbci!Chci zažít konečný okamžik. Smrtící výstřel. Nejlépe, když příslušník SEALs střelí kus kovu rychlostí 900metrů za sekundu do slavného obličeje dlouhého hocha, hlava mu poskočí dozadu a síla úderu rozprášíkrev a mozkové buňky do okolí. Chci vidět, jak se mu podlamují kolena a oči obracející se v sloup náhlevidí, že strop a stěny jsou postříkané krví. Ale to ne. Z ničeho nic jsou najednou moc citliví. Porušili jstepravidla hry. Zúčastnili jste se stvoření největšího příběhu od dob druhé světové války, vyžadovali jstenaši pozornost, a když přichází vyvrcholení, najednou ostýchavě odvracíte pohledy. Vy tupci. Vyneuvěřitelný buzerantský hovada. Porušili jste pravidla hry.

Jak rád bych všem řekl, hele lidi, právě jsem přestavěl AtM na největší hromadnou hru on-line. Umožňujehru tisícům hráčů najednou a hráči si mohou zvolit stranu, na které chtějí hrát. Nebo mohou hrát každýproti každému ve velkorozměrové bojové simulaci ve skutečném prostoru. Mohou hrát za mě nebo zanějakého hrdinu od jednotek SWAT, který mě zlikviduje. Vsadím se, že moji stranu si vybere ažpřekvapivý počet fanoušků. Vytvářím scény pro novou hru. Místo využívání počítačově generovanýchobrazů a zvuků jako první používám skutečné obrazy a zvuky ze skutečného zabíjení a krveprolévání. V reálném prostoru, v reálném čase, se skutečnými postavami a skutečným životem a smrtí. Jaké příběhy!Zázračné chyby, statečné matky, odvážní číšníci kryjící vlastními těly své zákazníky, náctiletí zabijáci,oddaný a přitom podělaný imám, vrah Santa Clause Máhir. Prostě to nemohlo být lepší.

Věřím, že moje pojetí poskytne realismus, který tolik chybí ostatním hrám v tomto světě. V mém světě,jenž je jediný, o nějž stojím. Jediný, v němž jsem uspěl. Jediný, ve kterém jsem našel uznání, věrnost,lásku a mé vlastní ideální já. To jest nesmrtelnost. Ne, je to ještě víc, je to božství. Všichni mi určitěporozumějí. Generace hráčů, kteří budou absorbováni do mnou stvořeného světa a stanou se hrdiny azloduchy. Tak co, jsem blázen nebo co? A je to všechno na disku. Nejlepší počítačová hra v celé historii.Ještě dostat disk do WikiLeaks a ohromím svět. Počítačová hra stvořená jako umění. Podobně jakoOdysea nebo Vojna a mír. Měl jsem nejen tu představivost, abych ji vymyslel, ale i vůli, abych jizaranžoval. A to všechno ještě před dosažením dvaceti pěti let věku.

Jenže imám dosud vůbec nepochopil, že pokud umění znamená tvoření, musí také znamenat zkázu.Andrew se proto místo vysvětlování svých pohnutek uchýlil ke způsobu řeči, který vyhovoval všem, a jejž

mohl pochopit také imám.

„Vždycky se mi líbilo rozbíjení věcí,“ řekl spíše, aby ukončil konverzaci, než aby se pokusil něco vysvětlit.„Může to být úplně stejná lidská pohnutka jako sex, hlad nebo strach. Přemýšlejte o tom. Určitá malá část

populace má odjakživa potřebu rozbíjet či ničit tak hlubokou a tak silnou, že to musí mít vchromozómech. Geny pro ničení. DNA teorie anarchismu. Možná Alláh nebo snad Čaroděj ze země Oz –to je jedno, kdo tahá za nitky, zasévá do každé generace semínka, z nichž se narodí přirození ničitelé,protože ví, že někdo musí ničit, aby ostatní mohli znovu tvořit. Aby měli další pondělí co dělat. Co by jinak

dělali celé dny, rok za rokem? Vyráběli hodiny s kukačkami?“

Imám samozřejmě nepochopil narážku na Čaroděje, ani na Wellsovu mrazivou řeč v knize Třetí muž, zatoporozuměl hlavní podstatě.

„Myslím,“ řekl, „že Alláh na vás vložil svou ruku. Jenom vám zapomněl pošeptat své jméno do ucha.“

„Vidíte,“ odpověděl Andrew, „každý může chybovat.“

O NĚCO DŘÍVE TÉHOŽ DNE

Náklaďák vjel do podzemního vykládacího prostoru chodby Rio Grande v 11:30 dopoledne a Andrew užtam na něj čekal. Jako obvykle v tento čas zde nebylo ani živáčka, protože zásobování AtM se ponejvíceodehrávalo pozdě odpoledne mezi dopolední a večerní špičkou, a to i na Černý pátek.

Andrew pozoroval, jak z útrob auta vystupuje dvanáct somálských mladíků. Všichni vypadali trochuošuntěle a zmateně. Měli na sobě pákistánské kopie značkových džínsů, malajské klony značkových bundMens Club, značkové sportovní boty vyrobené v Číně. Zcela jistě je uchvátily dojmy z toho, co viděli kolem

sebe. Přitom to bylo jen velké tmavé skladiště v podzemí obrovského nákupního centra, poměrně dostvzdálené od zářivých prostorů pro zákazníky. Imám vydal několik rozkazů a muži se shromáždili vevelkém nákladním výtahu, který je vyvezl do čtvrtého podlaží, kde se ocitli v dalším temném tuneluvedoucím za obchody na chodbě Rio Grande. Andrew je vedl. Zhruba po třiceti metrech došli ke dveřím.Naťukal na klávesnici elektronického zámku kód, otevřel a vpustil své hosty do skladu prodejny. Předemcelou místnost uklidil, takže zde bylo pro ně dost místa. Navíc na džihádisty čekalo šest kyblíků s desetikousky grilovaných kuřat v každém a lednice plná koka koly. Všichni včetně nejstaršího Máhira z toho bylimalinko vedle. Nebyli si jistí, kde jsou, jaká akce je před nimi a jaký je čeká osud. Řekli jim, že se jedná o

mučednickou operaci, o níž neměli žádné pochybnosti. A také, že se ještě dnes dostanou do ráje.

Předtím však poslouží věci Víry více než sám Mohamed Atta a svatých 19 mučedníků z 11. září. Také jimřekli, že si užijí každou vteřinu svého úkolu a že musí poslouchat Alláha, jehož vůli zde představuje imám.Kdo byl ten bílý hoch je vůbec nezajímalo. Ve srovnání s kuřetem byl pro ně ničím. Zjistili totiž, že jevýborné, stejně jako koka kola. Jeden z nich se sice nahlas domáhal dietní koly, ale ta nebyla k dispozici.

Zdálo se, že ho to dost zklamalo.

Imám je vybídl, aby si chvíli odpočinuli. Věděl, že cesta byla dlouhá a nepohodlná. On sám byl také trochu

nervózní. Krvavé mučednictví nebylo zrovna to, co by mu příliš vyhovovalo. Vyhlídky na brzkou smrt jejpřiměly minulou noc k onanování (třikrát). V poslední době si také častěji tajně přihnul a příležitostněvyhledal služby prostitutek.

Posilovala jej nikoli víra v Alláha nebo obdiv k padlému Usámovi, nýbrž důvěra v Andrewa. Andrew vědělvšechno, předvídal všechno, byl klidný, rozhodný, laskavý, spravedlivý, pořádný a citlivý vůči železnýmustanovením islámské kultury, zvláště ve věcech týkajících se nevěřících. Přitom byl sám nevěřící. Aletenhle fakt se u tolika dary obdařeného chlapce a oddaného bojovníka dal přehlédnout. Imám mělAndrewa rád způsobem, který byl až nezdravý. Nebyl však žádný deviant. Svaté texty jasně hovoří oosudu, který čeká muže, jenž se zamiluje do jiného muže. Měl ho rád, jako arabští vůdcové měli rádiLawrence z Arábie za velké války před několika desetiletími a klidně se oddali službě nevěřícímu, protoževěděli, že ve svém srdci jezdil s beduíny.

Andrew dobře věděl, že musí udržovat chlapce zaměstnané, zejména posledních pár hodin před akcí.Musí je držet dál od velkých debat o osudu, víře a povinnosti. Příliš mnoho přemýšlení by jim nyní mohlouškodit. Protože už zašli dost daleko a jsou velmi blízko svému cíli. A tak prostřednictvím přísného vedeníimáma mohl poslat tři muže, aby dotáhli jedenáct bedniček sovětských nábojů ráže 5,45 x 39 mm.Otevřel je svým nožem na obaly a vysypal střelivo z ruských vojenských krabic z hnědého kartónu. Pak se

kolem nich všichni shromáždili a začali je plnit do čínských zásobníků z oranžového plastu. Nebyla tosnadná práce a chlapci si ji nijak neužívali. Nejstarší Máhir však byl tvrdý na flákače a pořád je honil dopráce, přestože brzy měli prsty celé rozbolavělé od cpaní nábojů do úzkých štěrbin v zásobnících skrzostré vývodky, které odíraly a často i pořezaly prsty. Chlapci dál plnili zásobníky, i když se zvyšujícím sepočtem nábojů v zásobnících narůstal odpor pružin podavačů, s nimiž museli zápolit. Samozřejmě, ževšichni plnili zásobníky do Kalašnikovů již předtím, ale nikdy v takovém množství.

Obvykle s sebou nosili dva nebo tři zásobníky a s výjimkou konfliktů je mohli nosit po kapsách celé dny aněkdy i týdny. Najednou každý z nich musel naplnit dvacet zásobníků a nebyla to příjemná povinnost. Ikdyž to věstilo velké zabíjení a spoustu slávy. Pak však Sálim, aby trochu odlehčil situaci, začal vyprávětpříběh, jak u nich náklaďák porazil kozu a Sálim přinutil řidiče, aby mu za ni zaplatil trojnásobnou cenu.Pointa spočívala v tom, že koza vůbec nebyla jeho.

Po celou dobu zatím nepadlo ani slovo o plánu akce. Podrobnosti o tom, co je čeká, zatím zůstávalyzahalené tajemstvím. A čas běžel. Nakonec byly kolem druhé hodiny odpolední všechny zásobníkynaplněné. Každý muž si zkontroloval, zda má dobře zavázané boty a navštívil malou místnost vzadu vlevo,

aby si ulevil. Všichni společně odříkali poslední modlitby a pak nastal čas.

Imám nařídil chlapcům, aby se rozdělili do dvojic. Tehdy se dostavila první nepředvídatelná překážka.Aškir se naštval, protože Sálim si už dojednal, že půjde s Asadem. Pro Urgáse zase byla nestravitelnámyšlenka, že by měl svoje poslední hodiny na zemi strávit právě s Aškirem. Nakonec však Máhir vzalAškira k sobě a na Urgáse tak zbyl Madino. Protože s ním nikdy neměl nic společného, tak mu nevadil.

Po vyřešení zádrhelu je imám obešel a každému předal kmenový šátek. Současně jim nařídil, aby si jeovázali okolo krku, ale skrytě pod bundu s tím, že je vytáhnou ven v okamžiku akce, aby se navzájem naprvní pohled poznali. Také dal každému vysílačku se sluchátky a hrdelním mikrofonem. S jejich pomocí jebude v průběhu operace řídit.

Pak je vyzval, aby usedli. Pokývl Andrewovi, který před ně přivezl tabuli, a když ji otočil na čepech,objevila se mapa. Ti nejbystřejší mezi nimi okamžitě rozpoznali, že se jedná o půdorys nákupního centra,jež shora vypadalo jako trochu nesouměrný pětiúhelník, jehož dvě spodní strany byly malinko vyduté.Střed téhle podivné stavby se zdál být otevřený, i když byl protkaný mřížovím cestiček a chodníčků. Vkaždém rohu se nacházel větší box pojmenovaný divnými anglickými jmény jako Nordstrom’s, Sears,Macy’s a Bloomingdale’s. Z vnějšího okruhu vedly do centra čtyři chodby pojmenované Colorado, Rio

Grande, Mississippi a Hudson.

Imám na ně mluvil somálsky.

„Dnes mí bratři poutníci je den, kdy udeříme na západní bestii v jejím doupěti. Za pár minut vás na nivypustím. Mí bojovníci za Víru, budete plně vyzbrojeni svými zbraněmi a noži. Půjdete zabíjet, plenit aběsnit tak, jak vám to přikazují svaté texty. Dnes večer spočinete v ráji, mí válečníci, kde se o vás budoustarat půvabné panny, které vám přinesou víno a datle a poskytnou vám pohlavní radosti a slávu ažnavěky. Dovolte mi, abych vám cestu ke slávě nejprve ukázal.

Nejdříve vás však musím varovat. Až dosud jsme vás chránili před svody Západu. Vybrali jsme vás kvůlivaší čistotě, nevinnosti a oddanosti Víře. Až odsud vyjdete ven, uvidíte úžasné věci, které může vyčarovatjen úpadková civilizace: šaty, hračky, jídlo a další obyčejná, ale barvitá potěšení. Musíte však být silní.

Musíte odolat. Dnes je den džihádu, nikoli oslav. Navíc vás nesmí svést pokušení nestoudného západního

chtíče. Uvidíte ho všude kolem. Díky své svůdné prostopášnosti přivedlo mnoho pravověrných k záhubě.Vybral jsem vás, protože jste silní v mysli i v srdci. Klidně se můžete dívat na tu špínu a znechuceně si

odplivnout. Pokušení se vás nedotkne, nezviklá vás ani neoslabí. Nijak vás neodvede od vaší povinnosti.

Akce bude probíhat následovně: rychle postoupíte k vyznačeným výtahům. Zbraně budete mít ukryté podkabáty, takže nebudou vidět. Sluchátka jsou v Americe obvyklá, protože nevěřící je používají s mobilnímitelefony, které ovládají jejich život. Dvoučlenné týmy vyjedou výtahem do prvního podlaží. Tam budekaždý tým postupovat chodbou pojmenovanou po některé z řek. Colorado, Mississippi, Hudson a RioGrande,“ za hovoru je ukazoval na plánu, „a na daný signál Máhir zastřelí krále nevěřících na jeho trůně.Až uslyšíte výstřel, vytáhnete si šátky přes hlavy, zvoláte Alláh u akbar!, aby nevěřící psi věděli, kdo jepřišel pobít do jejich svatyně, a zahájíte střelbu. Se střelbou poženete nevěřící chodbami až sem.“

Imám ukázal na plánu na spletité mřížoví cest uprostřed budovy.

„Tam je západní zábavný park, plný absurdních rafinovaných vynálezů, které lidem přinášejí bezpečnouradost z rychlé jízdy. Střelbou je zaženete do tohoto prostoru a cestou zabijete každého, kdo se opozdínebo se vám postaví. Tam je postupně všechny shromáždíte. Máhir a jeho tři pomocníci je od váspřevezmou. Přinutíte je usednout s rukama za hlavou a budete je hlídat.

Uplyne hodina nebo možná dvě. V jejich průběhu musíme tady s naším přítelem předat nevěřícímpožadavky, které nám pomohou s jedním případem. Máme v úmyslu nařídit jim, aby propustili z vězení tři

nespravedlivě uvězněné bratry, aby se mohli slavně vrátit domů a nevěřící aby poznali, že nemohoubeztrestně zavřít do vězení válečníky džihádu.“

Nyní konečně nastal čas pro zbraně.

Andrew všechny předem zkontroloval, zda jsou funkční, a rozdělil je mezi muže. Pro mladíky

představovaly nové zbraně přímo afrodisiakum násilného sexu. Hladově se kolem nich nakupili. Všichni se

jich chtěli dotýkat, držet je, mazlit se s nimi a vlastnit je. Vypukly obvyklé orgie obdivu ke zbraním. Každý

čerstvě vyzbrojený ozbrojenec s vykulenýma očima zkoušel závěr, testoval spoušť, mířil a potěžkával.Někteří méně zralí jedinci zamířili a imitovali zvuk automatické střelby, přičemž třásli zbraní, jako by seotřásala při střelbě. Rozehrávali ve své fantazii genocidu Židů, a pokud by byl nedostatek Židů, takobyčejných nevěřících, kteří také stáli za zabití. Ovšem zabíjení ostatních nevěřících nedosahovalo v jejichočích takové hodnoty.

„Ano,“ řekl imám, „teď je to jenom hra, ale už brzy, mí mladí odvážní válečníci, to bude skutečné. Takjako krev, kterou prolijete, včetně vaší mučednické, abyste mohli vykonat cestu k Alláhovi.“

„Alláh u akbar!“ zvolal někdo. Ostatní se přidali a za chvíli jejich křik dosáhl takové intenzity, že Andrewmusel loktem šťouchnout do nadšeného imáma, aby je utišil. Nemohli potřebovat předčasné prozrazení.

Mladí mužové vytáhli po jednom oranžovém zásobníku ze sumky umístěné na opasku a téměř současněje nasadili do svých AK-74. Místností zaznělo dvanáct zaklapnutí, jako by to měli secvičené. Pro některéuši to představovalo přímo rajskou hudbu.

Nakonec každý z mužů obdržel levný šedomodrý gabardénový plášť velikosti XXL, který Andrew nakoupilza hotové v obchodě s vojenskými přebytky některého státu východní Evropy. Byly dost velké na to, abyse pod nimi ukryli hubení muži i zbraně nesené buď křížem přes prsa, nebo volně visící podél těla. Ruce vkapsách je přidržovaly, aby zbytečně nedělaly boule. Zběžný pohled v žádném případě nemohl odhalit nějaký smrtící úmysl. Každý uviděl mladé somálské muže docela obyčejného vzhledu, s čokoládovou pletía úzkými nosy, na které byli právem hrdí. Každý z nich byl zahalený do nějakého nerozeznatelného kusuoblečení stejného typu, jaký nosili téměř všichni mladíci jejich věku a stavu bez rozdílu původu a rasy.

„Až budou bratři Káfiovi propuštěni,“ uzavřel svou řeč imám, „dostane se vám potěšení zabíjet. Nikdo vásnebude vyrušovat, protože nevěřící jsou zbabělci. Pokud nemohou bombardovat z výšky nebo odpalovatrakety z dálky, ztrácejí chuť bojovat. Nemají rádi pohled na krev nebo na zranění, které způsobí střela.Ale vy, moji lvi, vy jste zocelení v bojích. Ničení jejich těl a prolévání jejich krve, až jí bude na podlazetlustá vrstva, to vše se stane vaším příspěvkem Víře a příčinou vaší slávy. Pomstíte tak smrt svatéhoválečníka Usámy.“

„Kdo byl Usáma?“ pomyslel si Asad.

19:55, 20:01 hod.

„Nějaké zprávy zevnitř?“ zeptal se plukovník Obobo, koupající se v záři televizních monitorů v zatemněnévelitelské dodávce. Rovněž sledoval nástup propuštěných vězňů do letadla a jeho pojíždění ke startovací

dráze.

„Všude klid, pane.“

„Výborně,“ řekl plukovník.

Poté ucítil přítomnost další osoby. Pan Renfro se tiše vplížil dovnitř.

„Už jsem dlouho neviděl majora Jeffersona,“ zašeptal plukovníkovi. „Nevěřím mu ani slovo. Doufejme, že

se nepokouší o něco šíleného. Asi by bylo lepší ho zkontrolovat.“

„Řekněte mi, kde je major Jefferson?“ řekl Obobo nahlas.

„Neviděl jsem ho, pane.“

„Spojaři, sežeňte mi majora Jeffersona!“

„Ano, pane.“

Plukovník si nasadil sluchátka s hrdelním mikrofonem. Právě včas, aby zaslechl dotaz na prvním kanále:

„Všemu personálu, tady je velitelství, kde je major Jefferson? Prosím ohlaste se na 10-4.“

Následovalo zlověstné ticho.

Plukovník sledoval otáčení letadla na konci ranveje. Právě zaujímalo příslušnou pozici ke startu.

„Haló, velitelství. Tady Jefferson. Omlouvám a hlásím se.“ „Majore, kde jste, prosím?“ otázal se plukovník.

„Právě jsem u velitele SWATu z Mendota Heights. Pokouším se řešit nějaké nesrovnalosti, které máohledně situace s kávou s Rosevillem. Nic, s čím bych vás měl zatěžovat. Ale jestli chcete, až to vyřeším,vrátím se na velitelství a budu vás podrobně informovat.“

„Ne, ne, Miku. Jen to vyřešte. Věřím vašemu úsudku. Však víte. Pokud můžete, podívejte se na televizi. Tizmetci právě odlétají domů. Pak se připravte na příjem rukojmích.“

„Ano, pane,“ řekl Jefferson, „dohlédnu na to.“

„Oukej,“ řekl Cruz. „Vy jste Čarodějkou AtM. Znáte hry. Já je neznám. Budete mým zpravodajským

důstojníkem a já pěšákem. Jdu najít jinou cestu.“

„Děkuji vám, Rayi,“ odpověděla.

„On z těch her dostal nějakou nemoc. Asi proto, že v nich byl tak dobrý. Oukej, použijeme proti němu

jeho vlastní triky.“

Ray rychle přemýšlel.

„Máte mobil?“

Vzhledem k jejímu věku, generaci a kultuře, kdo by neměl?

„Jistě,“ a vytáhla svou Nokii.

„Napište mi vaše číslo na zápěstí.“

Vyndala ze zadní kapsy džínsů propisovačku a učinila žádané.

„Jdu zpátky. Dostanu se nahoru nějakou jinou cestou. Na nějakou přijdu. Ještě nevím na jakou, ale přijdu

na ni.“

Ona však věděla jak. Existovala pouze jedna možnost. Musel jít zpátky do atria nad zábavním parkem aodsud riskantně vylézt z balkónu ve třetím podlaží nahoru do čtvrtého. Nějak. Jako nějaký super hrdinaod námořní pěchoty. Zatracená věc.

„Až budu nahoře připravený, jděte ke dveřím a vystřelte do nich pět nebo šest ran těsně vedle zámku.Stejně, jako jsem to udělal předtím. A potom je otevřete. Jestli tam budou ti geniální ozbrojenci číhat,poběží ke dveřím, aby vás dostali, až jimi projdete. Jenže vy jimi neprojdete. Přijdu tam já, ale úplněodjinud. A dostanu je. Pak se pohneme do obchodu, z nějž řídí svou hru, a vyřídíme si to s ním. Rozumíte

mi?“

„Budu stát při vás, Rayi,“ řekla.

„Tím jsem si docela jistý.“

„Takže letadlo je na startovací dráze,“ řekl Marty vysílačkou Nikki. „Za okamžik odstartuje. Nebude to ani

minuta.“

„Rozumím a vůbec se mi to nelíbí. Podle mě až příliš věříme těm zmetkům, že dodrží slovo jako nějaké

dámy z bridžového klubu.“

„Tak rozhodl velký Obobo. Ale z jiného soudku. Přišel jsem na fantastický záběr. Bude se ti líbit. Dostane

mě do New Yorku. Stejně jako tebe, Mary Tyler Mooreová.“

„Mary Tyler Mooreová nemá ve svém týmu místo pro loudy a flinky, Marty,“ řekla Nikki. „Co je to za

záběr?“

„Myslím, že mi zaručí nejmíň místní cenu Emmy. To je jisté.“

„Ty chceš Emmy, Marty? Tak si kup několik dalších stolů na banketu.“

„Tak mladá a tak cynická.“

„Tak pokračuj s tím svým záběrem.“

„Až letadlo odstartuje, chtěl bych, aby kapitán Tom, doufám, že je stále střízlivý…“

„Hej, Marty,“ skočil mu do řeči Tom, „už jsem se nenapil nejméně tři minuty.“

„…chtěl bych, aby kapitán Tom sletěl dolů a pověsil vrtulník nad velký vchod na východní straně.“

„Rozumím.“

„Měli bychom udělat dramatické záběry rukojmích, jak vybíhají ven, směřují k autobusům a nastupují donich. Někteří se budou belhat, některým budou muset pomáhat ostatní. Nastane tlačenice, ale také radosta vděčnost.“

„Rozumím.“

„Chci obličeje, musím mít v záběrech obličeje.“

„Obličeje.“

„Pak kamera pojede pomalu zpátky, až zblízka zabere novou hvězdu Nikki Swaggerovou sedící ve dveříchvrtulníku a komentující osvobození rukojmích. Jeden průběžný záběr. Bude senzační a možná jej pustícelostátně.“

Byl to dobrý nápad.

„Teda, pane Grant, vy umíte hodně,“ řekla Nikki.

Cruz seběhl ze schodů, prošel násilně otevřenými dveřmi a proplížil se chodbou Rio Grande k balkonu nad

atriem. Tam zalehl a přitiskl se ke kovovému zábradlí. Pohlédl dvě patra dolů a skrz listí pravděpodobněumělých stromů viděl rukojmí natlačená na cestičkách zábavního parku a ozbrojence stojící okolo. Měldobrý výhled i na Santu na jeho trůně. Stále byl mrtvý.

Vytáhl svůj telefon.

„Tady odstřelovač pětka. Povídej, Cruzi.“

„Nastražili past na schodišti. Alespoň se domníváme. Jdu to zkusit nějak okolo, ale nebude to snadné.Všechny výtahy i schodiště jsou zamčené. Musím se vyšplhat z tohohle patra o jedno výš. A přímo všemna očích. Vidíš mě?“

Nastala přestávka. McElroy pracoval se svým dalekohledem a poté našel Raye ležet na zádech na kraji

balkonu.

„Mám tě.“

„Potřebuji průzkum. Vidíš nějaké zlé hochy?“

„Ne, všichni jsou dole. Na horních poschodích není vidět žádný pohyb. Určitě je to dobrý nápad?“

„Máš nějaký lepší?“

„Člověče, já nemám žádný. Budeš strašně dlouho nekrytý. Pokud tě uvidí, bude to pro ně snadný výstřel.

I kdyby tě nezabila střela, spadneš dolů a zabiješ se tak jako tak. A ještě to může navíc překazit dohodu opropuštění rukojmích.“ „Zapomínáš na nejlepší část. Strašně se bojím výšek.“ „Dobrá. Koukám se na jedno místo nějakých patnáct metrů po tvé levé ruce. Mezi balkony se tam nacházípodpěra. Vypadá to, že je ozdobená nějakými falešnými sračičkami v Disneyho stylu z přelomu století.Možná, že tam najdeš dostatečné množství opor pro ruce i nohy.“

„Dobrá práce.“

„Máš nabíječku na telefon?“

„Jo, doma v šuplíku.“

„Dobrá, tak to nebudeme zbytečně protahovat. Budu dávat pozor a…“

A co? Nic moc jiného McElroy dělat nemohl.

„Hodně štěstí, mariňáku.“

Ray schoval telefon a pomalu se plížil patnáct metrů. Věděl, že nemá moc času. Věděl, že nesmí dělathluk. Nesmí se potit, hekat, těžce dýchat, polykat, prostě cokoliv. Musí podstoupit čistě akrobatický výkon

v obrovské výšce a před publikem plným střelců. Doufal, že se nikdo z nich nepodívá vzhůru. Naštěstíarchitekti, kteří stvořili tenhle bláznivý zábavní park, nasázeli dole spoustu umělých stromů a jejich listíRaye alespoň trochu krylo před pohledy zdola. Mohlo by mu to pomoci.

Pomalu se postavil a naposled zkontroloval situaci.

Žádný ze Somálců nejevil známky poplachu. Poflakovali se a tvořili hloučky. Patrně v rozporu se svýmirozkazy. Zdálo se, že jsou docela šťastní. Jestli se divili, kam zmizeli hoši A až D, rozhodně to nedávali

najevo.

Oukej, řekl si Ray, běž na to.

Nechce se mi, odpověděl jeho vnitřní hlas.

Co to ta Molly vždycky říkala s úsměvem na tváři? To máš pěkně blbý.

Nejprve se vytáhl na zábradlí balkonu a rukou se přidržel pilíře, který měl šířku kolem patnácti centimetrů.

Byl zeleně natřený, jako všechny ocelové konstrukční prvky téhle stavby. Poté položil nohu do středuspirálové ozdoby, která imitovala litinové ozdoby na balkonech domů v Bourbon Street v New Orleansu.Kupodivu ho udržela a on se vytáhl o kus vzhůru. Přitom měl stále na paměti, že ho drží jen kouseknapodobené litiny. Zdvihl se o kus výš a cítil se natolik bezpečně, že se pustil jednou rukou a hmátl s ní,kam až dosáhl. Vypětím se mu začala třást noha a malinko sklouzl, ale podařilo se mu to zvládnout.Stabilizoval svou polohu, pevně se držel a mohl tak posunout výš druhou nohu. Snažil se pro ni najítnějakou oporu, ale marně.

Kde, sakra, bylo něco na zapření. Nebylo tam však nic. Mezitím ho začaly bolet pevně sevřené prsty, které

ho jako jediné držely před zemskou přitažlivostí. Také ruce mu trochou klouzaly, takže musel znovupřehmátnout. Nakonec ho udržovala při životě jen jedna ruka.

Nedívej se dolů. Nedívej se dolů.

Ray opět zašmátral volnou nohou. Podobně jako kůň v cirkuse, když hrabe do písku manéže svůj věk.Jednou, dvakrát, třikrát. Pokaždé o kousek výš. Až teprve při maximálním zdvižení nohy něco našel.Naštěstí byla opora dost pevná, aby se o ni mohl zapřít. Znovu se povysunul kousek nahoru.

Brzy se ukázalo, že to nebyla právě nejlepší volba. Celých jeho pětaosmdesát kilo se nyní opíralo o pouhýprst a půl na noze. Zaklíněný za malinký výstupek se rukou pokoušel dosáhnout výš a pátral, čeho by semohl chytit. Cítil přitom, že zase začíná klouzat. Těsně předtím, než držení povolilo, se z posledních silvymrštil vzhůru. Jeho ruka nahmátla něco jako ocelovou trubku a on ji pevně sevřel. Přitáhl se k ní a takéjeho noha našla opěrný bod. Zabral a opět se posunul o kus výš.

Dovolil si malý odpočinek. Cítil, jak mu z vlasů stékají kapky potu do očí a na nos. Také podpaží měl úplněmokré. Prudce oddychoval. Ani ne tak kvůli námaze, jako spíše kvůli obavám z pádu. Před vnitřním

zrakem se mu odvíjela dávno zapomenutá scéna z filmu z 60. let, v níž postava zastupovaná kaskadérem

padá z výšky a dopadá na zem, kde zůstane ležet jako polámaná loutka. A náhle zaslechl výkřik.

Už je to tady. Teď budu mrtvý. Podvědomě napnul všechny svaly v očekávání zásahu, který jej srazí dolů.

Nedá se vysledovat, kdo ho uviděl jako první. Víme však, že Esther Greenbergová, devětašedesátiletádáma, zaměstnáním makléřka, bezdětná, rádkyně a podporovatelka mnohých, jako jediná přišla na to, coje třeba udělat. A také jako jediná na to měla odvahu.

Někdo do ní šťouchl, naklonil se blíž a zašeptal: „Jsou tady. Speciálové, policisté, někdo.“

Nejprve klidně přikývla, ale pak z té zprávy úplně ztuhla.

„Nahoře, nad námi,“ pokračoval hlas šeptem.

Úplně pomalu, jako by se jen protahovala, zvedla hlavu a uviděla ho. Nejprve si myslela, že je to jeden znich. Potom se ale zamyslela. Ne, nemůže to být jeden z nich. Pohybuje se velmi pomalu, aby nevzbudilpozornost. Navíc není černý. Musí to být jeden z nás.

Rozhlédla se a spatřila dva z ozbrojenců, jak spolu brebentí. Nakonec je to přestalo bavit. Ten vyšší bylrozhodně nebezpečnější. Poodešel od svého kolegy a jen tak z nudy se začal rozhlížet kolem. Podíval sedoprava, podíval se doleva a poté začal zvedat hlavu, aby se podíval nahoru…

„Néééé!“ zaječela a postavila se. „Já už to nevydržím!“ křičela, jako kdyby ji na nože brali. „Pusťte měpryč!“

Běžela k vysokému muži se zbraní, který naprosto bez emocí sledoval, jak se k němu blíží. Ostatní rukojmíse ji pokoušeli zadržet. Ale ona se nedala a doběhla až k němu. Pozvedl svůj AK-74 a udeřil ji vší silou dohlavy. Jen tak, mezi dvěma tahy z cigarety.

Bláznivá americká čubka, pomyslel si. Co to mělo znamenat?

Žádný výstřel se nekonal. Zaslechl zdola nějaký rámus, ale neměl takovou pozici, aby se mohl přesvědčit,co se děje. Místo toho několik vteřin počkal, až panika odezněla. Znovu si připomněl, že se nesmí dívatdolů. Zvedl nohu a hledal další stup. Našel ho, a znovu se posunul vzhůru. Bůh ví jak, ale dařilo se muposunovat se stále nahoru. Vyčerpáním už necítil ruce a nohy se mu třásly.

A pak se stalo, že byl nahoře. Dokázal to. Chvíli odpočíval na pevném zábradlí balkonu na čtvrtém podlaží.Sice na špatné straně, ale to nevadilo. Šikovně se převalil na druhou stranu a přistál na podlaze vyššíhopatra. Zhluboka vdechoval vzduch a čekal, až se mu uklidní bušení srdce. Nakonec se odplížil ke stěně a

zvolna povstal.

Zvedl hlavu, podíval se ke skleněné střeše, která teď byla mnohem blíž, a zamával. Postava nahoře

zamávání opětovala. Musel to být McElroy. Ray vytáhl telefon a stiskl tlačítko.

„Ježíši,“ řekl McElroy, „na vteřinu jsem myslel, že žuchneš dolů.“

„Bůh dává pozor na blázny,“ odpověděl Ray. „Máš výhled do chodby?“

„Ne tak úplně. Vidím dovnitř tak na pět metrů.“

„Oukej, pomalu se tam vydám. Dávej bacha. Kdyby se cokoli stalo a začali střílet rukojmí. Já teď vylezu a

sejmu hochy, co připravili léčku. Pak se podívám na obchod First Person Shooter.“

„Je na levé straně, zhruba v polovině chodby.“

Pak Ray zavolal Lavelvě.

„Všechno v pořádku. Jsem nahoře. Na balkoně vpravo od chodby. U vás něco nového?“

„Nic, pořád tady čekám.“

„Výborně. Až vám dám signál, rozstřílejte dveře. Nikoli zámek. Musíte dostat zámek pryč. Je zadlabaný ve

dřevě. Až ho uvolníte, kopněte do dveří a stáhněte se. To by mělo přitáhnout jejich pozornost. Vylezou ajá je složím. Pak půjdu do obchodu. Až uslyšíte moje výstřely, budete mít volnou cestu a můžete přijít za mnou. Zvládnete to? Nemusíte nikam chodit. Klidně můžete zůstat v bezpečí na schodech.“

„Kdepak, jdu do toho.“

„Jste skutečná princezna válečníků. Nejstatečnější ze statečných. Dobrá, za pár okamžiků jsme ve hře s

First Person Shooter na tahu.“

Odstřelovači na střeše dali hlavy dohromady a zkoušeli něco vymyslet.

„Jediné, co máme, jsou hlukové granáty,“ řekl jeden z nich.

„Jenže ty moc nebouchají. Dělají hlavně rámus.“

„Do prdele,“ prohlásil McElroy, který se právě vrátil z pozorovací mise pro Raye a doufal, že už jejich

problém vyřešili. Jenže výsledek ho zklamal.

„Já mám dvě červené dýmovnice,“ řekl další.

„Zapomeň na dýmovnice.“

„Možná kdybychom se všichni soustředili na malý kus skla a začali do něj mlátit pažbami…“

„Za A, pravděpodobně to nebude fungovat, za B, rozhodíš si tím nastřelení zaměřovacího dalekohledu.

Tudy cesta nevede.“

„Já jen přemýšlím nahlas.“

„To je dobře, chlapi. Klidně všichni myslete nahlas. Třeba z toho něco vypadne.“

„Poslouchejte,“ vmísil se do hovoru odstřelovač od jednotky státní policie, „máme kevlarové přílby,“ a

udeřil zaťatou pěstí do její horní části. „Možná s nimi dokážeme rozbít sklo a s dalekohledy na puškách se

tak nic nestane.“

„Nikdy se ti nepodaří rozbít ten sajrajt plastovou přílbou,“ reagoval někdo jiný.

„Jenže ty jsou pěkně tvrdý,“ oponoval státní policista.

„Má někdo polní lopatku?“

„Tady nejsme ve druhý světový.“

„Co třeba se pokusit našimi noži rozšířit tu mezeru, co udělal tady kolega od FBI? Když se na to všichni

vrhnem, mohli bychom ji víc otevřít a potom rozbít sklo helmami.“

„To zní rozumně. Taky myslím, že ani víc dělat nemůžeme. Je to tak, agente?“

„Asi jo,“ řekl McElroy a sáhl pro svůj nůž. Přitom zavadil rukou o hladký válec zavěšený u pasu. Akustický

granát. Spíše pyrotechnická záležitost, určená k vyvolání silného hlukového efektu a dezorientujícího

záblesku. Nemá však dostatek výbušniny na…

„Dobrá,“ řekl, „kolik máme akustických granátů?“

Rychle je dali dohromady: „Dvanáct.“

„Dvanáct. Co se asi stane, když explodují všechny najednou?“

„Musel bys je soustředit,“ řekl někdo, „a nasměrovat. Potom by mohly udělat kus práce.“

„Použijte přílbu a…“

„Jenže musí vybuchnout simultánně. Potřebuješ kabel, rozbušky a další ženijní záležitosti, který má jen

armáda. My je nemáme. Nevím…“

Ale McElroy už měl nápad.

„Už vím, jak to uděláme. Vezmeme jednu přílbu a naplníme ji granáty. Hmm, fungují stejně jako

normální, že? „Ano.“

„Dobrá. Obalíme je gázou, obinadlem, lepicí páskou, prostě něčím měkkým a poddajným okolo pákovýchpojistek. Chápete? To ty páky zajistí. Pak vytáhneme závlačky, ale nic se nestane, protože páska pákyudrží. Poté pod páskou držící pojistky opatrně protáhneme drát, provázek nebo zase pásku. Pak je velmiopatrně posadíme na sklo, přikryjeme přílbou a ještě něčím zatížíme.“

„Na co si to hraješ? Jsi McGyver, nebo co?“

„Proč tu pásku jednoduše neprotáhneme kroužky na závlačkách,“ řekl někdo. „Je to mnohem jednodušší.“

„Je to jednodušší, ale závlačky je třeba vytrhnout dost velkou silou a páska nebo cokoliv jiného se můžepřervat nebo nějak zašmodrchat,“ řekl McElroy.

„Má pravdu,“ poznamenal státní policista.

„Takže, jestli se situace vyvine špatně a ti hajzlové dole začnou střílet, zatáhneme a páska držící pojistnépáky se uvolní. O tři vteřiny později všech dvanáct hlukových granátů exploduje. Víceméně najednou.Přílba nasměruje podstatnou část síly výbuchu dolů. Vsadím se s vámi, že vyrazí ve skle docela slušnoudíru. A my půjdeme do války. Střelíme každého ozbrojence, kterého uvidíme, rovnou do palice. Je to

jasné?“

Odpovědělo mu souhlasné zamručení.

„Pokud rukojmí propustí, všechno, co musíme udělat, je vrátit zpátky závlačky a rozebrat si svoje hračky.Dobrá, nějaké dotazy?“

„Je to dobrý plán, Stane.“ Ne, ne, ne, ne, ne!

Uskutečnil celou řadu překliknutí z Bruce Wyatta do operačního systému firmy RealDeal, dále dozabezpečovacího systému firmy RealDeal a do propojení tohoto zabezpečovacího systému a…

Divočina.

Na monitoru před ním se rozvinula sestava více než čtyř set zakódovaných jednotek, které zabraly téměřtři a půl obrazovky. Každý kód reprezentoval nějaký obchod nebo zastoupení firmy RealDeal. Jeden z nich

musel být obchod RealDeal na čtvrtém podlaží AtM v Indiana Falls v Minnesotě. Jenže který?

Géniové spravující operační systém firmy RealDeal znali své impérium, takže se nijak neobtěžovaliroztřídit seznam podle kategorií, jak by to učinil každý rozumně uvažující člověk. Seznam nebyl roztříděnýani podle úrovně výdělků jednotlivých obchodů, ani podle velikosti obchodů, ani podle regionů či států.Čistě jen nekonečný seznam kódů, které neříkaly vůbec nic. Co asi tak měl znamenat kód

RD/OPSYS5509-3.4X? Moc špatné.

„Zavolejte někdo do ústředí RealDeal,“ řekl Dr. Benson. „Musíme dostat k telefonu správce operačního

systému a zeptáme se ho…“

Tak blízko, pomyslel si Neal. Už jsme byli tak blízko.

Boeing 737 saudských aerolinií vzlétl a rychle se vzdaloval. Plukovník sledoval tetelení vzduchu za motory

způsobené prouděním žhavých plynů. Všechno v pozadí bylo chvěním horkého vzduchu rozmazané.Letoun nabíral rychlost a nechával za sebou jednotvárná předměstí Minneapolisu a pláně Minnesoty.

Kamera jej sledovala až do úplného zmizení. Letadlo směřovalo na sever k polárnímu kruhu a pak dáltrasou přes severní pól do Jemenu.

Ve velitelské dodávce státní policie nedošlo k žádným projevům radosti. Jen plukovník pocítil v srdciúlevu. Podle svého přesvědčení udělal vše, co udělat mohl. Dal jim, co chtěli. Udržel na uzdě divokékovboje, kteří chtěli vtrhnout dovnitř se zbraněmi. Cítil se spokojeně a bezpečně při vědomí toho, že nikdo

jiný nemohl v daných zrádných podmínkách vyjednávat lépe. Zejména, když pomyslel na všechny

překážky, které se mu stavěly do cesty od jeho příjezdu až do této chvíle.

Pan Renfro mu zašeptal do ucha: „Gratuluji, Dougu. Dotáhl jsi to do konce. Dokázal si to.“

„Děkuji,“ odpověděl plukovník, „nemohl jsem…“

„Pane, volá vám Andrew Nicks.“

Plukovník zvedl telefon. Při tom s překvapením zjistil, že ho zalil studený pot.

„Viděl jste?“ řekl do sluchátka. „Máte svoje vězně. Spánembohem. Teď nám dejte rukojmí.“

„Skvělé. Mimochodem, změna plánu,“ řekl Andrew. „Prosím, dobře sledujte palebnou sílu vyzbrojené aplně funkční Hvězdy smrti.“ Odmlčel se a doufal, že odkaz na Hvězdné války dodá jeho pečlivěpromyšlenému prohlášení na dramatičnosti.

„Imáme,“ řekl velmi hlasitě, aby ho všichni mohli slyšet, „řekněte džihádistům, aby zahájili palbu. Zabijterukojmí. Zabijte je všechny. Plukovníku, teď zapnu všechny bezpečnostní kamery, abyste vy a s vámi celá

Amerika mohli sledovat nastávající masakr a naučili se krčit se ve strachu před islámem.“

20:01, 20:14 hod.

Nick v krizovém centru FBI na Pennsylvania Avenue slyšel rozkaz Andrewa Nickse, napodobujícího vrahy

Erica a Choa, vojáka islámu a šampiona počítačových her, k zabíjení rukojmích. Ještě než Andrewdokončil větu, Nick již křičel do mikrofonu vysílačky: „McElroyi, proražte to okno. Rozbijte ho hned azačněte střílet ty syčáky! Rayi, můžeš jim ze své pozice poskytnout podpůrnou palbu?“

Jeho rozkaz však přišel opožděně. McElroy totiž slyšel rozkaz ke střelbě také. Už také zatáhl za dlouhoušňůru a ucítil, jak páska sklouzává z pojistných pák granátů na silném plexiskle pod kevlarovou helmou. V

necelých dvou vteřinách se ozvala obrovská detonace, která byla díky přílbě nasměrovaná dolů a ještězesílená tím, že na helmu naházeli všechny svoje neprůstřelné vesty. Výbuch vymrštil vesty i přílbu kobloze a vyrazil do tlustého skla otvor, jenž vypadal jako díra v ledu. Dolů do zábavního parku pršely

úlomky plexiskla, které se podobaly kapkám vody.

Rána zaduněla jako výstřel z houfnice. Zvukový efekt akustických granátů určených k působení rámusu

byl dvanáctkrát zesílený. Všem okolo se zdálo, že jim musel prorazit ušní bubínky. Tlaková vlna a

následné vibrace otřásly samotnými základy budovy.

McElroy ještě se zvoněním v uších popadl svou pušku, zaujal u otvoru stabilní pozici a prohledávalzaměřovacím dalekohledem zakouřený prostor. Neviděl nikde žádné podrobnosti. Všechno dole se zdálobýt rozmazané, protože rukojmí se zvedli a začali se masově pohybovat. Na okrajích davu však zahlédlzáblesky výstřelů, které znamenaly, že ozbrojenci zahájili palbu. Okamžik na to jeden z jeho kolegů spozorovacím dalekohledem zakřičel: „Na druhé hodině! Je tam střelec! Vidím záblesky, Dave. Na druhé hodině!“

McElroy se přesunul ve směru imaginárních hodinových ručiček na druhou hodinu a našel záblesky. Hnedpoté spatřil hubeného černého mladíka v černé bundě a zeleném kmenovém šátku střílejícího ránu zaranou z AK-74. Záblesky výstřelů mu osvětlovaly tvář, v níž se jasně zračilo vzrušení a potěšení z toho, žemohl od boku střílet do křičícího bezbranného davu před sebou. McElroy umístil záměrný kříž svéhodalekohledu mladíkovi na kořen nosu. Při desetinásobném zvětšení ho viděl zcela jasně, jako v biografunebo jako v HD rozlišení na velké obrazovce televizoru. Pak si vzpomněl, že střílí hodně dolů a podleRayovy rady posunul záměrný bod zhruba o úhlovou minutu dolů. Náhle ucítil zpětný ráz zbraně. Vystřelilúplně instinktivně, bez rozkazu. Jeho ukazováček rozhodl zcela samostatně za něj. Dosáhl tak prvníhosmrtelného zásahu, neboť střela roztříštila ozbrojenci hlavu a rozprášila do okolí černorudou pěnu. Mužovi

podklesly nohy a v příštím okamžiku se navždy skácel k zemi.

„Čistý zásah,“ hlásil pozorovatel.

McElroy urychleně přebil zbraň. Nejdřív kliku nahoru, pak dozadu. Vystřelená nábojnice vyskočila ven,jako kdysi muffiny z trouby v kuchyni jeho matky. Následoval rychlý pohyb kliky závěru dopředu a měkcedolů.

„Doleva na desátou. Vidím tam další záblesky. Jsou tam nejméně dva. Sejmi je, Dave. Zastřel je!“

McElroy našel jednoho zuřivého střelce na konci rozmazaného prostoru před vchodem do chodby. Zjistil,že je příliš nízko, aby mu mohl zamířit na hlavu, takže jeho chytrý ukazováček poslal střelu o hmotnosti11,3 gramu s dutinou ve špičce do horní poloviny mužovy hrudi. Přední část střely se v těle otevřela nazpůsob deštníku a roztrhala srdce na kousky. Následkem toho došlo k okamžitému kolapsu dalšího cíle.

„Vedle něj, vedle něj, vedle něj!“ křičel pozorovatel. McElroy znovu co nejrychleji přebíjel pušku, ale druhý

terorista zareagoval na smrt svého souseda, pohlédl vzhůru a spatřil přímo nad sebou ve výšce třicetimetrů Davea, který se na něj chystal vystřelit.

Ve zlomku vteřiny se stáhl dozadu pod výběžek balkonu v prvním patře. Dave pocítil osten zklamání.

„Najdi mi další cíl,“ zakřičel.

„Hledám, hledám, hledám,“ odpověděl pozorovatel.

„Ale ne,“ zvolal pan Girardi.

Na střeše obrovské budovy se objevil záblesk následovaný hromovou ránou.

Náhle všude okolo vypukla horečná činnost.

Zdálo se, že exploze vyburcovala všechny v okolí a v několika vteřinách začali kolem nich běhat lidi, autazačala popojíždět a dokonce i vrtulníky jako by sestoupily o něco níže z oblohy. Uslyšeli tlumené zvuky, onichž neměli žádné pochybnosti. Byly to výstřely uvnitř AtM.

„Myslel jsem, že se všechno podařilo urovnat,“ řekl pan Girardi.

„Nejspíš se něco pokazilo,“ odpověděla jeho žena.

„Domníval jsem se, že už je po všem,“ prohlásil pan Girardi. „A teď tohle!“

Každý z teroristů uslyšel ve sluchátkách imámův rozkaz: „Mí bojovníci,“ ječel do vysílačky jako smyslůzbavený, „je čas potrestat hříchy křižáků a vraždu Svatého válečníka. Zabijte nevěřící. Zabijte je, míodvážní lvi, a očistěte svět od jejich špíny a zkaženosti.“

Fajsal odložil krabici s karamelovým popcornem a zamrkal na Haniho, který se právě krmil smaženýmihranolky z papírové krabice. Hani na něj vesele zamrkal zpátky. Začíná ta zábavnější část.

Zbývající hoši se rozestoupili kolem velkého, poddajného davu bílých ovcí v zábavním parku, pozvedli své

pušky k pasu, prsty ulepenými od nakradených dobrot odjistili své zbraně a všichni zahájili palbu. Někteří se ani neobtěžovali s jejich zajišťováním.

Jen Nádif a Khadar byli trochu nerozhodní. Strávili většinu času jídlem a v podstatě vůbec nevešli doočního kontaktu s bílými lidmi. V průběhu martyria dlouhé cesty a skrývání se coby spřízněné duše sblížili,

neboť na rozdíl od ostatních drsňáků poznali jeden na druhém nedostatek nadšení pro šílené zabíjení.Oba měli od přírody spíše pasivní povahu a své povinnosti vykonávali s minimální agresivitou afanatismem. Na začátku spolu pochodovali chodbou Mississippi a hnali před sebou rukojmí střelbou dostropních svítidel a děláním děr do výloh. Se zaujetím přitom pozorovali, jak se nastrojené figuríny vobchodech rozkládají po vícenásobných zásazích střelami ráže 5,45 mm létajících rychlostí okolo 900metrů za vteřinu. Připadalo jim to oběma velmi zábavné. Dělat díry do lidských těl už jim tak zábavnénepřipadalo. Víceméně se jen tak procházeli na okraji davu schoulených rukojmích a snažili se vyhýbatpohledům do jejich očí. Chovali se spíše nezúčastněně, často chodili na toaletu a ještě častěji podnikalinájezdy na stánky s jídlem.

Ani jeden z nich nijak zvlášť neobdivovali džihád. Nádif snil o tom, že bude lékařem a Khadar zasebásníkem. Básníkem! Měl něžné oči a díky svému příjemnému vystupování působil spíše jako dívka. Jenže

když milice generála Awejse vyvraždila celou vesnici včetně jeho rodičů, dostal na výběr: buď vezme doruky zbraň, nebo také zemře.

Vybral si pušku, i když jako jediný z ostatních nikdy nikoho nezabil. Dnes měly jeho rukou padnout prvníoběti. Ovšem blížící se chvíle zabíjení mu působila nevolnost žaludku.

Khadar prohlásil: „Je čas udělat práci pro Alláha.“ Neřekl to však s žádným nadšením. Oba věděli, že ječeká hrůzný trest, pokud by se nechovali, jak se od nich očekává. Neochotně se otočili, aby vykonali, co

se od nich žádá.

Jenže právě v tom okamžiku nad nimi explodovala obloha. Všichni se podívali vzhůru. Na vrcholu podivnětvarované prosklené střechy došlo k nějakému výbuchu a vedle nepříjemného hluku na ně začaly pršetúlomky skla. Podvědomě zavřeli oči a odvrátili tváře.

Výbuch byl tak překvapivý svou obrovskou silou a účinkem, že během jedné nebo dvou vteřin se apatickýdav pohnul a do různých stran z něj začali vybíhat jednotlivci. Najednou mnozí vyskočili, protože nejenviděli, že začali střílet ozbrojenci, ale že se také dostavila záchrana. Díky tomu dostali odvahu vyskočit aběžet. Rozběhli se neočekávanými směry, jako když vyletují jiskry z ohně.

Fajsal vystřelil na jednoho uprchlíka a poslal jej k zemi. Pak se otočil a vystřelil několikrát do davu, kterýse k němu kvapem blížil. Překvapilo jej, že nikdo nepadl. Pak si uvědomil, že mezi běžícími je spoustamezer, a tudíž bude lepší zvednout zbraň od pasu a pokusit se při střelbě mířit. Jenže v tom okamžikupřilétla střela.

McElroyova první rána mu vystřelila mozek z hlavy.

Ostatní si toho nevšimli. Také se pokoušeli zvládnout dav masakrující palbou, a rovněž brzy přišli na to, že

frajerská střelba naslepo od pasu podle filmů a televize nepřináší téměř žádné výsledky. Čas potřebný ktomu, aby pozvedli zbraně k ramenům a zaujali pořádný stabilní postoj, jim nakonec chyběl, neboťMcElroy, Ray Cruz a další je nadobro umlčeli.

Ray si poslechl zprávu a schoval telefon. Postavil se k zábradlí balkonu a podíval se vzhůru. V ten moment

na střeše s obrovským hlukem něco explodovalo. Vyrazilo to díru do plexiskla a dolů na dav se snášelasprška úlomků skla. Ray se naklonil přes zábradlí a vyhlížel cíle. Bohužel měl u sebe jen pistoli HecklerKoch P7, které teroristé nějakým způsobem získali na trhu s vojenskými přebytky. Znal ji a věděl, že mápověst docela přesné zbraně. Uchopil tu malou věc do obou rukou a pevně stiskl předepínací pákupřímoběžného úderníku, umístěnou na přední straně rukojeti. Bez pořádného stisknutí totiž tahle pistolenevystřelí. Ray se naklonil nad zábradlím a vyhledal záblesky výstřelů. Neviděl střelce úplně ostře, takžese musel orientovat jen podle záblesků. Spíše odhadl, než viděl, kde stojí, zamířil a třikrát rychle zmáčklspoušť. Pistole mu po každém výstřelu v rukách poskočila a vyplivla prázdnou nábojnici. Zdvih ústí hlavně

však nebyl nijak dramatický, protože osa hlavně je u této pistole poměrně nízko nad rukou střelce. Mohltak opět rychle zamířit na terč. Po třech výstřelech záblesky zmizely, ale Ray nevěděl, zda zasáhl nebo jen

vystrašil střelce.

Pak si vzpomněl, že Lavelva tvrdila něco o lumpech číhajících v záloze. Určitě je zalarmovala střelba probíhající v atriu i Rayovy výstřely na balkoně. Otočil se, pořád v nízkém stabilním postoji a stále ještědržel pistoli oběma rukama. Vtom spatřil, jak vybíhají z obchodu přibližně dvacet metrů vzdáleného azvedají pušky k pasu, aby zastřelili nevěřícího psa. Pistole P7 se znovu ozvala. Na ráži 9 mm Luger to bylvýstřel na poměrně velkou vzdálenost. Ray jej však zvládl bravurně a poslal střelu do prvního zozbrojenců, jenž se nejprve zastavil, pak se zapotácel a nakonec si sedl. Ray pečlivě přenesl záměrný bod

na druhého muže. Snažil se, aby výstřel neuspěchal. Sledoval ho zbraní za pohybu a mířidla posadil napřední okraj jeho těla. Náhle Ray zahlédl záblesk. Výstřel neslyšel, protože se soustředil na svůj terč anevnímal nic jiného. Okamžitě však věděl, že jeho protivník vystřelil rychle od pasu bez míření a minul.Pak Ray ucítil, jak jeho ukazováček tiskne spoušť, pistole poskočila a střelec zpomalil svůj běh. Popřesném zásahu zavrávoral, zastavil se. Pak se pokusil narovnat. V ten okamžik vyrazila na druhé straněchodby ze dveří Lavelva s namířeným Kalašnikovem. Přestože vypálila divoce více ran, nejméně třizasáhly do terče a druhý Somálec padl na zem a rychle zemřel.

„Přineste pušku!“ zakřičel na ni Ray. Zvedla jeden z AK-74 upadlých na zem a běžela k němu.

Popadl jej, jako by to byl štafetový kolík, otočil se a pohledem přes mířidla hledal v chaosu a zmatku doledalší cíle. Našel oblast, odkud vycházely záblesky, a poslal tři nebo čtyři výstřely přímo do místa, o němžmu instinkt napověděl, že na něm bude stát střelec. Pokud tam stál někdo z ozbrojenců, buď padl, nebose stáhl pod převis balkonu, takže jej Ray už neviděl.

Pak jeho pozornost přitáhla mela uprostřed atria pod ním. Viděl, že tam došlo k nějakému zápasu. Kurčitému nahromadění rukojmích, kteří obklíčili jednoho z teroristů a pustili se do něj. Ray však neměltakový výhled, aby jim mohl pomoci střelbou.

Vzpoura příslušníků SWATu v podstatě zahrnovala jen vcelku uspořádanou neposlušnost.

Před dvaceti minutami jim jeden důstojník řekl, že jeho jednotka se vrací díky stahování zpět. Skrývali seve stínu parkoviště prakticky hned naproti vchodu do chodby Rio Grande. Jeden z jeho kolegů pronesl:„Všichni, co odcházejí, mají černé přílby od firmy Bravo Company, takže vypadají drsně jako jednotky

Delta Force.“

„Vypadají drsně,“ přidal se druhý. „Zkusili jsme je objednat, ale náš rozpočet…“

„Pokračujte,“ řekl Jefferson.

„Dobrá, půjdeme za nimi, vyměníme si přílby a pošleme je dozadu. Když si nechají helmy na hlavách,nikdo nepozná, že to jsou oni a nikoliv my. Znám Nicka Crewese, který jim velí. Ten na to určitěpřistoupí.“

„A my klidně zůstaneme tady, nedaleko od vchodu. Pro případ, že by k něčemu došlo,“ řekl další. „A ikdyž k ničemu nedojde, vyměníme helmy, a nikdo se nic nedoví.“

Jefferson a jeho tým vzbouřených hvězd SWATu tak zůstali v úderné vzdálenosti od vchodu do chodbyRio Grande a v okamžiku, kdy zaslechli Andrewův povel ke střelbě, nepotřebovali žádný oficiální rozkaz,

aby vyrazili.

Za pár okamžiků se ocitli u dveří a oba střelci s brokovnicemi přiložili ústí hlavní svých zbraní ke stejnémuzámku na kovových dveřích a současně vystřelili. Rychlostí 330 metrů za vteřinu narazil za silného třeskukov na kov a spolu s hlukem dvou výstřelů se všechno slilo do detonace téměř nukleární úrovně. Dveře se

pod dvěma těžkými údery prohnuly. V místě zásahů se okolo průstřelů objevily puchýře spáleného laku atmavé očouzení, způsobené přehřátým karbonem. Jefferson rázně trhnul klikou, ale dveře držely.

„Zatraceně!“ zařval. Kopal do nich, tahal za ně, ale dveře se ani nepohnuly. Pak zaslechli zevnitř výstřely.

„Střílejí! Ty syčáci střílejí. Bože, to je válka!“ ozval se zděšený hlas.

Kriste pane, pomyslel si Neal. Přemýšlej. Mysli!

Pak ho osvítil duch svatý. Díky za televizi. Byl to film o druhé světové válce? Nacisti hledali tajnouvysílačku v jednom obytném domě. Zachytili signál, ale nevěděli z kterého poschodí vysílá. Začali protovypínat po patrech elektřinu. Pěkně jedno po druhém. Jakmile došlo k přerušení vysílání, okamžitě věděli,

odkud se vysílalo.

Děkuji vám, náckové. Děkuji ti, televize.

Neal najel kurzorem na ikonu VYPNOUT VŠECHNO a kliknutím myši vypnul proud ve všech obchodech sítě

RealDeal po celých Spojených státech. Od Toleda po Tucson, od New Yorku po Natchez. Ve všech

čtyřech stovkách obchodů zhaslo světlo a přestaly jít pokladny a další spotřebiče.

Jen na vteřinu. Hned poté se po desítkách zase začaly rozsvěcet, protože jejich manažeři stiskli OBNOVIT,

a postupně svítily všechny. S výjimkou jednoho, jehož šéf ležel na podlaze obklopen ustrašenýmiprodavači a vyděšenými zákazníky a doufal, že ho nezastřelí. Neal najel kurzorem na tento obchod,rozbalil MENU, vyhledal v něm SPOJENÍ a po odkliknutí se ocitl v programu zvaném MEMTAC 6.2. Rozbalil

adresář OVLÁDÁNÍ DVEŘÍ a vyhledal v něm obdélníček s nápisem UZAMČENO. Najel na něj myší akliknul. Nápis se změnil na ODEMČENO.

Právě jsi skončil, hajzle, pomyslel si Neal.

Se silným skřípěním se ve dveřích pohnuly velké kusy kovu. Dveře se zatřásly a malinko se zhouply. Pakse doširoka otevřely.

„Kupředu, běžte!“ zařval Jefferson. Když se jeho muži rozběhli, začal jim dávat v běhu rozkazy: „Nastavtesamonabíjecí režim, zapněte laserové zaměřovače a začněte vyhledávat cíle.“

Jeho rozkazy však postrádaly smysl, protože všech šest mužů vědělo, co mají dělat.

Před nimi se otevřela velká chodba jménem Rio Grande vedoucí do atria uprostřed. Byla zaplavenáuprchlíky z okrajových částí davu, kterým se podařilo proběhnout mezi střelci a nyní prchali ke svobodě ado bezpečí. Zastavit podobný úprk mohli jen střelci s automatickými zbraněmi. Jeden z nich sice vypálilpár jednotlivých výstřelů, ale pak jej proděravěla střela ráže .308 Winchester, kterou vyslal Dave McElroyze střechy, a vyřadila jej navždy z boje.

Příslušníci SWATu proto vytvořili klínovou formaci, mávali svými samopaly HK MP5 a hulákali: „Policie,policie, uvolněte cestu!“ Jakoby zázrakem se pádící zástupy rozestoupily do stran a uvolnily průchod.Slyšeli střelbu někde vpředu, viděli čím dál více chaosu a přitom neměli ponětí, zda už nějací dalšípolicisté zasáhli do přestřelky se zabijáky.

Tým pospíchal kupředu, v přikrčených pozicích a vyhlížel cíle. Pak se jeho členové rozvinuli do půlkruhu,aby obklíčili střelce, kteří ještě stáli na vnějším okraji davu a stříleli do něj. Dva objevili jednohoozbrojence, který před nimi utekl do obchodu s CD disky a schoval se ve strachu za regál volně stojící vprostoru. Oba pronásledovatelé si povšimli jeho stínu, přestože v obchodě bylo pološero. Přepnuli svézbraně na automatickou střelbu a každý z nich do regálu vyprázdnil celý zásobník. Všude létaly kouskyroztříštěných CD disků i plastových obalů s roztrhanými obrázky hvězd nejrůznějších hudebních žánrů. Od

rapu po gospel. Samotný terorista utržil v několika vteřinách téměř čtyřicet zásahů. Když k němu došli,

ležel na zemi mrtvý jako bezvýznamné historické události.

Mezitím se ve středu zábavního parku vztyčil uprostřed hloučku dorážejících rukojmích mohutný muž sAK-74 v ruce. S gestem jako Conan, Shaka Zulu nebo Attila. Jako by právě rozdrtil své nepřátele a nahnal

je do moře navzdory naříkání jejich manželek. Vyrazil ze sebe zuřivý středověký válečnický pokřik, jakoby se ptal, kdo si na něj někdo troufne vystřelit.

A tak ho zastřelili.

Skutečně se to odehrávalo? Možná, že se to vůbec nestalo. Bylo to tak nepravděpodobné, že se to zcelaurčitě neudalo.

Jenže to vypadalo, že se to skutečně děje.

Plukovník Obobo zavřel obě oči. Držel je pevně zavřené, a když je otevřel… sakra, bylo to tam. Pořád seto dělo.

Monitory se na povel Andrewa Nickse probudily k životu. Jediným kliknutím myši obnovil bezpečnostní kamerový systém AtM a do velitelské dodávky se hrnuly obrazy zkázy a utrpení. Shromáždění policejnídůstojníci sledovali, jak příslušníci brigády Mumbai zahájili palbu do davu rukojmích. Kontrast mezizáblesky výstřelů a tmavou barvou davu byl tak značný, že obraz se rychle rozložil do abstraktních bílýchčar, které vymazaly všechny podrobnosti z pozadí. Monitory za chvíli ukazovaly jen bílé horké světlo alidským okem nerozlišitelnou směsici.

„Plukovníku, nemám poslat dovnitř SWAT?“ zeptal se major Carmody.

„Najděte Jeffersona!“ řekl další. „Kde k čertu ten chlap vězí? Proč nic nedělá?“

„Plukovníku, je to dobrý nápad poslat tým SWATu, aby prorazil dveře, a mezitím bychom měli zalarmovatodstřelovače FBI na střeše a naše vlastní odstřelovače, aby zahájili střelbu na ozbrojence.“

„Kde je, do prdele, Jefferson?“ ozval se další výkřik. „Celý den tady otravuje se svými názory, a teď, kdyžoslava začala, odešel pryč na oběd.“

Ale Obobo neřekl nic. Zdál se být obrovsky zaskočený šíleností dění na monitorech. Nakonec, kdo by mohl

pochopit takové šílenství.

Nakonec přece jen řekl: „Nechci žádné přehnané riziko, které by mohlo ohrozit rukojmí. Nejdříve si

musíme vyjasnit situaci. Teprve potom…“

„Proboha, pane, vždyť oni střílejí rukojmí!“ vykřikl Carmody. „Musíme je zastavit!“

„Nechci nic posuzovat unáhleně. Možná jen blufují. Možná je to jen další varování. Možná přestanoustřílet. Nevidím důvod, proč bychom je měli ještě popichovat.“

„Pane, já…“

Co se to děje s těmi lidmi kolem něj? Když mluvil se svým klidným rozmyslem, pevným pohledem do očí,empatií a soucitem znějícím v hlase, očekával, že ho všichni budou poslouchat. Vždycky to tak bylo.

„To je vše, pánové,“ řekl. „Takové je moje rozhodnutí. Nyní všichni počkáte, než se situace objasní a pakmě zavolejte. Pane Renfro, můžete prosím zavolat můj vůz? Budu venku.“

Pak se otočil, popadl svůj kabát a opustil místnost.

Několik okamžiků na sebe důstojníci hleděli úplně ohromení. Poté se jeden po druhém vrátili kmonitorům.

Najednou někdo řekl: „Myslím, že musíme mít uvnitř nějaké lidi. Nevím, kde se tam vzali, ale nezní to jakomasakr, ale spíše jako přestřelka.“

Všichni sledovali příslušníky SWATu, oblečené v černém a přikrčené, jako by je samotný tenhle postojmohl ochránit, jak vstupovali na scénu z různých směrů, stříleli za pohybu, laserovými paprsky zaměřovali

své cíle a likvidovali teroristy jednoho po druhém. Monitory ukázaly i příběh, který se odehrál v obchoděs CD disky, kde dva hrdinové ze SWATu rozstříleli ozbrojence na kousky. A poté na dalším monitoruudálost ze samého středu zábavního parku, kde výstřely policistů ukončily život velkého chlapa uprostředhloučku rukojmích.

„Zatraceně dobrá střelba,“ prohlásil někdo z přítomných.

„Nahoře na střeše došlo k nějakému výbuchu,“ řekl další. „Odstřelovačům se nějak podařilo prorazit sklostřechy a myslím, že už také střílejí.“

„Ježíši Kriste,“ pronesl Carmody. Otočil se na pana Renfra a téměř ostentativně pronesl: „Posílám další

jednotku SWATu na pomoc!“

„Porušíte tím plukovníkovy rozkazy,“ prohlásil poměrně nejistě Renfro. Jeho bledá tvář, normálně dostochablá, viditelně vykazovala známky napětí. Měl pevně sevřené čelisti a na krku mu vystupovaly tvrdéprovazce žil. „Možná byste měl…“ a nenadálý příliv stresu mu sevřel hrdlo. Vyrazil ze sebe jakési citoslovce, které znělo jako: „Urghhh,“ po němž následovalo alibistické: „Já nevím. Já opravdu nevím.“

„Všem jednotkám,“ zavelel Carmody do svého hrdelního mikrofonu, „všichni máte povolení přiblížit se azahájit střelbu na ozbrojence. Jakmile jednotky SWATu proniknou dovnitř, žádám všechny zdravotníky,aby u každého východu zřídili stanice pro třídění zraněných a měli k dispozici týmy s nosítky a vozíky prozraněné. Do nákupního centra bude možné vstoupit, až bude zaručené, že je vyčištěné a bezpečné.Zalarmujte všechny pohotovostní lékařské týmy, aby se připravily na odjezd na místo se sirénami.Nemáme však zatím žádné zprávy ohledně počtu zraněných. Mohlo by jít o dost vysoké číslo. Bylo by

proto dobré nasadit co nejvíce lidí.“

„Záchranky, Larry,“ připomněl mu někdo.

„Jo a pošlete ke všem východům záchranky na převoz zraněných. Udělejte to co nejdřív!“

Pak nastalo na několik vteřin ticho. Všichni s napětím sledovali muže ze SWATu, jak ve stoje, vkleče a zapohybu vyhledávali cíle a likvidovali je. Ticho přerušil až majorův hlas ze tmy u monitorů, kde pozorovalvývoj bitvy v atriu: „Hoši, jděte do toho.“

Máhir víceméně úplně zapomněl na džihád a mučednictví. Zapomněl na všechno kromě sexu. Zabíjení měl

samozřejmě rád také, stejně jako vybírání peněz z peněženek zabitých. Ale nejlepší ze všeho mu připadal

právě sex, přičemž sex a znásilňování pro něj představovalo prakticky totéž. Přinejmenším tomu takpodle jeho zkušeností vždy bylo. Když přišel rozkaz od imáma, Máhir jako jediný nesundal pušku zramene. Místo toho se ve své majestátnosti a obávané válečnické brutalitě začal probíjet davemrukojmích. Klečící smrtelníci mu uhýbali z cesty, křičeli a prosili o milost. Zbabělci! Dnes tu nejsou žádníválečníci. Ha!

Smrt mu vůbec nenaháněla strach. Setkal se s ní již mnohokrát a nejen kvůli džihádu. Ve skrytu duše muna džihádu vlastně vůbec nezáleželo. Dal se na něj jen kvůli tomu, že poskytoval nejlepší příležitosti kokrádání, které ho bavilo, kořistění, jež měl rád, a pro ženské maso, které bylo jeho posedlostí. Zejména,když šlo o prznění nedospělých panen. Přesně věděl, kde se ona dívka nachází. Razil si cestu davempřímo k ní. Teď bude jeho.

Nikdy předtím neviděl tak krásnou Asiatku. Tak bledá, vystrašená a jemná. Obdivoval její drobné ušníboltce a perfektně tvarovaná ústa. Jako poupě, které se teprve rozvine. Její krásné štíhlé ruce a dlouhénohy. Představil si ji nahou, ze strachu před ním poslušnou a přinucenou k té, či oné sexuální praktice.

Následkem toho se dostavila erekce silná a tvrdá jako skála. Dnes ji bude mít.

Dorazil k ní. Byla ukrytá v náručí ochranitelské starší ženy. Bylo mu jedno, kdo to byl, matka, teta, čibabička. Odkopl starou bábu stranou a uvolnil dívku z jejího sevření. Sehnul se, uchopil ji za paži a přitáhl

k sobě. Najednou zhasla světla. Ale jen pro jeho oči. Jako by mu za nimi vybuchla sovětská raketa aprosvětlila noc bílým zábleskem. Zamrkal a pomalu se vracel do reality.

Ta stará čubka ho tvrdě udeřila svou kabelkou. Přistála mu na hlavě takovou silou, že si pomyslel, že jimá plnou kamení. Jen co se mu vrátilo vidění, dostal další pořádný úder, až se mu před očima rozsvítilyhvězdičky. Připadalo mu to, jako kdyby se nebe zřítilo přímo na jeho lebku. Na chvíli jej zaplavil pocitbezbřehé tuposti. Ženy okolo toho využily a vrhly se na něj jako dračice.

Zprvu ho zarazila jejich odvaha, zuřivost a drzost. Žádná z nich by mu sama nemohla čelit. Ovšem jejichspolečná hmotnost a odhodlaná zuřivost ho dokázaly porazit na zem a držet déle, než sám očekával.Vyhazoval jako kůň, zmítal se a řval. Nakonec se mu podařilo kousnout do nějaké končetiny. Odměnoumu byl čísi bolestný výkřik a sladká chuť krve v ústech. Pak si uvolnil jednu nohu a odkopnul někohopryč. Otočil se doprava a pak se za hrozného řevu vztyčil. Hlouček žen z něj opadal. Hyeny! Supové!Vypuzené staré lvice s vyschlými vaječníky! Mrchožrouti z plání! Všechny je zabije. S očima planoucímanenávistí popadl svou pušku a začal somálsky hulákat: „Čubky a běhny, teď vám všem vytrhnu srdce ztěla!“ Pak si však povšiml červených teček na své hrudi. Že by světlušky?

Ve skutečnosti to byly body laserového zaměřovače. Ve zlomku sekundy je následovaly střely ráže 9 mmLuger, které na něj dopadly jako déšť. Zasáhly ho rychle a tvrdě. Svalil se na zem již mrtvý, aniž by vůbec

věděl, co se vlastně stalo.

Nikki se poohlížela po odstřelovači, kterého si pro sebe pojmenovala Chicago. Zdálo se jí, že neustále pobíhá po střeše sem a tam. Nakonec ho objevila v hloučku odstřelovačů přibližně napůl cesty meziRacine a západním pobřežím jezera Michigan.

„Toč odstřelovače, toč odstřelovače,“ křičela. Ani ne za vteřinu všichni na střeše zalehli a za okamžikobrovský výbuch prorazil díru do skleněné střechy. Tlakovou vlnu výbuchu pocítila i ona ve vrtulníku.

„Ježíši, mám to!“ vykřikl kameraman-veterán Larry, kterému se jako jedinému podařilo natočit demolicistřechy, kterou v příštích 72 hodinách uvidí celý svět.

„Útočí,“ zaječela Nikki. Pozorovala totiž odstřelovače jménem Chicago, který se jako první zvedl, popadlpušku, postavil se k díře a začal lovit ozbrojence.

„Dělejte, dělejte, proboha!“ komandovala své kolegy, a protože byla nejrychlejší, jejich vrtulník se dostaldo vedení nalétající flotily helikoptér, které až dosud poslušně visely ve formaci tisíc metrů vysoko.Veškeré jejich osazenstvo mělo jediný důvod: získat pro vysílání co nejlepší obrázky z probíhající události.

Dolů, dolů, dolů houstnoucí tmou. Kapitán Tom vedl svůj stroj tak rychle dolů, že všichni tři cestující se

malinko nadzvedli ze svých sedadel. Na chvilinku zažili stav beztíže. Oba kameramani se drželi jako o

život, ale Nikki přezývaná Mary Tyler Moore z pekla ječela: „Dělej, dělej, dostaň nás k východu, sakra.Dělej, Tome!“

Pak se otočila dozadu na oba kameramany: „Nekrčte se tam! Potřebujeme pořádný obrázky!“

Ječení nažhavené a rozčilené Nikki bylo podstatně obávanější než volný pád pod vedením mírněpodnapilého šedesátníka a bývalého pilota námořní pěchoty, takže se oba naklonili dopředu a začali točit.A protože byli první, podařilo se jim správnými objektivy natočit výborné záběry s perfektně zaostřenýmimuži Jeffersonovy jednotky SWATu, jak vnikají se zbraněmi připravenými k výstřelu do jihovýchodníhovchodu AtM. Za dalších třicet vteřin se najednou otevřely všechny další dveře tohoto vchodu a vyvalil seproud běžících uprchlíků. Současně s tím začaly k nákupnímu centru přijíždět kolony záchranek sblikajícími světly. Přijížděly z různých směrů prakticky ke všem vchodům. Medici a doktoři vyskakovali zvozidel a zřizovali stanice prvotního ošetření. Zdravotníci s nosítky a vozíky čekali, až se uvolní vchody,

protože rukojmí stále prchali z budovy.

„Nikki, co se děje?“ otázal se moderátor z redakční místnosti televize. Nikki si momentálně nemohla

vzpomenout, jak se jmenuje.

„Zdá se, že když velitel teroristů nařídil svým lidem střílet na rukojmí, zasáhli proti nim nějací příslušníciSWATu zvenčí, včetně odstřelovačů na střeše budovy. Vypadá to, že v současné době probíhá bojuprostřed zábavního parku. Rukojmí však byla buď osvobozena, nebo si našla nějaký způsob, jakuniknout ven. Dav lidí, jenž vidíte vybíhat ze všech východů, jsou právě prchající rukojmí. Dále můžetevidět zdravotníky, kteří zrovna dorazili na místo a začínají se věnovat raněným. Nikdo neví, jestli budouzprávy dobré nebo špatné, protože nemáme žádné hlášení o ztrátách. Zatím nevíme, co se děje uvnitř,

ale zdá se, že události zde v AtM dostoupily svého vrcholu.“

Slyšela, jak moderátor říká: „Stále ještě čekáme na oznámení útoku z velitelství zásahu. Nemámepotuchy, kde se vzali oni příslušníci SWATu, a nevíme, kdo je uvnitř.“

Nikki zazvonil telefon.

Stiskla knoflík a řekla: „Tady je Nikki Swagger.“

„Jsem venku, jsem venku!“ křičel hlas v telefonu. Nikki podle hlasu poznala Amandu Birkowski,prodavačku z obchodu Peněženky, kabelky a já nevím co ještě.

„Amando, prosím vás, mohu vás pustit do vysílání?“

„Klidně. Jen jsem vám chtěla poděkovat.“

Nikki přepnula na Martyho do režie a řekla: „Pusť mě živě do éteru, mám svědka zevnitř.“ A Marty poprvév životě rychle reagoval.

„Tady je Nikki Swagger, televizní stanice WUFF-TV. Právě hovořím se svědkyní jménem AmandaBirkowski, která se po celou dobu krize ukrývala v jednom z obchodů. Amando, můžete nám, prosím, říci,

co se stalo?“

„Slyšeli jsme výstřely a křik a hned nato nějakou explozi. Nevím, co to bylo. Možná někdo něco vyhodil do

vzduchu. Pak následovaly další výstřely. Jenže to už vypadalo jako přestřelka ve filmech. Pak kolem nászačali běžet lidé a já běžela s nimi. Všechny dveře byly otevřené a všichni lidé až dosud ukrytí vobchodech vybíhali ven a přidávali se k nám. A teď jsme venku.“

„Viděla jste nějaké raněné?“

„Viděla jsem naříkající lidi a slyšela výstřely ze všech stran. Nevím, kolik lidí utrpělo zranění nebo bylozabito. Hlavně bych chtěla moc poděkovat statečným policistům, kteří za nás přišli bojovat. Byli jste takodvážní. Děkuji vám, děkuji vám!“

„Amando, prosím vás, najděte stanici první pomoci a nechte se vyšetřit, zda jste v pořádku. Pak zavolejtemamince, určitě na to čeká. A potom si odpočiňte, ano? Děkuji vám za vaši odvahu a pomoc.“

Jejich záznam s obrázky chaosu dole, detonace na střeše a týmu SWATu pronikajícího do budovy, dotřiceti vteřin obletěly celou zem. A za dalších třicet vteřin celý svět.

20:14, 20:47 hod.

Khadar a Nadíf byli rozhodně dva nejméně nebezpeční hoši z celého somálského komanda. Proto je světodměnil nejkrutější smrtí ve shodě s pravidlem, že nejhůře se trestají slabí a neprůbojní.

Teď, když bylo peklo puštěno ze řetězu, přišli oba na to, že myšlenka na střílení do nevinných lidí jeponěkud znervózňuje. Zúčastnit se regulérní bitvy bylo něco docela jiného. Tam se protivníci pohybují aopětují palbu. Ale jednoduše pražit do davu sedících lidí v džínách a basebalových čapkách, to je o něčem

jiném. Přestože jsou to bílí ďáblové, jejich obrysy jsou rozmazané a jejich tváře nevyjadřují žádné

emoce.

Stříleli, to ano, ale spíše pasivním způsobem ledabyle od pasu. Víceméně jen tak z povinnosti odpálili párvýstřelů až do okamžiku, kdy se běloši zvedli a v totální panice kolem nich pádili ven. Žádný z nich všakneměl to srdce, aby zabíjel. Takže namířili své zbraně o něco výše a stříleli přes zábavní park do fasádyna balkoně v druhém podlaží, přibližně devadesát metrů daleko od místa, kde stáli. Pak je vystrašilaobrovská exploze nad jejich hlavami a zahnala je o kus dozadu. Navíc někdo seshora střelil Nadífa donohy. Nebylo to nic vážného, ale ze strachu ustoupili ještě více dozadu.

V několika vteřinách se všude kolem nich začali rojit američtí nindžové v černém. Jak se jen dostali takrychle až sem? Byli vyzbrojení zbraněmi s dlouhými, pronikavě červenými paprsky, které vyhledávaly cílea přinášely smrt každému, koho se dotkly. Společně pozorovali, jak zemřel Máhir, který se právěosvobodil z klubka zuřivých žen. Zabila ho smečka červených bodů, které magicky přitahovaly smrtícístřely. Oba hoši podlehli panice, ale každý jiným způsobem. Nadíf se rozhodl vyšplhat do nebe, zatímcoKhadar se hodlal odměnit projížďkou v loďce.

Ve skutečnosti to nebyla loďka, ale plastová napodobenina klády. Už dlouho si prohlížel tuhle atrakcinapodobující plavení dříví, protože nikdy nic takového neviděl. Zdálo se mu to neodolatelně přitažlivé.Voda byla krásně modrá a vůbec nesmrděla. Nebyli v ní krokodýli, řasy, mrtvé ryby ani olejové skvrny.Vyběhl na rampu, o níž se domníval, že je startovním místem. Tam mu došlo, že se ocitl v jakémsi nástupním prostoru, kde se nacházela spousta kmenů, kolébajících se na modrozelené tekutině. Pomyslelna to, že do jednoho vleze a ukryje se v něm až do okamžiku zatčení, ale pak si to rozmyslel. Kvůli tomusem nepřišel. Chtěl přijít na to, jakým způsobem se kmeny rozpohybují korytem. V jednom místě dokonce

magicky šplhaly do kopce. Voda ale přece neteče nahoru. Nebo že by ano? Pak zmizí v tunelu a nakonecse točí v řadě spirál. Úžasné. Neměl však ponětí, jak tu věc spustit.

Místo toho skočil do vody, která byla teplá jako oslí moč, a pokusil se běžet nahoru k nějakémumechanismu vzdálenému asi patnáct metrů. Domníval se, že někde pod zpěněnou vodou jsou schody, ponichž se dostane nahoru a pryč od nebezpečí. Jenže cákání vody přitáhlo pozornost nindžů, kteří vylezlina rampu, již jen před chvílí opustil. Zuřivě na něj něco křičeli jazykem, jemuž vůbec nerozuměl.

Bez váhání strhl z ramene svůj AK-74 a udělal pohyb, jako kdyby chtěl střílet. Přitom si vůbecnepamatoval, v jaké poloze je pojistka odjištěná. Ve vodě kolem něj se okamžitě začaly zvedat malégejzíry, protože lovci zahájili střelbu dřív. Zásahy ho srazily do modrozelené kapaliny a okolo se začalašířit rudá skvrna.

Khadar si naproti tomu pro svou jízdu za smrtí vybral horskou dráhu. Ve skutečnosti neměl čas na to, abysi vybral nějaký vozík a usedl do něj, i kdyby věděl, jak se s ním jezdí. Přeskočil nízký plůtek a snadnoproběhl umělou zahradou až ke konstrukci samotné atrakce, která se tyčila do výše čtyř podlaží směrem k

prosklené střeše. Nezaváhal ani na okamžik a začal šplhat nahoru. Podpůrný systém vzpěr a příček bylpravděpodobně kvůli účelům údržby konstruován tak, aby po něm mohl vylézt i průměrně fyzicky zdatnýčlověk. Lezl vzhůru, aniž by měl sebemenší problémy. Pomáhaly mu v tom vytrénované svaly a poměrněnízká hmotnost jeho těla. Myslel si, že vyleze až nahoru a tam si lehne, aby ho nikdo neviděl. Ve svéfantazii si představoval, že jeho strategie mu umožní zmizet, včlenit se do somálské komunity vMinneapolis, sehnat falešné papíry, oženit se, mít děti a prožít dlouhý a šťastný život. Naneštěstí hospatřil odstřelovač.

Byl to poslední McElroyův smrtící výstřel. Jenže takový, který ho ještě dlouho bude pronásledovat. Ostatní

zastřelení byli ozbrojení a složil je kvůli tomu, aby zachránil lidské životy. Tak, jak mu velela povinnost.Jenže tenhle hoch vystavoval nekrytá záda, zbraň měl zavěšenou přes rameno a vůbec nevypadal, že byněkoho ohrožoval. Připomínal spíše bláznivého rekreačního horolezce, který čte magazíny o lezení anakupuje ve značkových obchodech vybavení. Člověka, jenž na potkání každému vypráví, že by chtěl„udělat“ Mount McKinley, pak Matterhorn a co se týče Hindúkuše, to se ještě uvidí. Kdysi jednohotakového potkal v pobočce v Clevelandu.

Jenže na druhé straně byl ozbrojený a zjevně záměrně šplhal do výhodné vyvýšené pozice, odkud mohlnatropit hochům ze SWATu značné problémy. McElroyovo uvažování ještě zkrátil jeho pozorovatel, kterýhlásil: „Dave, cíl na konstrukci horské dráhy, přibližně na desáté hodině. Vzdálenost něco kolem stametrů.“

Tentokrát nebyl úhel střelby tolik skloněný dolů, takže McElroy nezamířil o větší kus níže. Místo tohoposadil záměrný kříž doprostřed horních okrajů ramen a pak pomalu stiskl spoušť. Možná, že zásah nebylideální, ale výsledek byl i tak dostatečný.

Ozbrojenec nespadl okamžitě, protože měl dobrý trénink a značnou sílu. Pustil se jednou rukou a sklouzlymu obě nohy. Dobré tři vteřiny visel za jednu ruku a jednou nohou se pokoušel nahmátnout oporu. Pakale sevření ruky povolilo a zaúčinkovala zemská přitažlivost. Cestou brnkl patou nohy o konstrukci a jehotělo se natočilo do vodorovné polohy. Dopadl s roztaženýma rukama i nohama na záda do umělé zahrady,

kde polámal umělé květiny a zvedl oblak prachu.

„Dobrý zásah,“ řekl pozorovatel uznale. „To je třetí nebo čtvrtý?“

„Třetí,“ odpověděl McElroy, „ale po tomhle si připadám jako při střílení stepních psounů.“

Ray už neviděl nikoho, na koho by mohl střílet. Navíc v té chvíli vtrhli do zábavního parku příslušníciSWATu a zahájili vyčišťovací akci. Pozoroval je, jak sejmuli velkého chlapíka v hloučku zuřivých žen azahnali dalšího do obchodu s CD disky, kde ho automatickou střelbou zlikvidovali. Po chvíli zahlédlperiferním viděním chlápka šplhajícího po konstrukci horské dráhy, odkud ho sestřelil odstřelovač a onspadl do záhonu umělých květin.

Zespoda se ozvala hlášení příslušníků SWATu:

„Vlevo čisté. Nepřátelé zlikvidováni.“

„Vpravo čisté. Nepřátelé zlikvidováni.“

„Uprostřed čisté. Myslím, že všichni nepřátelé jsou zlikvidováni.“

„Zkontrolujte těla nepřátel. Buďte opatrní. Při jakémkoliv náznaku pohybu střílejte!“

Tým SWATu prováděl rutinní dokončování vyčišťovací akce. Nikdy to nebyla žádná legrace. Po chvíli Nick

zaslechl: „Všude čisto. Všude čisto. Máme spoustu zraněných civilistů. Pošlete sem co nejrychleji

lékařskou pomoc.“

Pak se ozval někdo z velení: „Tady je velitelství. Uvolněte cestu pro zdravotníky. Pošlete tam lékaře a

začněte ošetřovat raněné. Všechny stanice první pomoci, připravte se na příjem zraněných!“

„Dobrá,“ řekl Ray Lavelvě a vložil do svého Kalašnikova plný zásobník. „Teď půjdu do obchodu, kde simyslím, že se skrývá ten hlavní lump. Vy tady zůstaňte a sedněte si na zem. Rozhodně neutíkejte a radějivůbec nikam nechoďte. Tohle je nejhorší fáze akce a nějaká horká hlava od policie by vás mohlazastřelit. Rozumíte mi?“ „Rayi, vždyť vy tam vůbec nemusíte chodit,“ žadonila Lavelva.

„Jenže já jsem nejblíž.“

„Rayi, vždyť už je po všem. Nechte policii, ať si toho kluka chytne sama. Je to jejich práce, nechte je, aťto pro jednou udělají sami. Sedněte si tu se mnou a odpočiňte si. Dáme si nějaké fritované hranolky.“

Ray se usmál.

„Já vám rozumím, ale takhle to nefunguje. Musím tuhle věc dotáhnout do konce. Protože jsem nejblíž.Možná, že on zná nějaké tajné cesty nebo místa, kde se může ukrýt. Nebo má připravené nějaké dalšímožnosti, jak zabít spoustu lidí. Na završení své hry. Čím dříve ho dostanu, tím lépe pro všechny. A jak to

vypadá, představuji tu nejrychlejší alternativu.“

„Jdu s vámi,“ prohlásila Lavelva rezolutně.

„Zlatíčko, tady půjde o krk. Dojde na násilné vniknutí a boj zblízka. Přitom člověk musí vědět, co má potaktické stránce dělat, a já nebudu mít čas dávat na vás pozor. Dávám vám mariňácký rozkaz: sedněte sitady a počkejte na příchod hodných hochů.“

Otočil se a vyndal z kapsy mobilní telefon.

„McELroyi nebo kdokoliv mě slyšíte, právě se chystám vniknout do obchodu s počítačovými hramichytnout pod krkem toho lumpa, případně další osoby.“

„Cruzi, tady je Memphis. Sundej ten jejich zatracený šátek a vůbec všechno, co máš na sobě. Máš bílétričko?“

„Mám na sobě tričko námořní pěchoty.“

„Webley, posloucháte mě? Nařiďte všem svým mužům, že v žádném případě nesmějí střílet naozbrojeného muže v tričku námořní pěchoty!“

„Je tu se mnou také mladá žena afroamerického původu,“ řekl Ray. „Jmenuje se Lavelva a je velmistatečná. Pomáhala mi celou dobu. Ne abyste na ni stříleli. Bude sedět venku před obchodem,neozbrojená a viditelně s prázdnýma rukama.“

„Rozuměl jste Webley?“ ujistil se Nick Memphis.

„Hned to všem vyhlásím,“ přitakal Webley. „Brzy budou nahoře. Rayi, běžte a dostaňte je.“

„Už jdu.“

„Hodně štěstí, mariňáku,“ ozval se McElroy. „Budu ti krýt záda, co nejdéle to půjde.“

Ray se postavil, ale Lavelva se ho ještě jednou pokusila přemluvit: „Rayi, proč ze sebe děláte zatraceného

hrdinu? Hrdinové umírají mladí a jejich přítelkyně zůstanou samy s vyplakanýma očima.“

„Možná to tak je, jenže já mám předky, kterým se musím zodpovídat.“

„V Číně?“

„Ne, je to podstatně horší. Tady v Arkansasu.“

Střelba ustala. Andrew se otočil na velkého mravokárce imáma, který pochopil, že nastal čas. Andrew se

trochu cítil jako další z jeho obdivovaných záporných hrdinů. Jako Hitler ve svém vůdcovském bunkru pod

Berlínem s armádou ruských mužiků nahoře.

Zvedl se, šel k herní konzole, stiskl knoflík a z přístroje vyskočil paměťový disk. Sebral jej a vložil do

obálky vystlané polyetylénovými bublinkami, která už na sobě měla adresu i poštovní známku. Zalepil ji a

pak podal imámovi.

„Budete v pořádku. Odvedu vás ke dveřím. Půjdete nahoru a zavoláte si vrtulník. Pilot pro vás přiletí aodveze vás pryč. V tom zmatku si toho nikdo nevšimne. Tady zatím dojde k vyvrcholení šílené hry.Odletíte do Kanady a tam vhodíte obálku do schránky. Pošta to přinese do ústředí WikiLeaks. Tam už si stím budou vědět rady. Trocha editování, nějaké úpravy, časový rozvrh, výroba. A největší příběh všechdob bude na světě. Bude žít milion let, rozumíte?“

„Ano, bratře, ale ještě není pozdě. Můžete odejít se mnou.“

„Ne, za žádnou cenu. Vždy jsem věděl, jak to skončí, a jsem připraven. To víte, pravidla příběhu. Každýpříběh potřebuje vyvrcholení. Máme hrdinu a já jsem zlosyn. Musíme mít zakončení formou soubojehlavních postav. Budeme spolu bojovat na život a na smrt. Ať už padne kdokoliv, příběh se tím dokončí.Ve WikiLeaks si určitě poslední scény stáhnou ze zpravodajství CNN a z telefonních videozáznamů. O to

nemám strach.“

„Tak se tedy mějte, příteli.“

„Když uvidím Alláha, budu ho od vás pozdravovat. Doufám, že tam na mě ještě zbyly nějaké panny.“

„Uvidíme se v ráji.“ „Nebo také v pekle.“

Oba muži se objali, ale protože už vše bylo řečeno a čas chvátal, imám se otočil a vyšel zadními dveřmi. Vruce nesl poklad, který mu předal Andrew.

Andrew zvedl svůj iPad, zkontroloval, zda přijímá bezdrátově vysílaný obraz ze všech kamer na zbraních,vybral si číslo čtyři a navolil je. Nyní viděl to samé, co muž, který ho pronásledoval. Viděl, že stále

postupuje chodbou Rio Grande k obchodu, ve kterém se Andrew ukrýval.

Andrew popadl svůj AK-74, jediný bez kamery, a zavěsil si jej přes rameno. Otočil se a vyklouzl do zadníchodby. Utíkal kolem spousty dveří, až do jedněch strčil a vlezl do zadní části obchodu s obuví jménemPayless Shoe. Poblíž se v hrůze krčil hlouček žen.

„Vy jste policista?“ zeptala se jedna z nich.

„Ne tak docela,“ odpověděl. „Já jdu totiž do kina.“

Ray rychle prošel kolem dveří do obchodu s počítačovými hrami. Letmým pohledem se přesvědčil, že jeuvnitř prázdno. Naposledy zkontroloval svého Kalašnikova, zda je natažený a odjištěný a poté vrazil dovnitř technikou CQB (pro boj zblízka). Nízko u země a se zbraní zasazenou v rameni a připravenou kvýstřelu. Pohyboval se klikatě a oči měl doširoka otevřené, aby stačil vnímat všechna dostupná data.Všude na stěnách visely plakáty nadlidí s moderně vypadajícími útočnými puškami. Skoro jako v nějakémfantastickém světě Waffen-SS. Kromě toho se tam nacházela řada vývěsních tabulí, na nichž bylyuvedeny průběžné výsledky turnaje ve hře Já, zabiják a citáty nejrůznějších vojenských géniů jakoNapoleona, Bedforda Forresta, Jeffa Coopera, Sun Cua a dalších. Chyběl tu však pach potu typický pronámořní pěchotu. Místo toho tu bylo cítit něco úplně jiného, zápach plastových obalů.

Většinu volného prostoru uprostřed temné místnosti s mnoha stinnými kouty zabíraly regály naplněnéhrami. Ray se v nízkém postoji plížil kolem regálů, neustále připraven ve střelecké pozici, s ukazováčkemspočívajícím na spoušti, odhodlaný spustit střelbu při sebemenším náznaku pohybu nebo nepatřičného

zvuku. Jediné, co zaujalo jeho zrak, byly desítky her, naskládané v regálech obrázkovými obaly nahoru.

Kromě her z produkce firmy First Person Shooter, jíž obchod patřil, tam defilovaly všechny možnépočítačové hry od jiných výrobců. Hry ze všech možných válek pro všechny možné typy počítačů. Jinak

žádný zvuk a žádný náznak pohybu. Obchod se dal považovat za prázdný.

Za pultem s pokladnou se nacházely dveře do nějaké zadní místnosti. Šel k nim, tvrdě je vykopnul a vesníženém postoji vnikl dovnitř. Znovu ho přivítalo ticho a prázdnota. S výjimkou mnoha zářících monitorůpo stěnách kolem dokola. Cítil, že tahle místnost plná obrazovek byla doupětem bestie. Byla nejspíšprázdná, ale znovu přebíhal s připravenou zbraní z místa na místo, dokud ji celou neprohledal. Nemýlil se,

byla rovněž prázdná.

Pomalu se uvolnil, aby si ji lépe prohlédl. Musel to být hlavní stan celé operace. Obrazovky na stěnáchpřinášely záběry bezpečnostních kamer, které nyní ukazovaly většinou prázdné chodby. S výjimkoupřízemí, kde vládl zmatek. Zdravotníci pořád někam spěchali, zraněným se dostávala potřebná péče, hošiod SWATu zajišťovali bezpečnost, každý se snažil pomáhat podle svých možností, agenti FBI zajišťovalistopy, aby věděli, co se tu stalo, kdo byli hodní a kdo zlí chlapci a vůbec probíhala rutinní práce na místěčinu.

Na druhé stěně však uviděl spoustu monitorů, které neukazovaly prakticky nic. Obrazovky byly buďtmavé, nebo na nich byla vidět třeba stěna vzdálená pár centimetrů. Co to znamenalo? Jedinou výjimkutvořila obrazovka číslo čtyři, na níž se obraz pohyboval. Podíval se blíže a rozeznal pár bot značky NewBalance. Úplně stejný model, jako nosil on sám… A pak mu to došlo.

Ježíši Kriste! To byly jeho vlastní boty. Ten malý hajzlík namontoval na zbraně kamery, které bezdrátověpřenášely obraz.

Podíval se a skutečně. Pod hlavní hned za ústím bylo namontované nějaké miniaturní zařízení s čočkami.Mezi vším tím taktickým balastem naroubovaným na AK-74, včetně přední plastové rukojeti, lištyPicatinny a nových mířidel, to vůbec nepoznal. Namířil zbraň na monitor a okamžitě dostal obraznekonečnosti, v němž kamera vidí sama sebe, a znovu vidí sama sebe, a tak dál, přičemž obraz se stálezmenšuje až do nekonečna. Obraz se však hýbal, takže jestli to Andrew sledoval, určitě poznal, že na toRay přišel.

Celé to byla hra! Lavelva měla pravdu. Tenhle divný geniální chlapec svým chorým mozkem vymyslelgigantickou počítačovou hru ve skutečném čase a skutečném prostoru. Pořídil si kamery a všechno nahrál

pomocí bezdrátové techniky pro nějakého editora schovaného někde v úkrytu. Ten všechno zpracuje naobrovský kybernetický turnaj, založený na záběrech z dnešního skutečného zabíjení.

Pak Ray na něco přišel. Poprvé dnes já vím něco, co on neví. Já vím, že on ví, kde se právě nacházím aco celou dobu dělám. Přesně takhle věděl, že přicházím oněmi dveřmi, u nichž mě zastavila Lavelva. I teď

dostává v reálném čase obraz z míst, kde se právě pohybuji. Vysmívá se mi a čeká, až přijdu.

Spustil pušku ústím hlavně k zemi, aby kamera vysílala nic neříkající obraz. Pak se přesunul na židli ucentrální konzole, připomínající záběry ze seriálu Star Trek. Z její zadní části vybíhaly svazky drátů. Jedenz nich vedl k velké obrazovce, která patrně patřila k hlavnímu počítači. Na obrazovce stále svítilo hlavnímenu bezpečnostního systému AtM. Ray rychle najel myší na OVLÁDÁNÍ VÝTAHŮ a kliknul levýmtlačítkem. Uslyšel nějaké cvakání a pak se rozsvítila ikona s nápisem: VÝTAHY VYPNUTÉ. Opět kliknullevým tlačítkem a nápis se změnil na: VÝTAHY ZAPNUTÉ. Totéž provedl s jezdícími schody. Přitom sipovšiml, že dveře jsou odemčené. Jak to?

Vtom na stole zazvonil telefon.

Na chvíli se zarazil, ale nakonec zvedl sluchátko.

„Tak to vy jste ten hrdina?“ řekl někdo.

„To je Andrew?“ zeptal se Ray. „Měl byste se vzdát. Je tu všude plno policistů. Zastřelí vás než mrknete

okem. Já vás zajmu živého.“

„Pane Bože, vy jste ale hrdina. Jste snad zasranej John Wayne? To je přímo skvělý. Něco takovýho bych

nikdy nedokázal napsat.“

„Podívejte, hochu, jednou určitě dostanete smrtící injekci. Jenže to bude trvat léta. Oba víme, že celou tudobu budete pro miliony stejně praštěných, ale nikoli tak schopných jako vy, představovat Boha. Nadruhé straně budou stát miliony těch, kteří vás za to, co jste udělal, budou nenávidět. Vy si budete užívatkaždou vteřinu obdivu i nenávisti až do konce svého bídného života. A netvrďte mi, že to všechno jstenedělal jen kvůli tomu.“

„Pochopil jste to špatně, hrdino. Není to o tom. Jsem sice povrchní, ale ne zas až tolik. Je to všechnojenom o hře. A hra potřebuje vyvrcholení ve velkém stylu. Radši si pro mě přijďte dřív, než dorazí všichniti rybáři na zamrzlých jezerech z Minneapolisu a nadělají do mě děr jak v ementálu. Bude daleko skvělejší,

když mě zabijete vy nebo když se zabijeme navzájem a dáme hře lesk mýtické tragedie. Mimochodem,jestli mě chcete najít, tady je malá nápověda: jsem v multikinu.“

„Vzdejte se!“

„Nemohu. Dospěli jsme do nejvyšší úrovně hry a já musím vědět, kdo vyhraje,“ a zavěsil.

20:57, 21:35 hod.

Andrew byl hluboce nespokojen kvůli popcornu. Vystydl, oschl a také nějak ztvrdnul. Dobrý zaměstnanecřetězce kin Regal Theater a skutečný profesionál by nikdy neopustil své místo a i v průběhu masakru byudržoval popcorn teplý. Pro případ, že by někdo zatoužil po čerstvé, teplé pochutině. Sehnat dobrézaměstnance dnes není lehké.

Usadil se v jednom z patnácti hledišť multiplexu, situovaném zhruba o čtvrt kruhu dále od jeho vlastníhoobchodu za chodbou Mississippi a sledoval obrázky na plátně. Zrovna se promítal jeden z jeho oblíbenýchfilmů. Potěšilo ho, že automatický promítací systém nadále udržoval program v chodu, přestože lidskýprvek kina zjevně zklamal. Nechtěl však soudit celý komplex na základě jednoho případu. V promítanémfilmu se odehrávala spousta střelby a umírání, mnoho vtipných i navztekaných dialogů a vystupoval vněm hlavní hrdina v nátělníku, který hovořil s jerseyským přízvukem. Film byl docela dobrý, možnánejlepší z celé série, i když některé konvenční prvky postrádaly přitažlivost. Například obtloustlý černošský

policista byl spíše otravný. Kdyby to šlo, přeskočil by jeho scény rychlým přetáčením dopředu.

Čas od času se podíval na svůj iPad, který stále přijímal obrázky z kamery číslo čtyři. Tedy ze zbraně

hrdiny, který Andrewa právě teď stopoval. Díky tomu přesně věděl, kde se stopař nachází. Pochyboval, že

se objeví v nátělníku. Spíše si představoval nějakého černě oděného kapitána od SWATu, možná dokonce

s černou vlněnou kuklou a mikrofonem zakrouceným před ústa. Pravděpodobně to bude otec, který nictakového předtím nedělal, a je vystrašený až k smrti. Kvůli své neústupnosti je však rozhodnutý dodržovat

Pravidla. „Vzdejte se!“ Ha, ha. To určitě. Máte právo nevypovídat… bla, bla, bla.

Ten stopař by měl přemýšlet jako ryzí válečník. Měl by myslet na to, jak zabít toho malého hajzla. Ale takto v moderní Americe nechodí. Pravděpodobně přemýšlí úplně jinak: Budu mít problémy, protože jsempřed chvílí vypěnil na velitele Jacksona? Bude se to dneska počítat do přesčasů? Budu muset vyplnit tolikpapírů, že nestihnu příští týden jet s jednotkou do Karibiku? Mám si na filmovou verzi tohohle příběhunajmout agenta nebo mám nejdříve napsat knižní verzi? Pokud ano, kde najdu schopného spisovatele,který to hodí na papír? Takový druh přemýšlení může jednoho zabít.

Andrew znovu zkontroloval iPad. Stopař se nyní pohyboval venku před komplexem kin a kamera na zbrani

zabírala pokladnu. Najednou kamera do něčeho prudce udeřila, protože muž skočil k pokladně a ukryl seza ní. Strčil hlaveň zbraně do dveří, asi obhlížel prázdný stánek s občerstvením. Poměrně dlouhopozoroval slaběji osvětlenou halu, kde se nacházela křesílka a pohovky snažící se napodobit typickyamerický obývací pokoj. Následoval další rychlý přesun směrem k malé místnosti, v níž měli svojekrálovství lidé od úklidové čety. Na obraze se objevilo pár velkých pojízdných nádob na odpadky s víkem,několik mopů a smetáků, stoh rolí toaletních papírů a také plastové kanystry s tekutým mýdlem. Avšakžádné papírové ručníčky. Asi tu měli na toaletách ty odporné osušovače rukou.

Nikdo tam nebyl. Náš hrdina nakoukl za roh a prohlédl si dlouhou chodbu před jednotlivými promítacímisály. Musel najít sál, ve kterém se usadil Andrew. Jak to asi udělá? Půjde technikou pokusu a omylu?Dorazí zatím posily? Zavolá si o pomoc? Hmmm, pravděpodobně půjde přímo na věc, protože už přišel na

to, že Andrew zná celé nákupní centrum jako svoje boty, mohl by vědět o nejrůznějších únikovýchcestách a i v téhle pozdní fázi hry by mohl úspěšně zmizet. Musí si tedy pohnout, dostat se blíž a provéstzatčení nebo to druhé.

Andrew se tiše uchichtnul. To bylo skutečně skvělé. Všechno fungovalo ještě lépe, než si sámpředstavoval. Jediným zklamáním byl malý počet zabitých rukojmí. Domníval se, že ti hoši odvedou lepšípráci. Jenže to vypadalo, že jich někdo tajně několik sejmul a ti zbývající nemohli spustit dostatečnědevastující palbu. Navíc ani nedokázali pořádně mířit a zabíjet systematicky, jak je instruoval. Ne, dneska

opravdu neseženete kvalitní personál.

Ray se sunul zády ke stěně chodbou pod nějakými plakáty ve stylu art-deko ze zlaté éry filmu. Naplakátech se smála nepravděpodobně krásná lidská stvoření. Do cesty se mu připletla další nádoba naodpadky na kolečkách zakrytá víkem. V jednom ze sálů před ním ho v hledišti očekával Andrew,pravděpodobně usazený vzadu za sedadly. Čekal, až někdo vleze dovnitř, světlo z chodby ozáří jehosiluetu ve dveřích a zepředu na něj dopadne zář z promítacího plátna. Andrew jej skolí a pak patrněunikne nějakou předem ověřenou trasou, o níž ví jen on sám. Přesto však Ray musel pokračovat. Kdybynešel dál, hoch by se mohl vypařit. Navíc byl ten malý hajzlík moc chytrý. Všechno měl dopředupromyšlené. Nejspíš i nějakou možnost úniku na poslední chvíli.

Ray si prohlédl světelné tabule nad dveřmi do jednotlivých sálů. Byly na nich uvedeny názvy filmů, kterése v nich zrovna promítaly. Ještě, že ten mladík tolik dá na hry, pomyslel si. To byl celý on: nihilista, alespíše se sklonem dělat si ze všeho legraci, ironik, považující všechno za srandu. Sám sebe viděl jakokomedianta, ale přitom dokázal ovládnout bezpečnostní systém AtM v nejdůležitější den roku. Nemělo bypro něj cenu uskutečnit takovou akci stylem malého arabského komanda, nahlas vyřvávajícího svoupříslušnost k Alláhovi. Na to byl Andrew příliš dobrý. Udělal to, ale jeho záměrem bylo udělat tobezstarostně. S určitým komediálním prvkem. Takže ať už by to dopadlo jakkoliv, jeho stoupenci, abudou jich miliony, protože tak to prostě chodí, jeho žert pochopí, zasmějí se mu a věnují ve svýchsrdcích zvláštní ocenění velkému Andrew Nicksovi, který zůstal skvělý až do samého konce. Lepší než

Dylan, Eric, Cho nebo Jared.

Ray slyšel hrát hudbu ze sálu, k němuž měl nejblíže. Podíval se na tabuli nad dveřmi. Hráli tam nějakoukomedii z Disneyho studia. Andrew by se jen těžko nechal chytit a ještě méně zabít za doprovodu

takového rodinného klišé.

Ray pochopil, že půjde o další kamínek do skládačky Andrewovy hry. Aby měl šanci jej dostat, musívědět, v jakém sále se schoval. A aby přišel na jeho skrýš, musí rozluštit, jaký význam mají názvy filmů arozhodnout, který nejlépe vyjadřuje jeho postoj. Škoda, že nemá po ruce žádného psychologa, aby mu

poradil.

Četl jednotlivé tituly.

A hned mu to došlo.

Samozřejmě. To musí být on. Žádný jiný. To je přesně on.

Sál byl pátý v řadě na levé straně. Ray se k němu opatrně přesouval a cestou rozmýšlel, jak na to…

Ví, že jsem za dveřmi.

Také bude přesně vědět, kdy vejdu dovnitř, protože má obrázek z mé kamery. To mu dává při zahájeníakce náskok přibližně jedné vteřiny. A právě tuhle vteřinu hodlá využít, aby mě dostal. Projdu dveřmi a vtemnotě uvnitř mě na zlomek vteřiny oslní záře z promítacího plátna. Neuvidím téměř nic. Posadí mířidlana obrys mého těla a pošle mi naproti tři rychlé pozdravy. Při téhle vzdálenosti nemůže minout a já buduhotový. On pak klidně zmizí zadními dveřmi. Nebo se sám zabije. Ale ještě předtím vyžaduje jeho příběh

vyvrcholení. Já a on. Laurel a Hardy, Martin a Lewis, Scorsese a De Niro, Andrew a Ray.

Ray měl přibližně dvě vteřiny, aby se rozhodl, co udělá. Rozhlédl se chodbou na obě strany kvůli inspiraci.

Zevnitř se ozývala hlasitá hudba filmového thrilleru, doprovázející adrenalinovou rapsodii absolutnídestrukce s výbuchy a automatickou střelbou. Celou atmosféru podtrhovaly tlumené bubny v pozadí adivoké kytarové rify neúnavně směřující k Armagedonu nebo alespoň k nápisu The End.

Ray pozvedl ústí hlavně k nápisu nad dveřmi, aby Andrew připravený uvnitř na jeho příchod věděl, že už

je tu.

Imám došel ke schodišti vedoucímu na střechu. Stoupal po kovových schodech a stěny odrážely ozvěnujeho kroků. Došel ke dveřím na střechu. Vytáhnul z bundy telefon, našel si adresář KONTAKTY a stisklpříslušný knoflík. Nepotřeboval čekat na odpověď. Pilot ucítí vibrace telefonu v kapse, sletí dolů, imámproběhne dvacet kroků k otevřeným dveřím, skočí dovnitř a hned se zase vznesou. Poletí nízko a bezsvětel. Příští zastávka Kanada. Pak následuje dlouhá, tajná cesta domů, nekonečná sláva, obdiv věřících,vzrušující pocit z toho, že dosáhl skoro totéž, co Mohamed Atta, ale bez nutnosti skončit jako mučedník.Pak už jen dlouhá léta slávy a nakonec pokojná smrt a všeobjímající náruč laskavého Alláha.

Otevřel dveře. V souladu s požárními předpisy se otevíraly ven a povolily docela snadno. Vylezl nastřechu. Slunce už zapadlo a vůkol se vznášel apokalyptický narudlý přísvit, zespoda osvětlující nízkémraky. Vypadalo to jako krvavé zranění v těle samotného světa, jako znamení nadcházejícího konce.Zasáhl jej poryv studeného větru a naplnil jeho plíce nadějí. Přesto byl ten obraz před ním natolikvýjimečný, že jím byl úplně fascinován.

Připomínalo to scény z války v minulém století, kdy letci spolu bojovali na dvojplošníkách, přičemž se přisoubojích míjeli jen o centimetry, nakláněli se hned na tu, hned na onu stranu, jako ptáci poletující vbouři, jako hejno smrtících strojů. Tady však nelétaly dvojplošníky, nýbrž helikoptéry a nyní v časevyvrcholení se zdálo, že všichni ztratili smysl pro kázeň a řád. Všichni se někam hnali, vrhali se bezhlavědolů a soupeřili o nejlepší pozici pro natáčení nejlepších obrázků. Vzduch byl přeplněný rachotícími stroji.Ani ne tak jako objektů definované povahy, jako spíše jejich přítomnosti, pohybu a hmoty. Se svítícímisvětly a hučícími rotory se míhaly napůl noční oblohou sem a tam a z vibrací spalovacích motorů měl

pocit, jako by spadl do maelströmu.

Schoulil se vedle dveří, které uzavíraly malinkou budku na okraji rozlehlé střechy. Podobných výčnělků avýstupků se na střeše nacházelo mnoho. V nastávající temnotě na něj působily spíše abstraktně. Vytáhlkapesní svítilnu, zapnul ji a začal s ní usilovně mávat. Byl si totiž vědom, jak nepatrný je to signál v

porovnání s divokým provozem, který se odehrával ve vzduchu nad ním.

Imámův strážný anděl však dával pozor. Jeden z poletujících ptáků se utrhl od hejna a prudce se snášeldolů směrem k němu. Ačkoli nedokázal rozeznat typ stroje, cítil vzhledem k cílevědomému chování pilota,

že se jedná o jeho letenku do Mekky.

Andrew se ukrýval za řadou sedadel, odkud měl dokonalý výhled na dveře do sálu. V jedné ruce drželzbraň a na levém koleni opatrně přidržoval svůj iPad. Na displeji viděl obraz z kamery na zbrani svéhoprotivníka. Muž venku kamerou znovu zabral nápis nad dveřmi. Andrew tak uviděl název filmu, který seprávě promítal na plátno. Pak viděl, jak se ústí hlavně sklonilo dolů a mířilo na dveře. Lovec se zřejměpřipravoval na nejzákladnější a přitom současně nejvíce nebezpečné ze všech taktických cvičení, násilný

vstup.

Kamera se přiblížila ke dveřím tak blízko, až se obraz rozmazal. Přesně v ten okamžik Andrew vstal, zvedlpušku k rameni a přeskočil pohledem z virtuálního obrazu do skutečného. Mířidla na zbrani nebyla žádnáelektronická vymoženost z kyberprostoru, ale obyčejná mechanická technologie na zabíjení z východníhobloku. I tak představovala vrchol, jehož ve své genialitě mohl Michail Kalašnikov dosáhnout. Pak seotevřely dveře ve vzdálenosti pěti metrů od místa, kde se Andrew ukrýval a někdo vlezl skrčeně dovnitř.Andrew vyslal tři včelky rychlostí tisíc metrů za vteřinu. Trefily ho přímo doprostřed. Jakmile Andrewzaostřil pohled na svou oběť, spatřil, že nezasáhl muže, který se pohyboval v přikrčené poloze, nýbržnádobu na odpadky, na jejímž víku byl upevněný AK-74 s kamerou. Za zlomek vteřiny se ve dveříchobjevila postava, a protože světlo je rychlejší než zvuk, Andrew nejprve zaregistroval tři mohutnézáblesky a teprve poté k jeho sluchu doputovaly tři hlasité rány. Něco ho třikrát silně udeřilo do prsou.Zavrávoral dozadu. Pokusil se nemotorně chytit opěradla na křesle před sebou. To ho stočilo do strany.Tři hluboká, krvavá zranění v hrudi mu začala působit obrovskou bolest. Pak upadl naznak. Za okamžik se

nad ním objevila tvář člověka, který vypadal jako poloviční Číňan. Vyrazil mu zbraň z ruky a pak promluvil

do telefonu: „McElroyi, dostal jsem ho. Je vážně zraněný. Rychle sem pošlete doktora. Jsem v multikině v

promítacím sále číslo pět.“

Domluvil a podíval se dolů na mladého muže. Ten zachroptěl a pomalu zašeptal: „Myslel jsem, že přijdeBruce Willis, ale přišel podělaný Keanu Reeves.“

Turbulence smýkla s jejich vrtulníkem silně do pravé strany. Jen díky pilotním dovednostem kapitánaToma to nedopadlo hůře. Kletbu na adresu původce si však neodpustil: „Zatracenej hajzl!“

Velmi těsně kolem nich proletěla helikoptéra firmy KPOP Traffic 24/7 a v podstatě je minula jen o párdecimetrů. Rychle klesala směrem k obrovské střeše pod nimi.

Oba kameramani kleli také, i když stále ještě cítili v ústech pachuť blízké smrti. Nebezpečí však užnaštěstí pominulo. Nikki však pořád sledovala stroj, který se klesáním zmenšoval.

„Tome,“ řekla, „co je to za typ vrtulníku? Nemůžu ho poznat.“

„Těžko říct. Letěl moc rychle. Ale myslím, že by to mohl být francouzský Alouette. Používají je kzemědělským postřikům a…“

„Používají je nějaké sdělovací prostředky?“ zeptala se Nikki naléhavě.

„No, teď, když o tom mluvíš, nemůžu si vzpomenout, že by některá…“

Pozorovala malou, pohyblivou helikoptéru, jak sedá na střechu poblíž téměř nerozeznatelné boudy sdveřmi.

„Je to terorista!“ řekla náhle. „Je to hajzl. Přiletěl sem, aby někoho dostal pryč.“

Ve vrtulníku se na několik okamžiků rozhostilo ticho. Navzdory rachotu motoru a nárazů turbulence, kterévnikaly dovnitř otevřenými dveřmi. Co dělat? Co se dá dělat?

Nikki věděla. „Posaď se nad něj. Nenech ho odstartovat. Musíme ho zastavit. A zavolej 5-0. Ať sem conejdřív dorazí policie. A vy hoši, okamžitě nastartujte kamery, zatraceně.“

Kapitán Tom nastavil na listech rotoru velký náběžný úhel, zvedl otáčky svého velkého motoru Bell azahájil přibližovací manévr ke kořisti jako ve Vietnamu.

Vrtulník přistál dvacet metrů daleko a jeho rotor zvedal vzdušné víry jako vlny oceánu. Imám vstoupil dojejich plné síly, zavrávoral a ustoupil zpátky. Pak se skrčil, zpevnil postoj a rozběhl se ke stroji.

Vrtulník vypadal jako nějaký druh velkého mechanického hmyzu. Jeho vystouplý oblý kokpit trochupřipomínal velké hmyzí oči a subtilní přistávací vzpěry zase nohy, které se skládají pod trup. Jeho tenkýpříhradový trup smontovaný z trubek se dal považovat za hlavohruď a víření listů rotoru za mávání křídel.

Viděl, že na něj Hadži mává, aby si pospíšil a přidal. S využitím přistávacích podpěr jako stupaček vylezl

do kabiny a usadil se do prázdného sedadla.

„Díky budiž Alláhovi! Dává na nás pozor,“ zakřičel, i když ho pilot nemohl slyšet. Jen se usmál a stiskl mujemně zápěstí. Pak se opět věnoval řízení a procesu startu.

V tom okamžiku se však nad nimi objevil stín. Imám se v hrůze podíval vzhůru skrze skleněnou bublinu,která je obklopovala, a spatřil jinou helikoptéru, jež se vznášela nad nimi a uzavírala je v omezenémprostoru. Cizí stroj byl viditelně větší a asi také silnější. Díky tomu jim mohl vnutit svou vůli.

„Leť, leť!“ zaječel imám. „Musíš odletět!“

Jenže pilot nahoře byl velmi zkušený a se svým silnějším strojem dokázal eliminovat každý Hadžiho pokus

o únik. Když se pokusil o jakýkoliv pohyb dopředu nebo do stran, ten druhý okamžitě reagoval a uzavřelmu cestu. Imám se stále větší hrůzou pozoroval, jak se výraz Hadžiho tváře strachem mění. Čím dál vícvypadal jako štvané zvíře.

„Leť vzhůru, on to nevydrží a uhne!“ řval imám, neboť neměl ve své hlouposti nejmenší potuchy, co sestane, když rotující listy zasáhnou podvozek horního vrtulníku. Jenže k tomu nakonec stejně došlo. Ať užúmyslně, či kvůli nepřesnému manévru se subtilní listy rotoru Alouetty dostaly do kontaktu s bytelnýmpodvozkem vrtulníku Huey a roztříštily se o něj na kusy. Nestabilizovaný stroj se začal točit a naklánět a

pak se bez vztlakové síly propadl do smrtící spirály.

Imám zaječel hrůzou. Ve svém posledním okamžiku spatřil, jak se čelisti pekla doširoka otevřely a poté ho

pohltily žhoucí plameny.

„Přestaňte mluvit,“ vyštěkl Ray na Andrewa. „Máte zasažené obě plíce a silně krvácíte. Zkusím zastavitkrvácení. Uvolněte se a myslete na něco příjemného. Doktoři tu budou hned.“

Andrew se přidušeně zasmál: „Dělal jsem si z vás celou dobu legraci,“ vysvětloval přerývavě, „nedělaljsem to kvůli penězům, ani kvůli holkám. Dělal jsem to kvůli slávě. Zítra budu nejslavnější člověk nasvětě. Zato tvoje jméno si už za rok nebude nikdo pamatovat. Rada do budoucna: vždycky hraj na straněnejvětších lumpů. Hrdinové už jsou z módy.“

Znovu se s bolestným úšklebkem zasmál. Poté sebou škubnul, protože Ray mu strhnul z krku šátek

šemagh a pokoušel se s ním zastavit masivní krvácení ze tří ran po střelách ráže 9 mm Luger, přestoževiděl, že to nemá téměř žádný význam. Navzdory okolnostem Ray pocítil depresi, která se vždydostavovala, když viděl někoho neodvratitelně krvácet, vydávat nepřirozené zvuky a pomalu odcházet do

míst, z nichž není návratu.

„Možná si myslíte…“ znovu se ozval Andrew.

„Říkal jsem, abyste držel hubu,“ vyjel na něj Ray. „Kde jsou ti zatracení chlapi? Potřebujete transfuzi,chirurgický zákrok a něco na podporu srážlivosti krve. Co nejrychleji. Kde jsou, do hajzlu?“

Díval se umírajícímu chlapci do očí a viděl v nich náznak veselí. Teď jsem mu to dal. Žádná kajícnost ani

lítost. Žádné takové blbosti. Andrew sám sebou až do konce.

„Bojujte, člověče!“ přikázal mu Ray. „Můžete zůstat naživu silou vůle. Soustřeďte se. Nevzdávejte to.Bojujte, sakra, doktoři tu budou…“

„Na tom nezáleží,“ zašeptal Andrew. „Zítra půjde má hra na iPady a Game boye a jejich klony po celémsvětě. Už to nemůžete zastavit.“

Ray tiskl zkrvavený šátek vší silou na zranění, které nejvíce krvácelo. Zdálo se, že ho malinko zpomalil.Jenže lidské tělo je složitý systém a chlapec byl kriticky zraněný. Krev si jednoduše našla jinou cestu a

krvácení zesílilo z ostatních ran.

Pak se ozvalo děsivě silné zahřmění, doprovázené silným zábleskem a závanem rozpáleného vzduchu.Plamen exploze vysál vzduch z hlediště. Po chvíli vakuový efekt ustal a Ray se mohl znovu volněnadýchnout. Uvolnil chlapcovo tělo, které zaštítil svým, a otočil se, aby se podíval, co se vlastně stalo. Nadruhém konci sálu se částečně propadl strop pod zničeným hořícím vrtulníkem. Vypouklý kokpit byl celý

popraskaný, takže vypadal jako pavučina a plameny olizovaly dvě mrtvoly pasažérů.

Přes plameny byl vidět i nápis KPOP Traffic 24/7, napsaný na boku.

„Zatraceně,“ řekl Andrew, „nenávidím, že se to stalo.“

Najednou byli všude okolo lidé z FBI. Někdo popadl Raye za paži a vytáhl ho ven, aby doktoři mohli

pracovat na Andrewově záchraně, jež ovšem přišla příliš pozdě.

„Jak jste to věděl? Jak jste to věděl?“ křičel někdo v přílbě a brýlích na Raye.

„Co, jako?“ zeptal se Ray.

„No, ve kterém sále bude,“ domáhal se odpovědi federál.

Ray zvedl ruku a ukázal nahoru nad dveře do sálu.

Nápis na světelné tabuli nad dveřmi zněl:

Minneapoliská filmová společnost uvádí

pouze jeden večer

v sérii hitů osmdesátých let

Smrtonosná past

Konečně někdo zakryl mrtvého Santa Clause.

Pan Renfro pochopil: klíčem je agresivita.

„Dobrá,“ řekl, „mluvím za plukovníka. Nikdo z důstojníků nemá svolení mluvit přímo se sdělovacímiprostředky. Všechny kontakty s médii se uskuteční výhradně prostřednictvím jeho kanceláře. Opakuji,žádné kontakty s médii mimo kancelář šéfa policie. A teď mi rychle sežeňte majora Jeffersona!“

„Promiňte, pane, kdo vlastně jste?“ otázal se Kemp. „Myslím, že kontrola přístupu médií k personálu FBIspadá v první řadě pod mou kompetenci.“

„Nikoliv, zvláštní agente. Tohle je záležitost minneapoliské státní policie. Já mluvím za plukovníka se

sdělovacími prostředky, a pokud to bude třeba, půjdu k telefonu a do tří minut si opatřím soudní příkaz. Ajestli mi nevěříte, tak se můžete dívat, jak to zařídím.“

Po chvíli přivedli oficiálního hrdinu celé události Mika Jeffersona do velitelského karavanu. Renfro nejprvenechal všechny vyhnat ven a teprve poté začal řečnit.

„Gratuluji vám,“ řekl na úvod. „A teď pojďme k meritu věci. Tady je má výhodná nabídka: Vy i já víme, žeplukovník se dnes příliš nevyznamenal. Takže já vám dám to, co chcete. Vezmu ho odsud pryč. To ovšembylo v plánu už dříve. Dnešní události to jen urychlí.“

„Pane, já…“

„Držte hubu, majore, já nemám čas na dohadování. Mluvím s plnou autoritou plukovníkova úřadu. Taková

je realita. Média ho zbožňují. Touží po tom, aby mu mohla přičíst brilantní operaci. Takže my jim dáme,co chtějí. To on přišel s plánem tajných útoků a vy jste je jen vykonal. Jeho plán fungoval dokonale. Toon převezl a porazil tohohle hajzlíka a jeho somálské ozbrojence. Taková je pravda. Pochopil jste to?“

„Vytuhnul jako nanuk,“ opáčil Jefferson. „Kdyby nebylo onoho odstřelovače a jednoho mariňáka, kteřízlikvidovali polovinu jejich palebné síly a také jednoho kybernetického génia v ústředí FBI, jenž námotevřel dveře, měli byste tu hromady mrtvol civilistů.“

„Plukovník vymyslel skvělý plán. Jestli půjdete do médií s jiným příběhem, zničí vás a nijak si tím nepomůžete. Dokonce vám řeknu, jaký bude náš protiútok. Plukovník je tak skvělý, že věděl, že pokudvás nechá sestavit plán útoku, určitě dojde k jeho prozrazení kvůli takovým věcem jako ego, kompetence,

nadměrné přemýšlení, politika, nevraživost a umístění na PC. Takže vás perfektně ovládal a v okamžiku,kdy bylo třeba jednat, jste neměl čas na žádnou z těch blbostí. Tudíž jste konal jednoduše a efektivněpodle klasických pouček SWATu. Nenechal vás selhat. Postavil vás totiž do pozice, v níž jste musel uspět.Tak, jak to dělají všichni dobří manažeři. Protože vy nejste natolik chytrý, abyste rozpoznal nuancemyšlení velkého génia.“

„Děláte si ze mě legraci?“

„A nezapomínejte, že také můžeme vytáhnout rasovou otázku. Budete vypadat jako jeden z těchzávistivých, žárlivých podřízených, kteří nemohou unést, že je předčil černoch. Budou vás tak dlouhonahánět, až skončíte v nemilosti a budete mít po kariéře. On naopak dostane vysoký post veWashingtonu a bude pryč. Na druhé straně by vám mohl poděkovat, vyznamenat vás a doporučit k

povýšení. Cokoliv si vyberete.“

„Vy zasraný překrucovači faktů, vy jste největším zlem tohohle světa. Překroutíte všechno pravdivé aslušné podle svých potřeb, takže obyčejní lidé vůbec nemají ponětí, co se ve skutečnosti stalo,“ soptil

Jefferson.

„Pláčete dobře, ale na úplně cizím hrobě. Vítejte do světa, v němž žijeme, nikoliv ve světě, v jakémbychom chtěli žít. A pro vás je to docela dobrý svět, Jeffersone. Nezapomeňte na to. Dostanete povýšenía plukovník Obobo vám vyjádří svou upřímnou vděčnost. Je to ta nejlepší nabídka, jakou vám kdy někdoudělal.“

Nikdo je nezastavil ani jim nebránil v přiblížení. A tak tu teď stáli a kolem nich prchaly stovky lidí. Každý znich si chtěl zavolat, vyprávět svůj příběh nebo si nechat ošetřit zranění. Jiní zas potřebovali kontaktovat

své drahé. Nikdo si nevšímal pána a paní Girardiových.

Stáli tam a pozorovali, jak k nim z nákupního centra přibíhají další a další uprchlíci.

„Dobrá,“ řekl pan Girardi, „jdeme na to.“

Shodil z ramen svůj ošuntělý převlečník a odhalil nádherně šitý dvouřadový plášť, sáhl do kapsy a vyndalbalíček profesionálních vizitek.

„Lidi,“ zvolal, „jsem Jack Scheister z právnické firmy Scheister & Jackell. Lidi, právě jste prošli peklem aněkdo by za to měl zaplatit.“

A začal kolemjdoucím rozdávat vizitky. Většina z nich byla v takovém stavu, že si ji bez odporu vzala.

Stálo na ní:

Scheister & Jackell

právní zástupci

309-555-2132

nepřetržité právní služby

„My podáme žalobu, oni litují.“

„Lidi,“ říkala jeho žena, když jim rozdávala vizitky. „Jsem Monica Jackellová. Měli byste dostat náhradu zaváš čas, prodělané utrpení a zažitou hrůzu. A my jsme tady, abychom vám zajistili spravedlnost.“

O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI

Ray a Molly seděli v baru restaurace v hlavním městě Washingtonu. Brzy se měli brát a chtěli odletětzpátky do Saint Paulu kvůli obřadu, na nějž byli pozvaní všichni Hmongové žijící ve Státech. Měl tampřiletět i sám starý Bob Lee Swagger. Dále McElroy s manželkou, Nick Memphis, Jake Webley a WillKemp. Měla se dostavit i Lavelva, pokud dostane volno. Jenže ona zrovna prodělávala třetí týdenzákladního výcviku námořní pěchoty, takže se o tom dalo pochybovat. Příští týden jim vypukne svatebníblázinec, ale dnešní večer ještě měli sami pro sebe.

Pili Martini a nějakou vodku, snad Absolut. Nezatěžovali se nějakým mícháním nebo protřepáváním.Nechali to na barmanovi. Ray ani nevěděl, co by s tím měl dělat. Byl pátek a dost pozdní večer, protožeMolly tvrdě pracovala. Stejně jako Ray, který dostal místo odstřelovačského instruktora u FBI v Quanticu,kde mu dělal šéfa Ron Fields. Ona stále pracovala v právním oddělení na ministerstvu energetiky. Připohledu na ně byste řekli, že je to párek mladých Američanů asijského původu, dobře udržovanýchzbohatlíků, s poměrně slušnou kariérou, představujících různorodost kosmopolitní společnosti v hlavnímměstě.

„Podívej, Molly, to je tvoje sestra!“

A skutečně. V televizi právě šly zprávy. Na obrazovce se objevila nápadně krásná dívčí tvář na pozadí loga

televizní stanice. Dívka seriózně informovala, že „prezident dnes jmenoval plukovníka Douglase Oboba…“

v prostřihu se objevil pohledný policista, jak si třese rukou s prezidentem v mediální místnosti Bíléhodomu, „… bývalého šéfa minnesotské státní policie, jako prvního černocha do funkce ředitele Federálníhoúřadu vyšetřování. Plukovník si vysloužil celostátní pozornost na Černý pátek v listopadu loňského roku,když velel operaci proti teroristickému útoku na nákupní centrum America the Mall na předměstíMinneapolis…“ a na obrazovce se objevily záběry pořízené kameramanem Nikki: obrovská budovanákupního centra obklopená ambulancemi a policejními vozy s blikajícími světly… „a sestavil odvážný plán

tajného útoku, který pomohl minimalizovat ztráty z oné hrůzné události. Zemřelo pouhých třicet sedm lidí

a méně než dvě stě utrpělo zranění. Jinak mohly být ztráty mnohem vyšší.“

Poté promluvil sám prezident: „Neznám jiného Američana, který by sloužil své zemi lépe, v čase krize imimo ni, a denně se zaujetím vykonával své rutinní povinnosti strážce zákona, než Doug Obobo.Bezpochyby je jedním z nejlepších policejních úředníků naší země a já od něj očekávám, že do naší přední

federální agentury na prosazování zákona přinese nejen ony atributy odvahy, inteligence a tvořivéhomyšlení, které jsou mu vlastní, ale navíc ještě empatii a soucit.“

Oba muži si potřásli rukama v záři fotografických blesků.

„Ale já jsem slyšel, že to bylo úplně jinak,“ podotkl Ray

„Nech toho,“ mávla rukou. „Co ty o tom víš? Mluvíš, jako kdybys tam byl!“ a oba se z plna hrdla zasmáli.

Nesmáli se takhle spolu poprvé a určitě ne naposledy.