Labyrint lží

David Ignatius

Jota (2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Podle románu vznikl úspěšný film R. Scotta s Russell Crowem a Leonardem DiCapriem v hlavních rolích.

DAVID IGNATIUS

LABYRINT LŽÍ

Agenti CIA a islámští teroristé v nelítostné hře,

kde je dovoleno vše

Jota

BRNO 2009

Copyright © David Ignatius, 2008

Translation © Naďa Funioková, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN 978-80-7217-671-7

Autorova poznámka

Válka vylíčená na těchto stránkách je až příliš skutečná, ovšem tato kniha je dílem fikce. Postavy, události a instituce jsou výtvorem mé představivosti. Své jordánské zpravodajské službě jsem dal stejné jméno, jako má ta pravá, a taky něco málo jejího stylu, ale zbytek je smyšlený. Jsem velice zavázán přátelům z mnoha zemí, kteří sdílejí mou fascinaci Středním východem i pocit beznaděje z něj a kteří se mne v průběhu mnoha let pokoušeli nasměrovat k pravdě. Tito odvážní lidé, kteří riskovali vlastní životy, když se pokoušeli zlepšit stav věcí v oné části světa, jsou skrytými hrdiny této knihy.

Zvláštní poděkování dlužím několika lidem: svému příteli, jímž je už čtyřicet let, Jonathanu Schillerovi, který mi laskavě nabídl stůl ve své právnické firmě Boies Schiller & Flexner, kde jsem se mohl řadu měsíců ukrývat a pracovat na této knize; Eve Ignatiusové a Garrettu Eppsovi, kteří si přečetli první verze rukopisu; mým jedinečným literárním agentům Raphaelu Sagaylnovi, Bridget Wagnerové a Ebenu Gilfenbaumovi, kteří mě povzbuzovali a postrkovali; Bobu Bookmanovi z Creative Artists Agency, který mi poskytoval moudré rady ohledně této knihy i postav; mému redaktorovi v Nor tonu Starlingu Lawrencovi, který svými kousavými poznámkami na okraj uděluje mistrovské lekce v psaní; a konečně mému příteli a šéfovi ve Washington Post Donaldu Grahamovi.

„Mystifikovat a klamat nepřítele bylo vždy jedním ze základních principů války. V důsledku toho rusus de guerre toho či jiného typu hrály roli v téměř všech taženích již od epizody s Trójským koněm, nebo snad ještě dříve. Ta hra se hraje už tak dlouho, že není snadné vymyslet nové metody, jak zamaskovat něčí sílu či záměry. Navíc musí být věnována úzkostlivá péče přípravě a provedení takových plánů. Jinak namísto toho, aby nepřítele oklamaly, jenom vše prozradí.“

Lord Ismay,

předmluva ke knize Ewena Montagua Muž, který nebyl 1953

Trvalo téměř měsíc najít to správné tělo. Roger Ferris měl velice konkrétní požadavky: chtěl muže po třicítce, fyzicky zdatného, raději blonďáka, ale určitě a nezaměnitelně bělocha. Neměl by mít žádné patrné známky chorob nebo fyzických traumat. A ani žádná zranění po kulkách. To by celou věc později příliš zkomplikovalo.

Ferris byl většinu času na misi na Středním východě, takže zůstalo na jeho šéfovi, Edu Hoffmanovi, aby se vypořádal s detaily. Hoffman nevěřil, že by jeho kolegové dokázali najít tělo, aniž by je napadlo, že musí uvědomit kongresový výbor, nebo ten úkol jinak zpackali. V armádě dneska ale snadno natrefíte na někoho, kdo je ochotný udělat skoro cokoli, a tak Hoffman zkontaktoval jednoho ambiciózního plukovníka ze štábu J-2 na velitelství speciálních operací na letecké základně MacDill na Floridě, který už mu pomáhal v jiných záležitostech. Vysvětlil mu, že potřebuje službičku, a to poněkud neobvyklou. Požadoval bělocha, zhruba šest stop (Stopa — 0,305 m.) vysokého, nižšího středního věku, dost svalnatého, aby mohl být považován za nasazeného agenta, ale ne zas takového svalovce, aby vypadal jako nějaký zabiják. Ideální kandidát by měl být neobřezaný. A musí být mrtvý.

Plukovník našel tělo o tři týdny později v márnici na jihu Floridy. Využil k tomu síť důstojníků na odpočinku, kteří pracovali v soukromé bezpečnostní službě a prohlašovali, že dokážou zvládnout cokoli. Mrtvý muž se utopil předchozího dne při windsurfingu u Gulf Coast nedaleko Naples. Byl to právník z Chicaga na dovolené. Fyzicky byl v dobré kondici, hnědovlasý, bez chorob a měl předkožku. Jmenoval se James Borden a bylo mu, tedy než zemřel, třicet šest let. Tělo bylo vcelku vyhovující, až na jeden detail: za dva dny ho měli zpopelnit v pohřebním ústavu v Highland Park v Illinois. To představovalo problém. Hoffman se plukovníka zeptal, jestli už někdy zkoušel fušovat do práce pohřebákům, a plukovník řekl, že ne, ale že je svolný k čemukoli. To byl přístup, s jakým se Hoffman u CIA nesetkával moc často.

Vypracovali vlastní verzi klasického karbanického triku s prohozenými kartami v úpravě pro lupiče těl. Do nákladového prostoru letadla ve Fort Myers bylo naloženo jedno tělo, v O’Hare už z něj ale vyšlo jiné. Rakev zůstala stejná, jenom mužem uvnitř teď byl osmasedmdesátiletý pojišťovací úředník na penzi, který zemřel na srdeční záchvat. Do pohřebního ústavu v Highland Park poslal plukovník jednoho poddůstojníka, aby se ujistil, že se někdo v poslední minutě nerozhodl pro rozloučení s otevřenou rakví. Pro případ, že by se něco pokazilo, si nachystali krycí historku – jak se letecká společnost dopustila strašlivé chyby a při přepravě zaměnila dvě rakve, ale že teď už je příliš pozdě, protože druhé tělo bylo zpopelněno v Milwaukee. Nakonec ji ale vůbec nemuseli použít.

Tělo Jamese Bordena nebylo dokonalé, ale dost se tomu blížilo. Horní půlka trupu byla svalnatá, jen břicho už začínalo povolovat a na vršku hlavy měl malou lysinu. Ukázalo se, že má jedno nesestouplé varle. Čím víc uvažoval Hoffman nad těmito nedokonalostmi, tím víc se mu líbily. Byly to skutečné, lidské detaily, které učiní celý ten podvod snadněji uvěřitelným. Dokonalá lest zahrnuje i vady na kráse.

Tohle tělo teď Hoffman vybavoval legendou. Stal se z něj Harry Meeker, už žádný James Borden. Najali Harrymu Meekerovi byt v Alexandrii a zařídili mu domácí telefon i mobil. S použitím fotky z Bordenova illinoiského řidičáku získali řidičské oprávnění státu Virginie a pak i pas, a nakonec jeden člověk z Podpůrného zfalšoval ta správná razítka a víza. Kvůli fotce do pasu prosurfoval Hoffmanův kolega Sami Azhar webovou stránku Bordenovy právnické firmy a získal tam jeho podobenku, která byla použita v propagačních materiálech firmy.

Krycí zaměstnání Harryho Meekera bude u Americké agentury pro mezinárodní rozvoj, USAID, takže mu sehnali jejich průkaz. Nechali taky vyrobit navštívenky doplněné Meekerovým soukromým číslem. Mělo správnou předvolbu – 712 – když jste ale číslo vytočili, zněla nahrávka poněkud dutě, ne docela jako hlas skutečné sekretářky, ale spíš někoho, kdo Meekera kryje. Přidělili Meekerovi parkovací místo pod ústředím USAID v Reaganově budově na Pennsylvania Avenue, s kartičkou pro připomenutí v náprsní tašce pro případ, že by zapomněl číslo. To bylo snadné, nic víc, než co agentura dělávala obvykle, když budovala integrované krytí. Teď museli z Harryho Meekera udělat skutečnou osobu.

Harry potřeboval oblečení. Hoffmanovi byla móda lhostejná a nosil to, co mu manželka vybrala v Targetu, takže nebyl tou správnou osobou, která by měla obstarat nákupy. Proto vyslal Azhara do Nordstrom’s, kde jim připadalo, že mají ten správný přiměřeně proměnlivý severovirginský styl. Módní, ale taky solidní. Představa, kterou si o Harrym Meekerovi v duchu udělali, byla následující: nadějný pracovník CIA, zaměstnaný v Protiteroristickém centru na Ústředí, muž v polovině kariéry, který se snaží někam to dotáhnout – inteligentní chlápek, který umí docela slušně arabsky a je dost mazaný, aby dokázal zvládnout citlivý případ. Nevěděli ještě přesně, kde jeho tělo skončí, ale nejspíš to bude někde na severní hranici Pákistánu, takže tam může být chladno. A tak koupil Azhar středně silné sako, vlněné kalhoty Dockers a bílou košili, ale žádnou vázanku, a k tomu pár bot s gumovými podrážkami, které by se hodily pro turistiku i chození po městě. Oblečení vzal párkrát do čistírny, aby ztratilo lesk, ale s botami byl problém. Působily příliš nově, i když je schválně trochu ošoupali. Boty musely vypadat, jako by v nich chodily skutečné, potící se nohy. Proto je Azhar týden nosil, s jedním párem ponožek navíc, aby si nenadělal puchýře.

A co soukromý život Harryho Meekera? Ferris už dřív usoudil, že by měl být rozvedený, byl to přesně ten životopisný detail, který by člověk u agenta CIA předpokládal – že se první manželky zbavil a teď střídá ženské. Aby upozornil na rozvod, sestavil Azhar dopis od právníka zastupujícího Meekerovu exmanželku „Amy“, ve kterém mu dával instrukce, aby posílal alimenty na novou adresu, a varoval ho, aby Amy nekontaktoval osobně. Byl Meeker prostě šmejd, nebo si jeho manželka začala s někým jiným? Mohlo to být obojí.

Teď potřeboval Harry Meeker přítelkyni. Měla by být hezká a taky sexy. Každý viděl filmy s Jamesem Bondem, včetně bojovníků džihádu; lidi zkrátka předpokládali, že opravdový americký špion musí obdělávat pořádnou kost. Hoffman chtěl fotku blondýny s velkýma kozama v bikinách, ale Azhar prohlásil, že nějaká Pamela Andersonová by moc bila do očí. Měla by být sexy, ale jako někdo, kdo by mohl taky pracovat pro agenturu. Ferris přišel s chytrou připomínkou: ta přítelkyně by měla být Afroameričanka. To bylo právě tak dost nepravděpodobné, aby to bylo naprosto uvěřitelné. Hoffman navrhl svoji sekretářku – kakaovou krásku s oslnivým úsměvem. Zeptal se, jestli by jí nevadilo zapózovat pro fotku v halence s hlubokým výstřihem, a ona souhlasila. Jmenovala se Denise, což vypadalo docela dobře, takže když byla fotka vyvolaná, požádal ji Hoffman, aby na rub napsala: „Miluju tě, zlato, Denise,“ a přikreslila malé srdíčko.

Ferris uvažoval o milostném dopisu, ale pak usoudil, že by to působilo falešně. Lidi už dneska nepíšou milostné dopisy, posílají si e-maily. Harry s sebou nebude tahat počítač, Azhara ale napadly textovky na Meekerově mobilu, což jim přišlo perfektní. Poslali dvě z „Denisina“ telefonu. Jedna zněla prostě: „jsi můj miláček.“ V té druhé se říkalo: „vrať se, lásko, moc mi chybíš, celého tě líbám, dee.“ Sexy, nikoli však oplzlé. Hoffman navrhl, že by měl mít Harry v náprsní tašce kondom, který by naznačoval, že si možná trochu užívá bokem, když je mimo domov.

Mobil představoval výzvu. Azhar do něj naprogramoval Denisino číslo a číslo ústředí USAID a pak přidal další imaginární přítelkyni, kterou pojmenoval „Sheila“, a jednoho imaginárního kamaráda, „Rustyho“, jehož číslo ve skutečnosti patřilo Azharovu telefonu domů. Aby předhodil trochu syrového masa, zavolal Azhar na Meekerův telefon z několika různých linek v CIA s rozpoznatelným předčíslím 482. Do „Přijatých hovorů“ a „Volaných čísel“ vložil několik dalších vějiček – dvě restaurace v McLeanu kousek od Ústředí agentury, několik čísel z Pentagonu, jedno z americké ambasády v Islámábádu, další z americké ambasády v Tbilisi. Mobilní telefon každého člověka je digitálním záznamem jeho života. S telefonem Harryho Meekera jste nemuseli strávit moc času, abyste získali podezření, že tenhle člověk vede tajný život.

Tělo oblékli jednoho dne na sklonku podzimu v chladné místnosti, kterou nechal Hoffman vybudovat speciálně pro tenhle účel nad Severním parkovištěm CIA. Harryho pokožka připomínala nažloutlou slonovinu, měla barvu pohasínajícího neonového světla a na dotyk byla ledově studená. Vlasy měl trochu zcuchané, tak mu je ostříhali skoro na kůži, až získal vzhled Bruce Willise. Teď tam před nimi ležel Harry na vozíku nahý i s tím svým nesestouplým varletem a vůbec.

„Ježíš, navlíkni na toho chlapa sakra nějaké hadry,“ zavrčel Hoffman. Navrhoval slipy, ale Azhar jen naklonil hlavu na stranu a řekl: „Nemyslím,“ a tak našli jedny důkladně vyprané trenýrky a natáhli mu je kolem pasu. Chvilku přemýšleli, jestli by měl mít Harry na sobě nátělník, a usoudili, že ne, že je to moc zženštilé. Obléct mu košili a kalhoty bylo snadné, ale s botami byla potíž: chodidla byla nepoddajná kvůli posmrtné ztuhlosti a chladu a neohýbala se v prstech ani v kotnících. Hoffman poslal sekretářku koupit fén, s jehož pomocí pak chodidla zahřál natolik, aby povolila.

Nakonec přidali všechny ty drobnosti, co nosí lidé u sebe – kousky papíru po kapsách i v náprsní tašce, které mohou dodat Harrymu Meekerovi na přesvědčivosti stejně jako ho prozradit. Měli stvrzenku z Afghan Alley, restaurace v McLeanu, kam zaměstnanci CIA často chodívali o přestávce na oběd, zaplacenou z Meekerovy Visa karty. Hoffman přidal ještě druhou účtenku, tentokrát z další v agentuře oblíbené, ale už dražší restaurace Kinkead’s Colvin Run Tavern v Tyson’s Corner – skoro dvě stě dolarů za večeři pro dva. Možná to Harry bere s Denise vážně. Ferris přispěl vizitkou klenotnictví ve Fairfaxu s ručně psanou poznámkou: „2 karáty – 5000 $???“ Harry uvažuje, že by se zasnoubil, ale dělají mu starosti peníze. Azhar navrhl ústřižek z čistírny v Park’s Fabric Care v obchodním centru McLean. Lidi si vždycky zapomenou vyzvednout prádlo, když vyrazí na cesty. A ústřižek ze stanice Exxon na silnici 123, těsně před výjezdem k Ústředí. To byla hezká nápověda. Taky tu byl kupon na umytí auta zdarma na benzinové stanici v Alexandrii kousek od Harryho bytu.

Hoffman chtěl Harryho vybavit iPodem, a tak společně prodebatovali, jaký druh hudby by mohl mít jejich imaginární agent v oblibě. Azhar dostal geniální nápad – nestáhnou mu na iPod muziku, ale kurz arabštiny. Kdokoli by našel tělo, strávil by hodiny přemítáním nad těmi frázemi – a lámal si hlavu, jestli se nejedná o nějaký tajný kód – než by mu došlo, že je to jenom přenosná jazyková laboratoř na procvičování hovorové arabštiny. To bylo přesně to, co by si ambiciózní agent, toužící po sebezdokonalování, vzal s sebou – tak opravdově, otravně americké. Hoffman měl útržek staré vstupenky na playoff utkání Washington Redskins, a ten mu teď taky strčil do jedné kapsy saka.

Později dodají ještě poslední detaily: dokumenty, které poveze Harry Meeker pro svůj kontakt v al-Kájdě, fotky a kabelogramy, které vybuchnou jako virtuální časované bomby, až si porazí cestu sítí – důkazy, že buňky nepřítele byly zaměřeny a prozrazeny. To, co tady s takovou péčí konstruovali, byla kapsle s jedem, zabalená tak důvěryhodně a dráždivě, aby ji nepřítel spolkl. Tou otrávenou kapslí, která by mohla roztrhnout každičkou uzlinu a kapiláru v těle nepřítele, byl Harry Meeker. Nejprve však bude protivník muset tu lež skutečně spolknout.

1 Berlín

Čtyři dny poté, co v Miláně explodovalo auto s bombou, odcestoval Roger Ferris se šéfem jordánské zpravodajské služby Hanim Salaamem do Berlína. Tam a zpátky poletující depeše na stanici v Ammánu tvořily hotový digitální blizard, jak se na sedmém poschodí s křikem dožadovali čehokoli o milánských bombových atentátnících, co by mohl ředitel předložit prezidentovi. Jenomže na Ústředí pořád kvůli něčemu křičeli a Ferris měl pocit, že výlet s Hanim je důležitější. V tomto případě se ukázalo, že má pravdu.

Ferris už slyšel řadu historek o výkonnosti jordánské zpravodajské služby. Agenti CIA jim říkali „Srdíčka“, částečně kvůli kryptonymu jejich organizace, QM HEART, a částečně proto, že to vystihovalo jejich styl operací. Teprve při výletu do Berlína ale Ferris opravdu spatřil Srdíčka v akci. Nejednalo se o nic moc velkého. Příprava zabrala měsíce plánování, ale ve fázi, ve které se teď ocitla, byla operace jednoduchost sama. Otázka, na kterou existovala jen jediná odpověď. Ferris tehdy nevěnoval mnoho pozornosti složitostem světa, který se možná skrýval za tím, co měl přímo před sebou: bludiště tak dokonale zkonstruované, že vás ani nenapadne se ptát, jestli snad neleží uvnitř ještě většího labyrintu, únikovou cestu tak jasně osvětlenou, že vůbec nepomyslíte na to, jestli tudy ve skutečnosti nevstupujete do něčeho dalšího.

Zamířili k nájemnímu domu na východním předměstí Berlína, ve čtvrti, která byla ošklivě zřízena Rudou armádou roku 1945 a nikdy nebyla úplně opravená. Bledé říjnové slunce dodávalo mrakům slabý kovový nádech a městské panorama bylo plné barev špíny: blátivě hnědá omítka na zdech, olejnaté kaluže, které plnily výmoly na silnici, zrezivělý starý trabant zaparkovaný u obrubníku. Dál po ulici si nějací malí Turci kopali s fotbalovým míčem a z Jakobstrasse o blok dál sem zazníval hluk dopravy, ale jinak tady panoval klid. Před sebou měli pochmurný obytný blok, postavený o pár desetiletí dřív pro dělníky z nedaleké továrny, teď z něj ale byla městská ruina obývaná imigranty, squattery a pár stařičkými Němci, kteří byli příliš senilní nebo demoralizovaní, aby se odstěhovali. Z pár otevřených oken nevycházel pach zelí nebo řízků, ale česneku a laciného olivového oleje.

Ferris měřil něco málo pod šest stop, měl nepoddajné černé vlasy a jemné rysy. Jeho rty neměly nikdy daleko k úsměvu a v očích měl jiskru, která dokázala, že vypadal zaujatě, i když to ve skutečnosti nebyla pravda. Jeho nejnápadnější vadou na kráse bylo kulhání, důsledek střely RPG, kterou vypálili proti jeho autu na silnici severně od iráckého Baladu před šesti měsíci. Ferris měl štěstí, nohu mu rozčísla střepina, ale přežil, irácký agent, který řídil auto, zemřel. Říká se, že dobří zpravodajové jsou nevýrazní lidé, takoví, jejichž tvář v plné místnosti ani nezaregistrujete. V tomto směru si Ferris nezvolil správnou profesi. Byl dychtivý a netrpělivý a pořád hledal něco, co ještě nepoznal.

Ferris kráčel za Hanim a jeho asistentem Marwanem. Opatrně obešli hromadu odpadků přetékající z kontejneru v uličce a zamířili k zadnímu vchodu. Zeď byla zaplácaná silnými tiskacími písmeny graffiti, psaného směsicí němčiny a turečtiny. Slovo hned vedle dveří vypadalo jako „Alláh“. Nebo možná „Abba“, ta švédská rocková skupina. Hani si přitiskl prst ke rtům a ukázal na okna na třetím poschodí. Přes hnědé závěsy plné fleků bylo vidět světlo. Cíl byl doma, ale to nebylo žádné překvapení. Haniho muži to místo hlídali už několik měsíců, a ti chyby nedělali.

~

Hani Salaam byl štíhlý, elegantně oblečený Jordánec. Vlasy měl leskle černé, příliš černé na člověka něco pod šedesát, ale prosvítající šeď v knírku prozrazovala jeho věk. Byl šéfem Generálního zpravodajského oddělení, GID, což je název jordánské zpravodajské služby. Byl to pánovitý, uhlazeně hovořící muž a lidé ho obvykle oslovovali osmansky uctivým „Hani paša“, které vyslovovali s „b“ na začátku, takže to znělo jako „baša“. Ferrisovi připadal zpočátku trochu děsivý, ale po pár týdnech o něm začal uvažovat jako o arabské verzi ležérního zpěváka Deana Martina. Hani Salaam byl elegán, od zářivě nablýskaných bot až po kouřová skla slunečních brýlí. Jako většina úspěšných lidí na Východě měl rezervované, skoro ostýchavé chování. Jeho uhlazené způsoby se mohly zdát zpočátku britské, pozůstatek semestru, který kdysi strávil v Sandhurstu. Ovšem v jádru jeho povahy se skrýval velkorysý, i když tajnůstkářský duch beduínského kmenového náčelníka. Byl to ten typ člověka, který vám nikdy neřekne všechno, co ví.

Když Hani Ferrise poprvé prováděl po budově GID v Ammánu, zavtipkoval, že Jordánci z něj mají takový strach, že jeho ústředí přezdívají Továrna na nehty. „Víte, tihle lidé jsou hrozně pošetilí,“ prohlásil s pohrdavým mávnutím ruky. Samozřejmě že nedovolil svým mužům strhávat lidem nehty. Nefungovalo to. Vězni by řekli cokoli, aby ta bolest přestala. Hanimu nevadilo, že ho lidé považují za krutého, ale nenáviděl představu, že by ho považovali za neschopného. Při první schůzce Hani Ferrisovi vysvětlil, že když dostanou nového zajatce z al-Kájdy, drží mladíka několik dní ve výslechové místnosti, které Jordánci přezdívají „modrý hotel“, a pak mu ukážou fotku některého z rodičů nebo sourozenců. Často to stačí. Rodina dokáže, co nezvládne ani tisícovka ran od vězeňských stráží, svěřil mu Hani. Podkope vůli zemřít a posílí chuť žít.

Lidi doma v Langley vždycky označovali Haniho za „profíka“. Bylo v tom cosi blahosklonného, jako když běloši prohlašují uhlazeně mluvícího černocha za „výřečného“. Haniho vychvalování ovšem maskovalo fakt, že na něm začínala být agentura závislá víc, než bylo zdrávo. Jako úřadující šéf místní stanice měl Ferris se šéfem spřátelené služby udržovat dobré vztahy. Takže když ho sám Dean Martin přede dvěma dny osobně pozval, aby se zúčastnil operace v Německu, byla to velká příležitost. Kancelářské krysy v Blízkovýchodní divizi namítaly, že by měl zůstat u stolu a odpovídat na kabelogramy ohledně milánského bombového útoku. Vložil se do toho ale Ed Hoffman, šéf divize. „Jsou to idioti,“ prohlásil o svých podřízených, kteří se pokoušeli Ferrisovi výlet zatrhnout. Jen mu řekl, aby zavolal, až bude po operaci.

~

Jordánec opatrně otevřel zadní dveře a mávl na Ferrise a Marwana, ať jdou napřed. Chodba byla temná, zdi páchly plísní. Hani se kradl po špičkách a pak vyrazil po betonových schodech nahoru. Jediným zvukem bylo kuřácké hvízdání jeho plic. Marwan šel za ním. Vypadal jako pouliční rváč, který se dal do pucu jenom kvůli Ferrisovi. Na pravé tváři se mu táhla podél oka jizva a jeho tělo bylo hubené a tuhé jako tělo pouštního psa. Jak Ferris kráčel za nimi, jeho kulhání bylo skoro nepostřehnutelné, i když noha pořád ještě bolela.

Marwan měl u sebe automatickou pistoli, která se mu rýsovala pod sakem. Jak teď šplhali do schodů, vytáhl pistoli z pouzdra a pohupoval jí v ruce. Všichni tři se drželi u sebe a pohybovali se jako jeden muž. Najednou Hani ztuhl, když uslyšel, jak se na patře nad nimi otevírají dveře. Pokynul Marwanovi, který přikývl, pevně pistoli uchopil a ukryl ji za nohu. Byla to ale jenom nějaká stará Němka, která si vyšla s vozíkem na nákupy. Minula tři muže na schodech, aniž by se po nich podívala.

Hani pokračoval dál do schodů. V Ammánu pověděl Ferrisovi jen tolik, že připravuje tuto operaci už řadu měsíců. „Pojeďte se podívat, jak stisknu spoušť,“ řekl. Ferris netušil, jestli se Hani a Marwan opravdu chystají někoho zastřelit. Technicky by to bylo nelegální, ale Ústředí by to nevadilo, pokud by sepsal hlášení správným způsobem. Teď už nedělali z takových věcí nějakou vědu. Amerika byla ve válce. V době války jsou pravidla jiná. Nebo aspoň tohle mu Hoffman pořád opakoval.

Když dorazili do třetího patra, Jordánec jim naznačil, aby zůstali stát. Vytáhl z kapsy mobil, přiložil si ho k uchu a něco do něj arabsky zašeptal. Potom na ně kývl a všichni tři se přikradli ke dveřím bytu s číslem „36“. Hani věděl, že tam to odpoledne Mustafa Karami bude. Vlastně o něm věděl skoro všechno – znal jeho práci, jeho zvyky, jeho přátele ze školy, když žil ještě jako kluk v Zarqě, jeho rodinu v Ammánu. Věděl, ve které mešitě se v Berlíně modlí, na která telefonní čísla volá, jaká hawala mu posílá peníze z Dubaje. A co je nejdůležitější, věděl, kdy Mustafa Karami odešel do Afghánistánu, kdy vstoupil do al-Kájdy, kdo mu v organizaci důvěřuje a s kým je ve spojení. Dalo by se říct, že si ho Hani nastudoval, a teď přišel čas zkoušky.

Když se Hani přiblížil ke dveřím, zvedl Marwan pistoli. Ferris se držel ve stínu pár yardů (Yard - 0,914 m.) zpátky. Svou vlastní pistoli měl v podpažním pouzdře pod kabátem a teď uchopil pravačkou drsnou kovovou pažbu. Z jiného bytu nahoře nad schody slabě zaslechl arabskou hudbu. Hani zvedl ruku, aby dal signál, že je připravený. Jednou hlasitě klepnul do dveří, chvíli počkal a pak zabušil znovu.

Dveře se na škvírku pootevřely a jakýsi hlas německy zabručel: „Bitte?“ Karami měl na dveřích řetěz, ale opatrně nakukoval mezerou. Když zahlédl cizí obličeje, pokusil se dveře zabouchnout, ale Hani je rychle zaklínil nohou.

„Zdravím, Mustafo, příteli,“ pronesl Hani arabsky. „Bůh je veliký. Mír s tebou.“ Marwan tam stál s nohou napřaženou, aby mohl dveře vykopnout, kdyby bylo třeba.

„Co chcete?“ zeptal se hlas zevnitř bytu. Řetěz zůstal zaháknutý.

„Mám tady někoho, kdo si s tebou chce promluvit,“ řekl Hani. „Vezmi si tenhle telefon, prosím. Slibuju, je to jenom telefon. Nemusíš se bát.“ Pomalu mu škvírou ve dveřích podal mobil. Karami se ho nejdřív ani nedotkl.

„Vezmi si ten telefon, příteli,“ zopakoval Hani mírně.

„Proč? Kdo mi to volá?“

„Promluv si s matkou.“

„Co?“

„Promluv si s matkou. Čeká tě na druhém konci linky.“

Mladý Arab si přiložil telefon k uchu. Ozval se v něm hlas, který už neslyšel tři roky. Ze začátku měl problémy porozumět. Říkala mu, jak je na něho pyšná. Vždycky věděla, že bude mít úspěch, už v Zarqě, když byl ještě kluk. A teď se mu tak daří. Poslal jí peníze a ledničku, a teď dokonce novou televizi. S těmi penězi si bude moct najít nový byt, kde bude sedět v křesle a pozorovat, jak slunce zapadá za kopce. Je na něj tak pyšná, když má teď takové úspěchy. Je skvělý syn, budiž za to Bohu díky. Sen každé matky. Boží požehnání. Rozplakala se. Když se s ním loučila, plakal i Mustafa. Z radosti, že slyší svou matku, jistě, ale taky kvůli mučivému vědomí, že se ocitl v pasti.

„Jsi snem své matky,“ poznamenal Hani.

„Co jste jí provedli?“ Mustafa si setřel slzy z očí. „Neudělal jsem nic z toho, co říkala. Vy jste ji podvedli.“

„Pusť mě dovnitř, ať si můžeme promluvit.“

Mustafa chvíli váhal, jako by se pokoušel přijít na nějaký způsob, jak uniknout, jenže Hani už ho držel ve spárech. Uvolnil řetěz a otevřel dveře. Všichni tři muži vstoupili do místnosti. Působila podivně, bez jakéhokoli nábytku nebo dekorace, jen s jednou matrací u zdi a modlitebním koberečkem nasměrovaným k Mekce. Mustafovo vyhublé tělo bylo celé povolené a zmačkané, jako odložený oblek. „Co chcete?“ zeptal se. Ruce se mu chvěly.

„Pomohl jsem tvojí matce,“ řekl Hani. Jak se tam nad mladíkem hrozivě tyčil, ani nemusel dodávat očividný logický důsledek – že stejně jako jí pomohl, mohl by jí i ublížit.

„Vy jste ji podvedli,“ zopakoval Mustafa. Trochu se třásl, když to říkal.

„Ne, pomohli jsme jí. Dali jsme jí spoustu dárků a řekli jsme jí, že ty dárky přišly od jejího synáčka, který ji miluje. To, co jsme udělali, je hasanna, dobrý skutek.“ Hani nechal ta slova viset ve vzduchu.

„Je ve vězení?“ zeptal se Mustafa. Ruce se mu pořád třásly. Hani mu podal cigaretu a zapálil mu ji.

„Jistěže ne. Znělo to, jako by byla ve vězení? Je šťastná. A já bych rád, aby to tak zůstalo po zbytek jejího života.“

Ferris užasle přihlížel z kouta. Nehnul ani svalem, ze strachu, že by rozhodil Haniho z rytmu. Jeho zaměstnavatelé za tuhle show zaplatili, dalo by se říct, ale on seděl jenom na místě pro diváky.

Několik sekund panovalo ticho, zatímco Mustafa zvažoval, v jaké se ocitl bryndě. Měli jeho matku. Udělali z něho hrdinu.

Mohli ho zničit, a jeho matku taky, kdyby se jim zachtělo. To byla fakta.

„Co chcete, abych udělal?“ zeptal se Mustafa nakonec. Ferris natahoval uši, aby mu z arabsky vedeného hovoru neuteklo ani slůvko. Měl pocit, jako by sledoval jediné představení mistrovského kusu. Hani se svého cíle ani nedotkl, ani mu otevřeně nevyhrožoval, vlastně se do něj ani nijak skutečně nenavážel. V tom byla krása této operace. Hani vybudoval zdymadlo, jímž teď byla jeho bezbranná kořist proti své vůli neúprosně vlečena.

„Chtěli bychom, abys nám pomohl,“ řekl Hani. „A to, co musíš udělat, je zcela prosté. Chceme, abys žil dál jako dřív. Nechceme, aby se z tebe stal zrádce, nebo špatný muslim, nebo něco, co je haram, zakázané. Chceme jenom, aby ses choval jako přítel. A dobrý syn.“

„Chcete, abych vám dělal agenta.“

„Ne, ne. Nepochopils to. Ještě si o tom všem promluvíme později. Ale nejdřív bych ti rád dal jeden speciální telefon, aby ses se mnou mohl spojit.“ Hani mu podal malý bezdrátový telefon. Mustafa si jej obezřetně prohlížel, jako by to byl granát, který by mohl každou chvíli vybuchnout.

„Setkám se s tebou zítra na bezpečném místě, kde si budeme moct promluvit,“ pokračoval Hani. Podal mu kartičku s adresou jednoho berlínského předměstí. „Tuhle adresu se laskavě nauč nazpaměť, a pak mi tu kartičku vrať.“

Mustafa uhýbal pohledem, jako by chtěl uniknout té síti, která se kolem něj stahovala. „Co kdybych řekl ne?“ zeptal se. Hlas se mu zachvíval.

„Tvoje máma by byla nešťastná. Je na tebe pyšná. Jsi pro tu starou ženu boží požehnání. Proto vím, že neodmítneš.“

Slova byla přívětivá, ale pohled v Haniho očích nikoli. Mustafovi muselo být jasné, že není úniku. Vzal si tu kartičku a deset sekund studoval adresu, pak zavřel oči.

„Jestli jsi hotový, tak mi to vrať,“ řekl Hani. Mladší muž ještě naposledy přelétl lístek pohledem a podal mu jej zpátky.

„Hodný chlapec.“ Hani se na něj konejšivě usmál. „Takže domluveno, setkáme se na Handelstrasse 114 zítra ve čtyři. Zaklepeš na dveře pokoje 507 a zeptáš se, jestli je tam Abdul-Aziz. Já se tě pak zeptám, jestli jsi Mohsen, a ty řekneš, že ano. To bude poznávací heslo. Já budu Abdul-Aziz a ty budeš Mohsen. Jestli nebudeš moct přijít zítra odpoledne, jdi na stejnou adresu další den v deset dopoledne. Použij stejná jména. Rozuměls?“

Mustafa přikývl.

„Jestli se nás pokusíš podvést a utečeš, půjdeme po tobě. Jestli se pokusíš zkontaktovat svoje kamarády, dozvíme se to. Hlídáme tě dnem i nocí. Jestli uděláš nějakou hloupost, ublížíš tím sobě i těm, co máš rád. Tak se nechovej jako hlupák. Rozumíš mi?“

Mladý muž znovu přikývl na souhlas.

„Zopakuj ta jména, čas a adresu.“

„Abdul-Aziz a Mohsen. Zítra odpoledne ve čtyři, nebo když nebudu moct přijít, potom další den v deset. Adresa je Handelstrasse 114, pokoj 507.“

Šéf jordánské zpravodajské služby chytil Mustafu za ruku a přitáhl si ho k sobě. Mustafa staršího muže poslušně políbil na obě tváře. „Kéž tě Bůh ochraňuje,“ řekl Hani.

„Budiž Bohu díky,“ řekl mladší muž, tak tiše, že ho bylo sotva slyšet.

~

Téhož večera u stolu v klidném koutku téměř vylidněné restaurace u Kurfürstendammu položil Ferris Hanimu otázku. Něco v něm mu říkalo, aby zůstal zticha a jen si vychutnával poslední tóny doznívající v tichu poté, co maestro dohrál. Ale musel se zeptat.

„Pomůže nám ten váš člověk s Milánem?“ To byla jediná věc, která bude kancelářské krysy v Blízkovýchodní divizi zajímat.

„No, já rozhodně doufám, že ano. A když ne s tímhle Milánem, tak s tím dalším nebo s tím, co přijde po něm. Tohle bude dlouhá válka. Přijde spousta útoků. Teď máme v ruce další nitku. Budeme ji sledovat. A až zjistíme, kam vede, možná pochopíme všechny Milány. Nemyslíte?“

Ferris přikývl. Nebyla to přísně vzato odpověď, aspoň ne taková, pro jakou by měli pochopení ti hlupáci v Blízkovýchodní divizi. Budou se ptát, proč Ferris doprovázel Jordánce až do Berlína, když se nic nedozvěděl. A bude to rozumná otázka.

„Proč jste mě vůbec pozval, abych jel s vámi?“ osmělil se Ferris. „Byl jsem vám jenom na obtíž.“

„Protože se mi líbíte, Rogere. Jste chytřejší než ti lidi, co nám Ed Hoffman posílá do Ammánu obvykle. Chtěl jsem, abyste viděl, jak pracujeme, abyste potom nedělal chyby jako ti druzí. Nechci, abyste byl arogantní. To je taková americká nemoc, co? Nerad bych, abyste na ni zemřel.“

Ferris se zadíval na Haniho, kterého halil závoj lehkého modrého kouře z jeho cigarety. Červík se začal hýbat. Měsíc před bombovým útokem v Miláně došlo k jinému v Rotterdamu. V Evropě teď používali auta s bombami pravidelně. Tyto útoky by měly usnadnit pochytat členy sítě, ale namísto toho jako by byli ještě nezachytitelnější. Nepřítel změnil bojový pořádek. V jeho operačním plánování se projevovala nová intenzita – ruka někoho nového. Ferris si byl jistý, že si toho Hani všiml – to byla nejspíš ta nitka. Právě tohle je toho dne přivedlo do Berlína.

„Po kom jdete?“ zeptal se Ferris tiše.

Hani se usmál skrze pramínky kouře. „To vám nemůžu říct, příteli.“

Jenže Ferris měl za to, že to ví. Hani honil stejného člověka jako Ferris – člověka, jehož existenci Ferris poprvé pocítil už před měsíci v bezpečném domě severně od Baladu, jen pár dní předtím, než mu levou nohu roztrhl šrapnel. Když Ferris zavřel oči, dokázal zahlédnout na sítnici roztřesený obraz – muže, který posílal bombové útočníky do hlavních měst světa, o němž by lidé rádi věřili, že stále ještě zůstává civilizovaný. Neměli žádnou fotku, neměli žádnou konkrétní lokalitu, dokonce neměli ani jistotu, že vůbec existuje. Bylo tady jen jméno, a když ho Ferrisův irácký agent toho dne kousek od Baladu vyslovil, byl to jen tajnůstkářský šepot. „Sulejman,“ řekl ten irácký agent. Skoro to slovo polkl, jako by ho mohlo zabít, kdyby ho vyslovil slyšitelně. Sulejman. To bylo jméno teroru.

2 Ammán

Ammán se zdál být celý napružený a neklidný, když se tam Ferris příštího dne vrátil, ale v téhle době působila takto nervózně většina míst. Amerika rozkopla v Iráku hnízdo sršňů, a ti teď bzučeli v každém souku a mešitě v arabském světě – a brzy budou bzučet i na každém tržišti a v každém nákupním centru na Západě. Analytici v Langley nazývali toto bujení iráckého terorismu „prosakováním“. V letadle společnosti Royal Jordanian z Berlína vyslechl Ferris dva dobře oblečené Araby, kteří seděli v první třídě v řadě před ním a zasvěceně hovořili o bombovém útoku v Miláně. Bomba v autě byla přesně stejná jako ta v Rotterdamu, ne, byla větší a v autě byly propanové bomby, aby zvýšily sílu výbuchu. Byla to práce al-Kájdy, ne, byli to šíité, předstírající, že jsou al-Kájda, ne, je to nějaká nová skupina, ještě děsivější než ty ostatní. Nebyli si jistí vůbec ničím krom toho, že to všechno je chyba Ameriky.

Když Ferris procházel v Ammánu pasovou kontrolou, přímo cítil nepřátelské pohledy. Ve stejnou dobu dorazil i let z Tel Avivu a Jordánci nepřátelsky zahlíželi na každého, kdo vypadal jako Izraelec nebo Američan. Židé. Křižáci. Pro Araby to bylo jedno a totéž. Ferris se toužil pustit do práce, dělat něco užitečného, co by mohlo tyhle rozzlobené lidi uchránit před ještě větší pohromou. Bylo pozdě odpoledne a většina lidí na velvyslanectví bude ještě v práci. Než dorazí do Peorie a Petalumy, může zavolat Hoffmanovi, kouknout se na záznamník, odpovědět na kabelogramy, které přišly, a promyslet si, jak odpoví, až se ho zeptají, co konkrétně on, Roger Ferris, udělal, aby bombové útočníky zastavil.

~

Silnice z letiště do Ammánu byla lemována billboardy, které ve vás mohly vyvolat klamnou představu, že svět je pořád v konjunktuře: reklamy navzájem soupeřících mobilních telefonních sítí, prodejců nemovitostí na pláži v Dubaji, Citibank a hotelu Four Seasons i celé plejády služeb, které světový trh rozvinul po vyprahlých kopcích v arabské poušti. Teprve když jste spatřili podél silnice gigantické plakáty mladého krále – vyhlížejícího poněkud komicky v arabském kmenovém oděvu, který by ve skutečnosti nikdy nevzal na sebe, nebo jak objímá svého zesnulého otce na fotografiích, jež měly předstírat, že je stařec stále naživu – teprve pak jste si uvědomili, jak nervózní všichni jsou. Tohle byla stále země lží a tajemství, kde jediným skutečným cílem politiky bylo přežít.

Ferris měl přes to všechno Ammán rád. Jeho křídově bílé budovy dodávaly městu klášterní vzhled, tu oslňující, sterilní čistotu pouště, která zhruba jednou za tisíc let dohání lidi k takovému šílenství, že vymýšlejí nová náboženství. I v pravé poledne v polovině léta působil Ammán jako osvěžující sauna na rozdíl od úmorné parní lázně, kterou si Ferris pamatoval z Jemenu, nebo nelítostné výhně Baladu. A podržel si i mnohé kouzelné lidové zvyky arabského světa. I tady na silnici od letiště prodávali kluci v provizorních stáncích ovoce a zeleninu a nabízeli aromatickou, hořkou arabskou kávu v malinkých šálcích. Tu a tam se na silnici zatoulala stáda ovcí, provázená ovčáky ve splývavých pláštích, jako by nepatřili do této doby. Ačkoli se Jordánsko velice snažilo vypadat jako Západ, pořád to byl Východ. Na jeho tržištích se skrývali obchodníci s kořením a věštci a dealeři zbraní – celý utajený život, napojený na zcela odlišné elektrické obvody McSvěta.

Blahobyt možná nebyl tou nejlepší formou pomsty, byl ale jedinou v současnosti dostupnou Palestincům, kteří teď tvořili většinu populace. Vrátili se z Doha a Rijádu s malým jměním, které v Ammánu použili na vybudování obrovských vil, kde se mohli navzájem hostit, spřádat obchodní dohody a předvádět své manželky v západním stylu. Plastická chirurgie se stala v novém Ammánu předním průmyslovým odvětvím, žena jako by neexistovala, dokud si nenechala vyspravit nos nebo udělat prsa. Bylo to jako Los Angeles, jenom bez oceánu. Ammán měl dokonce i svůj časopis nazvaný Pohodlný život, s inzeráty, které mladým Arabkám radily, kde si koupit bikiny, DVD se Sexem ve městě a retro nábytek. Iráčtí uprchlíci z nedávné doby dodali této směsici vlastní palčivou příchuť, vyhnali nahoru ceny místních nemovitostí a poskytli práci tisícům svalovců, kteří je chránili před ostatními bojovníky.

Mladý král zřejmě pochopil, že hamižnost je jordánským národním majetkem. Za jeho vlády země přešla od drobné korupce starých časů k barokní korupci v libanonském stylu – kde dokonce i někteří armádní generálové měli své vlastní výběrčí. Hlavní operativci byli tak dobře známí, že jejich identita byla veřejným tajemstvím – šeptalo se o ní po celém městě, ale nikdy nebyla zveřejněna. Pokrytectví tady bylo mateřským mlékem.

A pak tady byl islám, tajná inspirace a soužení každé arabské země. To byla největší starost ammánské stanice, tedy kromě toho, jak zvládnout mladého krále. Jordánci byli sunnité a zdejší státem řízená síť mešit byla stejně zkostnatělá jako anglikánská církev. Velká růžově a bíle pruhovaná mešita Husajna bin Talála ve starobylém středu města byla o pátcích skoro prázdná. Věřící chodili do malých mešit v chudinských čtvrtích a uprchlických táborech za městem – nebo do Zarqy, velkého průmyslového města kousek na sever od Ammánu, které bylo přední náborovou půdou pro podzemní hnutí. Občas to vypadalo, že fundamentalističtí šejkové jsou jediní lidé, kteří v téhle společnosti říkají pravdu, vysmívali se korupci a dekadenci nové elity – nahlas vyjadřovali vztek, který každý cítil, když kolem viděl projíždět vozy Mercedes-Benz nebo BMW, ale nikdy jej nemohl vyslovit otevřeně. Mladý král mohl v luxusních lázeňských hotelech u Mrtvého moře hostit titány Světového ekonomického fóra, ale v zadních uličkách Zarqy se dál prodávaly koberce s portrétem Usámy bin Ládina a poslouchaly kazety se záznamem jeho vyhlášení války Americe.

Ferris to ve svém kabelogramu Hoffmanovi, který mu poslal pár týdnů po svém příjezdu, nazval „potrubí“. Existovala tady džihádská síť, která procházela Zarqou, převáděla lidi do Iráku a zpátky, nechávala je proklouznout do lymfatických uzlin arabského světa a odtud pak do celosvětového krevního řečiště. Ferris hledal síť, která měla jméno – jméno, jež koupil za tak vysokou cenu v Iráku a jehož stopu sledoval od té doby, co před dvěma měsíci dorazil do Ammánu. Znal umístění bezpečného domu v Ammánu, kde byl zverbován jeho irácký agent, znal jména pár lidí, kteří putovali mezi Zarqou a Ramadi. Tyto drobty informací už ho skoro stály život, přesto stále představovaly pouze výchozí bod.

Od svého prvního dne v Ammánu se Ferris oháněl těmito pár fakty jako krumpáčem, kterým se chtěl prokopat do podzemní sluje. U bezpečného domu v Ammánu zajistil stálý dohled. NSA, Národní bezpečnostní agentura, odposlouchávala všechny telefony a kontrolovala počítačové linky každého, kdo se k němu jen přiblížil. Vzdušný průzkum sledoval auta, která z vily vyjížděla. Ferris neřekl Hanimu, na koho se zaměřil, ale měl takové podezření, že ani nemusí. V Berlíně získal jistotu, že se honí za stejným člověkem.

~

Americké velvyslanectví trůnilo jako křiklavá pevnost ve čtvrti Abdoun, mimo centrum města. Mělo fasádu z bílého mramoru, která se ve středu otevírala do nádvoří ve tvaru půlměsíce zdobeného lososově růžovým kamenem. Bylo příjemné na pohled, ale působilo hrozivě. Vpředu stály zaparkované jordánské obrněné transportéry, osazené nosatými příslušníky jordánských speciálních jednotek v modrých maskovacích uniformách. Vypadalo to jako velvyslanectví státu v obležení, což byla v podstatě pravda. Když auto z ambasády dopravilo Ferrise do komplexu, vystoupal do nejvyššího patra do utajených prostor stanice CIA. Když sem dorazil, seděla většina lidí ještě za stolem. Možná na něj chtěli udělat dojem, ale pro Ferrise to byla známka toho, že nemají na práci nic lepšího než sedět na velvyslanectví.

Ferris zavřel dveře své kanceláře a bezpečným telefonem se spojil s Hoffmanem. Z Berlína mu poslal kabelogram, zatím ale neměl možnost promluvit si se šéfem své divize přímo. Za posledních pár let se naučil, že je chyba předpokládat, že víte, co Hoffman chce. Byl jako samotná agentura, série oddělení. Mohli jste být v jednom boxu a myslet si, že chápete celkový obraz, a pak najednou zjistit, že to, co Hoffmana opravdu zajímá, je v jiném oddělení, o němž můžete, ale taky nemusíte vědět. Ferris se naučil zavolat napřed dozorčímu agentovi, když se chtěl dostat ke svému šéfovi. Lidi v Blízkovýchodní divizi měli zřejmě často problémy ho vystopovat – i když nebylo jasné, jestli jsou schválně neochotní, nebo to opravdu neví. Dozorčí Ferrise spojil.

„Už jsem tě čekal,“ řekl Hoffman. „Kde jsi sakra byl?“

„V letadle. Potom v autě. Ale teď jsem tady.“ Ferris očekával, že bude muset Hoffmanovi poskytnout ústní shrnutí berlínské operace, ale podle Hoffmanova příkrého tónu bylo evidentní, že je to zbytečné.

„Po čem to Hani jde? To chci vědět. Dostane nás tahle berlínská záležitost do stanu?“

„Ještě si nejsem jistý. Hani mi toho moc neřekne. Ty ho znáš líp než já, ale mám takový dojem, že se pohybuje vlastní rychlostí. Nemá rád, když se na něho spěchá.“

„Hani má dvě rychlosti, pomalou a zpátečku. Ale to teď stačit nebude. Musíme ho přeřadit na vyšší rychlost. Ten bombový útok v Miláně všecky vystrašil. Prezident ječí na ředitele, ptá se, proč jsme ty chlapy nezastavili, a ředitel zas řve na nás. Nebo na mě, abych byl přesnější. Musíme tuhle síť prolomit. Hned. Řekni to Hanimu.“

„Ještě se nevrátil. Pořád je v Berlíně.“

„No skvělé! To znamená, že dělá na tom novém hošanovi bez nás. S takovou se nikam nedostanem. Kdo asi tak platí účty?“

Ferris nad tím chvíli přemítal a pak se rozhodl podělit se s Hoffmanem o své podezření. „Myslím, že jde po mém člověku. Nemůžu to říct najisto, ale myslím, že právě o tohle v té jeho berlínské operaci jde.“

„Sulejman?“

„Ano, pane. Jinak si nedokážu představit, proč by si s tím dával takovou práci. Nebo proč by mě bral s sebou. Bude to Sulejmanova síť, do které se snaží proniknout.“

„Tím se to vysvětluje,“ prohlásil Hoffman. „Přijedu se na vás podívat. Tohle musíme dostat do ruky my. Jinak mi prezident nakope prdel. A tobě taky, i když to bude každému fuk. Pošlu ti pár laskomin pro Haniho, abysme mu ukázali, jak ho máme rádi. Pokus se ho trochu rozpracovat, až se vrátí. Velkej taťka brzo dorazí ho dodělat.“

„Seš si jistý, že je to rozumné?“ Ferris měl nepříjemný pocit v žaludku, zčásti proto, že by mohl přijít o svoje želízko v berlínské operaci, a zčásti proto, že tady bylo ještě něco jiného, co nedokázal vyjádřit slovy, dokonce ani v duchu. Takhle to v této části světa nefunguje. Nemůžete někomu nakopat zadek a pak předpokládat, že bude spolupracovat. Tohle není KGB. Arabové vám pomáhali, pokud vám důvěřovali. Pro přítele by udělali cokoli, ale pro cizince nic, a ještě míň než nic pro někoho, kdo by se k nim zachoval hrubě a zradil by je. Zrovna se chystal Hoffmanovi ten výlet rozmluvit, když na druhém konci linky uslyšel cvaknutí a uvědomil si, že jeho šéf zavěsil.

3 Balad, Irák

Když Ferris uslyšel jméno Sulejman poprvé, bylo jeho původně jednoroční přidělení na základně CIA v iráckém Baladu teprve na začátku. Hoffman mu zkraje odmítal tu práci v Iráku přidělit, chtěl si Ferrise podržet jako svého výkonného asistenta, ale Ferris na tom trval. Pokud měl jet někdo do Iráku, měl by to být on: uměl jazyk a rozuměl kultuře. Sledoval svůj cíl celou dekádu – už od chvíle, kdy se začal zajímat o islámské radikály ještě jako student na Kolumbijské univerzitě.

„Irák je v prdeli,“ prohlásil Hoffman.

„No právě,“ odpověděl Ferris. „Proto je tak zajímavý.“

Ferris se nezajímal o politiku. To náleželo ministerstvu zahraničí nebo lidem v televizních talk show. Byl snad jedinou osobou v Americe, která netoužila sáhodlouze vykládat o tom, co je Irák za katastrofu. Chtěl tam být. Při své práci pro Hoffmana pomáhal vypracovat zásady profese, které by udržely mladé agenty naživu. Arabské pokrývky hlavy a hábity, načerno obarvené knírky, laciné boty, ojeté rachotiny s islámskými korálky zavěšenými na zrcátkách, arabská hudba vyřvávající z kazeťáků. Pro jistý druh lidí to byla jediná práce, která je dokázala zaujmout.

Hoffman věděl, že svého chráněnce nedokáže zastavit, a tak pro něj aspoň zařídil zařazení, kde mohl opravdu něčemu pomoci.

„Tvým úkolem bude krmit mašinu,“ upozornil Hoffman Ferrise, než ho tam odeslal. Co tím myslel, pochopil Ferris teprve toho dne, kdy dorazil na baladskou leteckou základnu asi padesát mil (Míle - 1609 m.) severně od Bagdádu. Byla tady umístěna nepočetná agenturní flotila Predátorů a většina zaměstnanců na základně CIA trávila celé dny sledováním, jak tomu s oblibou říkali, „predporna“. Byly to v reálném čase zabírané záznamy kamer na palubách tří vzdušných strojů bez posádky, které líně přelétávaly nad Irákem. Šéf základny poskytl Ferrisovi instruktáž. Doprovodil ho do operační místnosti a ukázal mu gigantickou obrazovku, která se tyčila nad nimi.

„Moji hvězdní agenti,“ oznámil. Pod obrazovkou se vojenským hůlkovým písmem skvěla tři jména: „FEFERONKA“, „SMÍTKO“ a „NITRÁT“. Znělo to jako jména zvířátek nebo postaviček z kreslených seriálů, ale byla to kódová označení tří Predátorů operujících z Baladu. Na menší obrazovce byly vidět záznamy ze tří bezpilotních letadel se sídlem v Afghánistánu – „PACMAN“, „OSTŘÍŽ“ a „RULETA“. Obrázky to byly fascinující, i když jste nevěděli, co to vlastně máte před sebou. Když Ferris vzhlédl k irácké obrazovce, viděl tam tmavé auto, které ujíždělo po dvouproudové silnici a pak sjelo na vedlejší cestu směřující do pouště. Predátor se ploužil za ním ve výšce tisíc stop, tichý a neviditelný. Ferris se zeptal, na co se to dívá.

„Západní Irák, poblíž syrské hranice,“ odpověděl šéf základny. „Myslíme si, že to auto veze velice cenný náklad.“ Stáli tam vedle sebe a sledovali to auto možná deset minut, pak ale obraz potemněl. Šéf základny si promluvil s jedním z operátorů a potom Ferrisovi vysvětlil: „Suchá jáma.“ Myslel tím, že cíl, ať už měl mít jakoukoli cenu, v autě nakonec nebyl. To byl ten moment, kdy začal Ferris chápat, v čem je problém.

Šéf základny byl odvolán na videokonferenci s Langley a Ferrise nechal usazeného na židli na velitelské plošině ve středu operační místnosti. Bylo tu relativně ticho, lidé zírali na řady plochých monitorů a věnovali se bezmyšlenkovitému plánování, zaměřování a vyhodnocování. Agent sedící vedle Ferrise monitoroval půl tuctu nezávislých chatovacích skupin na síti, které přinášely nejnovější surové zpravodajské informace od všech těch ptáčků a štěnic po celém světě. Byly to tlumené zvuky obvyklé zpravodajské činnosti, dokud se náhle nezvedl neklidný bzukot a všichni se nezahleděli na obrazovku přenášející záznam z Afghánistánu.

„Sledujte PACMANA,“ zamumlal poddůstojník letectva u stolu vedle Ferrise. Toho konkrétního odpoledne se PACMAN zdržoval nad Waziristanem v severozápadním Pákistánu a hledal jednoho ze stále unikajících vůdců al-Kájdy. Bezpilotní letadlo se skoro bez pohybu vznášelo nad jeskyní vysoko v horách, kde nebyly žádné stezky – čekalo, až se vynoří kořist, pátralo, líně se pohupovalo nad skalnatými svahy a sněhem pokrytými vrcholky. „Myslím, že v té jeskyni se něco hýbe!“ ozval se jeden z přihlížejících. Nikdo jiný v té velké temné místnosti nepromluvil ani slovo.

Lidé ovládající PACMANA seděli v Langley, v budově na parkovišti. Pozorovali senzory, připraveni odpálit řízenou střelu Hellfire, pokud ve stínech jeskyně zahlédnou vysokého hubeného muže. Ferris zaregistroval v temnotě další pohyb a pak někdo vystoupil do světla a Ferris si pomyslel: a je to tady.

Jenže se ukázalo, že tím, kdo se vynořil z temných stínů jeskyně do slunečního světla, není člověk, ale jak. Po celé místnosti se rozezněly zklamané vzdechy. PACMAN je zase jednou dovedl jen k pokladnici plné netopýrů, hmyzu a zvířecího trusu. Přesto Ferris neodtrhával oči od obrazovky, zatímco se PACMAN přesouval na další souřadnice a kamera zabírala postupně se vytrácející Hindúkuš, rokliny a srázy a burácející řeky. Byl úplně ohromený těmi obrázky, které by za normálních okolností mohl spatřit jen jestřáb nebo sokol. V tom byla genialita americké zpravodajské služby – že mohla nechat svého mechanického dravce přelétávat nad nejnepřátelštějším terénem na světě. Bláznivé bylo, že ten neměl většinu času ani ponětí, na co se to tam dole dívá. Pták s dokonalým zrakem, ale bez mozku.

Krmit mašinu. Teď Ferris pochopil, o čem to Hoffman mluvil, když mu přiděloval ten úkol: získávat skutečné zpravodajské informace, tak aby kontroloři věděli, kam bezpilotní letoun poslat, kdo sedí v sedanu, který se proplétá podél syrské hranice, který rozhrkaný autobus veze nejnovější skupinu bojovníků džihádu z damašského letiště do bezpečného domu na předměstí Bagdádu, které otlučené GMC patří plánovači operací a tak dále. Pokud by Ferris dokázal shromáždit tyto informace, pak by Predátor mohl sledovat každé místo, kde se cíl zastaví, každého komplice, který mu pomůže na silnici, každý koutek, kde se staví na jídlo nebo nocleh, nebo třeba na toaletu. Jenom musel někdo mašinu nakrmit.

„Ty jsi na tu práci perfektní, ty můj malý chudáčku,“ řekl mu Hoffman a byla to pravda. Ferris mluvil dokonale arabsky, měl tmavé vlasy a pleť, které mu umožňovaly vydávat se v hábitu a kaffiji za Araba. A měl v sobě ten niterný hlad, který se nedal ukojit jinak než podstupováním rizika.

~

Cestou sem strávil Ferris týden s operačním šéfem v Bagdádu. Byl to statný Ir jménem Jack, když si ale obarvil zrzavé vlasy a knírek a navlékl volnou galabii, mohl se vydávat za sunnitského šejka. Jack vzal Ferrise na výpravu po skrýších agentury v Zelené zóně, ukázal mu autodílnu, kde po nocích přelakovávali auta, se stovkami falešných poznávacích značek, zadní východy, které používali agenturní operativci, aby vyklouzli ze zóny do skutečného života, desítky otlučených agenturních aut zaparkovaných na opačné straně v Červené zóně, jedno šupáčtější než druhé, seznámil ho s umístěním bezpečných domů po celém středním Iráku, kde měl Ferris působit. Pili a žertovali, aby si nepřipouštěli strach.

„Nenech se zajmout,“ řekl mu Jack poslední den, než Ferris vyrazil na sever. „To je tady pravidlo číslo jedna. Pokud tě zajmou, nakonec tě zabijou, ale nejdřív tě přinutí všecko vyklopit. Tak se nenech zajmout. To je všechno. Když uvidíš silniční zátaras a budeš mít pocit, že se tě pokusí zastavit, začni střílet a nepřestávej, dokud nebudeš odtamtud pryč nebo dokud nebude po tobě.“

„Moje arabština je sakra dobrá,“ namítl Ferris.

Jack zavrtěl hlavou. „Řeknu ti to ještě jednou. Nenech se zajmout. S těmahle lidma se ze žádného průseru nevyžvaníš. Napřed střílej. Tohle respektujou. Nesnaž se dělat ze sebe chytráka. Když jich dost odděláš, tak už bude úplně fuk, jestli je tvoje arabština dobrá nebo špatná.“

~

Toho dne, kdy se na Ferrise usmálo štěstí, už byl v Iráku skoro tři měsíce. Měl strach skoro každý den, co tam byl, a tenhle nebyl v ničem jiný. Základnu začali brzy ráno ostřelovat z minometu, právě když se sprchoval, a on musel s holým zadkem vyběhnout z latríny kousek od jeho přívěsu, jen s ručníkem, který mu sotva zakrýval intimní místa, a přikrčit se pod betonovou bariérou, která sloužila jako kryt. Přistály celkem dva minometné granáty, jeden jen čtvrt míle od nich. Už se ani neobtěžovali vyhlašovat konec poplachu, protože to vlastně nikdy nekončilo. Ferris se vrátil a dokončil sprchu, napadlo ho ale – mylně, jak se ukázalo – že začínat den tímhle způsobem je špatné znamení.

Toho rána znovu vyrážel do „těch sraček“, jak tomu říkávali jeho kolegové, což zahrnovalo cokoli mimo zdi areálu. Trávil vždy týden venku a pak týden zpátky na základně. Hoffmanovi se to nelíbilo – nejnebezpečnější část téhle práce spočívala v přesunech sem a tam – a chtěl, aby se Ferris setkával se svými agenty přímo v komplexu. Šéf Blízkovýchodní divize měl upřímné obavy, že by mohl o Ferrise v Iráku přijít, v boji, o kterém si nebyl jistý, jestli za to stojí. Jenže Ferris věděl, že taková opatrnost je nanic. To radši nemít žádné agenty než spoléhat na ty, kteří přecházejí sem a tam na americké území a zase zpátky. Takhle to zkrátka v Iráku chodilo: nemohli jste být někde jen napůl.

Ferris si natáhl svůj hábit se skvrnami od potu a kostkovanou kaffiji. V Iráku si nechal narůst předepsaný knírek a pěstoval si strniště, takže nikdy nebyl docela oholený ani neoholený. Se svým odstínem pleti se mohl klidně vydávat za Araba. Možná ne za Iráčana, ale určitě Egypťana, což byla jeho krycí identita. Základy své arabštiny se ostatně naučil právě v Káhiře, při semestru stráveném v zahraničí, když ještě studoval na Kolumbijské univerzitě, a stále vyslovoval měkké „g“ egyptského dialektu. Ferrise napadlo, co by asi řekla jeho manželka Gretchen, kdyby ho teď viděla. Vždycky si představovala jeho život špiona jako jakousi variaci na Jamese Bonda, s kvalitními obleky a martini. Kdyby ho viděla teď, řekla by mu, aby se šel převléct. Gretchen měla na Ferrisovi ráda všechno kromě jeho skutečného života.

Areál Ferris opustil spolu s dalšími arabskými dělníky, když skončila noční šichta a na základnu přicházela denní směna. Věděl, že s ním nikdo nebude navazovat hovor, Iráčané, kteří pracovali na amerických základnách, nemluvili s nikým. Riskovali život pro peníze navíc, které budou moci přinést domů. Kdyby jim na to přišli povstalci, bylo by po nich. A tak sotva se ocitli za branou, rozeběhli se do všech stran a Ferris se rozprchl spolu s nimi.

Venku na něj čekalo irácké auto. Byl to otlučený mercedes z poloviny sedmdesátých let, koupený v dobách, kdy se Irák ještě topil v penězích. Řidičem byl jeden z Ferrisových agentů – mladík jménem Bassam Samarai. Dříve žil v irácké komunitě v Dearbornu v Michiganu a byl natolik hloupý, aby roku 2003 uvěřil americké rétorice a vyrazil do Iráku s příslibem tučného výplatního šeku od CIA. Měl v této oblasti rodinu, která ho chránila a předstírala, že věří jeho historce o tom, že se vrátil domů, aby začal podnikat v oblasti dovozu satelitních antén a dekodérů. Jednoho dne skončí s kulkou v hlavě, to bylo Ferrisovi jasné. Jenže s tím nemohl vůbec nic dělat.

„Ya Bassam! Marhaba,“ pozdravil Ferris agenta. Svezl se do sedadla a vytáhl okénko. Iráčan měl na sobě laciné kožené sako a nagelované vlasy sčesané dozadu.

„Jak to jde, šéfiku?“ řekl Bassam. „Jste v pohodě?“ Měl rád americkou pouliční mluvu, i když mu Ferris řekl, že to není bezpečné. Připomínalo mu to domov v Dearbornu. Jenže tady to bylo něco jiného. Bassamovi dneska jiskřilo v očích, jako by umíral touhou Ferrisovi něco říct.

„Jsem v pořádku,“ řekl Ferris. „Je fajn být odtamtud pryč. Už se mi dělá z Baladu zle. Až moc potrhlých Američanů. Dal bych si líbit pár potrhlých Iráčanů.“

„Tak jo, šéfe, dneska tady mám pro vás jednoho obzvlášť praštěnýho. Ani tomu nebudete chtít věřit. Fakt, člověče. Tohle je dílo.“ Bassam zněl v tom svém vytržení jako nějaký dýdžej.

„Tak co máš?“ zeptal se Ferris.

„Je to fakt něco, šéfiku. Chlap z al-Kájdy, někde od Tikrítu. Znal jsem ho ještě jako kluk, než jsem odjel. Jmenuje se Nizar. Chtěl přijet do Ameriky, ale nesehnal papíry, tak pracoval v Saddámově moukhabaratu. Po osvobození to měl v hlavě všecko pomotaný, znáte to, jako fůra těchhle Tikríťanů, a tak začal dělat se Zarqawim. Aspoň tohle mi řek. Teď je celej podělanej strachy, člověče.“

Ferrisovi se rozzářily oči. Přitáhl si kaffiji trochu víc do čela, aby mu lidé v okolních autech neviděli do obličeje. Na tohle čekal poslední tři měsíce, pokud to tedy byla pravda. „Jak jsi toho chlapa našel, Bassame?“

„On si našel mě, šéfiku. Děsně se bojí, že ho zlí hoši zabijou. Měl provést nějakou sebevražednou operaci, ale dostal strach. Ví o spoustě svinstev. Chce, abysme mu pomohli – víte, dostat ho odsaď.“

„Ale kruci.“ Ferris zavrtěl hlavou. „Neřekl jsi mu, že děláš pro strýčka Dolárka, že ne?“

„V žádným případě, člověče. Nejsem blbej. Ne, přišel ke mně prostě proto, že jsem žil ve Státech, to je všecko. Myslí, že bych ho moh dostat z těch sraček. Řek jsem mu, že uvidím, co budu moct udělat. Je v domě mýho strýce, mezi náma a Tikrítem. Řek jsem mu, že se za ním dneska přijdem podívat.“

Ferris pohlédl na svého hiphopáckého iráckého agenta. „Ty seš fakt dáreček, Bassame. A víš co? Jsem na tebe pyšný.“

~

Ujížděli ranním provozem po jedničce, hlavní silnici na sever, která sledovala břehy Tigridu směrem k Tikrítu. Kolem nich rachotily americké zásobovací konvoje a Bassam, stejně jako všichni Iráčani, zpomalil, aby nechal americké vojáky, které pořád svrběl prst na spoušti, projet. To by bylo úplně nejhorší, pomyslel si Ferris, nechat se odbouchnout nějakým záložákem z Nebrasky, co ochraňuje ozbrojený konvoj, který veze steaky a limonády jednotkám na severu. Bassam měl puštěné Rádio Sawa, americkou stanici, která střídala americkou a arabskou hudbu a byla jediným skutečným propagandistickým úspěchem, jakého Spojené státy dosáhly. Zrovna si rapoval s Eminemem nějakou písničku, když mu do toho vpadl Ferris.

„Musíme být opatrní, Bassame. Jestli je ten chlap tak důležitý, jak říkáš, zabijou ho, sotva zjistí, že zdrhl. Teď si budeš muset dávat při práci fakt pozor, brácho. Posloucháš mě?“

„Ano, šéfe,“ řekl Bassam znovu. Ale Ferris věděl, že to chápe.

~

Bassamův strýc bydlel u dlouhé polní cesty poblíž Ad-Dawru, pár mil jižně od Tikrítu. Kdysi to bývala farma, pořád ještě jste tam mohli zahlédnout zavlažovací zařízení, ale teď z ní byla jedna velká změť rozbujelého plevele a opuštěného náčiní. Ferris nařídil Bassamovi, ať auto zaparkuje za hlavní budovou, aby ho nebylo vidět ze silnice. Pod eukalyptem asi padesát yardů od hlavní budovy stál menší domek. Podle Bassama byl prázdný. Ferris mu řekl, aby přivedl Nizara do toho domku a nezmiňoval se svému strýci ani nikomu jinému, že tu Ferris je. Bassam na něj mrkl. Snažil se vypadat sebejistě, ale Ferris poznal, že má strach.

Ferris vešel do malého domku. Páchl výkaly, jestli zvířecími, nebo lidskými, nedokázal říct. Jednou z nepříjemných stránek života v Iráku bylo, že si lidé ulevovali téměř kdekoli, kde bylo trochu volného místa. Otevřel okna, aby tam vyvětral, a rozestavil židle tak, aby mohl mluvit s Nizarem, aniž by byl viděn. A pak se posadil a čekal.

Bassam dorazil o deset minut později s Nizarem v patách. Mluvil arabskou verzí zpěvavého žargonu, který si osvojil v angličtině. Nizar byl drobný muž s postavou jako požární hydrant a velkým knírem, který mu spadal přes rty. Ferris tomu iráckému slangu tak docela nerozuměl, ale poznal, že je Nizar nervózní. Hlas se mu chvěl, i když mluvil s Bassamem, a oči mu mžikaly sem a tam, obhlížely obzor a hledaly nebezpečí, které, jak dobře věděl, se tam venku skrývá. Když vstoupil do malého domku, upřel pohled na Ferrise a snažil se rozeznat jeho tvář ve stínech.

„Tohle je můj egyptský kamarád,“ řekl Bassam a ukázal na Ferrise. „Možná ti může pomoct.“

Vyměnili si několik islámských zdvořilostí. Mír s tebou, Kéž vám Bůh dopřává zdraví. Bassam s sebou přinesl ze strýcova domu láhev vody a teď ji slavnostně nalil do tří umazaných sklenic. Chvíli to trvalo, než se dostali k věci, ale v téhle části světa je vždycky chybou někam pospíchat.

„Můžu vám pomoci, příteli,“ pronesl Ferris arabštinou s egyptským přízvukem.

„Díky Bohu,“ prohlásil Nizar.

„Proč ale potřebujete pomoc? Čeho se bojíte?“

„Vím toho příliš mnoho, pane. Cestoval jsem s Abu Musabem. Znám jeho tajemství. Důvěřovali mi. Chystali se mě poslat z Iráku někam pryč. Připravovali mě. Ale pak před pár dny mi řekli, že je jim líto, ale potřebují mě pro jednu mučednickou operaci v Bagdádu. Myslím, že už mi nevěří. Nevím proč. Možná nějaké pomluvy. Možná se doslechli, že se znám s Bassamem. A pak jsem utekl. Mají dost mučedníků. Já nechci umřít. Chci odjet do Ameriky.“

„Můžu vám pomoct,“ zopakoval Ferris. „Znám lidi, kteří vás můžou dostat do Spojených států. Zařídit peníze, vízum, zelenou kartu. Všechno. Ale znáte Američany. Jsou chamtiví. Musíte jim něco dát, jinak vám nepomůžou. Takže co jim můžete nabídnout? Povězte mi to a pak uvidím, jestli vám můžu pomoct.“

Nizar zavrtěl hlavou. „Je to moc nebezpečné,“ prohlásil. „Řeknu to jedině Američanům. Arabům nemůžu věřit. Zradí mě.“

Ferris nad tím chvíli přemýšlel. Všechno, co ten člověk prozatím řekl, znělo rozumně. A měl pravdu, když si myslel, že nemůže věřit Arabům. Udička bude muset přijít od Američanů. Ferris věděl, že když se odhalí coby Američan tak brzy, bude to narušení jeho operačního plánu, ale nenapadal ho žádný jiný způsob, jak tuhle situaci zvládnout. Předklonil se v židli, takže se jeho tvář objevila v plném slunečním světle, a stáhl si kaffiji, aby mu Nizar viděl do obličeje.

„Já jsem Američan, Nizare. Pracuju pro Národní bezpečnostní radu,“ řekl Ferris anglicky a pak to zopakoval v arabštině. „Můžu vám pomoct dostat se do Ameriky, ale musíte mi říct, co víte. Pak můžeme uzavřít rozumnou dohodu.“

Nizar chvíli studoval Ferrisův obličej, snažil se vyčíst z něj jeho myšlenky. A pak udělal snad jedinou věc, kterou Ferris nečekal. Klekl na podlahu a políbil Ferrisovi ruku. V očích měl slzy. Takový měl strach, že ho Zarqawiho lidé zabijí.

„Povězte mi, co víte,“ pronesl Ferris pomalu a klidně. „Potom vám můžu pomoct. Povězte mi něco, co by velkého bosse doma ve Washingtonu, našeho prezidenta, potěšilo.“

Nizar zavřel oči. Věděl, co to znamená. Držel v ruce jen tuhle jedinou kartu, pak už neměl s čím hrát. Ferris natáhl ruku a dotkl se Iráčanova čela, jako by měly jeho prsty léčivou sílu. Nikdy za celý svůj život nic takového neudělal, ale v tomto okamžiku měl pocit, že je to správné.

„Chtěli, abych odjel z Iráku,“ řekl Nizar.

„Ano,“ přitakal Ferris. „To už jste říkal. Proč chtěli, abyste odjel z Iráku?“

„Kvůli mému výcviku u moukhabaratu. Umím dělat bomby. Vím, jak řídit operace. Mám kompletní výcvik. Říkali, že to potřebují kvůli operacím v Evropě. Bomby v autech. Tohle mají v plánu, bombové útoky v Evropě, přesně jako v Bagdádu. Potřebovali mě.“ Zarazil se, příliš vystrašený, aby pokračoval.

„Kdo vás potřeboval?“ Ferris mu pohlédl do očí a zopakoval otázku. „Kdo vás potřeboval, Nizare? Povězte mi to, nebo hned odejdu.“

„Muž, který řídí novou síť al-Kájdy. Ten, co plánuje bombové útoky v Evropě. Ten, který Američany děsí nejvíc. Lidi tady jsou s ním ve spojení. Chtěli mě za ním poslat.“

„A kdo to je?“

Nizar opět ztichl. Seděl tam a potřásal hlavou – vyděšený a nejistý, co dělat.

Ferris vycítil, že by ho mohl ztratit, pokud nebude jednat rychle. Zvedl se ze židle, jako by se chystal odejít. „Pojď, Bassame,“ prohlásil. „Odcházíme.“

Nizar pronesl jakési slovo, ale jeho hlas bylo sotva slyšet.

„Mluvte,“ nařídil Ferris.

„Sulejman,“ zašeptal. „Není to jeho pravé jméno, ale takhle mu říkají. Sulejman Nádherný. To on to všechno plánuje.“

Ach můj bože, pomyslel si Ferris. Tohle je ono. Jak udržíme tohoto chlapa naživu?

4 Balad, Irák

Ferris zavolal ze zpustlého domku u Tigridu satelitním telefonem Eda Hoffmana. Ve Washingtonu teď budou čtyři ráno, ale na tom nezáleželo. Hoffman by byl vzteky bez sebe, kdyby ho nevzbudil, až by zjistil, k čemu se Ferris dostal. Směroval telefonát přes operační centrum Blízkovýchodní divize. Dozorčí zněl naštvaně, jako by ho vyrušil od solitéru na počítači. Přepojil ale jeho telefonát k Hoffmanovi domů.

„Co je, sakra?“ byla Hoffmanova první slova. A pak: „Kolik je hodin?“

„Omlouvám se, že tě budím,“ řekl Ferris, „ale myslím, že jsme tady v Dodge City narazili na něco fakt velkého.“

„Ale, vážně?“ zeptal se Hoffman, teď už úplně probuzený. „Co máte?“

„Vyslýchám tady jednoho iráckého přeběhlíka. Je to sunnita ze Sámarrá, který pracoval pro Saddámovu zpravodajskou službu. Teď patří k al-Kájdě v Iráku, nebo aspoň patřil ještě před pár dny, než mu řekli, že ho potřebujou pro sebevražedný útok. Teď je na útěku. Právě mi řekl něco hodně zajímavého.“

„Ano? Fajn. Čekám.“

„Řekl, že al-Kájda se ho chystala poslat ven, aby se spojil s mužem, který plánuje jejich operace v Evropě. Budují síť, jež by odpalovala auta s bombami po celé Evropě. Aspoň to tvrdí. Má pro toho organizátora jméno. Říkají mu Sulejman.“

„Máš pravdu. Tohle je zatraceně zajímavý.“ Hoffman tiše zavrněl vzrušením. „Co ještě říkal?“

„Do prdele, tohle nestačí? Chci ho odsud dostat, Ede. Potřebujeme ho vyslechnout důkladně.“

„Promiň, ale asi jsem se přeslechl.“

„Říkal jsem, že ho chci dostat odsud. Když zůstane tady, je po něm. Řekl jsem mu, že ho odsud odvezu pryč, když mi dodá něco slušného.“

„To kurva ani náhodou. Tenhle chlap je hotové zlato. Vyždímej ho hned. Budeš ho ale muset nechat chvíli na místě, ať se můžem poohlídnout po té jeho síti. Naveď na něho jednoho z těch Predátorů. Můžem sledovat každého, s kým bude mluvit, a pak je sbalit.“

„Oni ho ale zabijou. Říkal jsem to. Je na útěku.“

„Drsný svět. Jestli ho zabijou, tak potom aspoň uvidíme, kdo zmáčkl kohoutek.“

Ferris se zadíval přes okno na Nizara, který stál venku ve slunci. Na jeho tváři se zračil náznak úsměvu. Myslel si, že ho dopraví pod ochranu Američanů.

„Nemám z toho dobrý pocit, Ede. Cítím, že na to nejdeme správně. Je to můj případ. Nech mě to dělat po mém.“

„Promiň. To nepůjde. Vyslechni ho hned. Vytáhni z něho všechno, co můžeš, pro případ, že by ho dostali. Ale vypusť ho ještě dneska, hned jak s ním budeš hotový. Budeme ho chvíli sledovat, než ho vezmeme k nám. Hrozně nerad se chovám jako hajzl, ale takhle to prostě vedeme.“

„Prokrista.“ Ferris na moment odtáhl telefon od ucha. Nemělo žádný smysl se o tom hádat, ne s Hoffmanem. „Můžu mu aspoň slíbit peníze a přestěhování?“

„Jasně. Žádný problém. Co si budeš přát.“ Hoffman se ani nezeptal, co všechno mu chce Ferris nabídnout. Věděl, že to nebude muset nikdy proplatit.

~

Ferris znovu usadil Nizara v domě a řekl mu, že má ještě pár otázek. Iráčan byl teď v dobré náladě, uvolněný, napětí povolilo a on žil v domnění, že pro něj tato noční můra už brzy skončí. Ferris teď zapnul malý digitální magnetofon, aby výslech zaznamenal. Požádal Nizara o jména jeho kontaktů u al-Kájdy v Iráku. Vyptal se ho na místa, kde se setkával se členy své buňky. Zeptal se, jak ho naverbovali, a Iráčan vysvětlil, že to bylo v Ammánu – v bezpečném domě poblíž Jebel Al-Akhthar, na jižním okraji města. Nadiktoval mu adresu a Ferris si ji pečlivě zapsal do notesu. Pokud budou moci monitorovat bezpečný dům v Ammánu, možná se jim podaří pochytat celou síť. Ferris požádal o SIM kartu jeho mobilního telefonu a Nizar mu ji poslušně podal.

Malý Iráčan hovořil několik hodin. Ferris poslal Bassama, aby sehnal nějaké jídlo. Vrátil se s pár kebaby a pivem Heineken vařeným v Egyptě, které do sebe Nizar lačně vyklopil. Odpoledne už bylo za polovinou, když skončili. Ferrise začínalo znervózňovat, že jsou v domě Bassamova strýce tak dlouho. Lidé v sousedství si toho všimnou a řeknou o tom dalším. Až padne noc, bude to tady pro ně nebezpečné.

Když Ferris položil poslední otázku, Nizar se na něj pátravě zadíval.

„Můžeme teď odjet do Zelené zóny, pane?“ zeptal se.

„Ještě ne, Nizare.“ Iráčanův úsměv plný naděje okamžitě zmizel.

„Mým přátelům to bude chvíli trvat, než zařídí váš odjezd z Iráku. Mezitím byste měl pokračovat v tom, co jste dělal dřív. Buďte opatrný. Nepanikařte. Všechno bude v pořádku.“

„Ale, pane, oni mě zabijí. Říkal jsem vám to, když jsme spolu začali mluvit.“

„Nezabijou vás. Budeme vás hlídat a chránit. Máme velké oči a velké uši.“

Nizar zavrtěl hlavou. „Pane, promiňte, ale vy nedokážete ochránit nikoho. Ani sebe ne. Jak ochráníte mě?“

„Postaráme se o vás. Váš přítel Bassam bude poblíž. Nemůže ale zůstat s vámi. Ani já ne. Dokud si pro vás nepřijdeme, abychom vás odsud vytáhli, budete se o sebe muset postarat sám.“

Iráčan tiše zasténal. Dal všechno a nedostal nic. Ferris to takhle nemohl nechat. Takhle zdeprimovaný by vběhl přímo do pasti a bylo by po něm ještě před setměním.

„Teď vám otevřu v Americe bankovní účet. Je to tak v pořádku?“

Nizarovy oči se trochu rozjasnily. „Ano, pane? Kolik to bude, prosím?“

„Pro začátek sto tisíc dolarů. Navíc přesídlíme vás i vaši ženu a děti do Ameriky.“

Teď už Iráčan opravdu ožil. „Jeden milion, prosím. Nemám manželku.“

Ježíši, pomyslel si Ferris. Ještě před chvilkou to byl vyřízený člověk a teď se tady handrkuje o peníze. „S tím milionem dolarů ještě uvidíme. V téhle chvíli si chci promluvit o tom, jak to udělat, abyste zůstal v bezpečí.“ Zavolal Bassama a společně probrali s Nizarem bezpečnostní postupy, jež by měl Nizar během příštího týdne dodržovat. Ferris mu dal nový mobilní telefon, který bude moci použít v případě naléhavé potřeby. Iráčan ho lačně popadl, jako by to byla první splátka na ten milion dolarů.

„Chci žít v Los Angeles,“ řekl. „Chci dům na pláži. Zrovna jako v Pobřežní hlídce.“

„Jistě,“ odvětil Ferris. „Není problém.“ Potřásli si s Iráčanem rukama, ten vyklouzl ze dveří a odkolébal se přes prašný dvůr ke svému černému BMW, myšlenkami u dívek v bikinách. Zamával jejich směrem na rozloučenou a odjel. To bylo naposledy, co ho Ferris viděl.

~

Zprávu, že byl Nizar zabit, dostal Bassam od jednoho ze svých podřízených agentů příštího rána. Nizar právě snídal v restauraci na hlavní ulici v Sámarrá, na místě, kde ho lidé znali. Byla to hloupost – přesný opak toho, co mu Ferris řekl, že má dělat. Když z restaurace odcházel, vyrazila za ním dvě auta. Jediná dobrá zpráva byla, že ho nezajali. Měl vlastní zbraň a podařilo se mu vypálit do svých pronásledovatelů dost ran, aby ho museli zabít, což znamenalo, že neměli možnost ho vyslechnout.

Ferris počkal až do pozdního večera, než zavolal Hoffmanovi. Schovával se ve vile za policejní stanicí. Nebylo to jen kvůli tomu, že měl vztek, bylo to i proto, že věděl, co Hoffman řekne, a nechtěl to slyšet. Když bylo něco před půlnocí iráckého času, zvedl satelitní telefon a vyťukal číslo do Langley. Dozorčí ho spojil s Hoffmanem.

„Je mrtvý,“ oznámil Ferris. „Ten kluk, co jsem ho naverboval. Dostali ho dneska ráno.“

„Už? Do prdele. To netrvalo dlouho. Vyslýchali ho, než ho zabili?“

„Podle toho, co jsem slyšel, tak ne. Jenže jsme u toho nebyli, když schytal kulku. Mám to z druhé ruky, od jednoho z mých chlapů.“

„Sakra,“ zavrčel Hoffman. „Cos z něho dostal, než ho sejmuli?“

„Slušný materiál. Vykládal pár hodin, než jsem ho nechal jít. Jak ho naverbovali v Ammánu. Adresu bezpečného domu. Kdo patří do jeho zdejší sítě. Mám to všechno na pásce. Nedokázal zavřít pusu, jak byl celý nažhavený. Chudák chlap.“

Dokonce i Hoffman poznal, že Ferris cítí vinu. „Promiň, Rogere, ale takové průsery se stávají. Mohl bych se omluvit, ale co by to mělo za smysl? Stejně by ho zabili, jedno co by udělal. Protože si s tebou promluvil, možná tím zachrání pár životů.“

„Možná,“ řekl Ferris. „Jak jsi říkal, takové průsery se stávají.“

„Teď jde o to, že odtamtud musíš vypadnout. Musíme předpokládat, že jsi profláknutej, ať už ten chlap mluvil nebo ne. Chci tě zpátky v Baladu. Potom uvidíme, kam tě pošlem dál. Jsi moc cenný na to, abysme o tebe přišli.“

„Já odsud nepůjdu. Jsme ve válce. Mám tady další agenty. Neopustím je jenom proto, že jsme vybouchli. To je ten náš problém tady, jestli sis toho ještě nevšim.“

„Nebuď sentimentální, Rogere. Není to bezpečné. Nepřijdu o svého nejlepšího mladého agenta, protože se cítí provinile kvůli nějakýmu mrtvýmu Iráčanovi, co se rozhodl spáchat sebevraždu. Sorry, to sakra v žádném případě.“

„Já odsud nepůjdu,“ zopakoval Ferris.

Hoffmanův hlas ochladl. Vyslovoval pomalu, se stěží potlačovaným vztekem nad skutečností, že si mu Ferris dovolil vzdorovat.

„Zítra tě chci mít zpátky v Baladu, Ferrisi. To je rozkaz. Jestli neposlechneš, můžeš si hledat jinou práci. Teda pokud tě nepošlou domů v pytli. Pochopils to?“

Ferris nevěděl, jak odpovědět, a tak přerušil spojení. Když Hoffman zavolal zpátky, nezvedl to. To samo o sobě stačilo, aby ho vyrazil, ale právě teď to bylo Ferrisovi jedno. Pokusil se usnout, a když se mu to nedařilo, začetl se do ohmataného výtisku románu od Charlese Dickense, který si vzal s sebou pro podobné případy.

Příštího rána vyzvedl Bassam Ferrise před jeho malou vilkou. Ferris měl na sobě hábit a kaffiji – při letmém pohledu to byl jen další ošuntělý Iráčan něco po třicítce. Bassam měl jako obvykle nagelované vlasy, ale bylo vidět, že ani on toho moc nenaspal. Oči měl zapadlé a vypadal nervózně – z obličeje se mu vytratila všechna barva. Stoicismus tváří v tvář nebezpečí byl pro Iráčany zákonem cti, a tak se ze všech sil snažil znít optimisticky.

„Nazdar, šéfiku,“ řekl, když Ferris nastoupil do auta. „Všecko v pohodě.“

Ferris odpověděl arabsky. „Dneska žádná angličtina, Bassame. Je to moc nebezpečné.“ Podíval se do bočního zrcátka. Za nimi zastavilo BMW se třemi Iráčany. „Zajeď ke kraji a nech to auto projet,“ nařídil. Bassam poslechl mlčky, už mu nebylo do řeči. Motor BMW chvíli běžel naprázdno a Ferris už se chystal říct Bassamovi, aby na to šlápl a ujel, ale irácký řidič na poslední chvíli vyrazil a minul je. Jeden z mužů v BMW se podíval Ferrisovi přímo do obličeje. Do prdele, pomyslel si. Vědí to. Mají mě.

„Jeď na jih,“ prohlásil Ferris. „Jeď k tomu domu, co nám o něm říkal Nizar, k tomu, co je v něm podle něho místní velitelství jeho buňky. Pokud tam někdo je, chci přivolat Predátora a pořídit si pár fotek. Uvidíme, kdo tam přichází a odchází.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Bassam. Je nervózní, uvědomil si Ferris. Myslí, že Američan pokouší štěstí. Měl pravdu, ale Ferrisovi to bylo jedno. V tom okamžiku byl rozhodnutý dokončit svůj úkol. Pořád ještě byl naštvaný kvůli Nizarovi, tomu malému Iráčanovi s postavou jako požární hydrant, který Ferrisovi uvěřil a teď je mrtvý. Zamířili na jih podél břehu Tigridu, velké ošklivé řeky, která vypadala, že je v ní víc bahna než vody.

Bassam znal cestu – dokonce věděl, kde stojí ten dům.

V těchhle končinách každá rodina věděla, kde žije který jejich soused. Každé políčko šachovnice bylo zaplněné. Sjeli z hlavní silnice, minuli olivový háj a pokračovali ke zpola dokončené vile, asi míli vzdálené. Působila strašidelně – mrtvolné ticho v ranní nehybnosti, žádná auta na silnici, dokonce ani ptáci nad hlavou. Ferris vytáhl svůj satelitní telefon a zkontroloval souřadnice GPS, aby si byl jistý polohou, než zkontaktuje Balad a přivolá Predátora.

Když byli asi čtvrt míle od vily, zahlédl vedle ní Ferris malý obláček zvířeného prachu. Bylo to auto, nedokázal říct, jestli přijíždělo nebo odjíždělo, ale bylo v pohybu.

„Zpomal,“ nařídil Bassamovi. Spojil se telefonem se šéfem základny v Baladu a požádal ho, aby sem vyslal FEFERONKU, SMÍTKO nebo NITRÁT. Dal mu souřadnice GPS a řekl mu, aby si pospíšil. Tohle byl důležitý cíl, operující základna potvrzené teroristické buňky.

Bassam zpomalil mercedes na patnáct mil za hodinu. „Neměl bych to hned obrátit?“ zeptal se.

„Proč?“ řekl Ferris. „Už jsme skoro tam. Zkontrolujeme to.“

„Ale, pane, oni jedou k nám.“ V Iráčanově hlase byl znát třas, který v něm Ferris nikdy dřív neslyšel.

Ferris studoval oblak prachu v dálce. Zvětšoval se a už se dalo rozeznat auto. Bassam měl pravdu. Ať už byl v tom voze kdokoli, mířil jejich směrem. Ferris neměl tušení, jestli se je chystají pronásledovat, ale rozhodnout se musel okamžitě.

„Obrať to,“ řekl Ferris a dodal anglicky: „Šlápni na to.“ Bassam prudce přetočil volant, obrátil vůz do protisměru a přišlápl pedál až k podlaze. Bassamův mercedes rozvířil vlastní oblak prachu, který zahalil výhled na auto za nimi.

Jak se blížili k hlavní silnici, uvědomil si Ferris, že jsou v pořádném průšvihu. Auto, které je honilo, měli pořád za zády, ale u krajnice asfaltované silnice před nimi čekalo jiné vozidlo, bledě žlutý chevrolet. Ferris otevřel přihrádku na rukavice, kde Bassam schovával zbraň. Potěžkal ji v ruce. Byla to automatická pistole malé ráže, skoro k ničemu. Blížili se ke křižovatce.

„Co mám dělat, šéfe?“ zeptal se Bassam.

„Zahni na jih,“ řekl Ferris. „K Baladu.“

Bassam vjel prudce do zatáčky, jen tak tak že minul přijíždějící výklopný vůz. Žlutý chevrolet zaparkovaný u krajnice se burácivě probral k životu a vyrazil za nimi, následován autem, které je pronásledovalo po polní cestě. Ferris se znovu spojil satelitním telefonem s Baladem.

„Poslali jste toho ptáčka? Máme tady problém na silnici číslo jedna.“

„Rozumím, pane,“ odpověděl agent ve službě. „SMÍTKO je na cestě k souřadnicím, co jste nám dal. Bude tam za pár minut.“

„Poslyšte, máme tady sakra vážný problém. Myslím, že pár těch parchantů se nalepilo na mě a jednoho z mých agentů. Sedíme ve starém červeném mercedesu jižně od Sámarrá a jedeme po jedničce. Pronásledujou nás dvě auta. To vpředu je žlutý chevrolet. Pokud dostanete do vzduchu bojovou helikoptéru, mohli byste zachránit pár životů.“

„Rozumím,“ zopakoval agent. „Zůstaňte ve spojení. Zavoláme na leteckou základnu o vrtulníky. Uvidíme, co se dá dělat.“

Ferris se ohlédl za žlutým autem. Zahlédl muže vyklánějícího se ze zadního okénka na straně řidiče. Držel v rukou něco velkého, vypadalo to skoro jako televizní kamera. A pak to Ferrisovi najednou došlo: sakra, tohle je RPG.

„Rychleji,“ nařídil Bassamovi. „Tak rychle, jak to jen půjde.“ Bassam se do toho opřel ze všech sil, ručička tachometru se přehoupla přes osmdesátku, pak přes devadesátku, jenže před nimi byla auta a on musel zpomalit, aby je zezadu nenabral.

A pak během jediného okamžiku Ferrisův svět vzplál a málem navěky vyhasl. Neslyšel, jak střela RPG opustila hlaveň granátometu. Spatřil jen náhlou explozi světla po levici, těsně za Bassamem, potom zazněl tříštivý zvuk granátu, který vybuchl pod předním kolem, a pak všechno zbělelo a věci se začaly pohybovat zpomaleně. Auto nárazem exploze nadskočilo do vzduchu, převrátilo se, jednou, dvakrát, a pak se ustálilo zpátky na čtyřech kolech. Uslyšel Bassamovy pronikavé výkřiky v arabštině a všiml si, že mu z ran na hrudníku tryská krev. Ale do hajzlu, pomyslel si Ferris, stroboskopickým pohybem k němu natáhl ruku a pak s ní v hrůze ucukl. Tam, kde míval Bassam břicho, teď byla jen změť krve a střev. Střepina granátu mu pronikla břichem jako chirurgický skalpel. Bassam ječel, ale jeho ruce zůstávaly z jakéhosi důvodu na volantu a noha na pedálu plynu. Ferris pocítil ostrou bodavou bolest, jako by se mu na nohu vrhl roj vos, a teprve tehdy si všiml, že i jeho zasáhla střepina. Levá noha byla od půlky stehna až po lýtko samá krev. Sáhl si rukou na koule, aby se ujistil, že jsou pořád na místě.

„Můžeš řídit?“ vykřikl Ferris. Odpověděl mu jenom jekot, přesto se ale Bassamovi podařilo vyhnout se autům, která kvůli explozi zastavovala před nimi, a zrychlujícím se tempem vyrazil po otevřené silnici. „Můžeš řídit?“ zeptal se Ferris znovu, ale auto už se začínalo motat a on viděl, jak se Bassamovi vytrácí z očí život. Během chvilky se jeho tělo zhroutilo do sedadla.

Ferris popadl volant a podařilo se mu vůz vyrovnat, nedokázal ale natáhnout levou nohu přes Bassamovu, aby dosáhl na plyn. Auto začalo zpomalovat. Takže takhle umřu, pomyslel si Ferris. Vybavila se mu jeho matka, jeho mrtvý otec. Na svou ženu nepomyslel. Auto zpomalovalo a pronásledovatelé zrychlovali. Zaslechl strašný rámus, ale byl příliš omámený, aby mu došlo, co to je. Ten hukot zazníval stále hlasitěji a pak přišla exploze, jako by se k němu hnala další střela, ale vidění se mu rozostřovalo a už nedokázal zpracovávat signály. A je to tady, pomyslel si. Je po všem. To byla poslední myšlenka, která mu prolétla hlavou, než všechno potemnělo: je po všem.

Ten hluk, co Ferris slyšel, vydávala bojová helikoptéra, kterou vyslali z Baladu, když agent ve službě přijal jeho hovor. Žlutý chevrolet vyřídil Apache během okamžiku a pak zlikvidoval i druhé auto, které je pronásledovalo. Další dvě helikoptéry přistály u silnice a zformovaly perimetr. Ferrise položili na nosítka a chystali se udělat totéž i s Bassamem, pak si ale všimli, že je mrtvý, a tak ho strčili do pytle. O pár minut později už byl Ferris zpátky na základně v Baladu – bezpečně za čarou, která oddělovala život od smrti – a dvacet minut nato na pohotovosti baladské polní nemocnice, kde se mu doktoři pokoušeli zachránit nohu.

První Ferrisův telefonát, poté co se probral, přišel od Hoffmana, který mu řekl v podstatě totéž, co si Ferris opakoval v duchu: je po všem. Vypadalo to jako konec, ale ve skutečnosti to byl teprve začátek celého příběhu.

5 Washington

Ferris měl štěstí: nohu mu dali dohromady, dostali ho z Iráku a našli mu soukromý pokoj v armádní nemocnici Walter Reed. Většina vojáků na oddělení neměla takovou kliku. Přišli o ruce, o nohy, části obličeje, kousky lebky. Ferris se až styděl za to, jaké má štěstí. C-130 ho přivezla z Iráku spolu s pozůstatky mrtvého vojáka – vojína Moralese, zmínil se někdo – který zemřel při dopadu minometného granátu na předsunuté operační základně jižně od Bagdádu. Schránka obsahující to, co z něj zbylo, nebyla opravdová rakev, spíše jakási kovová skříňka, ale byla zabalená do americké vlajky. Tělo přebrali v Kuvajtu při slavnostní ceremonii, kterou nazývali „vlastenecké cvičení“, ale potom, co čestná stráž zasalutovala ostatkům mrtvého vojáka, zvedli její příslušníci kovovou skříňku a šoupli ji do čehosi, co vypadalo jako řeznická dodávka. Vojáci vyskákali ven a vůz odjel.

Krátce nato, co Ferrise přepravili domů, přišel ho do Walter Reed navštívit sám ředitel. Působil úlisně a prohnaně jako benátský aristokrat. Doprovázel ho Ed Hoffman, s velkým břichem a sestřihem na ježka, pohybující se topornou chůzí fotbalového kouče z padesátých let. Ferris byl stále pod těžkými sedativy, a když se probral, uvědomil si, že ho ředitel drží za ruku.

„Jak se daří, synku?“ zeptal se ředitel.

Ferris zasténal a ředitel mu stiskl ruku silněji.

„Jsme na vás hrdí. Slyšíte mě?“ Od Ferrise nepřicházela žádná odpověď, a tak ředitel pokračoval: „Něco jsem vám přinesl. Je to medaile za odvahu v akci. Dává se jen zřídka. Vzácnost.“ Ferris ucítil, jak mu na hrudi přistálo něco těžkého. Pokusil se poděkovat, ale slova z jeho úst nevycházela zrovna zřetelně. Ředitel se opět chopil slova. Vykládal něco o neoslavovaných bojovnících. Ferris se právě snažil poskládat odpověď, když ředitel prohlásil, že by měl možná jít, aby si pacient mohl trochu odpočinout. Poslední slova pronesl bujarým tónem: Odpočiňte si, kamaráde. Ferrisovi se podařilo říct: „Děkuji,“ a pak zavřel oči. Než zase upadl do uměle navozeného spánku, zahlédl v představách tváře těch dvou mrtvých agentů, kteří za ním zůstali v Iráku.

Hoffman se vrátil o pár dní později. To už se Ferris cítil lépe. Sedativa vyprchávala, což znamenalo, že noha bolela víc, ale mozek už neměl tak otupělý.

„Udělal jsi dobře,“ řekl šéf Blízkovýchodní divize. „Tvůj otec by na tebe byl hrdý.“

Ferris se v posteli trochu nadzvedl, aby na Hoffmana líp viděl. „Můj táta CIA nenáviděl,“ odpověděl.

„Já vím. Proto by byl na tebe pyšný. Získal jsi rodině zpátky trochu respektu.“

A to byla pravda. Tom Ferris působil ve vědecké a technologické divizi agentury, dřel se na komunikačních linkách několika generací špionážních satelitů – a svoji práci nesnášel skoro každou minutu, kterou v ní trávil. Poté co ho na konci sedmdesátých let vyrazili při čistce Stana Turnera, nastoupil ve washingtonské kanceláři jedné společnosti zaměřené na letectví a kosmonautiku, začal ale hodně pít a dlouho do noci křičíval na Ferrisovu matku. Ferris věděl, že jeho otec trpěl pocitem selhání, kdysi talentovaný inženýr, který promarnil svůj život v otupující tajnůstkářské byrokracii agentury. Když popíjel, vždycky mumlal něco o CIA. „Samá průměrnost,“ říkával. „Samá faleš.“ Jeho slova bývala špatně srozumitelná. Časný infarkt ho ušetřil zjištění, že jeho jediný syn se přidal k nepříteli. Možná by byl jeho otec šťastný, kdyby věděl, že jeho chlapec dostal medaili od lidí, kteří se ho tolik natrápili, ale Ferris o tom dost pochyboval.

„Chci se vrátit zpátky do Iráku,“ oznámil Ferris.

„V žádném případě,“ odpověděl Hoffman okamžitě. „Nepřichází v úvahu. Jsi profláknutý. Nepřítel ví, kdo jsi. Takže na to zapomeň.“

„Tak potom odejdu. Buď mě pošlete zpátky, nebo si začnu hledat novou práci.“

„Nechovej se jako idiot, Rogere. A nevyhrožuj. Tohle nezabere. A stejně, mám pro tebe jiný návrh. Jak by se ti líbilo dělat tady pro mě něco maličko, řekněme, nekonvenčního?“

„Na Ústředí? Rozhodně ne. Jestli se mě k tomu pokusíš přinutit, nejenom že odejdu, přeběhnu k nepříteli.“

„Tady nejde přímo o Ústředí. Vlastně to přísně vzato nespadá ani pod organizaci. Jak jsem říkal, je to nekonvenční. Bude se ti to líbit, to slibuju. Je to jako dělané pro takového potížistu, jako seš ty.“

„O co jde?“

„Nemůžu ti to říct, dokud na to nekývneš.“

„Tak potom na to zapomeň. Chci zpátky do Iráku. Jak jsem říkal, buď tohle, nebo jdu od válu.“

„Nech toho. A chovej se jako chlap. Říkal jsem ti, že Irák nepřipadá v úvahu. Děláš chybu, když odmítáš můj návrh, ale to je tvůj problém. Pokud trváš na tom, že se vrátíš zpátky do terénu, jsem ochotný nabídnout ti to druhé nejlepší po Bagdádu, což je Ammán. Je to vlastně ještě lepší, protože můžeš dělat opravdové operace – namísto abys někde dřepěl a doufal, že ti neustřelí prdel. Jsem ochotný poslat tě tam jako zástupce šéfa stanice, to je na tvůj věk něco přímo neslýchaného. Takže zavři zobák. Vlastně ne, nezavírej. Řekni: ‚Děkuji, Ede. Ammán je skvělý flek. Opravdu oceňuju, jakou důvěru ve mne máš.‘“

Ferris se poškrábal na zarostlé bradě. „Kdy mám odjet? Teda jestli budu souhlasit s tím Ammánem.“

„Jakmile budeš moct chodit, aniž bys co chvíli upad, což bude, jak mi řekli, zhruba za měsíc.“

Ferris vyhlédl z okna přes trávník k dopravní zácpě na 16. ulici: poslíčkové z Pizza Hut a řidiči FedEx a lidi, co se hnali z práce domů, aby stihli své oblíbené pořady v televizi. Amerika byla tak normální. Ten krvavý sajrajt v Iráku mohl být docela dobře na jiné planetě. Obrátil se zpátky k Hoffmanovi, který očividně čekal na odpověď. I přes to vystupování „Medvěda“ Bryanta byl Hoffman jako každý jiný. Chtěl, aby mu lidi sdělovali samé dobré zprávy. Jenže Ferris na to neměl náladu. Na to ho moc bolela noha.

„Tuhle válku prohráváme, Ede. Ty si to uvědomuješ, že jo?“

„Samozřejmě že ano, teda pokud myslíš tu malou válku v Iráku. Ale v té velké válce neprohráváme, nebo aspoň zatím ne.

V té, co může úplně vymazat z mapy všecko od Los Angeles až po Bangor v Maine a vyděsit obyčejné lidi, že si nadělaj do kalhot. V týhle válce se pořád ještě držíme. I když jen tak tak. Proto tě chci v Ammánu. V Iráku jsi narazil na něco fakt důležitého, než ti to roztrhalo nohu. Ta Sulejmanova síť opravdu existuje. Za posledních pár dnů se nám to potvrdilo z dalších zdrojů. Musíme ho dostat. Musíme. Tak se přestaň litovat a seber se. Věnuj se fyzioterapii. Odvezu tě odsud, jak to jen půjde – do Ammánu. Rozumíme si?“

Ferris mu věnoval chabý úsměv. „Mám na výběr?“

„Ani ne.“ Hoffman se zvedl k odchodu, ale pak si to rozmyslel a posadil se zpátky do židle. Chtěl, aby ho Ferris pochopil.

Tohle nebyla žádná cena útěchy. Přivřel oko, jako by se pokoušel zaostřit na něco v dálce. „Pamatuješ, jak ses poprvé objevil u mě v kanceláři, hned potom, cos vylezl z Farmy?“

„Jasně. Vyděsil jsi mě.“

„To mi lichotíš. Ale mně jde o tohle: hned od toho prvního setkání jsem věděl, že chci, abys pracoval pro mě. Víš proč? Při výcviku sis vedl dobře, samozřejmě. Poslali mi zprávu. Všecko jsi zvládal na výbornou.“

Ferris přikývl. Setkal se s Hoffmanem pár dní nato, co absolvoval výcvikový pobyt v zařízení známém jako Farma, snad nejméně tajném utajovaném zařízení na světě. Byl to rozlehlý oplocený pozemek v bažinaté oblasti Tidewateru poblíž Williamsburgu, plný hadů a hmyzu a profláknutých aktivních agentů, kteří sem byli přiděleni jako instruktoři, když jejich krytí vybouchlo. Ferrisovi přišlo jako takový trochu lepší skautský tábor, kde se prováděl výcvik ve čtení map, rychlém řízení, střelbě, dokonce seskocích padákem – propracovaný způsob, jak zamaskovat fakt, že většina absolventů je předurčena trávit čas návštěvami recepcí na ambasádách. Ferris v těchto kurzech exceloval. Byl dobrý sportovec, což mu poskytovalo výhodu v aktivitách vyžadujících fyzickou zdatnost jako boj beze zbraně, a jeho odborný instruktor prohlašoval, že je „rozený verbíř“.

„Byl jsi hvězda,“ pokračoval Hoffman. „Ale v tom to nebylo. Spousta lidí, kteří si vedou dobře na Farmě, totálně pohoří jako nasazení agenti. Je to jako střední škola. Existuje jakási nepřímá úměra mezi počátečními úspěchy a pozdější realitou. Ne, to, co mi padlo do oka, bylo něco jiného. Bylo to něco tak vzácného, až jsem se bál, že by se to při našem stylu práce mohlo vytratit.“

„Fajn. Vzdávám se. Co to bylo?“

„Byl jsi přirozený. Jinak to vyjádřit nedokážu. Ještě jsi ani nezačal, ale už jsi věděl, co děláš. Věděls, že tam venku se pohybujou nebezpeční lidi, co touží zabíjet Američany. Měls je nastudované. Mluvils jejich jazykem. Věděls, že se na nás chystají, což bylo víc, než tehdy chápalo devadesát devět procent lidí v agentuře. A pak tady byla ta věc s tou tvojí novinařinou. Většina lidí k nám přichází od mariňáků nebo z FBI nebo z podobných míst, kde se naučili přijímat rozkazy a přizpůsobovat se kultuře. Ale tys do tohodle vzorce nezapadal. Byls chytrý, rebelantský kluk, co na vysoké studoval arabštinu a pracoval pro časopis Time, mimo jiné – a uvědomoval sis, že ten zatracenej barák už je v plamenech a že s tím musíš něco udělat. To se mi na tobě líbilo. Chápals, co se děje. A pořád to chápeš.“

„Vždycky jsem myslel, že reportéry nenávidíš.“

„To jo. Jsou to zkrachovalci. Ale tebe mám rád.“

Ferris potřásl hlavou, jak se mu vybavili všichni ti chvastouni a salonní generálové, se kterými pracoval v Time. Novinářský byznys ještě zažíval zlaté časy, když u časopisu roku 1991 nastoupil. Poslali ho do Detroitu, aby referoval o tom, co zbylo z amerického automobilového průmyslu. Byl k smrti znuděný a po roce už se chystal na to vykašlat, ale magnáti z Time měli v úmyslu poslat ho nakonec s jeho arabštinou do zahraničí, a tak jej povolali zpátky do New Yorku, aby pokrýval Wall Street. To bylo ještě horší než Detroit. Ferris už byl najisto rozhodnutý odejít, když ho Time pověřil připravit krátký článek o radikálních muslimech, kteří vypluli na povrch po bombovém útoku na Světové obchodní centrum roku 1991. Ferris začal číst arabské noviny a navštěvovat mešity. Čím víc mluvil se šejky, tím mu byla jasnější jedna věc: tihle lidé nás nenávidí. Nechtějí o ničem vyjednávat. Chtějí nás pozabíjet. Ferris pochopil, že narazil na něco zajímavého, ale Time mu uveřejnil jen tisíc slov, a když si stěžoval, pronesl k němu redaktor přednášku o tom, co to znamená být „týmovým hráčem“. Ferrise napadlo, že by o radikálním islámu napsal knihu, ale nepodařilo se mu najít nakladatele, který by mu vyplatil zálohu.

A tak odešel a dodělal si vysokou. To byl jediný způsob, jak uspokojit svou narůstající obsesi. Profesoři arabštiny na Kolumbijské univerzitě byli celí šťastní, že ho mají zpátky, i když neschvalovali jeho studium islámského extremismu, které stálo v takovém protikladu k psaní láskyplných dopisů utlačovaným Palestincům. A pak, když už tam byl šest měsíců, došlo k jednomu z těch náhodných setkání, která se při zpětném pohledu zdají být předurčená osudem: bývalý děkan, který se o Ferrise dřív zajímal, ho pozval na oběd. Chvíli chodil kolem horké kaše, až se ho nakonec nad kávou zeptal, jestli ho někdy nenapadlo, že by mohl pracovat pro Ústřední zpravodajskou službu. Ferrise to zprvu rozesmálo. Jestli ho to napadlo? Kruci, celý svůj život právě před tímhle utíkal. A pak mu to najednou docvaklo: přestaň utíkat. Tohle jsi přece ty. A teď, o deset let později, ležel v nemocniční posteli s ocelovým šroubem v noze a prosil, aby se směl vrátit zpátky do terénu.

Hoffman se na něj usmíval. „Vzpomínáš si, co jsi mi při tom prvním setkání řekl?“

Ferris se pokusil si to vybavit. Ten den, kdy absolvoval na Farmě, si ho zavolal ředitel výcviku a řekl mu, že se s ním chce setkat šéf Blízkovýchodní divize. Co nejdřív. Tak jak to pronesl, to znělo hodně důležitě. Ferris měl původně v plánu strávit týden na Floridě, opékat se na slunci a popíjet pivo, ale s tím byl evidentně konec. A tak namísto toho uháněl jako šílený po I-95, celou cestu si pouštěl nahlas muziku a říkal si, jaký je frajer. Když dorazil na Ústředí, poslal ho strážný do kanceláře na čtvrtém podlaží. První, co okamžitě upoutalo Ferrisovu pozornost, teď když byl uvnitř, byla pohoda, která z toho místa vyzařovala. Byly tam nástěnky se vzkazy o schůzkách po pracovní době, které mu připomněly střední školu. A na dveřích byly malé cedulky – „Elektrikáři“, „Údržba“ – jako by se báli, že by lidé mohli náhodou zabloudit do nesprávné místnosti. Na Farmě říkali frekventantům kurzu tajných služeb, že mají nastoupit k nejelitnější zpravodajské organizaci na světě. Když se ale díval na ty obtloustlé muže a ženy se zapadlýma očima přecházející po chodbách, bylo Ferrisovi jasné, že tohle prostě nemůže být pravda. V tu chvíli ho napadlo, jestli náhodou neudělal tu největší chybu ve svém životě.

A pak se setkal s Edem Hoffmanem. Co ho upoutalo na první pohled, byly Hoffmanovy rozměry. Neměl nadváhu, byl prostě mohutný, jeden z těch lidí, co zaberou spoustu prostoru, i když třeba jenom sedí za stolem. Vlasy udržoval nakratičko zastřižené, jako bažant u mariňáků, ale bylo mu nejspíš něco po padesátce. Když Ferris vstoupil do místnosti, podíval se po něm přes skla brýlí na čtení pohledem, v němž byl náznak překvapení a netrpělivosti, jako by zapomněl, že si ho sám pozval. Ale tak to nebylo. Byl zvědavý.

Hoffman pořád seděl vedle nemocniční postele ve Walter Reed a čekal na odpověď. Byl teď zase o něco mohutnější a kolem pasu o něco rozměklejší. Tu překvapivou jiskru v očích, bystrost, která se k jeho těžké postavě jaksi nehodila, ale neztratil.

„Pokud mám být upřímný, Ede, nevzpomínám si na nic, co jsem ten den říkal, kromě ‚Ano, pane‘ a ‚Ne, pane‘. Snažil jsem se udělat dobrý dojem. Pamatuju, jak jsi mi říkal, že máme něco společného. Říkals, že máme oba v příbuzenstvu ztroskotance ze CIA. Nikdy jsem neslyšel mluvit takhle o svým tátovi, i když to byla v podstatě pravda. A říkals mi o tvém strýci Frankovi, který byl šéfem stanice v Bejrútu, dokud se nenaštval na svého šéfa a neodešel. To se mi líbilo. Kde je vlastně dneska tvůj strejda Frank?“

„Hraje golf na Floridě jako každý druhý. Vyhýbáš se mojí otázce, Rogere. Vzpomínáš, co jsi řekl na konci naší schůzky, poté co jsem si tě vyzkoušel ze znalosti islamistických skupin a co jsme si popovídali o bin Ládinovi? Byl jsi na Ústředí nejspíš jediná osoba, která věděla, kdo to je, a to jsi ještě ani nedostal první opravdický výplatní šek. Pamatuješ si, co jsi říkal na konci té schůzky, když jsem ti oznámil, že tě posílám do Jemenu pracovat na al-Kájdě? Pamatuješ si svoji odpověď?“

„Po pravdě ne, Ede. Už je to dávno.“

„No, já si to pamatuju. Podíval ses mi do očí a řekl: ‚Tohle musí vyjít.‘ Nikdy jsem na to nezapomněl. Když přišlo jedenácté září, pomyslel jsem si: Přitáhni sem toho mladého Ferrise. Přitáhni ho zpátky z Jemenu a udělej z něho svého výkonného asistenta. Přeskočil jsem kvůli tobě dalších třicet lidí, víš o tom? Jedenácté září bylo pro Ameriku katastrofa, ale pro tebe, kamaráde, to byl slušný kariérní postup.“

„Nech mě odpočívat, Ede. Ležím v nemocniční posteli s půlkou nohy ustřelenou.“

Hoffman ho ignoroval. „To, cos říkal tehdy, je pravda pořád – teď, když máme v hledáčku Sulejmana, teď, když míříš do Ammánu. Tihle lidi jsou zabijáci. Chtějí přenést válku do každého nákupního střediska a supermarketu v Americe. Takže ti to teď vrátím, Rogere. Tohle musí vyjít.“

~

Gretchen Ferrisová navštěvovala svého manžela v nemocnici každých pár dní. Byla to tmavovlasá krasavice se smyslnou postavou, kvůli které se za ní všichni ostatní muži v nemocnici ohlíželi a nevěřícně potřásali hlavou. Nikdy se nezdržela moc dlouho. Pokaždé se musela vrátit zpátky na ministerstvo spravedlnosti. Svým organizovaným způsobem ale byla Ferrisovi oddaná. Setkali se jako vysokoškoláci na Kolumbijské univerzitě. Byla chytřejší než on, alespoň podle konvenčních měřítek. Uzemnila přijímací komisi a hladce proplula kolumbijskou právnickou fakultou, zatímco Ferris blbnul u Time. Když se dal k CIA, přijela do Washingtonu, aby nastoupila práci u konzervativního soudce obvodního soudu, a když úřad převzali republikáni, bylo jí nabídnuto místo na ministerstvu spravedlnosti. Zeptala se Ferrise, jestli to bude problém, když budou oba pracovat pro vládu, a on řekl, že ne. Byl na ni pyšný, stejně jako ona byla pyšná na něj.

Ona věřila. To byl ten hlavní rozdíl mezi nimi. Pro Ferrise byla většina předpokladů o životě induktivní a otevřená revizi. Gretchen k tomu přistupovala jiným způsobem, od principu k praxi. Třeba si byla prostě jen vším víc jistá než dříve, když byli mladší, nebo to byl možná on, kdo ztratil orientaci. Ta propast mezi nimi dělala Ferrisovi trochu starosti už předtím, než odjel do Iráku, a teď se ještě rozšířila. Gretchen nechtěla nic vědět o věcech, které by mohly zpochybnit její jistoty. Když se jí Ferris pokoušel vysvětlit, co je na Iráku tak znepokojivé, vrtěla hlavou, jako by se prostě jen dostatečně nesnažil to pochopit.

Ať už však byly vzájemné rozkoly jakékoli, Gretchen věděla, jak je přemostit. Její sexuální apetit byl pozoruhodný a do značné míry kreativní. Právě to ji vyčleňovalo ze stereotypu ostatních konzervativních právníků. Když ho v nemocnici navštívila poprvé a rozevřela pršiplášť, ukázala se jen podprsenka, podvazkový pás a mléčně bílá pokožka. Byla připravená mu ho vykouřit. Ferris zpočátku odolával, měl pocit, jako by tím zrazoval všechny ty raněné americké hrdiny na oddělení, ale dlouho to nevydržel.

Když jí Ferris řekl, že odjíždí do Ammánu, měla v očích slzy – nejen proto, že jí bude scházet, ale kvůli ušlechtilosti jeho práce. Mluvila o tom, jak oba bojují ve stejné válce a jak obětují své osobní štěstí vyššímu cíli. To je uhozené, pomyslel si Ferris. Nikdo přece nezůstane v manželství proto, že je to správné pro vlast. Tehdy ho prvně napadlo, jestli to vydrží. Začala v něm vidět hrdinu namísto opravdového chlapa. Toho dne, kdy odjížděl, se jí Ferris na letišti pokusil vysvětlit, že si není jistý, jestli dokáže zůstat věrný, když bude takovou dobu tak daleko od ní. Ale ona ho přerušila. „Prostě mi o tom neříkej a všechno bude v pořádku,“ prohlásila. Políbila ho a řekla mu, že ho miluje, a opravdu to tak myslela. Ferris jí ta slova oplatil: „Miluju tě,“ ale v duchu mu zněla prázdně.

6 Ammán

Den poté, co se Hani Salaam vrátil z Berlína, navštívil ho Ferris v budově Generálního zpravodajského oddělení. Strážný na stanovišti u vjezdu do komplexu jeho opancéřované SUV zastavil, ale pak mávl rukou, aby jel dál. Evidentně už se rozšířila zpráva, že je s pašou kamarád. Tohle bylo pro zemi jako Jordánsko, kde se život točil kolem královského dvora, typické: drby tady proudily volně jako voda, všichni dvořané se dělili o stejné informace a zdálo se, že každý ví během okamžiku o všem. V paláci bylo například známo během pouhých několika dní, že se Ferris stal už pár týdnů po svém příjezdu šéfem stanice, když vystrnadili Francise Aldersona. Mělo to být velké tajemství, ale tohle bylo v nejednom směru družné město.

Velitelství GID stálo na vrcholku strmého srázu v Abdounu, nedaleko amerického velvyslanectví. Ze silnice nebyla budova vidět, když jste ale zabočili za roh, vynořila se před vámi nečekaně jako kamenný hrad. Na vnitřním nádvoří vlál zlověstný černý prapor moukhabaratu s arabským nápisem, který v překladu znamenal: „Přišla spravedlnost.“ Za jasných nocí byla v dálce vidět světla Jeruzaléma. GID bylo obrovské. Nikdo neměl tušení, kolik lidí se nachází na seznamech tajné policie, takže si každý představoval to nejhorší. Není ta osoba, co sedí vedle vás v restauraci, informátor? A co ten bawab, který hlídá váš dům, nebo ten člověk ze sousední kanceláře v práci? Možná že všichni, a taky spousta dalších, ale nikdo to nevěděl najisto. Mladí Jordánci občas hrávali v barech hru, při které se snažili uhodnout, kdo z hostů patří k moukhabaratu, odvažovali se toho ale jenom v případě, že byl taťka dost bohatý, aby mohl dát všechno do pořádku, pokud by je někdo zaslechl. V tom byla Haniho síla, že lidé vlastně o těchto věcech nic nevěděli, a tak si představovali, že jsou jeho muži všude.

Ferris s sebou nesl zamčený kufřík obsahující sadu zachycených odposlechů NSA s hovory některých členů královské rodiny, kteří v poslední době žádali od paláce více peněz. Ty odposlechy byl Hoffmanův nápad. Byla to jakási úlitba Hanimu, kterou mu měl Ferris předložit, jakmile se mu podaří domluvit schůzku. Vzkaz zněl: My jsme vám dali svoje. Teď jste na řadě vy.

Haniho sekretářka čekala na Ferrise u vstupních dveří a doprovodila ho do poschodí. Ferris prošel kolem zářivě barevné nástěnné malby v přízemí zachycující mladého krále a jeho rodinu a pak nahoru po impozantním schodišti. Trochu to připomínalo vestibul luxusního hotelu, zdobený lesklým týkovým dřevem a leštěným chromém. Elegantní interiér by překvapil většinu Jordánců, kteří si představovali zpravodajské ústředí jako kafkovské vězení. Ale špičky GID si v minulosti vždycky žily dobře, někdy až přesmíru. Jeden z Haniho předchůdců šel do vězení, když ho obvinili, že pro své přátele zařizoval kontrakty a oni pak jako výraz vděčnosti přesouvali velké sumy peněz na jeho tajný bankovní účet.

Ferrise odvedli do kanceláře Haniho přátelského zástupce, který mu nabídl čaj a chvíli si s ním povídal. Ředitel bude volný během pár minut, řekl. Nakonec přišel pobočník oznámit, že je velký šéf k dispozici, a odvedl Ferrise chodbou do prostorné kanceláře vyzdobené podobiznami mladého krále a jeho otce. Hani se zvedl od svého stolu a přistoupil k Američanovi.

„Salaam alejkum, Hani paša!“ pozdravil Ferris. Američan se naklonil k Jordánci a políbil ho na obě tváře. Hani vypadal, že ho ten projev respektu pobavil. Potáhl z cigarety, kterou držel v ruce, a vyfoukl Ferrisovým směrem dokonalý kroužek kouře.

„Jste zde srdečně vítán, Rogere. Jsme si jistí, že musíte být Arab. Máte dokonalé způsoby. Proto vás máme tak rádi.“

„Nejsem Arab. Jenom Američan, který umí jazyk.“

„Možná z maličké části, kdysi dávno.“ Hani se usmál. „Babička. Vzdálený dědeček. Já to poznám. Nikdy se nepletu.“

„Tentokrát ano.“ Ferris se také přátelsky usmál. Nikdy nemluvil o svém původu. Agentura neměla ráda, když někdo vyzrazoval příliš mnoho detailů, ale v tom to nebylo. Ferris neměl pocit, že by komukoli co bylo do jeho soukromí.

„Yallah! Posaďte se.“ Hani mu pokynul, aby si sedl na pohovku. Dnes ráno obzvlášť připomínal Deana Martina. Měl na sobě tvídové sako, košili s rozhalenkou a elegantní nové semišové mokasíny, které si nejspíš koupil při své nedávné cestě do Londýna.

„Vypadáte dobře,“ poznamenal Ferris. Byla to pravda. Ten člověk přímo kvetl zdravím. Nejspíš si musel jako odměnu za své úspěchy dopřát v Berlíně nějakou luxusní prostitutku.

„Co dělá noha, příteli? V Berlíně jste kulhal. Snažil jste se to skrývat, ale všiml jsem si. Doufám, že už jste v pořádku. Mám o vás starost.“

„Je mi fajn. O to víc, když vás teď vidím, Hani pašo.“

„Včera jsem se vrátil z Německa. Úžasná země, ale nemají tam zpravodajskou službu. Myslím, že vůbec netušili, že tam jsem. Když jsem dorazil domů, mí lidé mi řekli, že jste se se mnou chtěl setkat. Okamžitě!“ Hani zvedl obočí.

„To ten Milán. Evropani kvůli tomu šílí. Bílý dům šílí. A všichni řvou po nás.“

„A po mně.“ Hani rozhodil rukama. „Dnes ráno jsem odložil schůzky se zástupci Italů, Francouzů a Britů, abych se mohl setkat s vámi. Každý chce výsledky nejpozději zítra. Myslím, že dost dobře nechápou princip zpravodajské služby. Není to mikrovlnná trouba. Ed Hoffman to chápe. Ten ví, že práce kvapná, málo platná.“

„Ta vaše berlínská operace rozhodně upoutala pozornost pana Hoffmana. Požádal mě, abych vám pogratuloval. Myslím, že to na něj udělalo veliký dojem.“ Ferris se zarazil. Teď už se pohyboval na pokraji lži.

„Řekněte Edovi, že jsem mu za jeho chválu vděčný. U někoho jiného bych myslel, že je to jenom pochlebování, protože něco chce.“ Na jeho tváři se objevil lehký úsměv, který rozvlnil jeho rty jako žraloci ploutev rozrážející vodu.

„Chceme s tím rychle pohnout, Hani pašo. Jak si jistě dovedete představit, pan Hoffman má spoustu otázek kolem toho člověka, se kterým jsme se potkali v Berlíně – Mustafa Karami se jmenuje.“

„O ano, to si dovedu představit.“

„Konkrétně chce pan Hoffman vědět, jak proběhla vaše druhá schůzka.“ Ferris nechtěl vypadat vlezle a dostat se k jádru věci příliš rychle, ale nikdy jste nevěděli, kolik času s Hanim vám bude dopřáno. Král měl ve zvyku se tu a tam ukázat a šéf zpravodajské služby pak zmizel na celé hodiny.

„Ta záležitost je komplikovaná,“ odpověděl Hani. „Vypadá slibně, ale je zapeklitá.“

„Proč? Dostal jste toho chlapa na lopatky. ‚Promluv si s matkou.‘ Nejlepší zásah, co jsem kdy viděl. A ubíráte se směrem, který nás zajímá.“ Ferris nechal narážku viset ve vzduchu, aby se jí Hani mohl chopit, ale ten Ferrisovu chválu sotva zaregistroval.

„Opravdu jsme dostali toho chlapa ‚na lopatky‘, jak jste se vyjádřil. Druhá schůzka proběhla dobře a stejně tak třetí, ze které jsem se právě vrátil. Teď je z něho náš člověk. S největší pravděpodobností ho máme v kapse. Ale je to pořád komplikované.“

Ferris čekal, že to Hani vysvětlí, a když tak neučinil, zeptal se znovu: „Proč je to komplikované?“

„Protože al-Kájda je složitá. Je tam spousta a spousta vrstev. Každý, kdo se pokouší přesunout z jedné vrstvy do druhé, je podezřelý. Nic neděláte z vlastní iniciativy, čekáte, až vás o to požádají.“

„Jenže my nemůžeme čekat. To vy víte. Obzvlášť po Milánu. Doufáme, že dostanete Mustafu rychle do hry.“

„Nemůžeme čekat, s tím souhlasím. Čekání by mohlo stát život další lidi. Ale zase na druhou stranu čekat musíme. Jsem trpělivý člověk, dokonce i když spěchám. Strávil jsem přípravou téhle operace příliš mnoho času, abych se teď nechal dohnat k ukvapenosti. A to i v případě, že Ed Hoffman chce, abych postupoval rychleji.“

Ferris se na chvíli odmlčel, než odpověděl. Hani byl tak opatrný. Teď nastal ten správný okamžik nabídnout mu dárek, který s sebou přinesl.

„Pan Hoffman chtěl, abych vám něco předal. Myslím, že o tohle jste žádal. Jsou to přepisy telefonních hovorů z Evropy a Ameriky od několika členů královské rodiny, kteří… dělají králi starosti. Budou vás zajímat obzvlášť telefonáty s libanonským bankéřem v Paříži, který spravuje některé královské účty.“ Ferris otevřel svůj kufřík a podal Hanimu svazek přepisů.

„Ach ano.“ Hani přelétl pohledem pár stránek a pak složku zavřel. Oči se mu zúžily. „No, to je velice milé. Jeho Veličenstvo to bude zajímat, tím jsem si jistý. Milé od Eda, že je tak štědrý.“ Hani se zdál být tím dárkem trochu dotčený, i když Ferris si nebyl jistý proč. Sám král utrousil k řediteli pár slov o svých nezvladatelných příbuzných, když naposledy navštívil Washington.

„Chce se s vámi sejít. Přijede do Ammánu.“

„Ano, já vím. Něco potřebuje a mě zajímá, co to je.“ Hani se usmál a zapálil si další cigaretu. Ferris se nezeptal, jak to, že se o tom ví. Možná mu to řekl Hoffman, možná jenom předstírá, že ví. Na tom nezáleželo.

„Bude si s vámi chtít promluvit o té berlínské záležitosti,“ řekl Ferris.

„Rád ho uvidím. Ahlan wa sahlan. Ovšem pouze v případě, že se nebude snažit tu operaci řídit. Nadělal by chyby. Proto vás máme rádi, Ferrisi. Uvědomujete si své meze. Jste mladý, jste chytrý, mluvíte arabsky, respektujete starší. Je ve vás skrytý Arab.“ Hani na něj mrkl.

„Mohl byste mi povědět něco o tom Karamim?“ zeptal se Ferris. „To by mi u Hoffmana pomohlo.“

„Ne. Moc mě to mrzí. To by nebylo vhodné. Ale shrnu pro vás, co nám řekl. Karami má kontakt s mužem, který byl ve výcvikovém táboře v Afghánistánu. Tenhle člověk sídlí v Madridu. Setkávají se v Budapešti. Pak je tady jistý člověk v Dubaji, který mu posílá peníze, co dostává od někoho v Karáčí, zatím ale neznáme jeho jméno. Roku 2000 Karami působil jako kurýr při operaci proti americké válečné lodi Cole. Jednou odcestoval do Jemenu, ale od té doby ho při žádné operaci nevyužili. Je to spící agent. Kvůli něčemu ho drží na místě. Nebo na něj možná zapomněli. S lítostí musím říct, habibi, že tenhle pán nás sám o sobě do stanu nedostane. Kdyby se pokusil navštívit velké náčelníky, řekli by ne. Mám s ním ale jiný plán.“

„A ten je jaký?“ Ferris potlačil známky nelibosti.

„To nemůžu říct,“ odpověděl Hani. Jeho obličej byl tak hladký, černé vlasy tak husté, šedý knírek tak dokonale zastřižený. „Není to pravda. Samozřejmě že bych vám to mohl říct, kdybych chtěl, ale nechci.“

„Proč ne? Honíme se tady za stejným cílem. Tím jsem si jistý. Tak proč nespolupracovat?“

„Protože tohle je moje operace. Dostanete podíl na zisku. Musíte mě to ale nechat řídit po mém. Protože… buďme k sobě upřímní, příteli, protože nemáte na výběr.“ Hani se usmál. Ferrisovi připadal neodolatelně okouzlující, i když říkal věci, které jemu ztěžovaly život.

„Hoffman nebude moc šťastný,“ poznamenal Ferris.

„Ma’alesh. Moc zlé. Dostane se z toho. Kdo miluje Američany víc než já?“

„Langley tady platí spoustu účtů.“

„To má být výhružka, příteli Ferrisi? Vskutku rozkošné. Teď se z vás stává opravdový šéf stanice. Nedělejte stejnou chybu jako váš předchůdce nebo se vás budeme taky muset zbavit.“

Jordánec se usmíval, v jeho očích jiskřila naprostá sebedůvěra. Nikdo nechtěl mluvit o hříších Ferrisova předchůdce Francise Aldersona, ale nikdo na ně zřejmě ani nezapomněl. Hani poplácal Ferrise po zádech. „Vy tady zastupujete velké šéfy v Langley. To chápu. Jenom ale ukazujete svou slabost, když mi takhle vyhrožujete, takže už toto téma nikdy znovu nevytahujte. A řekněte svému diviznímu šéfovi, že jestli se třeba jenom zmíní o penězích, až mě přijde navštívit, bude litovat. Už o tom nebudeme muset víckrát mluvit, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Ferris. „Nedokážu ale předvídat, jak bude reagovat pan Hoffman.“

„To bude v pořádku. Jste ve válce. Musíte důvěřovat svým přátelům. Zachovat rozvahu.“

~

Navečer se Ferris vrátil domů do svého bytu ve Shmeisani. Nacházel se v nejvyšším poschodí budovy jednoho palestinského inženýra na odpočinku a vyznačoval se nádherným výhledem na mléčně bílé město a pahorky za ním. Ferris vyšel na balkon. Byl časný večer a on mohl sledovat hru stínů na kopcích kolem Ammánu. Nalil si sklenku vodky, posadil se na terasu a hleděl na slabé mihotání světel v místech, kde byl Jeruzalém. Normálně býval rád sám – miloval návrat do přátelské prázdnoty osamělého bytu. Ve skutečném životě lidé potřebují bezpečné domovy, ale ne pořád, a pokud jde o Ferrise, ne této noci.

Ferris si krátce vzpomněl na svou manželku. Gretchen mu posílala milostné dopisy, v nichž se střídaly romantické pasáže, které možná opisovala z Cosmopolitanu, s líčením života v kanceláři státního žalobce. Měla svoji přihrádku pro všechno – sex, právo, politiku – a na všechno byla odborník. Chtěl na Gretchen myslet s něhou, ale její podoba se mu prostě vytratila z hlavy. Ferris už ji v sobě nedokázal udržet. Lepidlo poblouznění povolilo a její duchovní obraz teď odlétal přes vrcholky ammánských kopců zpátky do Ameriky k jejímu velkému dubovému stolu na ministerstvu spravedlnosti. Ferris si uvědomoval, že je mu jedno, jestli snad spí s někým jiným. Možná to bylo znamení, že on sám už jí byl ve svém srdci také nevěrný.

~

Do prázdného prostoru v životě Rogera Ferrise vpadla žena jménem Alice Melvilleová. Setkali se před třemi týdny v Ammánu. Ferrisovi se okamžitě zalíbila, a než ji pozval na večeři, sundal si prstýnek, což nikdy dřív neudělal. Po jídle ji pozval k sobě domů. „Nezkoušej štěstí,“ řekla mu. Když Ferris protáhl obličej, políbila ho na tvář a pošeptala mu: „Beru to zpátky. Zkoušej štěstí. Ale ne dnes večer.“

Alice se mu líbila zčásti proto, že se tolik lišila od jeho manželky. Gretchen měla zásadní životní otázky vyřešené. Alice budila dojem, že její postoje jsou stále otevřené diskusi. Pracovala s palestinskými uprchlíky a s velkým zápalem hovořila o utrpení Arabů. Ferrisovi kolegové na stanici by k ní pravděpodobně okamžitě pocítili nedůvěru, kdyby se s ní setkali, čemuž byl Ferris rozhodnutý zabránit. A nejvíce ze všeho byla Alice tajemná. S Gretchen bylo všechno hned jasné, karty vyložené na stole – inteligence, krása, ambice. Alice jako by mu stále unikala. Ferris měl pocit, že se podobá Arabům – pod její zdánlivou otevřeností se v hloubce skrývala lstivost, nikdy vám neřekla všechno, co věděla.

Těsně předtím, než Ferris odjel do Berlína, dostal od Alice dopis. Byl pokračováním rozhovoru, který spolu vedli při poslední schůzce, když byli přiopilí a mluvili o politice. Tón debaty byl současně seriózní i frivolní. Ferris předpokládal, že takový je Alicin styl, ale vlastně ji stále ještě pořádně neznal. Schovával ten dopis v kapse. Teď ho vytáhl a v tlumeném světle na terase, v temnotě noci, si ho znovu přečetl.

„Nenávidím tuhle válku, Rogere,“ psala. „Kdy to vlastně začalo? Začalo to v roce 2001, nebo za křižáckých výprav, nebo kdy? A kdo jsou ti ‚zlí hoši‘, o kterých pořád mluví tvoji přátelé z ambasády? Domnívám se, že to nejsou všechno jenom muslimové, ale i kdyby to byli jenom muslimové, kdo Ameriku nenávidí, je to pořád spousta lidí. Co budeme dělat? Všechny je pozabíjíme? A jak některého z nich přinutíme, aby nás měl rád, když je budeme pořád zabíjet? Možná jsem pitomá, ale nechápu to. Doufám, že můžeme ještě někdy zajít na večeři. Můžeme si jít zatančit do toho nového klubu ve Shmeisani. Nepřeháněj to s prací. Chybíš mi. Taky ti chybím, aspoň trošku?“ Podepsala se s dramatickou inkoustovou kudrlinkou pod svým jménem.

Jak tam tak seděl na terase a vychutnával si druhou sklenici vodky, uvědomoval si, že mu ve skutečnosti schází hrozně moc. Zkusil její mobil, ale nezvedala to. Byla s někým jiným, vyrazila někam na cesty, nebo jenom dělala tajemnou?

Ferrisovi bylo jasné, že musí napsat dopis. Ne Alici, se kterou se už nejspíš brzy uvidí, ale Gretchen. Ocitli se v nemožné situaci. Oba to věděli, ale ani jeden z nich si to nechtěl připustit. Kdyby odjela s ním do Ammánu nebo kdyby on odmítl to přidělení a zůstal ve Washingtonu, možná by měli šanci. Jenomže to by potom museli být docela jiní lidé. Gretchen ve skutečnosti nechtěla být jeho manželkou, nikdy by to nepřiznala, ale po pravdě byla příliš zaměstnaná, aby byla číkoli manželkou. Líbila se jí ta myšlenka, to jistě. Být provdaná za agenta zpravodajské služby odpovídalo obrazu, který si o sobě utvořila – v jejích představách tvořili pár bojovníků. Až na to, že ve skutečnosti žádný pár nebyli.

Udělej to hned, řekl si Ferris. Zašel dovnitř, posadil se k laptopu ve studovně a začal psát: Má drahá Gretchen… ne. Drahá Gretchen. Když jsem v červnu odjížděl z Washingtonu, říkali jsme si, že si musíme promluvit, ale vlastně jsme se k tomu nikdy nedostali. Teď myslím, že musíme. Naše manželství je v troskách… ne. Naše manželství má potíže. Oba to víme. Už žijeme odděleně celé měsíce a konec není v dohledu. Ty nechceš nechat své práce a já nechci nechat té své, hlavně potom, co se stalo v Iráku. Pro nás dva už nezbývá žádný prostor, jak zůstat spolu jako muž a žena. Pokud nebudeme spolu, potom se nevyhnutelně budeme setkávat s jinými lidmi… ne. Pokud nebudeme spolu, potom myslím, že bychom si měli promluvit s právníkem…

Ferris přestal psát. Myslel na právníky a tahanice o peníze a všechny ty nepříjemnosti kolem rozvodu. Dokument uložil a pak ho vymazal. Ošklivila se mu představa, že by s ní měl vyjednávat. Byla chytřejší než on a bude si jako právnička vydělávat daleko víc než kdy on jako agent zpravodajské služby. Ona za pár let odejde z ministerstva spravedlnosti, nastoupí u nějaké exkluzivní právnické firmy a bude vydělávat čtyři sta tisíc dolarů ročně. Jediný způsob, jak by Ferris mohl přijít k takovým penězům, bylo ukrást operační fondy, což nebyl jeho styl, aspoň zatím ne. A ona mu nic neusnadní.

Problém s Gretchen spočíval v tom, že byla netolerantní k lidem, kteří byli slabší než ona sama, což zahrnovalo téměř všechny. Když se na Kolumbijské univerzitě seznámili, řekla Ferrisovi, že se při příštích prezidentských volbách chystá hlasovat pro republikány. Nebyl to ani tak test jako spíš varování. Ferrisovi to bylo jedno, politika ho nudila, zatímco Gretchen ho vzrušovala. Byla oslňující ve svém sebeovládání – s tou přirozenou sebedůvěrou, která bývá spojována s ambiciózními mladými lidmi. Čím to bylo, že se do ní Ferris zamiloval? Bylo to zčásti pozlátko: věděla, jak dosáhnout úspěchu, a dokázala v něm vzbudit pocit, že je někdo, jen proto, že stojí po jejím boku. Taky ale měla pochopení pro to, co se jemu dostalo pod kůži. Když se začal v rámci práce pro Time honit za radikálními muslimy, byla jedním z mála lidí, kteří mu rozuměli. „Jsou nebezpeční, Rogere,“ řekla mu. „Udělej s tím něco.“

Zůstali si blízcí, protože byli dokonalí. Vždycky mu to říkala. Ona byla úžasná, přesně ten typ dívky, s jakou byste se chtěli procházet o Vánocích po Páté avenue. Ráda nosila červenou, poslouchala U2, nechávala si dělat kompletní voskovou depilaci v luxusních salonech krásy. Když se opila, měla v přivřených očích ten senzačně kýčovitý výraz, který říkal „ošukej mě“. A byla až majetnická, co se týkalo jejího práva na ukojení, jako by si to ukládala do nějaké celoživotní orgasmické banky. Když se pomilovali a ona spala, schoulená do klubíčka jako kočka, Ferris ležel vedle ní a přemýšlel, proč si připadá tak osamělý.

Vzali se, protože… protože jim to tak připadalo správné. Jejich přátelé byli všichni ženatí a vdané. Bylo to jako impulzivní nákup na burze, všichni ostatní nakupují, tak koupíte taky. On určitě nemiloval nikoho jiného. Ona na něj čekala dva roky, zatímco byl v Jemenu, a když se vrátil, řekla, že „přišel náš čas“. Našli si byt v Kaloramě a ona začala ještě před jedenáctým zářím 2001 pracovat na ministerstvu spravedlnosti.

Vždycky byla vlastenka, ale po jedenáctém září to začala brát jako své osobní poslání. Takové věci se stávají, když ambice splynou se zásadami, je to jako chemická reakce. Udělalo to z ní trochu jiného člověka. Na ministerstvu se její dravost začala upínat na problémy, se kterými se Ferris potýkal v rámci vlastní práce, a to ho zneklidňovalo. Jednou večer se Ferrise začala vyptávat na výslechové techniky. Byla v tom směru velice konkrétní. Jak dlouho musíš někoho týrat, než promluví? Jak dlouho lidem trvá, než se po výslechu vzpamatují? Nebyla to nějaká nezávazná konverzace o vyslýchání, pokud něco takového vůbec existuje, a Ferris ji podezíral, že nejspíš provádí právnický průzkum. Řekl jí, že o tom nic moc neví, jenom to, co je učili na Farmě, a ona se tvářila zklamaně.

Tlačila na něj, až jí Ferris nakonec vysvětlil, že zažil tvrdý výslech jen jedenkrát, a to v Jemenu. Místní tajná služba zatkla jednoho muže podezřelého ze členství v al-Kájdě a tři dny ho mlátili. Kriketovou pálkou, ten detail utkvěl Ferrisovi v paměti. Udržovali ho v takovém stavu bdělosti, aby dokázal ocenit každou novou vlnu bolesti. Nakonec začal vězeň zachvácený hrůzou vykřikovat odpovědi, které si myslel, že chtějí jeho vyšetřovatelé slyšet. To je ale jen ještě více rozzuřilo, a o to surověji ho tloukli. Nakonec zemřel v důsledku ztráty krve a poranění na hlavě. Ferris to celé sledoval.

„Řekl jsi jim, aby toho nechali?“ zeptala se Gretchen.

„Ne. Pořád jsem si myslel, že to k něčemu bude. Jenže potom byl najednou mrtvý.“

„To, cos mi právě řekl, už nikdy nikomu nevykládej,“ prohlásila Gretchen. „Je to ilegální. Technicky.“

Když se jí Ferris zeptal, proč ji vyslýchání tak zajímá, neodpověděla. Odešla a udělala si pár poznámek, a když se vrátila, měla už svrchní knoflíčky blůzky rozepnuté.

Ten rozhovor Ferrise rozrušil. Chtěl věřit, že to trápilo i Gretchen, ale nebyl si tím jistý. Začal si uvědomovat, že pro ni byl zákon jen dalším dobývaným územím. Šlo jen o to odstranit překážky, aby si váš klient – v tomto případě prezident Spojených států – mohl dělat, co chtěl. Bylo v tom něco sexuálního, jakási obrácená bondáž. Právničina pro ni znamenala zbavovat lidi pout, aby mohli jít svou cestou.

Byla na Ferrise pyšná, když ho v Iráku zranili. Myslel si, že se jí ty jizvy budou ošklivit, ale ona se jich dotýkala ráda – skoro jako by zprostředkovaně prožívala jeho zkušenost. Jenže to nešlo. Ferris v tom okamžiku na silnici číslo 1, kdy myslel, že zemře, nahlédl do propasti a uvědomil si, že ona tam s ním není. Jak jí tohle mohl říct? Ten pocit odloučenosti ho pronásledoval po celou dobu rekonvalescence a přiměl ho uvědomit si, že existují věci, které s Gretchen nikdy nesdílel a nikdy sdílet nebude.

~

Ferris zavolal ještě jednou Alici na mobil a ona to při čtvrtém zazvonění konečně zvedla. Její hlas zněl ospale. Už dřímala a zpočátku se zdálo, že úplně zapomněla, kdo Ferris vlastně je. Snažil se, aby nezněl rozmrzele. Neměl na to žádné právo, nepatřila mu.

„Snažil jsem se tě zastihnout,“ řekl. „Kde jsi byla?“

„Většinou tady, jen jsem si na jeden den zajela do Damašku. Občas mobil nezvedám.“

„Co jsi dělala v Damašku?“

„Nakupovala,“ odpověděla úsečně. „Vlastně už jsem si říkala, co se s tebou stalo. Myslela jsem, že se ti třeba nelíbím.“

„Byl jsem mimo. Taky jsem musel odjet ze země.“

„Hmmm,“ protáhla pochybovačně.

„Chtěl bych se s tebou vidět. Co nejdřív. Máš volno zítra večer?“ Druhý den byl čtvrtek, začátek muslimského víkendu. Následovala dlouhá pauza.

„Já nevím…“ začala.

„Co tím myslíš?“ Ferris zadržel dech.

„Nevím, jestli vydržím čekat tak dlouho.“ Zasmála se, jak si z něj vystřelila.

Když Ferris odložil telefon, vrátil se zpátky na terasu. Už se snášela noc a přinášela s sebou pronikavý chlad z pouště. Ammán se rýsoval oproti černé obloze jako světelné oko. Cítil se pokud ne úplně dobře, tedy jistě o něco méně zle.

7 Ammán

Ferris vyzvedl Alici Melvilleovou před jejím bytem. Nacházel se ve staré čtvrti u římského amfiteátru. Ferris neznal žádné Američany, kteří by tady žili. Na sobě měla vzdušné letní šaty a sandály a přes ramena přehozený svetřík. Na první pohled se zdálo, jako by se její blond vlasy zvolna vznášely ve větru. „Ahoj,“ řekla, naskočila na sedadlo spolujezdce a okamžitě přeladila kanál rádia. Bože, je tak nádherná, pomyslel si Ferris.

Vzal ji na večeři do italské restaurace v hotelu Hyatt. Bylo to nejromantičtější místo, na jaké dokázal přijít. Seděli venku pod hvězdami, hned vedle plynového ohřívače, který zaháněl večerní chlad. Zářil žlutě a modře, jako řeřavé uhlíky. Ferris objednal láhev vína, a když ji dopili, ještě jednu. Víno jí rozvázalo jazyk, ačkoli Ferris si nemyslel, že by s tím měla nějaký problém, i kdyby zůstala naprosto střízlivá. Líčila svoji práci s palestinskými uprchlíky. Bylo to její zaměstnání, pracovala pro nevládní organizaci, která vykonávala humanitární činnost v táborech, kde bylo stále ubytováno množství chudých Palestinců. Ferris tomu říkal „Zachraňte děti“, i když ve skutečnosti se organizace jmenovala Rada pro pomoc Blízkému východu.

„Ti uprchlíci nemají žádnou naději, Rogere,“ šeptala, jako by to bylo tajemství. „Jediné, co je drží při životě, je vztek. Poslouchají šejky z Hamasu a islámského džihádu. Kupují si ty kazety s bin Ládinem. Když jdou večer spát, nejspíš se jim zdá o zabíjení Izraelců a Američanů. A teď i Italů, proboha.“

„Ale ne tebe,“ řekl Ferris. „Tebe zabít nechtějí.“ Byla tak vážná, a on přitom nedokázal vnímat nic než to, jak je půvabná. Světlo plynového hořáku dodávalo jejím vlasům narudlý lesk. Naklonil se přes stůl k ní, jako by poslouchal. Když mluvila, mohl ve výstřihu jejích šatů sledovat, jak se jí zvedá a klesá hruď.

„Ne, mě ne. Mě respektují… protože jim naslouchám. A vy jim nasloucháte, Rogere? Naslouchá jim americká vláda? Nebo je prostě jenom chceme postřílet?“ Ferris jí předtím řekl, že pracuje na ambasádě v politické sekci, což byl jeho krycí post.

„Samozřejmě že jim nasloucháme. Velvyslanec jim naslouchá. Všichni jim nasloucháme. Já s nimi dokonce mluvím.“ Oddrmolil několik vět v plynné arabštině, kterou jí sdělil, že je v měsíčním světle velice krásná a že doufá, že se dnes večer vrátí do jeho bytu s ním.

K jeho překvapení mu odpověděla docela slušnou arabštinou.

Řekla mu, že je hezký, ale že jeho osud závisí na boží vůli. Pak dodala anglicky: „A nezkoušej na mě sladké řečičky, Alibabo. Už se mě pokoušelo dostat víc lidí než…“ Na moment se nad tím zamyslela. „Než Curta Schillinga. A nezabralo to.“

„Fanoušek Red Sox?“

„Pochopitelně.“

„Nechci na tebe zkoušet žádné sladké řečičky. Prostě mám jenom problém s tím, že mě neodolatelně přitahují blondýny, co mluví arabsky.“

Alice zakoulela očima a přelétla pohledem po Arabech, kteří seděli v restauraci. „Vítej do klubu. Ale vážně, Rogere, chci vědět, co těm lidem ambasáda vykládá. Říkáte jim, jak vás mrzí, že Amerika zabíjí muslimy? Říkáte jim, jak vás mrzí, že jejich domy srovnaly se zemí buldozery a jejich děti byly zabity? Říkáte jim, že to jenom vypadá, jako bychom byli spojenci těch pravičáckých šašků v Izraeli? Říkáte jim, že jsme udělali chybu, když jsme napadli Irák a rozbili ho na milion kousků? Tak co jim vlastně říkáte? Ráda bych to věděla.“

Ferris zasténal. Nebyl žádný diplomat, byl agent zpravodajské služby. „Musíme mluvit zrovna o tomhle?“

„Ne. Můžeš mi říct, že to není moje věc. Pak půjdu domů.“

Ferrise vyplašilo pomyšlení, že by mu mohla odejít. „Tak fajn. Nech mě přemýšlet. Když si lidi stěžují, řeknu jim, že chápu jejich úhel pohledu. Říkám jim, že já nevytvářím americkou vládní politiku. Někdy jim řeknu, že zařadím jejich názory do hlášení. A co tohle? Zařadím tvoje názory do hlášení.“ Pokusil se o vtip, ale nezabralo to.

„Ty to vážně vůbec nechápeš! Sedíš si celý den na ambasádě, zatímco já jsem venku v první linii. Myslím to vážně, Rogere. To já musím každý den poslouchat, jak na mě tihle lidi křičí. Víš, že tenhle týden v táborech oslavovali, když k nim dorazily zprávy o tom bombovém útoku v Miláně? Slavili. Museli přijít přátelé, aby mě ochránili. Chtějí nás pozabíjet. Ty to nevidíš?“

Hádka jí zabarvila tváře, takže teď získaly taky ten narudlý lesk plynového ohřívače. Věděl, že by jí měl dát lepší odpovědi, ale jedním z Ferrisových problémů bylo, že v politických debatách příliš nevynikal. Připomínaly mu to, co na novinařině nenáviděl. Politické debaty byly pro skutečné zaměstnance ministerstva zahraničí nebo komentátory klíčových událostí nebo lidi jako tahle tajemná Alice, která pracuje v uprchlických táborech a chodí na večeři v neformálních šatech. Musel ale něco říct, jinak by se na něho vykašlala.

„Já to chápu, Alice. Možná víc, než si myslíš. Já jsem taky v první linii. My všichni. Takový je teď život.“

Podívala se mu do očí, jako by v nich něco hledala. Že by věděla, co ve skutečnosti dělá? Že by to uhodla? Ta myšlenka ho znepokojila. Omluvil se, že si musí odskočit na toaletu. Jak šel tam a zpátky, snažil se zamaskovat svoje kulhání, ale noha ho ve večerním chladu trápila a ona si toho všimla.

„Co to máš s nohou?“ zeptala se ho, když se vrátil ke stolu. „Jsi zraněný?“

„Byl jsem. Už to nebolí. Teď jsem v pořádku.“

„Co se stalo? Jestli teda nevadí, že se ptám.“

Ferris nad tím chvilku uvažoval. Vadilo mu, že se ptá, ale pokud měl jejich vztah někam směřovat, bude jí muset říct víc o tom, kým ve skutečnosti je.

„Dostal jsem zásah v Iráku. Bylo to můj poslední post před tím tady. Jel jsem v autě a vybuchl granát a mně zůstala v noze velká střepina. Teď už jsem v pořádku. Jenom občas takhle kulhám. O to lepší jsem v posteli.“

Nezasmála se jeho vtipu. Pořád si ho pozorně prohlížela.

„Co jsi dělal v Iráku?“

„Byl jsem na naší ambasádě. Měl jsem tam zůstat rok, když mě ale zranili, poslali mě namísto toho sem. Potom jsem potkal tebe. Vidíš? Mám štěstí.“

„Nebyl jsi na velvyslanectví, když tě zasáhli.“

„Ne. Byl jsem mimo Zelenou zónu. Na silnici severně od Bagdádu.“

Vzala ho za ruku, podržela ji v polosvětle a pak ji pustila. „Nepracuješ pro CIA, že ne?“

„Samozřejmě že ne. Nebuď směšná. Dělal jsem pro časopis Time, než jsem se dal k zahraniční službě. Zkontroluj si to na Nexis. Nikdy nenechávají bývalé novináře pracovat pro CIA.“

„To je dobře,“ řekla. „Protože potom bychom tady měli problém.“

Ferris pocítil mravenčení v pažích, úplně se mu zježily chloupky. Normálně mu nevadilo lhát o tom, že pracuje pro agenturu, byla to součást jeho práce. Ale tohle bylo jiné.

„Obdivuju tě, že jsi tak statečný, Rogere. Jenom bych si přála, abys mohl projevovat statečnost kvůli něčemu jinému. Mám pocit, jako by tahle válka naši zemi ničila. Lidi chtějí mít Ameriku rádi, ale když nás vidí dělat některé ty příšerné věci, říkají si, jestli se z nás nestala monstra. Děsí mě, co bude dál.“

„Mně to taky dělá starosti.“ Ferris se zvedl od stolu a vzal ji za ruku. „Je to zlá doba.“ Přitáhl si ji něžně k sobě. Na dlouhou chvíli zůstala v jeho náručí a pak se odtáhla.

~

Ferris ji vezl po Prince Mohammed Street k budově ve starém středu města. Seděla v autě tiše, jen upřeně hleděla z okna. Ferris už se bál, že je na něj naštvaná, když najednou řekla: „Zahni doleva. Chci ti ukázat jedno místo, kde jsi nikdy nebyl.“ V rychlém sledu začala chrlit pokyny, jak projet úzkými uličkami starého města, a během pár minut se ocitli několik mil od centra, v místech, jež neměla nic z té mezinárodní patiny, kterou cizinci obvykle vídají. Ulice byly zatuchlé a špatně osvětlené, po kraji cesty se kodrcaly vozíky tažené osly. Zdi zdobily palestinské vlajky, stařičké, odchlipující se plakáty Jásira Arafata a hrubě načrtnutá protiamerická graffiti.

„Zastav,“ nařídila, když se ocitli na hřebenu kopce na uzounké silnici, která tvořila vjezd do labyrintu domků z omítnutých škvárobetonových tvárnic. Ferris přejel okolí pátravým pohledem. Byl to palestinský uprchlický tábor, jeden z těch starých, kde se lidé poprvé objevili po válkách v letech 1948 a 1967. Ferris jej poznal z bezpečnostního brífinku. Bylo to jedno z těch míst, kam by zaměstnanec ambasády rozhodně neměl vstupovat, jak je upozorňoval bezpečnostní pracovník.

„Tady pracuju,“ řekla Alice a otevřela dvířka auta. „Totiž, tohle je jedno z míst, kde pracuju. Chci, abys to viděl. Myslela jsem, že bys mě pak možná líp pochopil. Navázání důvěrnějšího vztahu, víš?“ Dělá si z něj snad legraci?

Alice vykročila ke vstupu do tábora. Ferris se rozhlédl po zaprášené silnici. Na tu a tam rozptýlených sloupech veřejného osvětlení visely provazce zářících světel jako vánoční dekorace. Hned za zdí byla otevřená kavárna a dál po cestě stálo pár obchodů. V kavárně sedělo několik mužů u společného nargilé, potahovali z troubele a vyfukovali kouř. Povídali si. Když ale zahlédli Ferrise a jeho velké SUV, přestali. Ferris byl nervózní. Zdravý rozum mu říkal, že by tady takhle pozdě v noci být neměli.

„Pojď,“ vybídla ho Alice kráčející ke kavárně. „Možná je tady někdo z mých přátel.“ Ferris však stále váhal. Bylo to jako na vysoké, když někdo, kdo pil, chtěl řídit a vy jste se museli rozhodnout, jestli být za poseru a říct ne, nebo jet s ním.

„Tak pojď, hlupáčku. Já tě ochráním.“ Vzala Ferrise za ruku a táhla ho ke kavárně. Usadili se do dvou plastových židlí na betonové terase pod dřevěným loubím, které během dne chránilo před sluncem. Ostatní muži po něm chvíli ostražitě pokukovali a pak si začali zase povídat. Ferris si všiml, jak jeden z nich ukazuje jeho směrem, a zaslechl ho říct arabsky: „Kdo je ten Žid?“

Po minutě přišel majitel. Alice ho pozdravila a on jí přátelsky odpověděl. Zeptala se ho arabsky, jestli tam byl dneska večer Hamid, a majitel odpověděl, že ne, že je na návštěvě u matky v Ramallahu, kéž ho Bůh ochraňuje.

„To je velká škoda,“ řekla Alice, která se obrátila k Ferrisovi. „Chtěla jsem, aby ses s Hamidem seznámil. Je to jeden z mých hlavních kontaktů v táboře. Je jedním z nejchytřejších lidí, co znám. Líbil by se ti.“

„Myslíš?“ zeptal se Ferris. „A to proč?“

„Protože je jako ty. Zná spoustu věcí a je neústupný. Lidi ho respektují. Myslela jsem, že by ti možná některé věci vysvětlil líp, než to dokážu já.“

„Víš, Alice, nejsem si jistý, že by se chtěl tvůj přítel Hamid setkat s někým z americké ambasády. Nejsme tady zrovna moc populární.“

„To je v pořádku. Jsi tu se mnou. A já jsem tady populární. Ochráním tě.“ Pohled v jejích očích říkal, že to myslí vážně. Tady byla na domácí půdě.

„Ano, ale on by si to mohl špatně vyložit. Nebo by si to mohli špatně vyložit ti ostatní.“

„Jak špatně vyložit?“ zeptala se Alice. Dělalo mu problémy rozeznat ve tmě její obličej. Věděla, co Ferris ve skutečnosti dělá? Tohle se tím snažila říct?

„To je jedno.“ Ferris byl stále napjatý. Rozhlížel se kolem sebe a snažil se rozpoznat nějaké známky potíží, ale panoval tam klid. Možná právě ta Alicina nenucenost – její nevšímavost k možnosti, že by to mohlo být nebezpečné sedět takhle pozdě v noci v palestinském uprchlickém táboře – byla její ochranou. Nebo to možná bylo něco jiného. Možná sem opravdu patřila a taky na spoustu dalších míst, která byla Ferrisovi uzavřená.

Majitel kavárny se vrátil s tureckou kávou, hořkosladkou jako tabulka tmavé čokolády. Jak ji zvolna popíjeli, Ferris se trochu uvolnil.

„Jak je to možné, že nemáš přítele?“ zeptal se. „Tak hezkou dívku jako ty musí každou chvíli někdo někam pozvat.“

Zpočátku neodpovídala. Ještě naposledy usrkla ze své kávy a pak porcelánový šálek naklonila a nechala sedlinu chvilku schnout na jeho stěně. Potom podržela šálek ve světle, jako by byla nějaká věštkyně.

„Šťastné znamení?“ zeptal se Ferris.

„Možná. Jestli věříš, že je štěstí vepsané v kávové sedlině. Můj bývalý přítel tomu věřil. A taky spoustě jiných bláznivých věcí.“

„Takže jsi měla přítele.“

Odvrátila pohled od Ferrise k úzké uličce a temným stínům. Uplynulo dlouhých deset sekund, než se k němu zase otočila.

„Milovala jsem ho,“ řekla. „Byl to Palestinec. Velice hrdý, velice rozzlobený. Milovala jsem ho, ale on se ke mně zachoval špatně.“

Ferris k ní natáhl ruku, ale byla moc daleko. „Jakým způsobem se k tobě zachoval špatně?“

„Všemi způsoby, na jaké si vzpomeneš, a ještě několika dalšími.“

„Můj bože! Nedovedu si představit, že by ti chtěl někdo ublížit.“

„Nedokázal si pomoct. Byl moc rozzlobený. Nebylo to kvůli mně. Bylo to kvůli všemu. Tohle jsem se ti pokoušela říct. Ti lidi jsou na nás opravdu naštvaní. Myslíme si, že jim můžeme lhát a krást jim jejich půdu a jednat s nimi jako se špínou, a oni že na to prostě zapomenou. Jenže oni nezapomenou.“

„Proč jsi po tomhle neodjela z Jordánska? Totiž, jak jsi tady mohla zůstat poté, co s tebou takhle jednal?“

„Jsem tvrdohlavá, Rogere. Tohle máme pravděpodobně společné. A čím víc myslím na něj a na ten jeho vztek, říkám si: Ne! Neutíkej. Tohle přesně by on čekal a všichni ostatní Arabové taky. Že předstíráme, jakou o ně nemáme starost, a pak, když nás trochu otluče skutečný život, že utečeme. A tak jsem zůstala. Tímhle jsem se přes to dostala. Nepřestala jsem mít ráda lidi, kteří mi ublížili. Neodešla jsem. A taky neodejdu.“

Ferris pocítil neznámé pálení v očích a protřel si je. Snažil se to gesto zakrýt, ale ona ho vzala za ruku a usmála se na něj, jako to ještě nikdy dřív neudělala. Políbil ji na tvář, vlastní obličej stále ještě trochu vlhký od slz.

Ani jednomu z nich se nechtělo odejít. Ferris se jí vyptával na její práci v táborech a Alice se mu ji pokoušela přiblížit. Pomáhat těmto lidem byla záležitost logistiky: nakupovala učebnice a lékařské zásoby, sháněla finance na vodní projekty a dentální kliniky, zařizovala stipendia na amerických vysokých školách. Byla to práce, a ona v ní byla dobrá. Z oživení v jejím hlase však bylo patrné, že dělá tu jednu jedinou věc na světě, na které jí záleží.

Ferris se zadíval přes rozbitou silnici k tmavým domům a skrytým místům, kam se člověk zvenčí nikdy nedostane. Přál si sdílet Alicinu víru, že slušní lidé mohou zvítězit, pokud budou mít dost učebnic a dentálních klinik. Jenže na to toho věděl příliš. Tenhle svět přímo vřel nenávistí. Jeho úsměvy byly falešné, ve skutečnosti hladověl po pomstě. Kdekdo se na těch lidech podepsal: Američané, Izraelci i samotní Arabové. Byli jako krysy v klícce. Alice, jakkoli byla odvážná, nemohla vědět o té hrůze, která klíčí na takových místech. Nechápala, že ji tihle lidi chtějí zabít. Ano, ji. Tohle nebylo žádné nedorozumění, které by se dalo napravit větším množstvím lásky. Tohle byla nenávist. A úkolem lidí jako Ferris, kteří to věděli, bylo ničit buňky a sítě a úkryty vrahů, aby lidé jako Alice mohli přežít.

„Netvař se tak vážně,“ řekla Alice. „Zkazíš večírek.“

Ferris se pokusil o úsměv. „Buď opatrná, zlato. To je všechno. Prostě buď jenom opatrná. Tenhle svět není tak hezký jako ty.“

„Já vím, co dělám, Rogere. Ty mě podceňuješ. Vím, kde leží hranice. To ty máš problémy. Ty jsi ten, kdo si nechal prakticky ustřelit nohu, ne já. To ty jsi ten, kdo by měl být opatrný.“

Ferris ji vzal opět za ruku a pošeptal jí do ucha: „Chci se tě dotýkat, ale tady nemůžu. Vraťme se zpátky k tobě.“ Usmála se a zvedla se od stolku. Něco se změnilo.

~

Jeli zpátky kolem starých římských ruin a zlatého souku a do kopce pár bloků k budově, kde Alice bydlela. Něco Ferrisovi říkalo, aby dnes večer štěstí nezkoušel, ale nechtělo se mu nechat ji jen tak jít. Když ji doprovázel ke dveřím, zeptal se, jestli by mohl nahoru.

„Tentokrát ne, ale možná jindy,“ řekla. „Dnešní večer byl mimořádný. Už jsem takhle s nikým nebyla pěkně dlouho. Prostě si chci být jistá, že jsem připravená.“

„Opravdu tě mám rád,“ řekl Ferris. Chtěl říct „miluju“, ale věděl, že by to znělo hloupě. Znal ji teprve pár týdnů.

„Já tě mám taky ráda, Rogere. Mám radost, že jsi šel dneska večer do toho tábora se mnou. Teď víš, kdo jsem. Aspoň zčásti.“

Přesunuli se do stínu vchodových dveří jejího domu, pryč ze světla na ulici. Políbil ji na rty a ona mu polibek vrátila, její rty se zlehka rozevřely a pak ještě víc. Sevřel ji v náručí a ucítil její tělo na svém. Když ji líbal, vnímal, jak se podvoluje, uvolňuje.

„Chci tě,“ řekla. Její hlas byl tichý a prosycený touhou.

„Můžeš mě mít.“

„Ještě ne.“ Ustoupila o krok, aby mu mohla pohlédnout do očí. „Jsi silný, ale myslím, že tady na tomhle místě jsi měkký.“ Poklepala ho na srdci. „Jsi? Máš měkké srdce?“ Nebyl si jistý, jak na tohle odpovědět, a tak jenom přikývl. Políbila ho na tvář, její rty na moment prodlely na jeho kůži a pak se k němu obrátila zády a vyrazila do schodů. Zůstal tam stát a díval se nahoru k jejímu bytu, dokud nezahlédl, jak se rozsvítilo světlo a v okně se objevila její tvář. Odcházel v jakémsi transu. Bylo to zčásti kvůli záplavě emocí, které vůči ní cítil, ale také ho mátlo to, co mu řekla. Nikdy ho nenapadlo, že by měl měkké srdce. Přemýšlel, jestli má pravdu.

8 Ammán

Ed Hoffman dorazil do Jordánska o pár dní později. Byl to Velký Američan – velké ruce, velký hrudník, velký brunátný obličej pod sestřihem na ježka. Měl nasazené sluneční brýle, které mu dodávaly vzhled lasvegaského magnáta – ten typ člověka, který při placení tahá bankovky ze svazku stodolarovek. Přiletěl v bílém tryskáči Gulfstream, jehož jediným označením bylo číslo na ocase. Ferris se s rum sešel na armádním letišti, ale Hoffman mu řekl, aby se vrátil zpátky do kanceláře. Divizní šéf odjel do hotelu, aby se trochu prospal, a pak zašel na kebab do své oblíbené restaurace. Časně navečer se konečně objevil na velvyslanectví a okamžitě si zavolal Ferrise do zabezpečené konferenční místnosti. Když Ferris vstoupil, čekal u stolu a masíroval si spánky.

„Bolí mě hlava,“ řekl Hoffman. „Měl bych si pamatovat, že si nemám v restauraci nikdy dávat červené víno.“

Ferris k němu natáhl ruku, ale Hoffman ho sevřel ve svém medvědím náručí. „Co dělá noha?“ zeptal se.

„Docela to jde. Nutí mě cvičit. Jsem v pořádku. Jenom se cítím mizerně kvůli těm chlapům, co zůstali v Bagdádu.“

„Tak to nemusíš. Nikdy by ses s nima nemoh dostat tak daleko jako tady s Hanim. Ta berlínská záležitost bude fakt velká. Zvládl jsi to naprosto skvěle.“

„Díky, ale já jenom přihlížím. Tohle je Haniho dítě.“

„Klobouk dolů před Hanim. To rozhodně.“ Hoffman vytáhl z kapsy sáček buráků a plnou hrst si jich hodil do úst. „Teď je ale řada na nás. Chci to řídit.“

„Tak to máš problém. Hani si to chce podržet pod kontrolu. Dokonce mi ani nedal přepis hlášení. Prohlašuje, že je to jeho operace a že se s ním můžeme podělit o zisk. To je všechno.“

„Já vím, já vím.“ Hoffman už přežvykoval další oříšky. „A je to v pořádku, protože my to ve skutečnosti řídit nemusíme. Jenom tím potřebujeme trošku manipulovat. Proto jsem tady.“

„Nějak nestíhám.“ To byla pravda. Ferris neměl nejmenší tušení, o čem to Hoffman mluví.

„Zapoj se do hry. Ovlivňuj ji. Využij toho.“

„Promiň, ale jestli tím myslíš, že mám Haniho podrazit, tak jsem proti.“

Hoffman se usmál. „Dojemná sympatie ke kolegovi z bratrské agentury. Ale uklidni se. Můžeme toho tvého parťáka Haniho usměrňovat tím, že budeme kontrolovat informace, co dostane, takže potom uvidí to, co my chceme, aby viděl. Jak prosté! Vlastně to není prosté, je to zatraceně komplikované. Ale ta myšlenka je prostá. Věř mi, ještě nám poděkuje, až to bude za náma.“

„Jenže to Hani má toho agenta pod palcem. Může ho nasměrovat, kam bude chtít. A my nemáme ani kulový.“

„Tak v tomhle se pleteš, mladíku. Máme toho víc, než si myslíš. Povím ti tajemství. Nejspíš už to stejně víš, ale neměl bys. Věc se má tak, že od jedenáctého září už jsme pochytali daleko víc příslušníků al-Kájdy, než vůbec tušíš. Abychom je donutili mluvit, udělali jsme pár dost nepříjemných věcí, co se nad nima všichni pohoršujou, ale ti ať si jdou do prdele. A mimochodem, vřelé díky tvojí vzácné ženušce, že nám pomohla sepsat memorandum, který by nám krylo zadek. Je to pořád tvoje manželka, že jo?“

„Jo, řekl bych, že je. Žijeme tak trochu odděleně. Vzdáleností.“

„To je fuk. Jde o to, že máme spoustu informací. Víme, který z těch malých šmejdů koho nenávidí. Víme, kdo koho podplácí a kdo si myslí, že ho při placení obírají, kdo šuká čí ‚dočasnou manželku‘. Víme, mezi kým panuje rivalita, kam zasadit semínko pochyb. Máme na ty lidi neviditelné provázky, protože toho o nich tolik víme – a protože oni netuší, kolik toho víme. Vždyť ani nevědí, koho jsme zajali. Nemají ponětí, jestli Abdul-Rahmana z Abú Dhabí zajali, nebo s tím praštil, nebo vzal lepší nabídku, nebo se prostě rozhod honit si ptáka na plnej úvazek. Pořád dostávají e-maily od lidí, o kterých si myslí, že jsme je možná zašili, ale nevědí to. V tom to je. Čímž se nám otvírají jisté možnosti k jejich oklamání. A je to. Jak jsem říkal. Nikdy jsme nebyli na tyhle maškarády moc dobří, ale víš ty co? Zlepšujeme se. A s pomocí našich jordánských přátel budeme ještě o něco lepší. A to nás přivádí víš ke komu.“

„Sulejmanovi?“

„Amen, bratře. Tohle je tvůj případ. Máš plnou nohu šrapnelu, kterej to dokazuje. Hani se honí za tím samým co ty. Prostě mu jenom trošku pomůžeme.“

Ferris zůstal na moment zticha a přebíral si, co mu Hoffman řekl. Vším tím řečněním jenom zakrýval fakt, že se chystá Haniho podrazit. To mu nepřipadalo jako moc dobrý nápad.

„Ty jsi šéf,“ prohlásil. „Ale jestli máš v plánu sehrát na Haniho nějakou habaďúru, moje rada zní: nedělej to. Teď potřebujeme přátele. Po Rotterdamu, Milánu, dalším Milánu. Tahat Haniho za nohu mi přijde jako chyba. V téhle části světa musíš lidem věřit, jinak se nikam nedostaneš.“

„Chyba. V téhle části světa nemůžeš věřit nikomu, protože jsou to všechno lháři. Dokonce i bratr Hani. Promiň, ale je to pravda. Jsem ve Velbloudím sboru sakra dýl než ty. A máš pravdu. Já jsem šéf.“

Ferris rezignovaně zavrtěl hlavou. „Bude naštvaný, jestli na to přijde. A já si to od něho pěkně slíznu. Pokud mě rovnou nevykopne. Stejně jako vykopnul mého předchůdce.“

„No jasně že bude naštvanej, jestli to zjistí. Jenže on se to nedozví. Protože mu to neřekneme, že jo? Amerika tady platí za provoz, takže mi přijde, že si můžeme dělat, co chceme. A ještě maličkost. Ty nejsi Francis Alderson.“

Ferris chtěl tu otázku položit už několik měsíců, ale až do této chvíle neměl možnost. „Proč Jordánci prohlásili Francise za personu non grata? Zatím mi to nikdo nevysvětlil. Ve složkách nic není a nikdo z Blízkovýchodní mi nic neřekne. Co provedl?“

„Hm, hm, hm…“ Hoffman zavřel oči a na chvíli se nad tím zamyslel. „Já ti to nepovím. Pro tvé vlastní dobro.“

„Proč? Co udělal? Píchal někomu manželku?“

„Ale ne, kruci. To dělá v Jordánsku každý. Přál bych si, aby to bylo tak jednoduché.“

„Tak co je v tom?“

„Zeptej se Haniho.“

„Ten mi to neřekne.“

Hoffman s úsměvem ve tváři odtáhl svoji židli od stolu a zvedl se k odchodu. „To je dobré znamení.“

„Ne, vážně? Tak já ti povím verzi, co mě straší po nocích, založenou na nulových informacích. Bojím se, že Hani vyrazil Aldersona, abych řídil stanici já. Jsem mladý a nemám moc zkušeností. Říkal si, že by se mnou mohl manipulovat, a tak si proti Aldersonovi něco vycucal z prstu. Proto mě vzal do Berlína. Aby měl na mě další páku.“

„Nebuď paranoidní, chlapče. Občas je to užitečná vlastnost, ale v tomhle případě je to přehnané. Hani si nemusel na Aldersona nic cucat z prstu. To mi můžeš věřit.“

„Tak co teda Francis udělal? No tak, chci to vědět. Potřebuju to vědět.“

Hoffman se poškrábal na hlavě a chvíli nad tím uvažoval. „Tak jo, povím ti to, ale jenom proto, aby sis přestal vymýšlet hlouposti. Průser Francise Aldersona byl v tom, že se pokusil naverbovat jednoho z Haniho zástupců. Spřátelil se s tím chlapem, pozval ho na večeři. Chlápek se zdál bejt zralej, no tak mu Francis nahodil udičku. Nabídl mu peníze. To je normální. Děláme to někde po světě den co den. Jenomže Hani kvůli tomu málem vylítnul z kůže. Prohlásil, že je to zrada našich vztahů. Snažili jsme se to nějak zaflikovat. Francis tvrdil, že ty peníze byly pro děcko toho chlapa, na operaci ve Státech. Jenomže Hani věděl, že jsou to kecy. Měl nás na lopatkách. A tak udělal z Francise personu non grata, aby nám poslal vzkaz.“

„A ten vzkaz zněl: nesnažte se se mnou vymrdávat.“

„Přesně tak.“

„A my s ním teď vymrdáváme.“

„Koukni, Rogere, prokrista, prober se. Povídal jsem ti, musíš mi trochu věřit. A jak jsem říkal, ještě nám za to nakonec poděkuje.“

~

Nazítří zašli Hoffman s Ferrisem navštívit Haniho. Šéf jordánské zpravodajské služby byl v tom nejšarmantnějším rozpoložení. Když svého vzácného návštěvníka přijímal, měl na sobě tmavý oblek a vázanku, poté co si spolu ale pár minut povídali, vázanku povolil a sako si přehodil přes židli. Zdálo se, že toho spolu s Hoffmanem už hodně zažili, soudě podle toho, jak spolu žertovali. Hoffman si z něj utahoval kvůli nějaké ženě jménem Fifi, která zřejmě figurovala v jakési jejich společné operaci. „Zázrak přírody,“ prohlásil Hoffman a mrkl na Ferrise, který neměl představu, o jakém konkrétním divu přírody se to tady mluví.

Když Hoffman nabídl Hanimu doutník, vytáhl Jordánec svůj humidor a nabídl návštěvníkovi jeden z vlastních. Pak si oba zapálili, spokojeně pobafávali a žertovali o minulých operacích. Jenže Ferris věděl, že tahle žoviálnost je z obou stran jen zdržovací taktika, než přistoupí k záležitosti, která sem Hoffmana přitáhla až z Washingtonu. Hani se o berlínské operaci nezmínil, možná byl na to příliš způsobný. Nebo chtěl třeba Američana přimět, aby se zeptal sám. Což Hoffman nakonec opravdu udělal.

„Možná bychom měli přejít k věci,“ prohlásil divizní šéf. „Vím, že jste zaměstnaný člověk a král už na vás nejspíš čeká.“

„Jak si přejete. Vím, že s vámi Američany je to vždycky ‚k věci‘.“ Tón jeho hlasu naznačoval, že opravdu dosáhl svého malého vítězství, když přiměl Hoffmana, aby začal jako první. „Pochopitelně chcete hovořit o Berlíně. Předpokládám, že pan Ferris už vás seznámil s detaily.“

„Jak to jen bylo možné. Musím říct, že jste při vystopování a získání toho člověka odvedl zatraceně dobrou práci. Je to skvělá operace. Vážně skvělá. Jsem ale poněkud rozčarován.“

„A pročpak jste rozčarován, Ede?“ Jordánec se tvářil starostlivě a neproniknutelně.

„Protože bych chtěl více informací. Rád bych vám pomohl toho chlapce v Berlíně, Mustafu Karamiho, řídit. Chtěl bych vědět, jestli bychom ho nemohli nasměrovat přímo do středu toho všeho – do sítě, která provádí bombové útoky v Evropě. Tohle je pro nás otázka života a smrti, milý příteli. Tihle chlapi mají v úmyslu zabíjet Američany. Proto bych vás rád požádal, jako zvláštní laskavost vůči Spojeným státům, abychom tuto operaci řídili společně.“

Hani se na dobrých pět sekund odmlčel. Bylo mu proti srsti, že bude muset Hoffmana zklamat. „Je mi líto, Ede,“ řekl nakonec. „Tohle ale není možné. Víte lépe než kdokoli jiný, že nic takového jako skutečně společná operace neexistuje. Vždycky je jedna strana, která toho ví víc než druhá. Takže to nechte řídit mě. Vyznám se ve své práci. Zklamal jsem vás snad někdy v minulosti?“

„Ne. Tohle je poprvé. A nemám z toho žádnou radost. Rádi bychom vám to pomohli řídit. Je toho hodně, čím bychom mohli tomuto případu přispět. Náhodou toho o tomhle Karamim docela dost víme. NSA ho má už dlouhou dobu na seznamu sledovaných.“

Hoffman vytáhl ze svého kufříku červenou složku označenou sérií kódových slov a položil ji na stůl. „Chci, aby se vám to podařilo. Problém ale je, že se nechci dělit o svoje dobroty, pokud se se mnou vy nepodělíte o kontrolu.“

Hani se zadíval na složku a pak na Hoffmana. Ferris viděl, jak bojuje sám se sebou. „Je mi líto. Nechci s vámi hrát žádné hry, Ede. Mohl bych vám říct, že to povedeme společně, abyste se cítil lépe, ale to by nebyla pravda. My jsme ho našli, my jsme ho naverbovali a my ho budeme řídit. Podělíme se s vámi o všechno, co se dozvíme. Je mi líto. Tohle je jediný obchod, který spolu můžeme uzavřít.“

Hoffman se zamračil. Podíval se na Ferrise, jako by uvažoval, jestli ho poslat ven z místnosti, a pak se obrátil zpátky ke svému hostiteli. „Nelíbí se mi představa, že by musel prezident kvůli tomuhle volat Jeho Veličenstvu a stěžovat si. Jsme spojenci. Proto americký kongres tak ochotně schvaluje tajné platby, které z větší části pokrývají operační náklady vaší organizace. A další, řekněme, aktivity jordánské vlády. To bych vážně nerad. Jenže vy mě zaháníte do kouta, Hani. Nutíte mě kousnout do shnilého jablka. A to se mi nelíbí.“

„Nevyhrožujte mi, příteli,“ přerušil ho Jordánec. Jeho hlas, obvykle tak uhlazený, nabral ostrý tón. „Nikdy mi nevyhrožujte, Ede, protože to nefunguje. Král to tolerovat nebude a já taky ne. To se raději obejdeme bez vašich peněz, než abyste si mysleli, že si nás za pár set miliónů dolarů můžete koupit. Už jsem to říkal tomu mladíkovi tady a předpokládal jsem, že vám to poví.“

„Roger mi radil, abych vás o to nežádal. Říkal mi, že se naštvete a měl pravdu. Přesto ale chci podíl na kontrole.“

Hani zavrtěl hlavou. „Ten mít nemůžete. Jak už jsem řekl panu Ferrisovi, tahle operace je komplikovaná. Vyžaduje čas. Pokud se na to pokusíte jít silou, abyste dostali co největší výnos, nezískáte nic. Proto musíte být trpělivý.“

„Já vím, že je to komplikované. Nejsem pitomec.“ Hoffman poklepal rukou na červenou složku před sebou. „Četl jsem záznamy odposlechů.“ Usmál se. „A vy byste měl taky.“

Hani se znovu podíval na složku. „Rád bych,“ řekl. Tohle byla ve skutečnosti ta nejsilnější karta, kterou měla Amerika ve zpravodajské hře – ne své peníze, jistě ne svůj HUMINT, ale schopnost zachytit téměř jakoukoli konverzaci na světě. „Jak dobré jsou ty odposlechy?“ zeptal se Jordánec.

„Velice dobré. Dokazují, že tenhle Karami byl posledních šest měsíců ve spojení s operativcem al-Kájdy v Indonésii jménem Hussein Amary. Doslechli jsme se o něm od Singapurců. Toho máte na radaru?“

„Amary.“ Hani se na moment zamyslel. „Ne, myslím, že ne.“

„No, ale měli byste. Protože my si myslíme, že Amary je velice nebezpečný. Je ve spojení s operačním plánovačem, o kterém se domníváme, že řídí ty bombové útoky v Evropě. Říkáme mu Sulejman. Pokud je Amary ve spojení i s Karamim, znamená to, že je v operační linii výše, než si zřejmě uvědomujete.“

„To je velice zajímavé,“ poznamenal Hani. Vypadal, že ho to vyvedlo z rovnováhy.

„Jo,“ řekl Hoffman. „To teda vážně je.“

„Můžu dostat ty složky?“ zeptal se Jordánec. „Mohly by nám pomoct. Jak říkáte, máme stejného nepřítele.“

„A co z toho budu mít já?“

„Totéž co předtím. Budeme se dělit o zisk. Jde o to, že budeme operaci řídit lépe, když toho budeme vědět víc. A vy z toho taky budete mít víc. Jestli se najde nějaký způsob, jak se časem podělit o něco z operačních plánů, tak proč ne? Nemyslím, že by mělo Jeho Veličenstvo nějaké námitky. Ale prozatím to budeme řídit my. A budeme Spojeným státům hluboce vděčni za pomoc.“

Hoffman zvedl složku ze stolu. Ferris si nebyl jistý, jestli se ji nechystá vrátit zpátky do kufříku. Po několika sekundách ji ale podal Hanimu. „Mám vás rád,“ řekl. „Hrajete tvrdě.“

„Ahlan wa sahlan,“ řekl Hani. „Vždycky vás rád vidím.“

„Nepokoušejte se mě v tomhle případě nějak podrazit,“ poznamenal Američan.

„Jsme spojenci, drahý Ede. Máme společného nepřítele. Jednáme spolu navzájem s respektem.“ Složku svíral pevně, jako by ji právě vyhrál v boji. Potřásli si rukama, ještě chvíli si povídali a pak Američané konečně odešli.

~

Ani Hoffman, ani Ferris nepronesli na zpáteční cestě k ambasádě či při chůzi po chodbách jediné slovo. Promluvili, až když byli zpátky v bezpečné konferenční místnosti.

„Jak jsi to udělal?“ zeptal se Ferris. „Nakonec jsi ho přinutil, aby tě prosil o něco, co jsi mu chtěl celou dobu dát.“

„Snadno. Prostě jenom musíš být manipulativní hajzl. To pro mě nikdy nebyl problém.“

„Byly ty odposlechy pravé?“

„Víceméně. Amary a Karami rozhodně ve spojení byli. K prvnímu kontaktu došlo, momentíček, nedlouho potom, co Jordánci začali sledovat Karamiho byt v Berlíně.“

„Jak jsi věděl, že ho mají pod dohledem?“

„Nejsme úplně pitomí. Nebo aspoň já nejsem. Víš, Němci nemají rádi, když jim na jejich teritoriu někdo provádí jednostranné operace. Takže když si všimli, že se něco děje, dali nám vědět.“

„Hani si myslí, že o tom Němci nemají páru.“

„No, to je jen jeden z jeho omylů. Ve vlastním prostředí je to génius, ale když opustí domovskou základnu, je mimo. Je to škoda.“

Ferris se poškrábal na hlavě. Pořád se pokoušel pochopit, jak zapadají ty kousky skládačky dohromady. „Tyhle hovory mezi Karamim a Amarym. Kdo je inicioval?“

„Amary, pochopitelně.“

„Proč říkáš pochopitelně?“

Hoffman si přitáhl Ferrise k sobě. Dokonce ani v bezpečné konferenční místnosti si nemohl být jistý, že ho někdo neodposlouchává.

„Vím to, protože Amary je náš člověk,“ zašeptal Hoffman. „O to v téhle hře jde. Je to náš člověk. A Jordánci ho dostanou do al-Kájdy. Zatáhnou ho do Sulejmanovy sítě. A pak začne show.“

„Ježíši Kriste,“ vydechl Ferris. „To je pěkná práce. Až na ten podraz na Jordánce.“

„Bez toho to nešlo. Snažil jsem se být rozumný a vést tu operaci společně, ale tvůj přítel Hani odmítl. Neměl to dělat, ale udělal. A tak to sehrajeme jinak. Nenutil jsem ho, aby si ty odposlechy bral. Prakticky mi tu složku vyrval z ruky. A tak jako tak, oni z toho vyjdou skvěle. Bude to nejlepší operace Haniho kariéry. Tvojí taky. Počkej a uvidíš. Prostě jenom musíš pochopit, že tvoje země je ve válce. Teď platí jiná pravidla.“

„Totéž mi pořád opakuje moje žena.“

„Taky má pravdu. Jsme ve válce s nemilosrdným nepřítelem a nemůžeme už spoléhat na blahovůli našich přátel, jako jsou tihle přívětiví Jordánci. Musíme vést vlastní válku, což znamená, že potřebujeme vlastní jednostranné operace proti al-Kájdě. Hned. Nemáme jinou volbu. Když budeme čekat, budou umírat lidi.“

„Doufám, že to vyjde.“ Ferris zavřel oči, když to říkal.

„Vyjde to. Je to dobrá operace. A jestli ne, zkusíme něco jiného. Takhle se to dělá za války. Improvizuješ. Takže si přestaň dělat vrásky, chlapče, a řiď se plánem. Počítám s tebou. Můžu s tebou počítat?“

„Samozřejmě. Naprosto. A nedělám si vrásky. Přemýšlím.

V tom je rozdíl.“

„No, tak moc nepřemýšlej. Je to špatné na nervy.“ Položil svou masitou ruku Ferrisovi na záda. „Skoč pro flašku whisky a trochu ledu. Potřebuju se pořádně opít, abych při zpátečním letu usnul.“

„Letíš zpátky dneska večer?“

„No jo. Slíbil jsem Ethel, že ji zítra večer vezmu na představení. Lví král. Tohle fakticky nechápu. Prosím tě, jak chceš převést kreslený film pro děti do broadwayského muzikálu? Ale ona chce jít a já jsem hrozná měkota.“

Zmínka o tom, že Hoffmana drží pod pantoflem manželka jménem Ethel, Ferrise potěšila. Vybavila se mu nikoli jeho vlastní žena, ale Alice, a jak rád by ji bral na broadwayské muzikály, nebo do kina, nebo kamkoli jinam, kde by jim to pomohlo zapomenout, že žijí v těchto suchých prašných kopcích na ostří nože. Ferris šel sehnat whisky a nechal Hoffmana v zabezpečené konferenční místnosti s blaženým úsměvem ve tváři jako nějakého antibuddhu.

9 Ammán

Alice Melvilleová musela odletět do Bostonu kvůli pohřbu své tety. Ferris ji vezl na letiště. Měla na sobě limetkově zelenou sukni do áčka a bílou blůzu. Ve vlasech se jí skvěla stužka. Jediná věc, která jí scházela k dosažení dokonalého dojmu, byl odznáček. „Na co ten oblek členky dívčího spolku?“ zeptal se jí Ferris. Tuhle její stránku ještě neznal. „Nechci vyděsit mámu,“ odpověděla. „Myslí si, že je to v pořádku, když jsem v Jordánsku, protože král chodil do Deerfieldu.“

Alice zbožňovala svoji mrtvou tetu, chrabrou právničku a obhájkyni veřejných zájmů, která aplaudovala jejímu rozhodnutí odjet do Jordánska, když jí všichni ostatní tvrdili, že je šílená. „Teta Edith byla ještě praštěnější než já,“ napsala Ferrisovi v emailu toho večera, kdy dorazila domů. V prvních pár dnech mu poslala několik nesmyslných vzkazů, včetně krátkého kresleného videa, které našla na internetu a v němž Spojené státy dohánějí Usámu bin Ládina k šílenství tím, že ho zahrnují nabídkami telemarketingu. Pak se odmlčela. Nejspíš má moc práce nebo je moc smutná kvůli tetině smrti. Nebo na něj možná doma v privilegovaném hnízdečku docela zapomněla.

Ferris se ponořil do práce. Hoffmanova návštěva znamenala šok pro jeho řád – byla připomínkou, že se pohybuje v oboru, kde je povoleno jakékoli opatření, pokud funguje. Ptal se sám sebe, jestli dělá všechno, co je v jeho silách, aby pronikl do Sulejmanovy sítě, a plně využívá nástrojů, které má v dané chvíli k dispozici. Ve skutečnosti měl jen jeden: adresu bezpečného domu, kde jeden ze Sulejmanových operativců naverboval Nizara, toho mladého Iráčana, kterému se povedlo nechat se zabít necelých čtyřiadvacet hodin poté, co se setkal s Ferrisem. Tím domem byla vila v Jebel Al-Akhtharu na jižním okraji Ammánu. Agentura ji udržovala pod trvalým dohledem už od chvíle, kdy Ferris tu informaci získal. Rozjeli tajnou operaci SIGINT, odposlouchávali telefonní linku, zpracovávali každý detail, co dokázali shromáždit o jordánské rodině, která tam žila, a snažili se najít spojení se známými operativci al-Kájdy. Dosud to ale byla jen suchá jáma.

Jednalo se o jednoduchou vilu, postavenou z betonových bloků a obklopenou zdí z hliněných cihel. Vlastníkem byl Jordánec něco po šedesátce jménem Ibrahim Alousi, který dřív pracoval pro arabskou stavební společnost v Kuvajtu a nedávno odešel do důchodu. Jeho dva synové byli zaměstnáni jako inženýři ve zdejší pobočce stejné stavební společnosti a bydleli ve vile také, i se svými manželkami a dětmi. Všichni členové rodiny byli praktikující muslimové. V pátek většinou chodili do mešity a každé ráno vstávali za úsvitu na modlitby fajr, neměli ale žádné zjevné napojení na některou salafistickou skupinu v Jordánsku. Ferrisovi lidé je sledovali, stopovali a vyčkávali, ale nepřišli na žádný náznak spojení se Sulejmanem nebo jeho sítí. Možná byli Alousiovi prostě jen opatrní, ale operační šéf Blízkovýchodní divize Ferrisovi doporučil, aby s dohledem skončil. Bylo to drahé a nepřinášelo to žádné zpravodajské informace. Ale Ferris se nehodlal vzdát svého jediného slušného vodítka, vykoupeného za cenu několika lidských životů. A měl pocit, že Alousiho rodina je až příliš čistá, vyhlíží až příliš nevinně, aby to nezačalo vypadat podezřele.

Ferris se rozhodl, že je čas přejít do ofenzívy. Doposud čekal, až Sulejman vyloží karty, teď ho ale začne provokovat. Něco Alousiovým předhodí – nějakou dráždivou provokaci – a uvidí, jak zareagují. A náhodou měl po ruce přesně tu správnou návnadu, kterou mohl zamávat své kořisti před nosem. Jeho předchůdce, Francis Alderson, naverboval mladého Palestince jménem Ayman, který pocházel z města Jenin na Západním břehu. Teď žil v Ammánu a stejně jako většina Palestinců ze všeho nejvíc toužil po vízu do Ameriky. Konzulát ho označil na stanici CIA jako potenciálního rekruta a Alderson jeho naverbování schválil těsně předtím, než ho vyrazili. Nyní figuroval Ayman v seznamu aktiv, ale bez nějaké operační role. Takže Ferris mu jednu přidělí.

Ferris se s Aymanem sešel v pokoji hotelu InterContinental na Třetím okruhu. V osmdesátých letech, kdy stávala přes ulici americká ambasáda, byl hotel centrem ammánského společenského života, ale dnes byl bezpečně mimo světla reflektorů. Ferris čekal v apartmá v poschodí, když Ayman zaklepal na dveře. Jasný sluneční svit, který sem pronikal oknem, pableskoval na hladině bazénu dole pod ním. Z vykulených mladíkových očí Ferris poznal, že je to nejluxusnější místnost, jakou kdy viděl. Měl ten drsný vzhled mladých Arabů: šlachovité paže, vystouplé kosti v obličeji, špatná pleť, zčásti skrytá pod strništěm na bradě. Na hlavě mu seděla pletená modlitební čepička z bílé vlny. Byl dokonalý.

Ferris předal mladíkovi instrukce. Měl jít do domu v Jebel Al-Akhthar a požádat o přijetí u jednoho z bratrů Alousiových. Pokud nebudou doma, měl se zeptat, kdy se vrátí, a přijít znovu. Až se setká s některým z bratrů, měl mu říct jedinou větu. Mám vzkaz od Sulejmana. Jestli se zeptají, co je to za vzkaz, měl jim říct, aby přišli následujícího dne v sedm večer na adresu v Zarqě. Byla to návnada: pokud měl kdokoli v domě jakékoli napojení na síť, někdo bude muset ten vzkaz prověřit – i kdyby jenom proto, aby se potvrdilo, že je falešný.

Ayman vypadal nervózně, když spolu podruhé procházeli instrukce. Ferris se pokusil dodat mu odvahy. Když to zvládneš, řekl Aymanovi, dostaneš vízum do Ameriky. Když to zpackáš, převedeme tě ke GID.

~

Dům Alousiových byl postaven na úbočí strmého kopce. Měl dvě podlaží. Zrezivělá železná armatura na střeše naznačovala, že starý pán měl v plánu postavit ještě jedno poschodí, ale došly mu peníze. Místní procházeli po ulicích se sklopenou hlavou, zahalení do svých abayí nebo kaffijí, hluší a němí. Po prašných ulicích se proháněl vítr a zvedal uvolněné oblázky na svazích kopce. Ferris měl trvalou pozorovatelnu naproti domu, takže mohl na monitoru sledovat, jak Ayman přichází ke dveřím. Otevřela mu nějaká žena a pak se objevil starý muž. Ferris jen zklamaně zavrtěl hlavou, protože už si myslel, že synové jsou nejspíš pryč. Nakonec ale stanul ve dveřích mladík oblečený v ušpiněné modré teplákové soupravě. Ostražitě si Aymana prohlédl a pak ho pozval do vily.

Ayman byl uvnitř skoro hodinu. Ferris si nebyl jistý, jestli je to dobře, nebo špatně. Během hodiny mohli položit dost otázek, aby tu tenkou legendu, kterou Alderson svého mladého agenta vybavil, roztrhali na kusy. Když ale Ayman podával Ferrisovi pozdě večer hlášení, řekl, že za tím dlouhým čekáním se neskrývalo nic závažného. Vlastně se vůbec nic nestalo. Vyřídil všechno, přesně jak ho o to Ferris žádal. Mám vzkaz od Sulejmana. Čekáme na vás na téhle adrese v Zarqě. Ale Alousiovi synové prohlásili, že nikoho jménem Sulejman neznají. Jak můžou převzít nějaký vzkaz od Sulejmana, když nikoho takového neznají? Musí to být mýlka. Ferris se ho zeptal, co mu tedy trvalo tak dlouho, když jeho vzkaz nepochopili. Chovali se pohostinně, vysvětloval Ayman, nabídli mu kávu a čaj a vyptávali se ho na jeho rodinu v Jeninu a na jeho přátele a jestli ho někdy nezatkli Izraelci. Ayman vypadal celý šťastný, že svůj úkol, ať už to bylo cokoli, splnil. Kdy by mohl dostat to vízum? Ferris mu řekl, že bude za pár týdnů, nejpozději za měsíc.

~

GID našlo Aymanovo tělo o tři dny později nacpané do plechového kontejneru poblíž té adresy v Zarqě, kde se měla uskutečnit schůzka. Jazyk měl vytržený, zůstal mu jen pahýl vzadu v ústech pokrytý krvavým strupem. Byly tady i další stopy mučení: zpřelámaná žebra, scházející prsty. Jeden z Haniho asistentů přinesl na velvyslanectví fotky těla v obálce nadepsané pouze: „PVI“, pro vaši informaci. Očividně věděli, že byl Ferris s Aymanem v kontaktu. Ferris se přinutil na ty fotografie podívat. Tolik toho tomu chudáku chlapci dlužil.

Pak zavolal Haniho zástupci a řekl, že potřebuje laskavost. Dal mu adresu domu Alousiových v Jebel Al-Akhtharu a požádal ho, aby tam okamžitě provedli razii a zatkli každého, koho tam najdou. Řekl, že všechno později vysvětlí Hanimu. Když ale tým GID dorazil o hodinu později k vile, nikdo nebyl doma. Obyvatelé zřejmě v noci ve spěchu utekli zadní uličkou, naházeli do kufrů pár kousků oblečení a zmizeli ve tmě. Haniho zástupce zavolal Ferrisovi a řekl, že GID se pokusí Alousiovy najít. Jenže Ferris měl podezření, že už jsou za hranicí – míří do Damašku, nebo Rijádu, nebo možná Fallujahu.

Ferrisova návnada zabrala: opravdu to byl bezpečný dům, to bylo jasné. Teď je ale prozrazený. Přišli o veškerý užitek, jehož by snad nakonec přece jen mohli docílit sledováním. Hani vůbec nezavolal a Ferrisovi se ulevilo, že nemusí vysvětlovat, jak skončil mladík z Jeninu v kontejneru. Něco se z téhle operace naučil. Proniknout do řad protivníka je ještě obtížnější, než Ferris tušil. Narazil na zeď a žádná z cihel se ani nepohnula. Možná měl Hoffman pravdu. Jediný způsob, jak se dostat dovnitř, bylo oklamat nepřítele, Ferris ale neměl ponětí jak.

~

Ferris netrpělivě čekal na Alicin návrat. Nesnášel byrokratickou část své práce. Ke všemu byla zapotřebí hlášení a povolení a kabelogramy, zasílané pod krycími identitami, jimž agenti CIA říkali „žertovná jména“. Ferris byl v kabelovém přenosu „Hanford J. Sloane“, a tato falešná identita mu umožňovala vymyslet si celý imaginární život plný falešných operací a zverbovaných agentů, pokud by chtěl. Jenže Ferris měl špionážní práci opravdu rád. Zato papírování považoval za úmorné.

Kancelářskou nudu trochu oživil tajný kabelogram od jeho nejlepšího přítele z Farmy, Andy Cohena, jehož „žertovné jméno“ bylo „Everett M. Farcas“. Cohen byl bývalý postgraduální student čínštiny, který se podobně jako Ferris užíral smrtelnou nudou v knihovně, než nastoupil k CIA. Byl vysoký a měl chomáčkovitou kozí bradku. Instruktoři se ho zpočátku pokoušeli přinutit, aby si ji oholil, on si ji ale vždycky nechal znovu narůst. Cohen rád pomlouval kohokoli a cokoli. Na rozdíl od Ferrise, který věděl od svého otce, jak všední může práce v agentuře být, si Cohen představoval svět filmových hvězd. Když prvně spatřil zavalité instruktory ve středním věku, pošeptal Ferrisovi: „To si z nás musí dělat prdel.“ Život na Farmě přesvědčil Cohena, že se CIA je něco silně v nepořádku. Večer před absolvováním řekl Ferrisovi: „Víš, tihle lidi jsou totální zoufalci.“ Zůstal ale a posílal Ferrisovi pravidelně zprávy o neschopnosti a absurdnosti svých kolegů.

Cohenovým první zámořským postem byl Tchaj-wan, kde ignoroval varovné rady svého staničního šéfa a opravdu vyrážel do ulic a verboval tchajwanské agenty. Za tento neodpustitelný projev iniciativy byl potrestán přidělením na Ústředí ke štábu validace aktiv. AVS, vytvořené na počátku devadesátých let se záměrem zredukovat plýtvání a byrokracii, se stalo jakýmsi domáckým průmyslem, který zajišťoval práci tuctům kancelářských zaměstnanců. Jeho úkolem bylo kontrolovat zverbované agenty a, pokud to bylo třeba, vyřazovat ze služby ty, kteří už nebyli produktivní. Protože Cohen považoval skoro všechna agenturní aktiva za zbytečná, nejradši by jich vyrazil pěknou řádku, ale neměl nejmenší zájem o papírování a otravné lopocení nad osobními záznamovými dotazníky každého agenta. A tak odváděl co nejméně skutečné práce, díky čemuž mu zůstávala spousta času na Online obchodování se zahraniční měnou na účtu E*Trade a sepisování tirád Ferrisovi.

„Moji kolegové v AVS jsou tupí jak polena, Rogere,“ začínalo poslední psaníčko. „Děsí mě. Tohle je totiž místo, kde končí lidi z Farmy, co jsou moc blbí, aby dokázali číst v mapě. A úděsné na tom je, že oni mají rozhodovat, kdo stojí za to, aby zůstal v seznamech. Je to vážně úžasné. Chlap ve vedlejší kanceláři je mormon ze Salt Lake jménem Stan. Včera mi řekl, že jeden z agentů v terénu, které prověřoval, by měl dostat padáka, protože na polygrafu přiznal, že ještě jako kluk na farmě v Nebrasce si to rozdal s ovcí. Komické, ne? Jenže Stan byl fakticky bez sebe. Prohlásil, že ten chlap představuje bezpečnostní riziko. Co si myslel, že ho ta ovce bude vydírat? No věřil bys tomu? Ale jen počkej. Pamatuješ Aarona Finka z hodin CST? Takže, dále Stan usoudil, že Finkovy nábory v Limě jsou nejspíš falešné, protože spousta těch agentů má židovská jména. Kristepane! Teda, Aaron rozhodně je příslušník kmene, ale copak si Stan myslí, že ty chlapy verbuje na rozkaz barona Rothschilda? Děs. Takže jsem se kouknul na seznam Aaronových agentů a většina z nich se jmenuje nějak jako ‚Sanchez‘ nebo ‚Ruiz‘, prostě obyčejný španělský jména, žádný Schicklegruber nebo Gottbaum, prokrista. Tak jsem řekl Stanovi: ‚Hele, kámo, myslím, že tady jsi možná šláp vedle. Tohle nejsou židovský jména, a i kdyby, tak kurva co?‘ A Stan řekne: ‚Ty jména mohly být změněný.‘ Ježišmarjá. S tímhle my tady pracujem. Kdyby jenom mormoni, ale ukázkoví antisemitští mormoni. Teda beze srandy, tohle místo jde do pytle. Vůbec se nevracej. Zůstaň v terénu tak dlouho, jak to jenom půjde, a potom vytřískej z tý bolavý nohy plnou invaliditu. Já půjdu pracovat pro Fox News, abych moh konečně dělat něco pořádnýho! Srdečně zdraví Everett M. Farcas.“

Ferris mu poslal krátkou odpověď a připojil pár vtipů, co našel na internetu. Cohen měl pravdu. Většina agentury byla směšně nekompetentní. Ale Ferris ne, a Hoffman určitě taky ne. A tak ten zbytek pouštěl z hlavy a pokračoval v práci.

~

Aby se trochu odreagoval, navštívil Ferris knihovnu Britské rady. Jedním z jeho koníčků byla literatura o zpravodajských operacích druhé světové války. Přečetl skoro každou knížku, která existovala o Bletchley Parku, „válce mozků“ vedené vědci a „systému dvojí hry“, který Britové využívali k oklamání Němců, když manipulovali jejich dopadenými agenty v Británii. Britové prohrávali válku, připomněl si Ferris. Zažili katastrofální porážku u Dunkerque a trpěli ničivými důsledky bleskové války. Jejich nepřátelé byli silnější než oni, a taky nelítostnější. Britové toho měli na své straně málo, až na jednu věc. Byli dobří v rébusech. Ferris vytáhl z polic několik knih a doufal, že v nich najde něco, co by ho povzbudilo nebo aspoň přivedlo na jiné myšlenky.

~

Týden po Alicině odjezdu seděl Ferris ve svém velkém prázdném bytě u dalšího osamělého jídla. Pozdně říjnový vítr rachotil okenními tabulkami, chladný, suchý vítr z pouště, který pronikal až do morku kostí. Volala Gretchen, jako obvykle každý týden touhle dobou. Jejich konverzace byla ještě bezobsažnější než jindy. O práci Ferris mluvit nemohl a nevěděl, o čem jiném by si povídali. Gretchen mu chraptivým šepotem líčila, co všechno chce dělat v posteli, až se vrátí domů. Ferris jí řekl, aby toho nechala. Upozornil ji, že je jeho linka pravděpodobně napíchnutá, ale to ji zřejmě nabudilo ještě víc. „Tohle nesnáším,“ prohlásil Ferris, čímž myslel nejen hovory o sexu na odposlouchávané lince, ale jejich vztah jako celek. „Ale no tak, máš jenom špatnou náladu, miláčku,“ řekla Gretchen. „Zavolej mi zpátky, až nebudeš takový mrzout.“

Přiznej to, řekl si, když ukončil hovor. Schází ti Alice. A bylo v tom i něco jiného: bál se, že už ho nepovažuje za zajímavého, když se teď doma v Bostonu brodila zástupy nadějných mladíků. Jeho život byl jako převrácený obraz v zrcadle. Oženil se se ženou, kterou nemiloval, a zamiloval se do druhé, která, jak se bál, by se mohla začít zajímat o jiného muže.

~

Ferris ležel v posteli a čekal, až přijde spánek. Jak se občas stává, páska vzpomínek se převinula do okamžiku jeho života, který mu pevně uvíznul v paměti. Byl to wrestlingový zápas z jeho posledního roku na střední škole George Marshalla ve Fairfaxu. Měl velký náskok na body a mohl pohodlně zvítězit ve třetím kole. Jeho protivník byl vyčerpaný. Jenže Ferris nestál o snadné vítězství. Byl rozhodnutý druhého chlapce složit a vyhrát jednoznačně. Držel svého soka v zámku a tvrdě mu tlačil na ruku, aby ho mohl vmáčknout lopatkami do matrace. Chlapec vyrazil jakýsi sten, ani to nebylo zřetelné slovo. A pak Ferris uslyšel prudké zapraštění a pronikavý výkřik a došlo mu, že chlapci zlomil ruku. Dav zůstal ohromený a ztichlý, když se zraněný zápasník svírající si zápěstí potácel pryč z matrace, a pak začalo pár lidí bučet. Ne moc, ale lidé vycítili, že se stalo něco ošklivého – že Ferris nebyl rozhodnutý jen zvítězit, ale zničit svého protivníka. Co si Ferris vybavoval především, když se mu ta scéna vracela, byl moment těsně předtím, než uslyšel to lupnutí – když chlapec sténal a snažil se mu říct, aby přestal.

Ferris stiskl víčka a chtěl ten obraz zaplašit. Žil s touhle vzpomínkou už skoro dvacet let a stále ho rozjitřovala. Problémem nebylo násilí samo o sobě, ale nezamýšlené násilí – možnost, že by třeba někoho bezděčně zranil. Ferris vytlačil tu myšlenku z hlavy – dokázal odpoutat své vědomí od toho, co ho trápilo – a nakonec usnul.

~

Alice se vrátila po deseti dnech a první, co udělala, když přistála na letišti Královny Alie, bylo, že zavolala Ferrisovi. „Omlouvám se, ale scházel jsi mi,“ řekla, jako by přiznávala nějakou charakterovou vadu. „Hodně jsem na tebe myslela, když jsem byla pryč, Rogere. Vlastně celou tu dobu. Proto jsem nevolala, byla jsem nervózní.“

„Jo,“ odvětil Ferris. „Já taky. Je to dobře, nebo špatně?“

„Já nevím. Dobře, myslím. Ale budeme si to muset ověřit.“

„Správně. Kdy začneme?“

„No…“ Odmlčela se, jako by nad tou věcí opravdu přemýšlela. „Co třeba zítra večer? Musím se trochu prospat. Chlap, co seděl včera v noci vedle mě, celou cestu z Bostonu až do Londýna chrápal. A děsně se potil.“

„V kolik tě mám vyzvednout?“

„Nesnáším tyhle blbosti s ‚randěním‘. Umíš vařit?“

„Tak trochu. Ne moc dobře.“

„To je jedno. Kup steak, pár brambor a nějaké červené víno a bude to v pohodě. Zvládneš to? A taky pár fazolových lusků, pokud budou mít. Nebo brokolici. Nebo karotku. V pořádku?“

Ferris slíbil, že obstará nákupy, a celý šťastný zavěsil. Příštích čtyřiadvacet hodin strávil v příjemném stavu roztoužení, nemyslel jen na to, že bude s Alicí spát, ale taky jak to bude příjemné mít ji zase vedle sebe – tu blankytně modrou bezednou studánku jménem Alice. Nařídil hospodyni vyházet staré noviny a další nahromaděné odpadky a poslal ji ven nakoupit jídlo a spoustu květin. V ložnici rozestavil malé svíčky, ale pak dospěl k závěru, že tohle už by bylo moc, a dal je zase pryč.

Alice dorazila o půl hodiny později. Když Ferris otevřel dveře a spatřil ji, úplně mu to vyrazilo dech. Její tvář byla plná jasu, vyzařovalo z ní očekávání, a blonďaté vlasy se skoro třpytily oproti modročerné večerní obloze.

„Bože, jsi tak hezká,“ řekl.

„Pusť mě do těch pitomých dveří. Tady venku je zima.“

Vstoupila do bytu, políbila ho a řekla: „Zůstaň hezky tady. Chci se tu porozhlédnout.“ Absolvovala kompletní prohlídku, zkontrolovala každou místnost – v hlavní ložnici se zdržela, aby si ji prohlédla podrobně. Když se vrátila, jen nevěřícně vrtěla hlavou. „Bože! Ty musíš být ale velké zvíře. Je to tady obrovské.“

„Ubytování z ambasády. Předpokládají, že člověk bude mít rodinu, takže byty jsou docela velké.“

„Docela velké? Je to obrovské. Ušetřím tě přednášky o tom, kolik by se sem vešlo potřebných palestinských rodin. Tak do toho! Chovej se jako hostitel. Co tu máš k pití?“

„Co takhle šampaňské?“ Přikývla a Ferris došel pro láhev Dom Pérignonu, kterou toho dne sebral ze zásob, co tam zůstaly po Aldersonově spěšném odchodu. Prostudovala si etiketu.

„Tohle by na mě asi mělo udělat dojem, že? Dom Pérignon. Protože musím říct, že to na mě rozhodně dojem dělá. Žádná dívka nevěří muži, který kupuje laciné šampaňské. Jaký to má smysl? Je to jako žena, která si kupuje laciné spodní prádlo. Víš, co tím myslím? Samozřejmě že ne.“

Ferris nalil dvě sklenky, které rychle vypili, zatímco seděli na pohovce a povídali si o její cestě domů, jejích rodičích, sourozencích, bratrancích a sestřenicích. Ferris jim mezi řečí znovu naplnil sklenky a pak ještě do třetice. Řekla mu, že o něm pověděla rodině, i když si nebyla jistá proč. Proto tak toužila se s ním vidět, když se vrátila do Ammánu. Chtěla pochopit, proč jí tolik scházel.

Ferris se na pohovce přisunul blíž a položil jí ruku kolem ramen. Uvolněně se k němu přitiskla a pak se trochu odtáhla, aby mu viděla do obličeje.

„Znám tě, Rogere. Myslíš si, že ne, ale znám tě. Jsi otevřený, ale nemluvíš o sobě. Jsi odvážný, ale něčeho se bojíš. Máš pocit, že se musíš o všechno postarat. Ale nemusíš. Jediné, co dnes večer musíš, je být tady se mnou.“

Ferris neodpověděl. Dotkl se rukou jejího obličeje a něžně jí přejížděl prsty po konturách tváře a rtů. Stáhl jí vlasy z čela. Byly tak hebké a jemné, skoro jako dětské. Přitáhl ji k sobě. Na chviličku jako by ztuhla, pak se ale uvolnila a přitiskla své rty k jeho. Jeho polibek byl něžný, jejich rty se navzájem sotva dotkly. Pootevřela ústa a jejich jazyky se setkaly. Vzrušený Ferris se k ní přitiskl.

Oči se jí rozšířily a pak zavřely. „Ještě ne. Musím ti udělat večeři.“

Alice přichystala steak, brambory a měsíční fazole, se kterými se hospodyně nakonec vrátila z trhu. Zatímco vařila, vyzpěvovala si překvapivě dobrým hlasem „Iťs Raining Men“. Ferris si pomyslel, že je to ta nejspontánnější osoba, se kterou se kdy setkal, a pokoušel se představit si, jaká bude takováto žena asi v posteli.

Zachytila výraz v jeho obličeji. „Otevři víno! Dělej něco užitečného,“ pobídla ho a Ferris šel hledat vývrtku.

Povečeřeli na uzavřené terase. „Zhasni světla,“ přikázala mu. Tahle strana bytu byla odvrácená od města a v inkoustově černé pouštní noci se zdálo, že můžete vidět každičkou hvězdu na nebi.

„Chyť mě za ruku,“ řekla.

„Proč?“ Ferris už měl hlad.

„Protože se musíme pomodlit. Dávej pozor, Rogere. Tahle modlitba se v naší rodině dodržuje tři stovky let. Chci ji odříkat, protože tohle je mimořádná noc. Do Díkůvzdání se ji budeš muset naučit sám. Zavři oči. Za tvoji něžnou péči, drahý Otče, a tvé štědré požehnání ti teď se srdcem plným lásky vzdáváme díky. Amen. Řekni ‚Amen‘.“

„Amen,“ řekl Ferris.

Stiskla mu ruku a pak ji pustila. Ferris otevřel oči a podíval se na ni. Najednou se cítil provinile. Byla tak něžná a tak důvěřivá a on věděl, že k ní nebyl upřímný v něčem důležitém – v té možná nejdůležitější věci. Chvíli jedli a Alice přitom vyprávěla o svém výletu domů. Spořádala steak i brambory, ale fazole nechala být. Když dojedla, odstrčila talíř a zadívala se zasněně na hvězdy, pak se obrátila zpátky k němu. Skopla botu a začala se mu palci u nohy jemně otírat o lýtko.

„Musím ti něco říct,“ pronesl Ferris rozpačitě.

„V čem je problém? Nejsi na holky?“ zaculila se.

„Ne, je to něco vážného.“

„Aha, dobře. Co je to?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím, jak to říct. Stydím se to říct. Ale jsem ženatý.“

„Já to vím.“ Potřásla hlavou. „Bože! Ty si myslíš, že jsem úplně pitomá?“

„Odkud to víš? Nikdy jsem se o tom nezmínil. A od té doby, co jsem tě potkal, nenosím snubní prsten.“

„Protože je to jasné. Svobodný chlap by se pokusil rozdat si to se mnou hned na prvním rande. Ale ty jsi trpělivější. Zralejší. Nejspíš ženatý. To byla jedna věc.“

„Chtěl jsem si to s tebou rozdat hned na prvním rande a na druhém a na třetím taky.“

„To není přesně ono. Je v tobě něco smutného, i když máš důvod být spokojený. Jako bys potřeboval něco, co ti někdo nedal. Ne sex, ale lásku. Takže to mi říká: nešťastně ženatý chlap.“

„To je pravda. Potřebuju lásku. A jsem nešťastně ženatý chlap.“ Natáhl ruku, aby se dotkl té její, ale ona ji odtáhla.

„A navíc jsem se vyptávala.“

„Co myslíš tím ‚vyptávala‘?“

„Vyptávala jsem se na velvyslanectví. Jedna ze sekretářek se mnou chodí na jógu. Pověděla jsem jí, že jsem potkala jednoho fakt roztomilého chlapa jménem Roger Ferris, a ona mi řekla: ‚Dávej si pozor. Je ženatý.‘ Takže jsem to věděla. Ale to ostatní je pravda. Proto jsem čekala tak dlouho. Chtěla jsem zjistit, jestli stojíš za ty problémy.“

„Nejsi na mě naštvaná, že jsem ti neřekl hned, že jsem ženatý?“

„Ne. Protože nakonec jsi mi to řekl. Možná bych s tebou jinak nebyla ochotná jít do postele. Ne, to není pravda. Stejně bych tam vlezla. Ale takhle je to lepší. A ty chceš svoji ženu opustit.“

„To je pravda. Žádám ji o rozvod. Chystám se jí to říct, hned jak se vrátím do Washingtonu.“

„Měl by ses rozvést, Rogere, jestli nejsi šťastný. Jenže to není můj problém, ale tvůj.“

„Teď jsem šťastný.“

„Ano, ale ne tak šťastný, jako teprve budeš.“ Vzala ho za ruku a odvedla dovnitř do ložnice. Vedle postele stála svíčka. Musela ji tam dát, když si prvně prohlížela byt. Teď ji zapálila.

„Obejmi mě,“ řekla.

Ferris se dotkl jejích vlasů a pak jejích rtů a přitáhl ji k sobě. Zatímco se líbali, zápolila s jeho páskem. Když zatáhla za zip u kalhot, zajel jí rukou pod šaty. Tenounká látka mezi jejíma nohama jako by se mu rozplývala pod prsty. Když jejich šaty skončily na hromádce na zemi, položil ji něžně na postel a prohlížel si její tělo ve slabém světle blikotající svíčky. Tváře měla alabastrově světlé. Jednou rukou si cudně zakrývala prsa, ale nechala ji sklouznout. Všimla si zranění na jeho noze, ve světle svíčky tvořila zjizvená tkáň drobné hrbolky, měkké na dotek.

Otevřela se mu, jeho očím a něžným dlaním a horkému dotyku jeho kůže na její. „Chci tě,“ řekla hlasem tlumeným roztouženým dechem. Vzala do ruky jeho penis a zavedla ho do sebe.

Vstoupil do ní pomalu, ale ona ho vtahovala stále hlouběji. Jak se její tělo pohybovalo čím dál tím rychleji, začala vykřikovat jeho jméno. Než vůbec stačil odpovědět, dospěla jejich těla současně na vrchol strmého srázu touhy. Cítil, jak se kolem něj stahuje, a pak se ztratil v záchvěvu rozkoše, který je společně přenesl do bílé prázdnoty. Položil jí hlavu na prsa, vlhká potem, a naslouchal tlukotu jejího srdce.

10 Ammán

O několik dní později si Hani pozval Ferrise do své kanceláře. Tentokrát sjížděl Ferris ze silnice na odbočku k pevnosti opírající se o svah kopce sám. Do schodů ho vedli dva seržanti, kteří ho obstoupili z obou stran, skoro jako by to byla stráž. A tentokrát ho nenechali čekat v kanceláři Haniho zástupce, ale přivedli ho okamžitě před samotného pašu. Ferris přemýšlel, co se to děje. Předtím nezaznamenal žádný signál, že by byl Hani nějak naštvaný, vlastně o něm už celé dny nic neslyšel.

Když Ferris vstoupil do Haniho kanceláře, okamžitě si uvědomil, že něco není v pořádku. Jordánec neměl nic ze své obvyklé elegance. Narostl mu hustý vous a objevily se hluboké kruhy pod očima, jako by několik nocí nespal. Hani svému hostu naznačil, aby se posadil do židle před jeho stolem namísto na pohovku, kde sedávali obvykle. Počkal, až se zavřou dveře, a pak zůstal ještě chvíli zticha, aby měl čas se uklidnit.

„Mustafa Karami je mrtvý,“ prohlásil Jordánec chladně. „Ten náš člověk v Berlíně. Před týdnem byl zavražděn.“

Hani pronesl ta slova s potlačovaným vztekem. Byla vyjádřením frustrace, bolesti, lítosti nad takovou spoustou promarněného úsilí. Nešlo ani tak o ztrátu toho jednoho života, mrzely jej ty roky práce, které si vyžádalo zorganizování celé operace, a další životy, které mohla zachránit.

Ferris nevěděl, co na to říct. „Kdo ho zabil?“ zeptal se nakonec.

„Jsme přesvědčení, že to byl jeden jeho kontakt z al-Kájdy. Dostali ho v Madridu. Co nechápeme, je, proč ho zabili.“ Jordánec pohlédl Ferrisovi přímo do očí. „Máte vy nějakou představu?“

Ferris se na dlouhou chvíli odmlčel. Na příliš dlouhou chvíli. „Nemám naprosto žádnou představu,“ prohlásil.

„Naprosto žádnou představu. To je víc než prosté ne, což mě nutí položit si jednu otázku: proč lidé považují za nezbytné přidávat další slova, když něco popírají? Když by stačilo říct ‚ne‘, proč někdo řekne ‚naprosto ne‘? Je to zvláštní, nemyslíte?“

„Tak jo, Hani. Předložím vám jednoduchou verzi. Netuším, kdo zabil Mustafu Karamiho. Než jsem vešel do vaší kanceláře, ani jsem nevěděl, že je mrtvý.“

Hani stále rozjímal nad těmi slovy. „Pokud jde o arabštinu, na tom jazyce je něco, co dělá z každého prohlášení tak trochu lež, víte? I když říkáte pravdu. Náš jazyk je pro básníky, ne inženýry. Ale angličtina je prostá. Je to jazyk ‚ano‘ nebo ‚ne‘. Když to lidé nějak rozvádějí, mají pro to svůj důvod. Když mi někdo řekne: ‚Čestně, Hani…‘ nebo ‚Upřímně, Hani…‘, vždycky ho podezírám, že mi lže. Kdyby mluvil pravdu, nemusel by přidávat tahle nadbytečná slova na zdůraznění. Vyjádřil by to prostě. Nemám pravdu?“

„Ano, Hani. Máte pravdu.“

„Já vám ale věřím, když říkáte, že nevíte, proč byl Karami zavražděný. Protože jak byste to mohl vědět? Ani já sám to nevím.“

„Díky.“

„My na to ale přijdeme, příteli. Máme vážně ohromné štěstí. Vy a já teď společně zjistíme, proč byl Mustafa Karami zabit.“

„A jak to zjistíme?“ Ferris najednou zneklidněl. Cítil, jak mu prudce buší srdce.

„Výslechem toho člověka, co ho zabil. Španělé ho v Madridu chytili a předali nám ho. Jmenuje se Ziyad. Už ho tu máme skoro týden. I teď je tady, přímo pod námi, ve vězení pod touhle budovou.“

„V Paláci duchů,“ řekl Ferris, protože takto Jordánci někdy nazývali vězení nacházející se pod ústředím GID. Povídalo se, že z něj nikdy nevyjde stejný člověk, jaký do něj vstoupil.

„Ale to je nesmysl, drahý Ferrisi. Nejsou tam žádní duchové a žádné zlámané kosti. Natolik se v tom přece vyznáte. My lidi nemučíme. Nejlepší výslechovou technikou je počkat si, až se zlomí sami. Nebo přivést některého šejka, aby s nimi četl korán. Ti jsou daleko efektivnější, než bychom kdy mohli být my.“

„To ovšem neplatí, když potřebujete informace rychle.“

„Ne, milý příteli. Právě když potřebujete informace rychle, musíte být trpělivý. Přesně takhle jsem přistupoval k Ziyadovi. Když jsme ho sem před týdnem přivedli, ječel přes kápi, že nikdy nepromluví. U Alláha, spíš by se vysral králi na knír, než by nám cokoli řekl. Kopal a vřískal, aby ukázal, jak tvrdě bude odolávat všemu, co čekal, že určitě přijde. Myslím, že ve skutečnosti chtěl, abych ho zmlátil, aby uvolnil adrenalin. Jenže já odešel, aniž bych k němu pronesl jediné slovo.“

„Ani slovo, Hani?“

„Vůbec nic. Nechal jsem ho v naprostém tichu. Jediný zvuk, který ode mě uslyšel, byly modlitby, když přišel jejich čas. Vrátil jsem se druhý večer a bylo to s ním úplně stejné, ale už nebyl tak bez sebe. Posadil jsem se ve výslechové místnosti za něj a pozoroval ho víc než hodinu. Dál na chodbě bylo slyšet křik, ale to děláme vždycky. Ty výkřiky jsou z nahrávky. Chvíli něco blábolil, vykládal mi, jaký je tvrďák. Říkal, jak je rád, že zabil Karamiho, protože to byl zrádce. Je rád. Křičel na mě. Čekal mučení, ale to pořád nepřicházelo. A já nic neříkal. Než jsem odešel, znovu jsem se pomodlil. Ale k němu ani slovo.“

„Byl zklamaný. Zranil jste jeho důstojnost.“

„Máte naprostou pravdu, Rogere. To je ten Arab ve vás. Ziyad si myslel, jak není důležitý, že ho budeme mlátit jako psa, abychom z něj dostali informace. Jenže my ho ignorovali. Nedokázal to pochopit. Byla to urážka jeho důstojnosti, jak jste řekl. Vrátil jsem se včera večer a znovu se s ním posadil. To už přestal křičet. Zase jsem si sedl za něj, aby mě slyšel dýchat. Dlouhou dobu jsem zůstal zticha. Možná další hodinu, snad i víc, nejsem si jistý. Nakonec promluvil. Chtěl vědět, jestli mu hodlám položit nějaké otázky. A tehdy jsem věděl, že je připravený mluvit. On chtěl, abych ho vyslechl.“

„Tak co řekl?“

„Nic, protože jsem s ním pořád odmítal mluvit. Jenom jsem mu pošeptal do ucha, že má hodně velký problém. Sundal jsem mu kápi a položil před něj fotku.“

„S jeho matkou.“

„Samozřejmě. ‚Dávej si pozor,‘ pošeptal jsem. A pak jsem znovu odešel. Chtěl jsem ho nechat ještě dalších čtyřiadvacet hodin o samotě, aby se mi opravdu potřeboval vyzpovídat. A myslím, že teď už je nejspíš připravený. Zase byl celou noc vzhůru. Ano, myslím si, že tohle je ten správný čas. Půjdeme se podívat?“

„Ano,“ řekl Ferris. Věděl, že stejně nemá na výběr. „Jen jednu věc.“

„A to je co?“

„Můžu zavolat na Ústředí, abych jim dal vědět, že je Karami mrtvý?“

„Ne.“ Hani na něj upíral smutné psí oči. „Obávám se, že Ústředí zavolat nemůžete. To by bylo naprosto nepatřičné.“

„Proč ne?“ zeptal se Ferris, ale Hani jeho otázku ignoroval. A tehdy pocítil Ferris poprvé od chvíle, kdy přijel do Jordánska, ze svého hostitele strach. Byl Haniho zajatcem a vůbec nepochyboval, že tento Arab by ho přes všechny ty své jemné slovní hříčky dokázal zabít, pokud by usoudil, že je to nezbytné.

Hani se zvedl od stolu a vyrazil s Ferrisem v patách ke dveřím. Jeho pomocníci okamžitě přiskočili, že ho doprovodí, ale šéf je mávnutím ruky odehnal. Strážný na konci chodby uctivě zamumlal: „Ya sidi,“ když šéf procházel kolem něj. Hani mu pokývl a pak vyťukal kód elektronického zámku a otevřel těžké dveře. Ferris vykročil do Paláce duchů za ním.

Hned za dveřmi se nacházel malý výtah bez tlačítek. Hani zastrčil klíč do zámku jeho dveří a ty se otevřely. Uvnitř byly jen dva knoflíky, nahoru a dolů. Byl to Haniho soukromý výtah do vězení. Sestupovali dost dlouho, Ferris si nebyl jistý, jestli je výtah tak pomalý, nebo míří tak hluboko do podzemí, ale zdálo se mu, že to trvalo skoro třicet sekund. Nakonec se dveře otevřely a před nimi se objevila dlouhá temná betonová chodba.

V chodbě postávala skupina svalnatých Arabů, co vypadají, že by vás dokázali sejmout jen tak pro legraci. Hani k nim přistoupil a řekl něco, co Ferris neslyšel. Američan se trochu třásl.

V té podzemní díře bylo chladno. Člověk by tady mohl umrznout, kdyby neměl pořádné oblečení. Hani mu pokynul, aby ho následoval chodbou. Každých deset yardů tam stály těžké kovové dveře s úzkými průhledy.

„Můžete se podívat, jestli chcete,“ řekl Hani.

Ferris nakoukl do jedné štěrbiny. Spatřil vychrtlého muže ve spodním prádle, s pohledem tak skelným, že vypadal skoro až neživě. Cela páchla lidskými exkrementy a močí.

„Tvrdý oříšek, tady tenhle,“ řekl Hani. „Ale on přijde k rozumu.“

Ferris už neměl chuť nakukovat do dalších cel. Nebyl nijak přecitlivělý a už dříve viděl, čeho jsou přátelé a spojenci Ameriky schopni, když se rozhodnou někoho skřípnout. V porovnání s tím byl Hani mírný. Tady se mu ale nelíbilo. Dorazili k rozvětvení chodeb, odkud se táhly cely stovky yardů oběma směry, a pak k další podobné křižovatce. Ježíši, pomyslel si Ferris, půlka téhle země musí být ve vězení.

„Jsme tady,“ řekl Hani, když dorazili ke třetí křižovatce chodeb. Zahnuli doleva. Podél této chodby nebyly žádné cely, ale malé místnosti, které zřejmě používali k výslechům. Slyšel křik nějakého člověka. Začalo to náhlým zakvílením plným bolesti a šoku, jako by mu zlomili kost, a pak jekot nabíral na intenzitě, jako by tou zlomenou kostí kroutili sem a tam. Ferris netušil, jestli je to skutečné, nebo falešné. Následovala pauza a pak další děsivý nářek, jak oběť arabsky kňučela a škemrala.

Hani otevřel dveře a gestem naznačil Ferrisovi, aby se posadil. Před ním byla tabule jednostranně průhledného skla a hned za ní výslechová místnost, seshora jasně osvětlená zářivkou, se stolem a dvěma židlemi. Zdi byly natřeny namodro. Tohle bylo ono. Modrý hotel. Na Ferrisově straně skla se nacházel malý reproduktor, takže mohl slyšet, co se říká v druhé místnosti. „Je štěstí, že mluvíte arabsky,“ řekl Hani. „Tohle by se, myslím, nepřekládalo zrovna snadno.“

Nechal tam Ferrise sedět a sám vstoupil do výslechové místnosti. Vzal jednu židli a odtáhl ji ke zdi, asi tucet yardů od té druhé. O chvíli později se otevřely dveře na protější straně a dva strážní přivedli dovnitř vězně. Byl neoholený, vyčerpaný z nedostatku spánku, ale jinak nevypadal, že by utrpěl nějakou újmu. Strážní usadili vězně do židle a připoutali mu ruce a nohy ke kovovému rámu. Pak odešli z místnosti. Vězeň se díval na Haniho skoro smutně.

Ferris čekal, že Hani něco řekne, ale Jordánec mlčel.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se vězeň. Pak to zopakoval ještě jednou, tentokrát skoro plačky. Jenže Hani mlčel dál.

Uplynulo několik minut. Vězeň upíral na Haniho uštvaný pohled. Po tvářích se mu koulely slzy a musel potlačil vzlyk. „Co chcete?“ zeptal se znovu.

Konečně Hani odpověděl.

„Pověz mi, Ziyade, proč jsi zabil Mustafu Karamiho?“ Jeho hlas zněl mírně. Z chodby sem nepřetržitě zaznívaly výkřiky.

„Protože byl zrádce,“ odpověděl vězeň. „Protože byl zrádce. Protože byl zrádce.“

Hani počkal, až se ticho v místnosti nakupí. Bylo to jako tlak na lebku, když se potápěč ponoří příliš hluboko pod hladinu. Po deseti minutách začal být Ziyad dostatečně zoufalý, aby znovu promluvil.

„Prosím. Je to pravda. Mustafa Karami byl zrádce.“

„Ale, Ziyade, jak to víš, že byl Mustafa zrádce?“ Haniho otázka zněla skoro uštěpačně.

„Vy se mě snažíte obelstít. Vy už to víte!“

„Tohle není žádná lest. Pověz mi to.“

„Protože pracoval pro Američany. Byl to zrádce, který pracoval pro Američany.“

Hani se odmlčel, aby ta slova vstřebal. „A jak jsi to mohl vědět tak jistě?“ Uniknout tomu hlasu bylo stejně nemožné jako snažit se uniknout snu.

„Vy znáte odpověď. Vy to víte, víte to.“

„Samozřejmě že to vím, ale chtěl jsem to slyšet od tebe. Jsi významný muž. Musím to slyšet od nějakého upřímného člověka, kterého respektuji, jako jsi ty.“

„Děkuji, sidi. Byli jsme si jistí, že je to zrádce, protože byl v kontaktu s jejich člověkem. S Husseinem Amarym, který pracuje pro Američany v Indonésii. Z toho jsme poznali, že Karami taky určitě spolupracuje s Američany.“

„Ovšem, Američané.“ Haniho oči se proměnily ve dvě tvrdé tečky plné vzteku. „Ale jak jste to zjistili?“

„Přišli jsme na to, protože Karami Amaryho zkontaktoval. Ze začátku to bylo naopak. Amary volal Karamimu. Karami se nás na něj dokonce ptal. Kdo je to ten Hussein Amary? Proč mi telefonuje? Ale potom, později, jsme se dozvěděli, že Karami zkontaktoval Amaryho. Chtěl pomoct Amarymu přicestovat do Evropy, aby se tam setkal s několika z nás. Ptal se na někoho jménem Sulejman. A pak nám to došlo: vy a Američani se snažíte nasadit ho do naší sítě. To celé je váš trik. Použili jste Karamiho, aby někomu pomohl proniknout na naše nejtajnější místa. To tehdy jsme poznali, že se Karamimu nedá věřit. Pracoval pro Američany. A pro vás.“

Hani upíral pohled na vězně. Ferris si všiml napětí v jeho obličeji, jak se snažil zachovat klidný výraz.

„Proč jste nezabili Amaryho?“ zeptal se Hani.

„Snažili jsme se, ale nepodařilo se nám ho najít. Zmizel. Ti Američani jsou chytří. Schovali ho. Jsou moc chytří, tihle Američani. Jsou to ale ďáblové a Bůh je potrestá.“

Hani se zadíval směrem k jednostrannému zrcadlu, do bodu, kde, jak věděl, sedí Ferris. „Ano,“ řekl tiše. „Američané jsou velice chytří.“ Zvedl se ze židle a vyšel z místnosti. V jeho kroku byla znát potlačovaná zuřivost, jako u profesionálního boxera vstupujícího do ringu.

Otevřel dveře Ferrisova naslouchacího stanoviště. Ferrise napadlo, jestli se ho Jordánec nechystá přímo na místě zastřelit. Hani pevně svíral pěsti – nebyla to ovšem nějaká předehra k výbuchu vzteku, jak se ukázalo, ale snaha o znovunabytí kontroly nad svými emocemi.

„Už nikdy se s vámi nehodlám bavit,“ řekl a hlas se mu lehce chvěl. „Měli jsme pro Karamiho dobrý a pečlivě připravený plán. Mohl z něj být významný přínos pro nás i pro vás. Možná nás mohl přivést tam, kam se chceme dostat. A teď jsme o něho přišli kvůli vaší hlouposti a lžím.“

Hleděl na Ferrise, stále ještě otřesený. Jak mohli být ti Američani tak zabednění? Zavrtěl hlavou. Bylo po všem. Vyrazil ke dveřím, ale pak se zastavil a obrátil zpátky k Ferrisovi.

„Vím, co jste udělali. V arabštině pro to máme výraz, říká se tomu taqiyya. Pochází to z dob Prorokových. Je to lež, kterou vyslovíte, abyste se chránil před nevěřícími. Jsou to ignoranti, takže jim můžete říct jakoukoli lež. Právě tohle jste mi vy a Ed Hoffman provedli těmi svými podrazy. Taqiyya. Dopustili jste se tím ale velice ošklivé chyby.“

„Mrzí mě to,“ řekl Ferris.

„Už nic neříkejte, pane Ferrisi. Jestli na mě ještě jednou promluvíte, zabiju vás.“ Znovu se obrátil ke dveřím, vyšel ven a nechal Ferrise v té pitomé díře hluboko uvnitř hory.

Ferris přes sklo sledoval, jak strážní odpoutali vězně Ziyada a odvedli ho pryč. Teď, když se zlomil, zužitkují ho do posledního drobečku, vyždímají z něj každý kontakt, který kdy navázal, každé místo, kde si kdy odskočil na malou, ale Američané se z toho nedozvědí vůbec nic.

Ferris chvíli čekal a přemýšlel, jestli ho někdo přijde vyzvednout, nebo jestli ho tam nechají, aby rozmnožil ten lidský odpad, který hnil pod zemí. Nakonec pro něj přišli dva vojáci. Byli to ti stejní, kteří ho eskortovali, když prve přišel. Vedli ho jinou cestou, chodbami, které byly špinavé a špatně osvětlené a páchly výkaly. Slyšel výkřiky z cel, které míjeli, lidi, kteří trpěli bolestmi nebo tam byli už tak dlouho, že se prostě zbláznili.

Nakonec došli ke starému klečovému výtahu, dost velkému, aby se do něj vešlo stádo dobytka. Tohle je výtah pro vězně, uvědomil si Ferris. Páchl po lidech, kteří si ze strachu potřísnili kalhoty, když sestupovali do tohoto domu mrtvých.

Výtah stoupal pomalu a hlučně. Pak se dveře otevřely a za nimi byla další špína a odpadky, odporný pach vězení, pár tváří zachycených v ostrém světle zářivek. Strážní ho dovedli ke dveřím zajištěným závorou. Nějaký vězeň začal u Ferrise žebronit o pomoc, protože si myslel, že by ho ten cizinec mohl zachránit. Dveře se otevřely a strážní vystrčili Ferrise ven. Mezitím se snesla tma a na nevlídné obloze nebyla ani stopa po měsíci.

Jeho SUV stálo přes ulici. Nastoupil, a když startoval motor, zpola očekával, že vůz exploduje. Ale ne, tohle nebyl Haniho styl. Ferris dojel zpátky na ambasádu, po speciální lince poslal kabelogram Hoffmanovi a pak si, o hodinu později, s divizním šéfem krátce pohovořil na bezpečném telefonu. Hoffmanův hlas zněl rozrušeně, ale ani trochu zkroušeně.

~

Příštího rána už Ferris seděl v letadle zpátky do Washingtonu. Cestou na letiště se zastavil u Alice v bytě a probudil ji. Hned poznala, že se stalo něco zlého.

„Co se děje, miláčku?“ zeptala se. To bylo poprvé, co mu řekla miláčku.

„Nějaké problémy v práci. Chtějí, abych se vrátil domů a promluvil si s lidmi na ministerstvu zahraničí.“

„Máš problémy? Stalo se něco ošklivého, že? Poznám to.“

Hleděl na zbloudilé pramínky vlasů, které jí visely přes rozespalý obličej. „Nic se nestalo. Nic důležitého. Ale musím ty pracovní problémy vyřešit. A promluvit si s manželkou.“

Přikývla. „Kdy se vrátíš?“

Ferrisovi zaškubal sval v obličeji. Přesunul váhu z bolavé nohy. Neměl tušení, kdy přijede zpátky. Jestli to Hani myslel vážně, možná se nevrátí nikdy.

„Jak to jen půjde,“ odpověděl. „Budu ti volat, kdykoli budu moct, až odjedu. Je to tak v pořádku?“

„Samozřejmě. Dokud se opravdu nevrátíš.“

Nejdřív jí neodpověděl. Závazné sliby se podle jeho zkušeností pronášely pouze v případě, že byl nějaký důvod pochybovat o něčí věrnosti. Vzpomněl si na to, co říkal Hani: každé slovo navíc svědčí o neupřímnosti.

„Nechci tě opustit.“ Do každého slova vkládal veškerý svůj cit.

„Ach, Rogere,“ zavrtěla hlavou. V očích měla slzy. „Slib mi něco. Jestli se rozhodneš, že to se mnou nemyslíš vážně, musíš mi to říct. Nechci, abys mi ublížil. Mám teď dobrý život a jsem šťastná a nechci být znovu smutná.“

„Nikdy bych ti nedokázal ublížit,“ řekl Ferris. Přikývla a pak se k němu obrátila zády. Jak se od něj vzdalovala, pomyslel si Ferris v duchu: takže takovéhle to je. Tenhle pocit bezmoci, to je láska.

11 Langley / Washington

V době, kdy byl Ferris na cestě domů, explodovalo auto s bombou ve Frankfurtu. Při mezipřistání v Londýně zavolal dozorčího agenta Blízkovýchodní divize a zeptal se, jestli se má otočit a vrátit do Jordánska, ale bylo mu řečeno, že ne, že ho Hoffman chce mít ve Washingtonu co nejdřív. Na lidech na Heathrow bylo už od pohledu znát, jak jsou vyděšení. Shlukovali se kolem televizorů v letištních halách, aby sledovali zprávy. Několik letů bylo zrušeno kvůli zvýšené bezpečnostní pohotovosti.

Z Londýna zavolal Ferris Alici. Zprávy z Frankfurtu se k ní zatím ještě nedonesly. Ferris jí řekl, aby byla opatrná, a ona se hlasitě rozesmála. „Já? Ty buď opatrný. Já nejsem ten, kdo vyvolává potíže.“ Ferris se rozesmál, ale bolelo to. Chtěl být zase doma s ní. Během celého manželství s Gretchen ho ani jednou nenapadlo někam se s ní schovat a nechat celý svět zmizet. S Gretchen se to totiž mělo tak, že do toho světa patřila, jako dokonale ražená mince. Alice se pohybovala v jiném vesmíru, který pro Ferrise stále zůstával tajemstvím, a on si teď ze všeho nejvíc přál být tam s ní.

Během dlouhé cesty z Londýna do Washingtonu Ferris přemýšlel. Ztráceli půdu pod nohama. Promarnili i těch pár vzácných šancí, jak proniknout do nepřátelské sítě. Ferris sám nebyl o nic lepší než Hoffman. Byl netrpělivý a nenasytný a ztratil stopu svého protivníka. Pomyšlení na návrat na ústředí CIA bylo deprimující. Nebylo za tím to fádní, linoleové ovzduší toho místa ani časově neurčitelný „modernistický“ vzhled architektury ze šedesátých let. Byla to kultura státní služby, kterou byly chodby prosáklé jako suchou hnilobou. Ferris poslouchal tu elitářskou rétoriku bratrstva ve zbrani už od chvíle, co nastoupil. Předpokládal, že agentura bude méně samolibě byrokratická než Time, Inc., ale pletl se. Bylo to ještě horší. Byla to kultura, která tak dlouho lhala sama sobě, že lidé ztratili schopnost rozlišovat mezi tím, co je skutečné a co ne. Selhání bylo nepřijatelné – takže pokud se agentury týkalo, CIA nikdy nedělala chyby. Tihle lidé opravdu věřili vlastním power point prezentacím.

Ferris si s sebou vzal jednu knihu z knihovny Britské rady a teď v ní hledal útěchu. Britové taky ledacos zmršili – ten zmatek u Dunkerque roku 1940 se zatraceně blížil totálnímu propadáku. Když si ale uvědomili, že je v sázce jejich přežití, dokázali ve své povaze najít nemilosrdnou syrovou tvrdost. Nemotorní šachisté a univerzitní podivíni se projevili jako zabijáci. Právě o tomhle poselství špionážní historie si Ferris tak rád četl. Britové, čelící protivníkovi, kterého nemohli porazit přímo, si našli jiné cestičky. Povýšili lež na formu válčení. Kradli nepříteli šifrovací stroje Enigma a verbovali ty nejkreativnější a nejinteligentnější lidi z celé Británie, aby prolomili kódy. Zajímali německé agenty a posílali je zpátky, čímž vytvořili síť lží tak spletitou a uvěřitelnou, že se pro Němce stala realitou. Protože věděli, že nezvítězí, pokud Amerika nevstoupí do války, spustili tajný akční program s cílem zlikvidovat izolacionisty v Americe, šířili lži a fámy, aby porazili ty členy Kongresu, kteří se jim nehodili do krámu. Britové udržovali svou masku srdečných, vlasteneckých popletů, dokud si nepropletli cestu až do Berlína. Dosahovali úspěchů lež po lži, den po dni.

Ferris pročítal útlý svazeček, který si vzal s sebou a jenž pojednával o jedné obzvlášť troufalé ukázce britské prohnanosti, a jak obracel stránky, přemýšlel o vlastním protivníkovi. Protože mu ke jménu „Sulejman“ scházela tvář, viděl před sebou jen černé prázdno, když zavřel oči. Slyšel ale zvuk explozí – bomby v autech v Rotterdamu, Miláně, Frankfurtu a brzy už bezpochyby v Pittsburghu a San Diegu. Nezdar při likvidaci Sulejmana nebyl neúspěchem agentury, ale jeho vlastním. Když tehdy na začátku roku naverboval v Iráku Nizara, zachytil se jednoho z okrajových výhonků. V Berlíně s Hanim se dotkl jedné z uzlin. A s Hoffmanem se zdálo tak snadné vrazit sondu do boku nepřítele. Ve své narůstající frustraci si tehdy představoval, že dokáže vylákat nepřítele z jeho ammánského úkrytu. Jediné, čeho ale on a Hoffman svými pletichami dosáhli, bylo, že přesekli i těch pár spojovacích lan, která ještě měli. A celou tu dobu dál vybuchovaly bomby.

Byli zpátky na startovní čáře a vybíhali se zpožděním. Frankfurtská bomba znovu vyvolá mezi lidmi paniku. Tentokrát to byl obzvlášť drzý kousek, přímo uprostřed finančního centra Evropy. Vzkazovali tím lidem, že existuje síť tak chytře zbudovaná a tak dobře skrytá, že CIA a její přátelé ani netuší, kde ji hledat. Váš ochranný štít je pryč, říkaly tyhle bomby, jste vůči svým nepřátelům bezmocní.

V ospalém rozpoložení během dlouhého letu Ferris uvažoval nad tím, co Hani říkal o taqiyyi, lži z nezbytnosti. V islámských textech, které studoval ještě na univerzitě, se ten termín obvykle užíval v souvislosti se šíity. Učili je přetvařovat se, pokud to bylo nezbytné, aby se vyhnuli nebezpečí. Vlastně právě toto bylo jedním z důvodů, proč je sunnité považovali za notorické lháře. Byl tady ale ještě hlubší smysl, který se táhl zpátky až ke koránu. Souvisel s Prorokovým společníkem jménem Ammar bin Jásir, který byl i se svou rodinou v Mekce uvězněn, poté co prorok uprchl v roce hidzry do Medíny. Bin Jásirovi rodiče byli pro svou věrnost islámu mučeni a zabiti. Bin Jásir byl prohnanější: přelstil nevěřící tím, že předstíral uctívání jejich model a pak sám utekl do Medíny, kde se připojil k Mohamedovi. Když se Proroka zeptal, jestli udělal dobře, když lhal, Mohamed ho ujistil, že splnil svoji povinnost. Bin Jásir obklopil pravdu tělesnou stráží lží, stejně jako to učinili Britové o mnoho století později. Jednal s nevěřícími s opovržením, které si zasloužili. Vstoupil do srdce jejich ležení a oklamal je, aby mohl později pokračovat v boji.

V dobách Prorokových byl klam způsobem přežití. Další příběh vyprávěl o náčelníkovi jednoho arabského kmene, který spřádal plány na Mohamedovo zavraždění. Prorok svým společníkům poradil, že vrahovou slabostí je jeho marnivost. Takže když jej navštívili, pochválili šejkovi jeho vybraný parfém a požádali ho, aby se naklonil o trochu blíž a oni mohli vychutnat jeho lahodnou vůni. Ještě kousek, krásný šejku, ještě kousek. A pak usekli marnivému muži hlavu. Příběh ilustroval věčné válčení. Když čelíte obtížnému protivníkovi, bývá někdy nejlepší hrát na jeho aroganci. Přilákat ho blíž, vtáhnout ho do pasti. Pokud správně zatlačíte na ten správný bod, zhroutí se zevnitř. Tohle přece udělali muslimové Americe v Iráku, ne? Mohlo to ale fungovat i opačně.

Britská kniha ležela stále otevřená na Ferrisově klíně a on se k ní teď vrátil s ještě větším zájmem. Operace, kterou popisovala, byla stejnou měrou divadelním představením jako válečnou operací. Roku 1943 potřebovali Britové zamaskovat skutečný plán útoku na Sicílii a přesvědčit Němce, že se vylodí v Řecku. Vytvořili iluzi tak dokonalou, že na ni Němci skočili, protože se domnívali, že odkryli velké tajemství – nepoznali, že je to lež. A fungovalo to.

Ferris se v sedadle napřímil. Objednal si od letušky černou kávu a začal si zapisovat poznámky. Než letadlo přistálo v Dullesu, měl už hrubé rysy svého nápadu pohromadě.

~

Hoffman seděl zachmuřeně o stolu, když se tam Ferris objevil. Vypadal příšerně. Zarudlý obličej měl celý povadlý a pod očima temné brázdy. Příliš málo spánku a příliš mnoho alkoholu. Dokonce i ty na ježka ostříhané vlasy měl zplihlé. Nevypadal už vůbec jako nějaký magnát, ale spíš jako bookmaker, kterému nevyšly sázky. Jeho zástupce seděl u konferenčního stolu nad nějakým tlustým pořadačem, když ale dorazil Ferris, šéf divize ho požádal, aby odešel a zavřel za sebou dveře.

Hoffman hovořil tichým, chraplavým hlasem. Při řeči hleděl do stolu namísto přímo na Ferrise. „Mohl bych se omluvit, ale to by byla blbost. Přesto, měl jsem tě dopředu varovat, že ti nejspíš každou chvíli spadne na hlavu ten průser s Mustafou Karamim. Byla to chyba.“

Ferrise to ohromilo. „Co tím myslíš? Tys věděl, že je Karami mrtvý? Ještě než jsem se setkal s Hanim?“

„Jasně. Doslechl jsem to od Španělů ve stejné době, kdy to řekli Jordáncům. Díky tomu se mi podařilo z toho Amaryho vytáhnout. Měli jsme náskok.“

„Do prdele. Víš co, Ede? Máš pravdu. Měl jsi mi to říct. Proč jsi to neudělal?“ Ferris byl bez sebe vzteky. Myslel si, že tahle situace už nemůže být horší, a teď ještě tohle.

„Protože bys to řekl Jordáncům. Na tom není nic špatného. Na tvém místě bych jim to řekl taky. Nemohl jsem to ale riskovat. A netvař se uraženě. Říkal jsem ti, že se omlouvám.“

„Vlastně mám pocit, Ede, žes říkal, že omlouvat se je blbost. Ale na tom nezáleží.“

„Proč na tom nezáleží? Na všem záleží.“

„Protože Hani už se se mnou nebude dál bavit. Myslím, že měl sto chutí mě zabít, když mu došlo, co jsme mu provedli. Byl bez sebe vzteky. Pro ně jsem mrtvý.“

„Nebuď si tím tak jistý. Má tě rád. A lepší vsadit na tebe než na nějakého dalšího chlapa, co bychom mu poslali. Takže třeba přijde k rozumu. A pro záznam, omlouvám se.“ Hoffman stáhl rty v unaveném, strhaném obličeji a vydal zvuk jako při polibku. A pak ukázal Ferrisovi vztyčený prostředník.

Ferris se proti své vůli rozesmál. Bylo to podivně uklidňující, že se Hoffman i po takovéhle katastrofě pořád dokáže chovat jako adolescent. Rozhodl se, že ten svůj vztek skousne.

„Ty si vážně myslíš, že mě pustí zpátky do Jordánska?“ Zpátky k Alici, zpátky na místo, kam patří.

„Není to úplně vyloučeno. Počkáme a uvidíme.“

„Hani stojí za trochu potíží, Ede, pokud se nám podaří tyhle rozpory překonat. Ne že ty bys potřeboval můj názor, ale sledoval jsem ho, jak zlomil člověka, který zastřelil Karamiho. Bylo to úplně ďábelské. Ten chlap přiznal všechno – tu vraždu, fakt, že věděli, že řídíme Amaryho – aniž by se ho Hani třeba jen dotkl. Je dobrý.“

„Jo, jo, já vím. Je to hvězda. A my jsme s ním parádně vymetli. Et cetera. Je mi líto, žes tam musel být a že si vybil vztek na tobě. Jsem si jistý, že to nebyla žádná sranda. Zavolal mi a taky mě seřval, co se do mě vešlo. Řekl jsem mu, aby se uklidnil. Za války se občas stávají zlé věci. Střelba z vlastních řad. Ať se přes to přenese.“

„A co, uklidnil se?“

„Ne tak docela. Ale přestal řvát. Požádal jsem ho, aby tě vzal zpátky, ale vypadalo to, jako by byl duchem jinde a o něčem přemýšlel. Dlouhé pauzy, moc divné. Ale on se s tím srovná. Je to profík.“

Ferris hleděl na svého šéfa a přemýšlel, jestli k tomu má ještě něco dodávat. „Právě tohle mi dělalo starosti, pokud mám být upřímný. Hani je profík. Tvrdě na té operaci pracoval. Připravil ji, zverboval toho chlapa. A měli jsme mezi sebou jistou důvěru, on a já. To je jedna z věcí, co jsem se u Arabů naučil – je to všechno, nebo nic, naprostá důvěra, nebo nula. Jenže o tu jsme přišli. Stali jsme se navzájem… ničím.“ Zmlkl.

Hoffman složil strhaný obličej do dlaní a protřel si nevyspalé oči. Když znovu promluvil, zazníval v jeho hlase náznak zlosti. „Tak dobře. My jsme toho chlapa podrazili. Bylo to v dobré víře, ale kdybych byl Hani, byl bych nasranej. A kdybych byl ty, taky bych byl nasranej. Měl jsi pochybnosti. Řeks mi to. V pořádku?

V tomhle máme jasno.“

Divizní šéf se zvedl. Jeho mohutná postava se na moment vztyčila nad židlí a pak v náhlém návalu znechucení praštil pěstí do stolu.

„Jenomže já nejsem Hani, zatraceně! A nejsem ani ty. Já jsem já a mám před sebou práci. A nehodlám se utápět ve výčitkách svědomí a všecko kvůli tomu zahodit. Jsme ve válce, prokrista. Tihle hajzlové si každý den, co my se tady flákáme, odpálí novou bombu. Máme rozběhnutý věci, o kterých nemáš ani tušení, a víš co? Ty taky nefungujou. Prezident se dneska na poradě ptal ředitele, jestli si CIA vzala permanentní dovolenou.“

„Ježíšmarjá,“ zamumlal Hoffman a zavrtěl hlavou. „Tihle lidi se nás snaží zabít a nám už docházejí triky, jak je zastavit. Rozjet tu věc s Amarym mi trvalo stejně dlouho jako Hanimu ta jeho malá operace, a teď je to všecko v hajzlu. A tak si dělám hlavu s tímhle, a ne s tím, jak moc jsme nasrali naše jordánské kámoše.“

~

V místnosti se rozhostilo ticho. Ferris čekal od Hoffmana další výbuch, on se ale jen rozmrzele stáhl do sebe. Jeho šéfovi se to začínalo vymykat z rukou. Všem se to začínalo vymykat. Hoffman měl pravdu. Už jim docházely triky. Čekali, že zase zabodují, doufali, že se jim podaří najít někoho v jedné z těch sítí a vymáčknout z něho informace včas, aby zabránili dalšímu útoku. Tohle nebyla žádná bojová strategie, byl to pomalý ústup. Hoffman stále mlčel a Ferrise napadlo, že čeká na nějaký návrh. Ferris si srovnával v hlavě ten nápad, který zformoval za dlouhého neveselého letu do Washingtonu. Myslel na to slovo, co řekl Hani – taqiyya. Když pravda nezabírá, potom začni lhát. Když prohráváš bitvu na jednom poli, vytvoř si jiné.

„Mám jeden nápad,“ řekl Ferris. Jeho slova dopadla do propasti ticha. „Možná je to uhozené.“

„Říkals něco?“ zeptal se Hoffman. Nebyl zvyklý, aby Ferris přicházel s operačními návrhy.

„Říkal jsem, že mám jeden nápad. Přišel jsem na to v letadle. Přemýšlel jsem o tom už dřív, ale zdálo se mi to moc ujeté. Teď už možná ne. Chceš si to poslechnout?“

„Jo, jasně. Co můžeme ztratit? Teda kromě celé téhle zasrané země.“

„Tak fajn. Potřebujeme se dostat k Sulejmanovi. Pokud se nám to nepodaří, sežere nás zaživa. Jenom se na nás podívej. Jsme totálně na dně. Musíme něco rozjet. Mám pravdu?“

„Přirozeně. Co je to za nápad?“

„Je to něco, co mi Hani řekl, než jsem odjel. Těsně předtím, než mě vyrazil. Mluvil o takové muslimské záležitost zvané taqiyya. Je to lež, kterou člověk řekne, aby dostal, co chce. A mě napadlo, co kdybychom prostě lhali? Co kdybychom přiměli Sulejmana uvěřit, že už jsme to dokázali – že už jsme uvnitř stanu. My víme, že jsme pohořeli, ale on ne. Nemá tušení, jestli mu nespíme pod postelí a nečekáme na ten správný okamžik. Budeme lhát, to je v podstatě celé. Budeme předstírat, že ho držíme za koule. A pak využijeme jeho strachu. Dává to nějaký smysl?“

„Možná,“ řekl Hoffman. „Kdybych tak věděl, o čem mluvíš.“

„Mluvím o klamavé operaci. Taqiyya je jediný způsob, jak proniknout do Sulejmanovy sítě. Už jsme to zkoušeli a nedostali jsme se nikam. Můžeme to zkoušet dál. Můžeme nahazovat udičku lidem ve všech salafistických mešitách po celém světě a čekat, že někdo někde spolkne návnadu. A možná to zabere, nakonec. Jenže nám dochází čas. Takže pokud nemáme čas naverbovat skutečného agenta, co kdybychom předstírali, že už jsme ho získali – a řídili ho jako virtuálního agenta. Nebude to skutečný průnik do al-Kájdy, ale virtuální. Jenže v čem je rozdíl, no ne? Když nemáme karty, můžeme předstírat, že je máme. Můžeme blafovat – přinutit toho chlapa uvěřit, že jsme uvnitř, že řídíme agenta. Sakra, když budeme chtít, můžeme předstírat, že jsme naverbovali přímo Sulejmana. Můžeme předstírat, cokoli chceme. Když budeme dost drzí, bude to fungovat.“

Hoffman potřásl hlavou. Už se zase usmíval. Ten chmurný bouřkový mrak se zvedl. „Víš, budu muset přehodnotit svůj názor na tebe. Neměl jsem tušení, že jsi tak prohnaný. Tohle tě v Eddieho seznamu řadí do docela nové kategorie.“

„Jsem zoufalý,“ řekl Ferris. „Stejně jako ty.“

„To je fakt. Takže jak navrhuješ tu taškařici začít? Předpokládejme, že mě to zajímá.“

„To mě právě napadlo v letadle. Četl jsem si knížku o britské klamavé operaci z druhé světové války, když opravdu zoufale potřebovali Němce podfouknout. A mě napadlo, možná bychom tu hru mohli sehrát taky.“

„Tak fajn, pane Peabody. Co je to za knihu?“

„Muž, který nebyl.“

Hoffman zavřel oči a nechal tu myšlenku vstřebat. Okamžitě to viděl před sebou – mrtvé tělo, falešný vzkaz, vrstvení lží. Došel k poličce s knihami a vyndal ohmataný výtisk knihy, o které se Ferris právě zmínil.

„Operace Mincemeat. Tak to Britové nazvali, že? Nejspíš stárnu a hloupnu, že jsem si na to nevzpomněl sám.“

„Jenom stárneš,“ řekl Ferris.

„Víš co? Mám tě rád, Ferrisi. Jsi pěkný vychcánek. To teda jo.“

„Díky.“

„Aby se nám to povedlo, musíme tě napojit na nový okruh. Mám pár lidí, kteří už teď dělají dost neobvyklé věci. Snažil jsem se tě do toho podniku zatáhnout potom, co tě zranili v Iráku, ale tys mě poslal do háje. Pořád ještě to můžeme zařídit, jestli jsi k tomu opravdu svolný. Ale nežeň se do toho moc rychle. Tohle není žádná blbina pro frekventanta kurzu tajné služby z Farmy. Seš si tím jistý?“

Ferris odpověděl bez rozmýšlení. Nikdy se nerozmýšlíme, když děláme rozhodnutí, která nám změní život.

„Musíme dostat Sulejmana. S tímhle by to mohlo vyjít.“

„Taqiyya,“ řekl Hoffman, který si stále vychutnával Ferrisův návrh. Položil svoji obrovskou ruku mladšímu muži na předloktí. „Říkal jsi to už dávno, Rogere. Tohle musí vyjít. Nemůžeme prohrát. Jestli se nám nepodaří prolomit Sulejmanovu síť, umře spousta dalších lidí.“ Uvolnil stisk Ferrisovy paže a řekl, že mu za pár dní zavolá jeho sekretářka a domluví další schůzku. Musí zařídit pár věcí, přehodit několik drátků, než bude moct Ferrise napojit na tenhle nový okruh.

12 Washington

První noc po návratu do Washingtonu přespal Ferris v hotelu. Byl to ošuntělý malý hotýlek u Dupont Circle, který mu připomínal místa, kde bydlel předtím, než se dal k CIA. Potřeboval být sám, pryč od všech, koho znal. Nechtěl se setkat s Gretchen, dokud si nerozmyslí, co se jí vlastně chystá říct. Vždycky si našla způsob, jak zmařit jeho plány nebo je prostě ignorovat. Tentokrát chtěl on stanovit kurz. Zavolal jí o půl sedmé příštího rána, přesně v době, kdy, jak věděl, už vylezla ze sprchy a ještě se nezačala líčit.

„Ahoj, Gretchen.“

„Rogere?“ Byla překvapená, ale šťastná.

„Jsem zpátky doma,“ řekl.

„Ne, nejsi. Rozhodně nejsi doma. Já jsem doma. Ty jsi někde jinde. Kde jsi?“

„V hotelu.“

„Co tam sakra děláš?“

„Vysvětlím ti to. Můžeme spolu zajít na večeři?“

„Nebuď směšný, miláčku. Přijď domů do svého bytu a ke své ženě. Dneska musím do práce, ale v sedm budu zpátky. Klíč máš. Totiž, jasně že máš klíč. Je to tvůj byt. Tak si otevři. A trochu si odpočiň. V noci to budeš potřebovat.“

Ferris ji chtěl varovat, že tohle není ten druh návštěvy, jenže ona spěchala, aby se připravila do práce, a tak hned zavěsila, jen mu ještě řekla, že ho miluje a že je hrozně šťastná, že se vrátil. A myslela to vážně. Neexistoval žádný bezbolestný způsob, jak to vyřídit. Prostě jí to bude muset říct a odejít.

Byt se nacházel v elegantní starobylé budově v Kaloramě, hned u Connecticut Avenue. Projevoval se v tom Gretchenin cit pro styl. V okolí žili boháči, lidé se starými majetky a společenskými konexemi. Gretchen byla jako jejich další dcera. Seznámila se se svými sousedy, navštěvovala je, když byli nemocní, vozila jim drobné dárečky ze svých cest. Jejich byt zařídila přepychově. Když ještě žili spolu, pořád Ferrise tahala na nějaké aukce a do starožitnictví, aby doplnili nové parádičky. Když pozvali sousedy na koktejl, muži vždycky vypadali, že ví, čím si Ferris ve skutečnosti vydělává na živobytí, aniž by se ho zeptali.

Gretchen byla aristokrat samouk. Právě toto dělalo starším sousedům dobře, že se to chytré mladé stvoření snaží zařadit do jejich světa. Její otec prodával pojistky v Indianě a byl to spořádaný, solidní občan, rozhodně ale ne člověk, který by snil o tom, že se jeho dcera stane členkou Sulgrave Clubu. Měla staršího bratra, který zůstal v Indianě a pracoval jako regionální šéf prodeje pro Johna Deera. To nebylo nic pro Gretchen. V osmnácti letech si hodila na záda batůžek s raketovým pohonem, vyrazila na Kolumbijskou univerzitu a stvořila si nový život. Ferris mohl obdivovat, jak se dokázala sama vypracovat, už ho ale netěšilo se na tom podílet.

Ferris pozdravil vrátného, který vypadal překvapeně, že ho vidí. Vyjel výtahem nahoru a opatrně otevřel dveře. Ve vstupní hale stál nový psací stolek, jak si všiml, přezdobený francouzský krám s vyřezávanýma nohama, který se pro skutečné psaní nejspíš moc použít nedal. Byt byl pečlivě uklizený, veškeré stopy toho druhého života, kterým žila, když byl pryč, byly odstraněny. Vešel do ložnice. Na obou nočních stolcích stály fotky ve stříbrných rámečcích. Prohlédl si svoji fotografii, na níž vypadal zpustle a pořád tak trochu jako žurnalista a která byla pořízená ještě předtím, než se oženil. Na rámečku nebyl žádný prach. To ho pravidelně otírala, nebo ho prostě vytáhla ze šuplíku?

Jak chodil po bytě, všiml si, že zmizely artefakty jeho vlastního skutečného života. V lednici nebylo žádné pivo, jeho předplatné na Sports Illustrated bylo evidentně zrušeno, oblečení, které tady nechal, bylo ze šatníku odstraněno, aby uvolnilo prostor tomu jejímu. Možná to bude snadnější, než očekával. Vlastně už byl pryč.

Gretchen zavolala těsně před půl sedmou, aby mu řekla, že se v práci opozdí, ale bude doma o půl osmé, a pak ještě jednou v sedm třicet, aby mu sdělila, že právě odchází. Domů se nakonec vrátila pár minut před devátou. Otevřela dveře a zavolala: „Ahoj, miláčku, jsem tady,“ jako by nikdy neodešel. Omlouvala se, že dorazila tak pozdě, ale nedalo se s tím nic dělat. Generální prokurátor potřeboval dokončit jeden prioritní projekt a ona se nemohla utrhnout. Snažila se, ale prostě to nešlo. Nebyla to ani tak omluva jako prohlášení o vyšším poslání.

Ferris si ji pozorně prohlížel. Vypadala stejně jako dřív, jen snad ještě líp. Lesklé černé vlasy lemující její tvář ve stylu italských filmových hvězd. Velké poprsí, které bylo první věcí, jíž si na ní většina lidí, mužů i žen, všimla a které používala k zastrašování nebo svádění, to záleželo na momentální potřebě. Elegantní kostým s hedvábnou blůzou vykrojenou natolik, aby odhalovala rýhu mezi ňadry.

Čekala objetí a polibek, když se k tomu ale Ferris neměl, přistoupila k němu, sama ho objala a pevně se k němu přitiskla.

Objetí jí oplatil, ale bez velkého nadšení. Poznala, že něco není v pořádku, ale snažila se to bagatelizovat a doufala, že to zase samo zmizí.

„Co se děje, Rogu?“ zeptala se. „Letadlo mělo zpoždění?“

„Musíme si promluvit,“ řekl.

„O čem?“ Měla v očích ustaraný výraz.

„Sedneme si.“

„Chceš se něčeho napít? Něco ti nachystám.“

„Ne. Teď ne. Chci si promluvit.“

„Tady, lásko.“ Posadila se na pohovku, natřásla polštář a čekala, až si k ní přisedne. Polštáře byly nové, všiml si Ferris. Byly lemované brokátem, který ladil se šňůrami na závěsech. Ferris se usadil do křesla vedle pohovky. Potřeboval jistý odstup, jinak by to ze sebe nikdy nedostal. Přemýšlel, kudy do toho, když ale začala ticho vyplňovat tlacháním, vypadlo to z něj.

„Chci rozvod, Gretchen. Tohle už není manželství.“

„Co jsi to říkal?“ Tohle byla její poslední obrana, předstírat, že neslyšela.

„Říkal jsem, že si chci promluvit o rozvodu. Žijeme odděleně a navzájem jsme se odcizili. Myslím, že je možná čas to ukončit.“

Vypadala, jako by jí vrazil facku.

„Ty parchante,“ řekla. Tváře jí zrudly a pak se rozplakala. Tohle Ferris jaksi neočekával. Myslel, že na něj bude křičet. Zvedla se a šla do koupelny, aby se vysmrkala. Zůstala tam skoro deset minut, a když se vrátila, měla na tváři nový make-up a bylo znát, že znovu nabyla svůj klid. Zase měla všechno pod kontrolou.

„To nemůžeš udělat, Rogere,“ řekla. „Nedovolím ti zničit, co je mezi námi. Máme přesně to manželství, o jakém lidi sní. Dokonale se k sobě hodíme. Byl jsi teď pod velkým tlakem. Chápu to. Nevím, v čem si myslíš, že je chyba, ale můžeme to dát do pořádku.“

„Nic nemůžeme dát do pořádku, když spolu nebudeme žít. A neslyším, že bys nabízela, že se přestěhuješ do Jordánska.“

„Nemůžu odejít z ministerstva. To přece víš. Chápu, jak je to pro tebe tvrdé. Přála bych si, abych se mohla prostě jen tak sebrat a odjet do Ammánu jako ostatní manželky, ale nemůžu. Nesnaž se ve mně vyvolat pocit viny kvůli mým povinnostem.“

Zavrtěl hlavou. Tohle nemělo nic společného s vinou. „Ty mě nechápeš, Gretchen. Nechci už být ženatý. Naše manželství se rozpadlo. Nemyslím, že by se to dalo napravit.“

„Všechno se dá napravit, když lidi chtějí. Jestli je něco špatně, musíme se snažit dát to do pořádku, namísto abychom všechno zahodili. Musíš si věřit.“

Neposlouchala ho. Chovala se, jako by ta žádost o rozvod byla jen známkou slabosti, kterou je možné překonat silou vůle, pokud ne jeho, pak její. Ferris si uvědomil, že bude muset vyzkoušet jiný přístup. Doufal, že se tomu bude moct vyhnout, ale nešlo to.

„Vídám se s někým jiným, Gretchen.“ Na moment se odmlčel, čekal další slzy, její oči ale zůstaly suché. „To není správné, když jsme pořád svoji.“

„Říkala jsem ti…“ Zarazila se. Z jejího hlasu zazníval stěží potlačovaný vztek. „Říkala jsem ti, že je mi jedno, s kým se vídáš, když jsme od sebe. Můžeš si pořídit tolik šukacích samiček, kolik tě napadne. Jenom o tom nechci nic vědět.“

„Tohle není žádná… šukací samička. Mám tu ženu rád.“

„Nebuď směšný, Rogere. Je mi jedno, co je zač, ale nemůžeš s ní být tak šťastný jako se mnou. To přece víš.“

„Já s tebou nejsem šťastný, Gretchen. Už dlouho s tebou nejsem šťastný.“

Ignorovala ho. Už byla někde jinde, ve svém vlastním vesmíru, kde spřádala plány, jak ho přitáhnout zpátky. „Už dřív mi to dělalo starosti. Bála jsem se, že mě nemiluješ. Jestli je v tom ale jenom nějaká jiná ženská, po pravdě jsem předpokládala, že se něco takového děje. Překvapilo by mě, kdyby ne. Vím, jací chlapi jsou. Včetně tebe, Rogere. Nejsi tak ctnostný, jak předstíráš.“

Ferris se chystal na to odpovědět, ale ona ho neposlouchala.

„Nachystej nám martini,“ řekla. „Hned budu zpátky.“

Než stihl Ferris něco namítnout, přešla do ložnice. Chvíli seděl v křesle, ale pak usoudil, že se opravdu potřebuje napít, i když s tím nápadem přišla ona. Přistoupil k baru a namíchal dvě vodky s martini. Když třásl šejkrem, cítil, jak se mu prsty lepí k jeho štiplavě studenému povrchu. Jí přidal olivu, sobě kousek citronové kůry. Jistým zvráceným způsobem byl opravdu zpátky doma. Napadlo ho, jestli bude schopen v té konverzaci pokračovat. Možná by měl prostě odejít.

Donesl pití zpátky do obývacího pokoje a čekal, až se vrátí. Co jí trvá tak dlouho? Jenže už to věděl. A ani se nepohnul. Usrkl ze své skleničky a pak ještě jednou. Na jazyku cítil palčivý chlad. Konečně zaslechl, jak se dveře ložnice otevírají.

Měla na sobě krajkový černý župánek. Jak kráčela pomalu k němu, její těžká ňadra se pod látkou pohupovala sem a tam. Roger zavrtěl odmítavě hlavou. Oči ale dál upíral na její tělo.

„Už se nechci dál hádat.“ Posadila se vedle něj a nechala župánek trochu rozhalit, aby byla vidět smyslná křivka jejích ňader, a pak se pohodlně uvelebila na pohovce, takže se župánek úplně rozevřel a odhalil její nahotu v celé kráse. Mezi nohama neměla ani chloupek, všiml si Ferris. To byla novinka. Nechtěl se při pohledu na ni vzrušit, ale stalo se.

„Potřebuju tě,“ řekla. „Potřebuju svého muže.“ Naklonila se k němu, takže se mu otřela prsy o košili, a začala mu rozepínat zip na poklopci.

„Nedělej to,“ řekl a odtáhl její ruku. „Tohle není správná chvíle.“

„Přestaň žertovat. Chci tě.“ Přesunula ruku zpátky k zipu a zatáhla za něj. Uvědomil si, že teď už ji nedokáže zastavit. Od okamžiku, kdy souhlasil, že nachystá pití, a nechal ji odejít z místnosti, už uplynula příliš dlouhá doba. Udělal ještě poslední pokus a znovu ji odstrčil. Tentokrát ji to rozčílilo.

„Co je to s tebou?“ řekla a odtáhla se. „Čekala jsem na tebe pět měsíců a ty se mě nechceš ani dotknout?“ Chvíli přemýšlela, jako by přehodnocovala strategii, a pak nasadila trucovitý výraz. „Jsem tak osamělá,“ řekla. Pomalu roztáhla nohy. Byla voskově hladká, jako růžový mramor. Ferris se snažil nedívat, ale už ho měla.

„Nech toho, Gretchen.“ Pomalu kapituloval. Tímhle vždycky vyhrávala všechny hádky. Rozepnula mu knoflíky košile a pak mu sundala kalhoty, boty a ponožky. Byl bezmocný. Napřed ho nabudila ústy a pak se na něj obkročmo posadila, takže měl hlavu zabořenou mezi jejími ňadry a bradavky se mu otíraly o tvář. Houpavě se na něm pohybovala nahoru a dolů, až dosáhla vyvrcholení. Pak ho odvedla do ložnice a nutila ho dělat to znovu a znovu.

Druhý den časně ráno, když byla Gretchen ve sprše, si Ferris posbíral svoje šaty a vyplížil se z bytu. Cítil znechucení ze sebe samého. Byl příliš slabý, aby dokázal odolat nezkrotné síle své ženy. Příště bude za sebe muset nechat mluvit právníka. Když zavíral dveře svého bytu, věděl, že je to naposled.

13 Langley

Dva dny strávil Ferris v tom hracím automatu, ve který se proměnilo Ústředí, a čekal, až si ho Hoffman zavolá. Kvůli tomu bombovému útoku ve Frankfurtu tady teď rudě blikala světélka kdejakého senzoru a kontrolky. Konaly se schůzky a brífinky a přicházela naléhavá předvolání od významných politických činitelů. Auto s bombou ve Frankfurtu bylo zaparkováno přímo naproti německému ústředí Citibank a vybuchlo v době odpolední špičky. Zemřelo dvanáct lidí, třikrát tolik jich bylo vážně zraněno. Ferris si našel kóji v operačním centru Blízkovýchodní divize a snažil se na dálku vyřizovat své záležitosti v Ammánu. Každých pár hodin se zastavil u Hoffmanovy kanceláře dál na chodbě, ale divizní šéf tam ani jednou nebyl. Zástupce se ho snaživě vyptával, jestli mu může nějak pomoct, ale Ferris pokaždé jen zavrtěl hlavou. Po chvíli mu to začalo být trapné, a tak přestal šéfa kontrolovat. Jestli ho Hoffman bude potřebovat, není problém ho najít.

Nakonec poslal Hoffman po bezpečné lince krátký e-mail. „Setkáme se v Mincemeat Parku v 9.00.“ Ferris se usmál. Hoffman už jeho nápad evidentně vzal za svůj. V samostatném vzkazu od Hoffmanovy sekretářky byly uvedeny pokyny, jak se tam dostat, protože Ferris tuhle část komplexu Ústředí ještě nikdy nenavštívil – v nové budově hned za kantýnou, poblíž severního parkoviště. Ferris nechápal, proč se prostě nesejdou jako obvykle v kanceláři Blízkovýchodní divize ve třetím poschodí.

Když Ferris dorazil příštího rána k určeným dveřím, našel tam Hoffmanovu sekretářku, která už na něj čekala. Ukázalo se, že tohle místo není jeho skutečným cílem, ale jen falešnou adresou. Sekretářka ho odvedla dlouhou chodbou až k neoznačeným dveřím, kde vyťukala kód, přiložila palec k biometrickému skeneru a počkala, dokud se dveře s cvaknutím neotevřely. Uvnitř byl výtah ovládaný klíčem. Cesta dolů jim trvala asi patnáct sekund. Když se dveře otevřely, provedla Ferrise dalšími dveřmi se zakódovaným zámkem, které se otevíraly do rozlehlého pracovního prostoru – podzemní sluje bez oken, vyvedené v odstínech modré a zelené a vyplněné řadami počítačových monitorů a velkých obrazovek. U stolů a v kójích té místnosti o velikosti basketbalového hřiště pracovaly tucty lidí. Ferris vzhlédl ke chladně bílým zářivkám nad sebou. Předpokládal, že se nejspíš nachází někde pod severním parkovištěm. Hoffman stál u otevřených dveří kanceláře zhruba v polovině místnosti. Pokynul Ferrisovi, aby šel za ním.

„Mincemeat Park?“ zeptal se Ferris.

Hoffman se rozzářil. „Kouzelné jméno, nemyslíš? Jako Bletchley Park a tamto všecko. Chtěl jsem to nazvat Taqiyya Park, ale bál jsem se, že to nikdo nedokáže vyslovit.“ Ukázal rukou po rozlehlé místnosti a zdejších zaneprázdněných zaměstnancích. Vypadal sám se sebou spokojený, i přes všechny ty špatné zprávy z poslední doby. „Tahle kancelář neexistuje. Jestli někdy někomu řekneš, že jsi tady byl, odpřísáhnu, že jsi lhal, a pak dostaneš padáka. Jen aby bylo mezi náma jasno.“

„Chápu. Co je ale zač tenhle Mincemeat Park, když už jsem tady?“

„Až do včerejška jsme tomu říkali Poradní skupina pro blízkovýchodní operace. Znělo to nejasně a byrokraticky. Krátká verze je, že tady řídíme černé operace naší divize. Seriózní operace.“

„A jaká je ta dlouhá verze, teda pokud ti nevadí vykládat to někomu, kdo dělá ty neseriózní?“

„Nebuď idiot, Rogere. Tím ‚seriózní‘ myslím mimo záznam. Protiteroristické operace, které řídíme z téhle místnosti, jsou, řekněme, ‚neoficiální‘. Dají se popřít, protože prezident o nich není v žádném formálním smyslu, v žádné písemné formě, informován. A když o nich oficiálně nic neví, jak to může prezident říct Kongresu? Mincemeat Park je to, čím by mohla být CIA, kdyby to tak totálně nezprasili. Je to utajená zpravodajská organizace. Jako taková může přijímat rizika, porušovat zákony, ignorovat byrokratické požadavky, říkat lidem, co nejsou prověření, aby si políbili prdel. A je neviditelná, zašitá pod zeleným parkovištěm. Jsme jako nástupiště 9 a 3/4 v těch přiblblých filmech s Harrym Potterem. Jenom cihlová zeď, dokud nenaťukáš tajný kód do neviditelného zámku a nezjistíš, co je ve skutečnosti za ním. A pak, bác, jsi uvnitř jiného světa, kde čarodějům pořád ještě zbývá trocha magie. Tak co myslíš? No tak, přiznej se! Imponuje ti to.“

„Tak tady jsi byl, když jsem tě nemohl najít.“

„Jo.“ Hoffman se zářivě usmíval.

Ferris přejel pohledem po místnosti. Působila podobným dojmem jako ta operační místnost v Baladu, jenom velkolepějším. Byly tady velké obrazovky na černé zdi a nezaměnitelné poblikávající záběry z „predporna“. Ale skutečné dění probíhalo v parteru, kde pracovali operativci. Nepřipomínali žádnou jinou skupinu lidí ze CIA, co kdy viděl. Byli mladí, většinou kolem třicítky. Měli na sobě džíny a trička a úzké sukně. V místnosti nebyla jediná vázanka. A stěny kójí měly bláznivý vzhled pokojů na koleji s obrázky různých vousatých protivníků, s mapami zachycujícími rozmístění známých operativců, pavoučími liniemi „analýz vazeb“ spojujících příslušníky podzemní sítě. Analytikové se skláněli nad svými stoly jako hledači ponorek studující sonar a snažící se lokalizovat neviditelné zabijáky a přinutit je, aby se vynořili na povrch.

„Vybudoval sis svoji vlastní CIA,“ řekl Ferris.

Hoffman přikývl. „Ano, vybudoval. Tihle lidi možná oficiálně vzato neexistují, zato si ale můžou v práci udřít svoje neviditelné zadky. A řeknu ti proč. Protože vědí, že jsou poslední solidní nadějí. Vědí, že každým dnem může být ta bomba, co vybuchne v Milánu, Frankfurtu nebo New Yorku, nukleární bombou. A jestli ji nenajdou, vezme s sebou milion lidí. A tak pracujou hodinu za hodinou, den co den, aby našli bombu a zlikvidovali lidi, kteří ji chtějí odpálit. Proto je mám tak rád – každého toho přepracovaného, nepřizpůsobivého človíčka. Možná nevypadají jako zabijáci, ale jsou.“

Ferris přelétl pohledem řady kójí. Přinejmenším půlka z nich byla obsazena ženami. Opravdu působily nezvykle, to bylo patrné už na první pohled, přežvykovaly žvýkačky, poklepávaly nohama, bylo znát, že spousta z nich by si zapálila cigaretu, kdyby to ještě bylo povoleno. Některé měly drsně světácký vzhled, příliš mnoho make-upu – dovedli byste si je představit jako dealerky blackjacku ve Vegas. Další měly klamavě sladký zevnějšek, ale v jejich očích byl jako kámen chladný pohled zmije.

„Ahoj, Gwen.“ Hoffman se obrátil k asi třicetileté brunetě u nejbližšího stolu. „Řekni mu, na čem pracuješ.“

Tázavě se na něj zadívala. Hoffman přikývl.

„Sleduju jednu buňku v Sýrii. Včera v noci byli v Damašku. Dneska jsou v Dayr al-Zor, na cestě k irácké hranici. Ale něco mi říká, že přes čáru do Husbayi už se nedostanou. Poblíž máme naše nindže. Něco mi říká, že jakmile je zaměřím, bude po nich.“

Usmála se tím chladným úsměvem profesionálního vraha. Ferris se obrátil k Hoffmanovi. „Pro koho pracují ti nindžové?“ zeptal se.

„Pro nikoho. V tom je ten vtip. Tohle je jediný způsob, jak se dostat z těchhle sraček. Lidi jako tady Gwen.“

Hoffman vzal Ferrise za paži a přitáhl si ho k otevřeným dveřím kanceláře. „Pojď. Je tu někdo, s kým tě chci seznámit.“

Uvnitř kanceláře jakýsi hubený snědý muž v brýlích s drátěnými obroučkami zuřivě klepal do počítačového terminálu. Měl na sobě černý kašmírový svetr a vypadal na něco pod čtyřicet, možná o pár let starší než Ferris. Když Ferris přišel blíž, všiml si, že je to Arab – Severoafričan soudě podle medově hnědého odstínu jeho pleti. Muž k nim vzhlédl přes obroučky brýlí a pak se zase vrátil k monitoru. Jeho prsty tančily po klávesnici dalších patnáct sekund, pak se zastavil, stiskl „Enter“ a zvedl hlavu.

„Omlouvám se za to zdržení,“ řekl. „Právě jsem zlikvidoval bankovní účet jednoho salafistického vůdce v Rijádu. Bude si myslet, že mu ty peníze ukradl jiný člověk z jeho modlitební skupiny. A když budeme mít štěstí, pokusí se toho člověka zabít.“ Usmál se při pomyšlení na to, kolik dobrého vzejde ze stisknutí pár kláves jeho počítače.

„Seznam se se Samim Azharem,“ řekl Hoffman. „Řídí běžné operace tady dole v brlohu. Je až moc chytrý na lidi, jako jsme ty a já.“

„Rozhodně dost chytrý na tebe, Ede,“ řekl Azhar, který se na ně znovu zadíval přes obroučky brýlí. „Vypadáš chytrý, ale máš v sobě prostě jenom moc kofeinu. Pokud to není alkohol. U tvého hosta nevím. Budeme to muset zjistit.“ Natáhl se k Ferrisovi a potřásl si s ním rukou.

„Sami býval eso na Wall Street. Narodil se v Egyptě, ale přijel do Ameriky studovat na univerzitě. Má doktorát z matematiky a další z ekonomie. Velice zbohatl prací pro jeden hedge fond. Zbohatl natolik, že se rozhodl to své adoptivní zemi zčásti vrátit. Vyjádřil jsem to víceméně správně, Sami?“

„Je pravda, že jsem získal slušnou kompenzaci, Ede, ale taky jsem moudře investoval.“

„V devadesátých letech Sami příležitostně spolupracoval s agenturou a NSA, pomáhal nám pochopit ty magory, co se pokoušeli zneužít jeho náboženství. Ale po jedenáctém září si uvědomil, že svět se totálně pohnul v základech a že jenom naprostý idiot by dál pracoval pro hedge fond. Jako muslim považoval za svou osobní povinnost pomoct nám ty cvoky zastavit. Mám pravdu?“

„Ano, jistě. Nebo jak říkáš ty, Ede: ‚Kurva že jo!‘“

„Správně. A tak se zeptal, jestli by pro mě mohl dělat něco opravdu důležitého, nestandardního. Protože jsem už Samiho znal, myslel jsem, že by mohl být přesně ten správný typ na to, co jsem tady plánoval. Přečetl jsem si jeho složku: matematický génius, už jako kluk v Egyptě; získal stipendium, aby mohl jít studovat do Ameriky; na Wall Street vydělal tolik peněz, že přestal počítat nuly. Jinými slovy byl mimořádný – jeden z mála. Chytrý a bezohledný, a navíc žádný nafoukanec. Byl výjimečný.“

„Ve skutečnosti se pleteš, Ede. Nejsem výjimečný. Většina lidí na Wall Street je chytrá a bezohledná. Rozdíl je v tom, že já jsem míň sobecký, jen tak na okraj. Taky bych měl poznamenat, že nejsem na matematika žádný zvláštní podivín. Jsem jenom naštvanější. V tom je rozdíl.“

Azhar se obrátil k Ferrisovi. „Jenom Eda zlobím, ale po pravdě si práci tady užívám. Pokoušíme se o něco, o čem každý pořád mluví, ale jen málokdo dokáže – totiž myslet ‚nekonvenčně‘.

Ve skutečnosti jsme už s tou nekonvenčností došli tak daleko, že si nejsem jistý, jestli ještě někdy najdeme cestu zpátky.“

„Dost těch pitomin,“ prohlásil Hoffman. „Musíme si promluvit.“ Zavřel dveře, posadil se ke konferenčnímu stolu a zbylým dvěma pokynul, aby si přisedli. Na zdi oproti Azharovu stolu byla připevněna velká obrazovka.

„Takže k věci. Vytváříme tady něco nového a začínáme od píky. Abychom to zvládli, Rogere, zasvětím tě do pár tajemství, která jsou velice přísně střežená dokonce i tady. Jenom chci mít jistotu, že jsi pochopil, o co tu jde.“

Ferris přikývl. „Dohoda zní, že ty informace neprozradím nikomu jinému, dokonce ani v rámci agentury.“

„No, ano, to je jasné. Ale já mluvím o něčem jiném. Až odsud odjedeš, vrátíš se zpátky do terénu. Proto jsem ti o tomhle všem neřekl dřív. Je to nebezpečné. Nemůžu takové věci svěřovat lidem, které by mohli chytit. Ale nechal jsem si to projít hlavou a nevidím jinou cestu. Takže jde o to, že kdyby se ti něco přihodilo a oni tě zajali, nesmíš tuhle informaci prozradit. Musíš podniknout odpovídající kroky. Chápeš mě?“

Ferris se překvapeně vzpřímil v židli. Měl za to, že ví, o čem Hoffman mluví, ale chtěl se o tom ujistit. „Odpovídající kroky?“ zopakoval.

„Jestli tě zajmou, budeš muset podniknout ‚odpovídající kroky‘, pokud si budeš myslet, že nedokážeš odolávat výslechu. A buďme k sobě upřímní, nikdo nevydrží odolávat nějak zvlášť dlouho, jedno co vám vykládali na Farmě. Takže ti dáme gelový můstek, který si vložíš do pusy, až půjdeš zpátky do terénu. Když budeš tak řečeno in extremis, může ti posloužit. Když se do něj tvrdě zakousneš, uvolní se jed – velice rychle, velice snadno. Dokonce i docela dobře chutná, nebo mi to tak aspoň tvrdili. Neměl jsem to potěšení, i když si s sebou jedno to lízátko beru pokaždé, když někam cestuju. Takže co, dohodneme se na tom?

Nebudu si myslet, že jsi posera, když řekneš ne. Prostě tím jenom náš rozhovor okamžitě skončí.“

Ferris o tom chvíli přemýšlel. Byl zatažen do světa, který pro něj ještě před patnácti minutami neexistoval. Možná to byl vrchol povolání, které si zvolil, možná úplné dno, ale na tom nesešlo. Byl to nejzazší bod. Hlavou mu prolétla prchavá vzpomínka na Alici a pak se její podoba vytratila.

„Jdu do toho,“ prohlásil.

„Hodný kluk.“ Hoffman mu potřásl rukou. „Fakt je, že bych tě o to nikdy nežádal, kdybych si nebyl jistý, že řekneš ano. Tak jo, tohle je konspirace, aby bylo jasno. Jenom my tři a to je všecko. Nikdo jiný nebude znát všecky kousky skládačky. Všichni si rozumíme?“ Oba spoluspiklenci přikývli a Hoffman pokračoval.

„Informoval jsem Samiho o tom tvém nekonvenčním nápadu, Rogere. A hádej co. Úplně se do něho zamiloval. A myslí, že tu návnadu spolknou. Není to tak?“

Azhar přikývl. „Velice kreativní myšlenka.“

„Takže první, co musíme udělat, zřejmě bude najít tělo. Nějaké návrhy, Rogere?“

„Musí vypadat jako agent v terénu, to je hlavní věc. Měl by být asi v mém věku, třicet, pětatřicet, někdo, kdo by mohl dostat za úkol obstarat průnik do Sulejmanovy sítě. Měl by to být běloch. Zdravý. V dobré tělesné kondici. A prokazatelně křesťan.“

„Tím myslíš co?“

„Tím myslím, že by neměl být obřezaný. Pokud by naši nepřátelé nenašli předkožku, mysleli by, že je to Izraelec.“

Hoffman pokrčil rameny a obrátil se k Azharovi. „Je to pravda, Sami?“

„Bojím se, že ano. Arabové jsou, dá se říct, úplně posedlí Židy. Je mi líto.“

„Takže takhle by měl náš člověk vypadat,“ pokračoval Ferris. „Ale jak ho seženeme? Mohla by FBI najít tělo v nějaké márnici?“

„Bože, ne,“ prohlásil Hoffman. „Nevěřím, že by FBI dokázala najít zaběhlého psa. Tohle je práce pro naše armádní bratry a sestry ze speciálních operací. Ti prostě odvedou práci, dodají mrtvolu a nebudou se na nic vyptávat.“

„Takže řekneme armádě, ať nám to tělo sežene,“ řekl Ferris. Zmocňovalo se ho nadšení. Takže se to opravdu rozjede.

„Už jsem to udělal. Včera jsem kontaktoval MacDill. Zabere to možná pár týdnů. Než seženeme našeho člověka, budeš už nejspíš zase za mořem, takže chci od tebe plnou moc. Sami a já dáme dohromady legendu. Vybavíme ho krytím. Už pro něho mám jméno. Harry Meeker. Je to čistá identita, kterou jsme vytvořili pro jednu naši operaci před pár lety. Líbí se ti to?“

„Vyber jméno, jaké chceš, hlavně ať to není Roger Ferris.“

„Trochu jsme přemýšleli, já a Sami, zatímco jsme čekali, než tě do toho zapojíme. A myslíme si, že potřebujeme nějakou podpůrnou legendu, aby celá ta tvoje taqiyya fungovala. Musíme ty chlapy opravdu dohnat k šílenství – přesvědčit je, že celý svět se rozpadá na kusy. Na to potřebujeme několik vrstev lží, které by se navzájem podporovaly. Jinak Sulejman ucítí krysu. Dává ti to smysl?“

„Jasně,“ prohlásil Ferris. „Ale chci pomáhat tu podpůrnou legendu řídit.“

„To nebude problém, Rogere. Vlastně to ty budeš muset odvést většinu práce. Já jsem moc starý a Sami je moc velký génius, takže to zbývá na tebe. Sami, proč nevysvětlíš našemu soutěžícímu, co právě vyhrál?“

Hoffman cvrnkl do vypínače a ztlumil světla. Azhar přistoupil k počítači vedle obrazovky a jeho kudrnaté černé vlasy a tvář v barvě kakaového másla se promítly v šedém stínu za jeho zády.

14 Langley

Sami Azhar si upravil brýle na nose a chvilku si hrál s počítačem a řadil útržky informací, o které se s nimi chtěl podělit. Na moment se zdál být ztracený v čase a prostoru, pohyboval se někde mezi tímhle místem, tady a teď, a malou základní školou v Káhiře, kde před dávnou dobou ohromoval své učitele schopností násobit z hlavy velká čísla. Ferris si ho prohlížel a přitom ho napadlo, že je možná jako ti uprchlíci, kteří pomáhali Británii a Americe vyhrát druhou světovou válku. Když tehdy vyrůstal v Káhiře, nejspíš vycítil to blížící se obrovské zhroucení muslimského světa a rozhodl se mu uniknout. Ukázalo se ale, že je to nemožné. Válka byla všude.

„Určitě se nebudete zlobit, když začnu s objektem našeho pronásledování,“ spustil Azhar. „Za ty měsíce od chvíle, co jste prvně zaslechl v Iráku jméno Sulejman, provedl zdejší tým jistý průzkum. Už toho o tom džentlmenovi víme o trochu víc, než si možná myslíte.“

Azhar sáhl po počítačové myši a na obrazovce se objevil první snímek. Ukazoval hubeného Araba s pěstěným vousem a pletenou bílou modlitební čepičkou na hlavě. Byl to inteligentní obličej – nebylo v něm patrné obhroublé vystupování zabijáka, ale přísnost a asketismus učence. Co na Ferrise obzvlášť zapůsobilo, byl intenzivní výraz jeho očí. Hleděly na něj drobné plamenné koule vzteku.

„Bylo to velké štěstí, že jsme získali tuhle fotku. Je ze starého pasu, ještě než zmizel. Teď je z něj přelud. Je všude a nikde.

V radikálních mešitách šeptají lidé jeho jméno, jako by to byl fantom. Píší o něm básně, dokonce jsme našli pár ilegálních cédéček, která mluví o jeho hrdinských činech. Nenechává za sebou ale žádné stopy. V nesourodém světě al-Kájdy se stal skutečným plánovačem operací. Je to člověk, který spojil ročník 1996 z Kábulu s ročníkem 2006 z Bagdádu. Je mostem mezi starou al-Kájdou a novou. Vy ho hledáte. My ho hledáme. Jordánci ho hledají. Jenže nikdo z nás ho nedokáže najít.“

Ferris pozorně studoval tu tvář a snažil se vtisknout si ji do paměti. Jedna jeho část cítila zlost, že před ním Hoffman tuhle informaci tolik měsíců utajoval. Ale ta větší část byla zvědavá – a toužila pochopit, jak chtějí Hoffman a Azhar ten jeho nápad s taqiyya zhmotnit.

„Víme, odkud Sulejman pochází,“ pokračoval Azhar, „i když nevíme, kde se nachází právě teď. Je to Syřan z Hamy. Jeho skutečné jméno je Karim al-Shams. Mužští příslušníci jeho rodiny byli všichni zabiti jednotkami Hafeze Assada roku 1982 – otec, strýcové, bratři. Byli významnými postavami Ikhwan Muslimeen, Muslimského bratrstva. Po masakru v Hamě adoptovalo Sulejmana bratrstvo v Saúdské Arábii. Studoval elektroinženýrství a pak fyziku v Rijádu. Také se trochu věnoval biologii. Musím s lítostí říct, že je velice inteligentní. Máme pár IQ testů, které mu dělali, když byl ještě na univerzitě v Rijádu, a je to dost ohromující. Taky jsme v Afghánistánu našli dokumenty, které ukazují, že dost detailně experimentoval s nukleárními zařízeními i biologickými materiály.“

„Pověz mu o Milánu a Frankfurtu,“ připomněl Hoffman, „a o těch bombách v autech.“

Azhar klikl myší a naskočil nový snímek. Ukazoval, co zbylo z auta, které explodovalo před pár dny ve Frankfurtu naproti kancelářím Citibank. „Víme, že Sulejman má rád bomby v autech. Poté co si bomby v Bagdádu začaly vybírat oběti na životech, zachytili jsme vzkaz, kde se říkalo, že nějaký vysoko postavený člen al-Kájdy, nevíme kdo, chce, aby se sebevražední útočníci přesunuli do Evropy a Ameriky – aby zabíjeli křesťany a židy, ne muslimy. Sulejman chtěl, aby se teror přesunul na Západ. Neříkal to přímo on, ale byl to někdo z jeho sítě, o kom si myslíme, že je mu blízko. To bylo první spojení. A pak tu máme ten detonátor z Milána.“

Další kliknutí myši a na obrazovce se objevily drobné kovové úlomky. „Nechci zacházet do všech těch forenzních detailů, protože jim nerozumím. Ale FBI myslí, že milánská bomba má stejnou signaturu jako ta z bagdádské stanice, kterou v Iráku před několika lety vystopovali až k Sulejmanově síti. Předběžná forenzní zpráva z Frankfurtu říká totéž, nemám pravdu, Ede?“

„Jo,“ přitakal Hoffman. „Bohužel. Sulejman uvažuje ve velkém. Má síť spících agentů, kteří můžou operovat pod naším radarem. Dokážou sestrojit bombu, dát ji na místo a zmizet. A že se tihle chlapi v tom svém podělaném řemesle vyznají: používají kradená auta, mají na sobě převlek, když je převážejí. Máme záběry z veřejných kamer z Milána a Frankfurtu, na kterých jsou ta auta na cestě, a v obou případech zabírají obličej řidiče. Policie v Evropě se může pominout, jak se honí po ulicích a snaží se dopadnout někoho, kdo by tomu odpovídal, ale zatím to nebylo k ničemu, protože jsou maskovaní. Jejich pracovní postupy jsou až moc dobré. Myslíme si, že Sulejman má teď namířeno do Ameriky – možná s nukleární nebo biologickou zbraní. Pamatujete na toho génia z KGB Karlu z Le Carrého románů? No, dospěl jsem k závěru, že Sulejman je takový Karla al-Kájdy. Drží v ruce všechny provázky. A každým dnem za ně může zatáhnout.“

„Ví o tomhle Bílý dům?“

„Samozřejmě že ne. Nezapomínej, my neexistujeme. A kdyby o tom věděli, prostě by jenom ještě víc zpanikařili. Ne, oni vědí jenom těch pár blbostí, co dostanou od analytiků.“

Ferris si pozorně prohlížel obrázek. Věděli toho tolik a přitom tak málo.

„Položím vám jednu hloupou otázku,“ řekl. „Proč jsme na něho nedokázali vůbec nic najít – vy, já, Hani. Proč je to tak obtížný cíl?“

Následovala trapná pauza. Ferris cítil, že je tady něco, co mu neřekli. Podíval se na Hoffmana a udělal rukou gesto, jako by říkal: no tak, pověz to.

„O tomhle přirozeně byla ta operace s Amarym,“ řekl Hoffman. „Šlo o to vypudit Sulejmana do volného prostoru, kde bychom ho mohli sledovat. Kdyby ten Haniho člověk v Berlíně podpořil Amaryho legendu, posílali bychom přes něj vzkazy, které by se daly sledovat celou cestu až k Sulejmanovi. Označené karty. Nebo kdyby to nefungovalo, škubli bychom za řetěz a pokusili se Sulejmana přesvědčit, že víme, kde je. Takže by mohl zpanikařit a přesunout se nebo někoho zkontaktovat. To je jedna ze specialit tady doktora Azhara. Pověz mu to, profesore.“

Egypťan přikývl. „Na Wall Street jsem měl co dělat s viditelným světem. Když jsem byl schopný něco monitorovat, mohl jsem sledovat jeho změny a ty pak uvádět do vztahu s pohyby dalších sledovaných objektů – mapovat předpovědi počasí kvůli budoucí ceně kukuřice, abych uvedl zjednodušený příklad, nebo pohyby cenných papírů kvůli cenám nafty. Při své analytické práci jsem se snažil přesunout informace, které předtím nebyly vzaty v úvahu nebo monitorovány, do prostoru, kde je bylo možné sledovat – tak aby ty malé rozdíly mohly být započítány do arbitráže. Takhle jsem vydělal peníze. To, co dělám teď pro Eda, je, že aplikuji stejnou metodologii na jeho cíle.“

„Není skvělý?“ pronesl Hoffman tónem upřímného obdivu. „Řekni mu ten zbytek, Sami.“

„Dobře. Když máte co do činění s al-Kájdou, problém je přesunout je do prostoru, který můžeme monitorovat. Když spolu hovoří mobilními telefony, které nemůžeme odposlouchávat, je naším úkolem vyděsit je natolik, aby změnili postupy. Protože pokaždé když se pohnou, vyšlou nové signály. Koupí si nové mobilní telefony – jenomže je nenapadne, že si v Pákistánu nemůžete pořídit nový telefon nebo kartu, které bychom nemohli napíchnout. Nebo přestanou důvěřovat svému počítači, a tak se rozhodnou koupit si nový, aniž by tušili, jak kompletně tenhle prostor ovládáme. Díky naší přičinlivosti neexistuje na světě jediný e-mailový server, na který bychom neměli přístup. A pokud jde o počítače – no, musím se smát. Můžeme se dostat na číkoli harddisk, kdekoli. A flash disky. Jejich kurýři je hrozně rádi přenášejí z místa na místo. Mají ale elektronické signatury. Všechno má signaturu. To je právě na digitálním světě to báječné. Že je tak precizní.“

„Zaháníme je do naší pasti,“ řekl Hoffman, který od něj převzal slovo. „My máme pod kontrolou komunikační prostor. Když se snažíme ty chlapy rozhodit, je to zčásti proto, abychom je znervóznili a napojili na okruhy, které můžeme sledovat. Řekněme, že zatkneme pár těch chlapů v Londýně, Uzbekistánu nebo Blbákově v Indianě. Co myslíš, že uděláme potom?“

„Vyslechneme je,“ řekl Ferris. „Pošleme je do Guantánama. Pošleme je Hanimu. Nebo tak něco.“

„No ano, jistě, výslechy,“ řekl Hoffman. „To pomáhá. Ale to není ten skutečný přínos. I kdyby ten chlap, co ho zajmeme, neřekl ani slovo, nepřítel musí vycházet z předpokladu, že žvanil.

Takže budou muset změnit čísla mobilů a internetové adresy a dokonce i svůj hardware a sehnat si všecko nové. A dřív nebo později zavolají někomu z těch, co máme pod dohledem – i kdyby to měla být prodejna kebabu v Karáčí. A pak, bum, prásk, zaregistrujeme každý nový komunikační prostředek, co používají. Stačí, když navážou styk s jedinou horkou linkou, a celý okruh se rozsvítí. Nebo je přinutíme se někam přesunout. A víš co? Přesuny jsou nebezpečné. Možná jsme hloupí, ale nejsme tak totálně pitomí, abychom nemonitorovali každé letadlo, autobus a vlak, který překročí státní hranici.“

„Jenže Sulejmana jste nedostali,“ přerušil ho Ferris. „Takže se Sulejmanem je to evidentně jinak. Ty techniky, co mi tady se Samim popisujete, že tak skvěle fungujou na ostatní lidi, v jeho případě nezabraly. Pořád zachovává rádiový klid. Proto to chce něco nového.“

„Amen, bratře,“ řekl Hoffman. „Tímto se dostáváme do nulového bodu. Ale ty už odpověď znáš.“

„Taqiyya,“ řekl Ferris.

„Přesně tak. Když jsi o tom tuhle mluvil, bylo to, bing, jako když se rozsvítí světlo. Přesně jak jsi říkal: musíme Sulejmana přesvědčit, že jsme dosáhli něčeho, čeho ve skutečnosti nejsme schopní, to jest proniknout do jeho sítě. A pak si můžeme začít pohrávat s jeho mozkem. Závist. Marnivost. Pýcha. Tyhle základní emoce nám rozlousknou Sulejmana jako tučnou ústřici. Vypustíme do jeho vesmíru informaci natolik zneklidňující, natolik matoucí, natolik hrozivou, že bude chtít zjistit, o co jde. A v tom okamžiku bude muset kontaktovat druhé. Bude muset. A pak bude viditelný. Vypočitatelný. Zničitelný.“

~

Udělali si přestávku na kávu. Během ní přišel Hoffmanovi naléhavý vzkaz od ředitele, aby ho okamžitě informoval ohledně Frankfurtu, takže se omluvil, odešel do své kanceláře, sousedící s Azharovou, a zavřel za sebou dveře. Ferris využil toho přerušení, aby se Azhara zeptal, jestli by se mohl jít podívat do operační místnosti.

„Provedu vás,“ řekl Azhar, „ale musíte pochopit, že spousta toho, co tady děláme, není nic než vytváření iluzí. Pořádáme tady kouzelnická představení. Tahle místnost je skrytá kancelář nákupního střediska al-Kájdy, které jsme vytvořili pro uspokojení potřeb členů podzemí – tak aby nevědomky polevili v ostražitosti a obchodovali přes nás. Začneme s cestovní agenturou.“

Azhar dovedl Ferrise k hloučku lidí u protější strany místnosti. U stolů seděla skupina tří mladých agentů, z nichž žádnému nebylo víc než třicet. Z jejich bledých obličejů by se dalo usoudit, že nebyli nahoře už celé měsíce. Ferrisovi připomínali svým vzhledem ty supermozky, co vyhrávaly všechny vědecké soutěže na střední George Marshalla. Azhar se obrátil na nejstaršího z nich, ženu se špatnou pletí a vlasy nagelovanými tak, že jí trčely jako punkrockerce.

„Adrienne, vysvětli našemu návštěvníkovi, co tady děláte. Já už mu řekl, že jste cestovní oddělení.“

„Jo… dobře.“ Vyhlídka, že by měla cokoli odhalit novému člověku, ji očividně znepokojovala, ale Azhar jí nenápadně pokynul rukou. „Takže, teda, lidi v al-Kájdě musí cestovat, že jo? Jenže vědí, že jsme schopni monitorovat všechno, co se zaznamenává do počítače. Takže hledají nevystopovatelné cesty, jak si zařídit rezervace. A tak jsme teda rozjeli tenhle byznys.“

„Ukaž mu to na příkladu,“ řekl Azhar. Adrienne odvedla Ferrise k sousednímu počítači, do kterého zuřivě ťukal jakýsi mladý muž snědé pleti.

„Takže, tohle je Hanif. Dohlíží na našeho prostředníka v Karáčí, jeho pravé jméno neznáme, ale říkáme mu Ozzy. Podle Ozzyho Osbourna. Neptejte se mě proč. Každopádně, náš člověk Ozzy v Karáčí se specializuje na nevystopovatelné cestování. Je moc dobrý. Chodil do madrassy, má dobré rodinné kontakty v kašmírském podzemním hnutí. Pokud patříte k džihádu a chcete si vyřídit rezervaci na let z Karáčí do Londýna pod falešným jménem a s falešným pasem, je to váš člověk. Všecko obstará. A taky lacino. Lidi v podzemí to řeknou svým kamarádům. Milujou Ozzyho. Jenomže problém je, víte, že my na všecky ty rezervace vidíme, takže můžeme porovnat cestující s lidma z našeho seznamu hledaných. U Ozzyho jsou rozmístěny digitální kamery, takže můžeme v reálném čase sledovat každého, kdo do jeho kanclíku vleze, a porovnat obličeje s lidma, co nás zajímají. Ukaž mu to, Hanife.“

Mladý Američan s pákistánskými předky stiskl klávesu na počítači a před nimi okamžitě naskočil internetový obraz ze skryté kamery v pokoutní kanceláři v Karáčí. Ve výhledu se objevil snědý muž s tváří posetou dolíčky, který se na zprostředkovateli dožadoval letenky do Maroka.

„Zjistíme, kdo to je,“ řekla Adrienne. „Prodáme mu letenku, necháme ho odcestovat a budeme sledovat, kam půjde. Možná mu potáhneme mobil, když se nebude dívat, a zkopírujeme si jeho SIM kartu, abychom věděli, komu volá. Jsme tak zlí.“

Hanif i ostatní mladí okolo se rozesmáli a Ferris se k nim přidal. Tohle byla herní úroveň, na kterou vždycky doufal, že se CIA dostane, ale obával se, že je mimo její dosah.

Azhar ho odvedl k jinému shluku stolů, který označil za bankovní sekci. I tady šlo v zásadě o stejný princip. Příslušníci teroristického podzemního hnutí potřebovali potají přesouvat peníze po celém světě. Amerika a její spojenci uzavřeli všechny snadné cesty – tlačili na banky a islámské charity a dokonce i na hawaladary. Díky tomu bylo pro bojovníky džihádu obtížnější převádět peníze z jedné buňky do druhé a potřebovali schopné lidi. Aby uspokojili jejich požadavky, nabídli jim Azhar a jeho bizarní gang vlastní služby. S využitím hrstky lidí, které dali dohromady Hoffman s Azharem, vytvořili řetězec, po kterém mohly potají plynout finance. Ti lidé o svém kontaktu s agenturou často ani nevěděli. Všechny informace, které posbírali, však plynuly do Azharovy databáze.

„Musíte uvažovat stejně jako oni,“ vysvětlil Azhar. „V tom je moje výhoda. Vyrůstal jsem mezi nimi. Vím, jak uvažují, co potřebují, jak se přesouvají. A potom, jakmile pochopím, co potřebujou, najdu způsob, jak to zajistit – letenky, pasy, peněžní transfery, tajné skrýše v cizích městech, mobilní telefony, počítače. Nikdy nespatří můj obličej. Ale jsem tady, abych jim posloužil, čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu. To je můj podnikatelský plán.“

Egypťan ukázal na řady počítačů a rozdychtěné mladé tváře lidí sledujících obrazovky a hledajících cesty, jak pochopit a oklamat nepřítele. Ferris četl o Bletchley Parku – sbírce všelijakých šprtů, podivínů a dalších do společnosti nezapadajících lidí, kteří dokázali prolomit nacistické kódy a umožnili Británii přežít a vyhrát druhou světovou válku. Hoffman a Azhar vytvořili něco obdobného – systém, který se napíchne na buňky al-Kájdy a bude sledovat, jak se pohybují krevním řečištěm. Bylo to geniální, až na jednu drobnost. Nepřinutilo to Sulejmana vyplavat na povrch. To Ferris mu dal jméno a teď stojí před úkolem vylákat ho do otevřeného prostoru.

15 Langley

Když se vrátili z prohlídky Mincemeat Parku, byl už Hoffman zpátky v kanceláři Samiho Azhara a vyčerpaně si mnul oči. „Takhle to chodí, když mají lidi pocit, že prohrávají válku,“ řekl a potřásl hlavou. „Všichni začnou vyřvávat: ‚Setněte mu hlavu.‘“ Nijak blíž to nevysvětlil, ale Ferris si to uměl domyslet: ředitel ho právě sjel za nedostatečné pokroky ve frankfurtském případě, ale to bylo proto, že předsedu zrovna seřval prezident, a na toho zase pořádala hon média. Lidi nemají rádi, když je něco děsí. Nenechají si to líbit moc dlouho. Toužili se tomu postavit na odpor a cítili se bezmocní, když zpravodajská služba nedokázala najít nepřítele. A celý ten průser spadl nakonec na hlavu Hoffmanovi, nejspíš z toho prostého důvodu, že byl jedinou osobou mezi těmi nahoře, která měla vůbec ponětí, co mají dělat. Některé lidi takový tlak posílí, ale Hoffmana to, zdálo se, tlačilo k zemi.

„Ředitele brzo trefí šlak,“ prohlásil Hoffman. „Bílý dům mu právě nařídil, aby zítra vypovídal před senátním zpravodajským výborem o Miláně a Frankfurtu. ‚Zpravodajské selhání.‘ Řekl mi, abych pro něj sepsal prohlášení. Mohl bych s ním soucítit, vážně mohl, jenom kdyby to nebyl takový pitomec.“

„Velká říše a malí duchové jdou špatně dohromady,“ poznamenal Azhar. „To je postřeh Edmunda Burka, tuším.“

„Nechme těch keců, amigos. Za chvíli mě chtějí mít zpátky v budově, takže to budeme muset ukončit. Fajn, Rogere, tohle je Taqiyya 101. Posledních pár dnů jsme pracovali na tom, abychom zkompletovali toho tvého muže, co nebyl, pana Harryho Meekera. Vzali jsme tvůj nápad a se Samim jsme vyplnili volná místa. Myslím, že máme něco, co zatne nůž pěkně hluboko.“ Pokynul Azharovi, aby znovu zapnul počítač.

„Tak jo, Sami, dej tam tu fotku Sadikiho.“ Azhar klikl myší a na obrazovce naskočil nový obrázek. Byla to fotografie Araba něco pod čtyřicet, oblečeného v obleku. Měl pečlivě zastřižený vous a vzhled člověka, který bere půst a modlitby vážně.

„Tohle je Omar Sadiki. Je to jordánský architekt z Ma’anu na jihu, velice nábožensky a konzervativně založeného města. Teď žije v Ammánu, kde pracuje pro firmu, která se specializuje na islámské projekty. Je to dobrý muslim, aktivní ve spoustě charit, co Saúdové sponzorují. V uplynulé dekádě pravidelně cestoval do Zarqy, severně od hlavního města, aby se účastnil pátečních modliteb. Několik členů jeho studijní skupiny koránu zmizelo a my si myslíme, že se připojili k podzemnímu hnutí. Máme za to, že Omar sám se chystal odejít do Afghánistánu, když byl ještě kluk, ale nakonec se rozhodl zůstat v Jordánsku a vystudovat architekturu. To je důvod, proč mu lidi v mešitě důvěřují. Protože neklepal na ničí dveře, nikam se netlačil. Několik lidí v Zarqě si myslí, že už je členem al-Kájdy, ale není. Je to prostě chytrý, neústupný věřící člověk.“

„Stop!“ Ferris ho zadržel zvednutím ruky. „Nechci, aby to znělo malicherně, ale jak to, že toho tolik víte o někom na mém území? Omar Sadiki, ať je to, kdo chce, není žádný z mých agentů. Nikdy jsem o něm neslyšel. Dozvěděli jste se o něm od Haniho? Řídíte paralelní stanici? Co se to sakra děje?“

„Ježíši, nebuď tak nedůtklivý,“ řekl Hoffman. „Hani nemá o Sadikim ani ponětí. Neudělám tu chybu, abych ho do něčeho znovu zatahoval. Sadiki je jedním z projektů našeho milého doktora Azhara. Uvažoval, že by ho v rámci naší lsti použil na frontě muslimské architektury a stavebnictví – takže bychom kromě toho, že al-Kájdě zajišťujeme cestování a staráme se jim o účty, mohli taky stavět jejich kanceláře.“

„Fajn. Ale jak jste ho objevili?“

„No, řekněme, že Sami se zná s jeho rodinou.“

„To znamená co?“

„To znamená, že mám jeho bratra na výplatní listině,“ vpadl do toho Azhar. „Pracuje v Dhahranu pro UBS a trochu si přivydělává bokem. Netuší, že to je pro nás. Myslím, že tomuhle říkáte ‚plout pod cizí vlajkou‘. Saúdští investoři z mého starého hedge fondu se na něj začali obracet a přivedli s sebou i svoje přátele. Teď už ho pro praní peněz využívá spousta lidí. Takhle jsem vybudoval tu svoji malou kontrasíť, co jsem vám právě ukázal, s použitím přátel přátel a bratranců bratranců. Ten džentlmen v Saúdské Arábii nám řekl o svém bratrovi, zbožném muslimovi v Jordánsku, a tak jsme se k němu dostali.“

Ferris chvíli studoval fotku na obrazovce a pak se usmál a potřásl hlavu. V jediném záblesku světla to celé spatřil před sebou, přesně jako Hoffman.

„Chápu,“ prohlásil Ferris. „Je součástí mojí taqiyya. Budeme předstírat, že je to náš člověk, i když není. Jsme na stejné vlně?“

„Jo, přesně tak.“ Hoffman natáhl ruku a poplácal Ferrise po tváři. „Upřímně, já jsem se do téhle blbiny úplně zamiloval. Myslím, je to tak totálně mimo zaběhané koleje, že by to mohlo fakt fungovat.“

„Bude to fungovat, když to uděláme správně,“ řekl Ferris, zatímco se mu v hlavě roztáčela kolečka. „Zařídíme, aby to vypadalo, že Omar Sadiki je součástí nepřátelské sítě. Budeme s ním hýbat, vysílat ho na mise, pulírovat jeho legendu. Přinutíme ostatní, aby si nad ním začali lámat hlavu. Možná dokážeme, aby to vypadalo, že se Sadiki plete do Sulejmanova teritoria. Možná ho necháme odpálit taky nějakou tu bombu – uděláme z něho bojovníka na vlastní pěst, který chce soupeřit s mistrem. Přinutíme Sulejmana, aby žárlil. Znervózníme ho.“

„Doženeme ho k šílenství!“ prohlásil Hoffman. „Zařídíme, aby Sadiki vypadal jako takový hráč, že bude velký mistr muset zjistit, na co se chystá. Z toho bude úplně bez sebe. Bude přemýšlet, jestli ho chce někdo vyštípat z akcí, nebo jestli jsme rozvrátili jeho síť, nebo co se to kurva děje? Jak je možné, že o tomhle Omaru Sadikim nic neví? A potom vyleze Sulejman z díry. Zkontaktuje svoje lidi. Bude muset. Bude si myslet, že je někdo infiltroval. Nebude mít tušení, co se děje. A tak se náš Sulejman začne chovat divně. Jeho lidi nad tím začnou přemýšlet. Možná to on je ten krtek. A pak bác! Předhodíme jim naši návnadu. Důkaz, že je Sulejman krysa.“

„Harryho Meekera?“

„Přesně tak. A pak bude náš. Sami, další fotku.“

Na obrazovce se objevila fasáda budovy v centru Ammánu. Dům z bílého kamene, jako kdekoli jinde ve městě. Vpředu visela pečlivě vyhotovená cedule, na níž stál nápis v angličtině a arabštině „Al Fajr Architekts“ přes logo společnosti představované vycházejícím sluncem.

„Tady Omar pracuje,“ řekl Hoffman. „Jeho společnost hodně podniká v Zálivu. Máme pro tebe adresu a telefonní číslo.“ Objevil se další obrázek. „A tady je snímek Omarova bratra, toho Samiho kamaráda, který pracuje pro UBS v Dhahranu. Nemyslím, že by ses s ním někdy potřeboval sejít, ale takhle vypadá, pro případ, že by ses dostal do potíží a my mu museli trochu zmáčknout koule.“

„Jak to bude celé probíhat?“ zeptal se Ferris.

„Sami ti vysvětlí detaily. Už dal dohromady pár základních věcí. Budeš jako pracovat pro banku, která chce najmout Sadikiho, aby vyprojektoval novou pobočku ve Spojených arabských emirátech. Až se vrátíš do Jordánska, budeš se muset o další části operace postarat sám, ale Sami tě může vybavit do začátku.“

„Pořád říkáš: ‚až se vrátíš do Jordánska‘. Jak víš, že mě tam Hani pustí? Byl pořádně nakrknutý, když jsem odjížděl. Říkal, že už se mnou nikdy nechce mluvit.“

„On už se uklidnil. Včera informoval velvyslanectví, že tě tam jako styčného agenta GID stále rádi uvidí. Vlastně říkal, že jedině tebe tam uvidí rádi – když se pokusíme poslat někoho jiného, tak nemá zájem. Říká, že to dá strašnou spoustu práce vycvičit nováčka. Kromě toho má pro tebe slabost. V podstatě žádal, aby ses vrátil. Z hlediska Mincemeat Parku by bylo snazší řídit tě jako singla, aniž by kdokoli znal tvoji identitu. Jenomže už si to nemůžeme s Hanim podělat víc, než se stalo. Takže budeš zpátky v Ammánu, než se naděješ. S tím si nedělej starosti.“

„Kdy odjíždím?“ Ferris už myslel na Alici a na to, kolik nových tajemství před ní bude muset skrývat.

„Jak to mám sakra vědět? Až budeš připravený.“

„Jsem připravený hned teď. Chci se vrátit zpátky do Jordánska, jak to jenom půjde.“

„To se ani nechceš rozloučit s manželkou?“

„Nijak zvlášť. Říkal jsem ti už v Ammánu, že žijeme v podstatě odděleně. Před dvěma dny jsem jí oznámil, že chci rozvod.“

„Fajn. Jak myslíš. To není moje věc. Vypadá to, že všichni tady maj manželství v hajzlu, tak proč ne ty? Můžeš odjet, kdy budeš chtít. Rád bych ale, aby ses cestou zastavil v Evropě a navštívil pár lidí.“

„A kdo by to měl být?“

„Naši nindžové pro tuhle operaci. Jsou od McDill. Trčí v Římě a snaží se neprofláknout svoje krytí, než se dočkají někoho, kdo by jim řekl, co mají dělat. A to budeš ty, se Samiho pomocí. Budeš z nich nadšený. Jsou to takoví cvoci ujetí. Příliš nezvladatelní, aby dělali pro ty nahoře, což je důvod, proč je mám tak rád.“

Hoffman se najednou zvedl. „Musím za ředitelem. Ani nedokážu vyjádřit, o kolik radši bych zůstal tady s váma a vymýšlel způsoby, jak se nasrat Sulejmanovi do hlavy, ale povinnost volá. A Ferrisi, pamatuj, co řekl Sam Snead: Když nemyslíš na šukačku, nesoustředíš se.“

~

Zbytek dne a většinu toho dalšího strávili Ferris se Samim Azharem přípravami na cestu. Společně vypracovali scénář počátečních kontaktů s Omarem Sadikim. Prozkoumali místa v Abú Dhabí, kde by mohly proběhnout schůzky. Od Podpůrného si nechali připravit maskování, které bude Ferris moci využít při setkáních se Sadikim. Společně začali připravovat roucho falešných informací, kterým Sadikiho zahalí – a díky němuž bude vypadat jako součást sítě, na kterou ve skutečnosti neměl nejmenší napojení. Azhar se ukázal velice vynalézavý v zapojování nejrůznějších právníků, počítačových konzultantů a finančních prostředníků, kteří by mohli nějakým způsobem podpořit legendu.

„Bojím se, že budeme potřebovat výbušniny, aby lidi uvěřili, že je to bombový útočník,“ poznamenal Azhar.

„Není problém,“ odpověděl Ferris. „Promluvím si s těmi nindži v Římě.“ Hoffman by to nedokázal říct s větší sebejistotou. Všechno je možné, když se rozhodnete vynalézt novou hru.

Jak se blížil Ferrisův odjezd, začal se Azhar chovat trochu divně. Ferris si zpočátku myslel, že nejspíš žárlí, že má Ferris namířeno někam, kam za ním to bývalé eso z Wall Street nikdy nebude moci. Tak to ale nebylo. Před rozloučením podal Ferrisovi malou plastovou krabičku ve tvaru polokoule, jako jsou ty, do kterých si děti schovávají rovnátka. Uvnitř byl gelový můstek obsahující kapky smrtícího jedu.

„Tohle je pro případ…“ Azhar se odmlčel. „Věřím, že to nikdy nebudeš potřebovat.“

„Nic se nepokazí,“ prohlásil Ferris. „Neboj se, Sami.“ Všiml si ale, že se jeho kolegovi lehce chvěje ruka, když se loučili, a věděl, že má k obavám dobrý důvod. Ferris měl namířeno do míst, která neměla žádné hranice ani pravidla, kde se mohlo stát doslova cokoli. Ferrisovi bylo jasné, že než odjede z Washingtonu, musí udělat ještě jednu věc: navštívit svou matku.

16 Charlottesville, Virginie

Joan Ferrisová žila na západním konci Charlottesvillu v rozlehlém, popínavými rostlinami obrostlém domě s výhledem na Blue Ridge. Koupila ho spolu se svým manželem pár let předtím, než zemřel. Ferrisův otec si s ním hrál a vrtal se v něm, takže jste tam našli co pár yardů elektrickou zásuvku a telefonní přípojku v každé místnosti a stovky dalších důmyslných vymožeností, které si ani neměl šanci užít. Tom Ferris si nedokázal nikdy nic správně načasovat. Při jeho pohřbu četl Roger „Plavbu do Byzance“, která potvrzovala jeho dojem, že se otec, jenž se vždy snažil dělat radost lidem, kteří za tu námahu nestáli, narodil v nesprávné zemi a v nesprávném století. Pohřební hosté Rogerovi gratulovali, že tu báseň zvládl bez jediné slzy, díky čemuž se cítil ještě hůř.

Roger vyrůstal v okrese Fairfax County, hned u silnice Route 50, která spojovala okrajové části Virginie s Washingtonem. Většina rodin v jejich okolí byla nějakým způsobem spojena s Pentagonem nebo CIA. Když byl Ferris ještě chlapec, vztyčoval jeho otec každé ráno před domem vlajku, pak toho ale nechal, jako by ztratil víru v celý ten podnik. Když se ho Ferris zeptal proč, ukázal na domy sousedů na ulici. „Máme tady kolem příliš mnoho vlajek,“ prohlásil zatrpkle, „a tuze málo vlastenců.“ Ferrisova matka pracovala jako učitelka angličtiny na střední škole George Marshalla, stejné škole, kam chodil i Ferris. Vyrůstal s pocitem, že něco není v pořádku a že jeho typicky americký život má nějakou skrytou vadu. Jeho otec ztratí práci, o které nikdy nemluvil, jeho matka bude mít dost mrzoutství a malomyslnosti svého manžela a jednoho dne se prostě nevrátí domů.

Ferris se snažil dělat svým rodičům radost, částečně i proto, aby se chránil před rizikem rozpadu rodiny. Byl jedním z nejlepších studentů ve třídě a kromě toho reprezentoval školu ve fotbalu a wrestlingu. V obou sportech byl známý tím, že to „dokázal rozjet“. Ve fotbale začínal v obraně, ale ve druhé polovině posledního ročníku hrál i v útoku, když se jejich zadák zranil.

V zápase to dotáhl až na státní šampionát díky tomu, že vždycky dokázal utahat lepší soupeře, kteří se ve třetím kole hroutili, zatímco Ferris vypadal, že ještě zdaleka neřekl poslední slovo.

V kolonce „oblíbený citát“ vedle jeho fotografie ve středoškolské ročence stálo motto Vince Lombardiho: „Vítězství není všechno. Je to to jediné.“ Jeho problémem na střední škole, pokud se to tak dá nazvat, bylo, že byl příliš chytrý na sportovce a moc sportovně založený na šprta. To ho stavělo někam mimo různé party a on se musel naučit potlačovat svoje city, aby lidé nepoznali, co si opravdu myslí. Jeho největším tajemstvím bylo, jak moc toužil přijít o panictví. Když se ho ale v posledním ročníku zbavil, zjistil, že jsou tady i další věci, které musí skrývat – zejména své ambice. Před matkou však netajil nic, nejméně ze všeho fakt, jak moc touží uniknout téhle maloměstské domácnosti a tomu pocit neúspěchu, který se zde usadil.

Ferris nerad jezdil domů, i když to byl nový dům v Blue Ridge. Připomínalo mu to jeho otce a ta vzpomínka v něm budila pocit nedokončeného rozhovoru. Další nepříjemnou věcí na domě v Blue Ridge bylo, že byl plný vzpomínek na Gretchen. Předtím a hned potom, co se vzali, sem často jezdili. Milovali se tu téměř v každé místnosti a hodně taky pod širým nebem. Při pomyšlení na Gretchen mu páteří projelo zachvění. Rád by zavolal Alici, jenže ta byla posledních pár dní nedostupná. Byla někde mimo nebo nezvedala telefon. Ferrisovi se po ní stýskalo.

Joan trvala na tom, aby zůstal na večeři. Připravila mu jídlo, o kterém vždycky tvrdila, že je jeho oblíbené – směs z mletého hovězího, konzervovaného hrášku a rajčatového protlaku, které říkávala „pročišťovací hašé“. Nikdy to jeho oblíbené jídlo nebylo, dokonce se tomu ani neblížilo – něco na tom názvu v něm vyvolávalo pochybnosti, jestli je to bůhvíjak zdravé. Příčila se mu ale představa, že by měl maminku zklamat. Vždycky vypadala, že to jídlo připravuje hrozně ráda, jako by tím dokazovala, že je nakonec přece jen dobrá matka. V tomto směru byla trochu divná. „Občas mám pocit, jako bych byla podvodnice a všichni to věděli,“ říkala někdy pozdě večer, když si spolu povídali po večeři v kuchyni. Ferris se jí to pokoušel vymluvit, ale ona mívala v očích vzdálený pohled, kterým mu dávala na srozuměnou, že on vůbec nechápe, o čem to mluví.

Joan Ferrisová byla nefalšovaná intelektuálka: četla hodně a důkladně, a Ferris si vždycky myslel, že by z ní byla ideální vysokoškolská profesorka. Celé hodiny dokázala s Ferrisem diskutovat o nejrůznějších myšlenkách, zatímco byl jeho otec venku, kutil něco v dílně a vyráběl dokonalé dřevěné předměty, které neměly naprosto žádné praktické využití. V jejich domě nikdy nikdo v neděli odpoledne nezapínal televizi, aby sledoval Redskins. Joan Ferrisová byla bez sebe radostí, když Roger nastoupil u Time, a překvapilo ji, když šel pracovat pro „ministerstvo zahraničí“. Bylo jí ale jasné, že se mu jeho nová práce líbí, a samozřejmě po všech těch letech strávených se svým tajnůstkářským manželem věděla, kde Roger pracuje ve skutečnosti. Co víc, chápala, že se snaží vyrovnat skóre.

Po večeři došel Ferris pro fotoalba pečlivě uložená v komoře. Snažil se před matkou utajit své kulhání, ale nezabralo to.

„Ta noha se ti nelepší, co?“ řekla.

„Je to v pohodě,“ odpověděl Ferris. „Jsem zdravý jako rybička.“

Alba byla naskládaná na policích ve vyrovnaných řadách, s daty a místy vyznačenými na hřbetech. Ferris vytáhl svazek nadepsaný „Babička a děda“. Byli to rodiče jeho otce, kteří žili u Pittsburghu. Rodiče jeho matky, kteří bydleli v Upper Saddle River v New Jersey, byli nóbl lidé, kterým říkali „drahoušek“ a „dědoušek“. Nebylo tam moc fotek: babička a děda se většinou drželi stranou. Ferris měl vždycky pocit, že se stydí: za to, že žijí v Pittsburghu, že děda pracoval v ocelárně, že se v tom zdejším tavícím kotlíku neroztavili dostatečně, aby to uspokojilo jejich asimilovaného syna a jeho dokonalou americkou manželku.

Děda byl svalnatý jako Ferris, ale snědší. Jeho pleť měla sytý nádech panenského olivového oleje a vlasy připomínaly štětiny kartáče. „Přál bych si vědět, odkud pochází dědova rodina,“ řekl Ferris. Ptal se na to otce dost často, ale jeho odpovědi byly vždycky vyhýbavé. Z Balkánu. Z nějakého místa, které skončilo jako součást Jugoslávie. Nejblíže, jak se kdy dostal ke konkrétní lokalitě, bylo: „Možná Bosna.“

„V Jordánsku znám jednoho chlapa, který mi tvrdí, že jsem určitě Arab. Možná si dělá srandu, nevím.“

„Nemyslím.“ Rozesmála se. „Děda říkal, že pochází z bývalé Osmanské říše, která pokrývala pořádný kus území. Vždycky jsem měla za to, že je z nějakého místa s nevyslovitelným názvem východně od Dunaje, jako Bosna a Hercegovina nebo Abcházie. Říkal, že jeho rodina měla muslimské sousedy, to si pamatuju. Nerad o tom ale mluvil a tvůj otec na něj nikdy netlačil. V Pittsburghu se všichni promíchali a nejspíš neměli rádi, když jim někdo říkal ‚Balkánci‘, nebo ‚Poláci‘, nebo co byli náhodou zač. A tak o sobě prostě uvažovali jako o Američanech. Nebo tak si to aspoň představuju.“

„‚Ferris‘ ale nezní jako východoevropské jméno, nebo jo? Táta mi kdysi řekl, že si ho nechali změnit, ale že neví, jak znělo předtím.“

„Mně řekl totéž, než jsme se vzali. Myslím, že se styděl. Vždycky tvrdil, že má někde nějaké doklady, ale nikdy se mu je nechtělo vyhrabávat. Připadalo mi to trochu smutné, že se tvůj otec zřejmě tak málo zajímá o svůj původ, ale tohle jsem na agentuře milovala: všechno, čím jsi byl předtím, zmizelo. Jednou jsem se ho snažila přimět, aby mi pomohl dát dohromady rodinnou genealogii, ale jeho to nezajímalo.“

„Dědova rodina byla katolická, správně?“

„Myslím, že ano. Vždycky chodil s babičkou na mši. Nevadilo mu, že jsem protestantka, ale babičce ano. Když jsem jí řekla, že jsem kongregacionalistka, zeptala se: ‚Takže ne židovka?‘, aby se ujistila. Oba byli v Pittsburghu tak trochu rarita, jak jsem pochopila.“

Ferris si znovu pozorně prohlédl fotografii svého dědy. „Vypadá jako já, že jo?“

„Trochu. I když ty vypadáš líp, miláčku.“

Ferris odložil album. Otálel, nechtělo se mu do toho, ale už se připozdívalo a zítra brzy ráno ho čekala cesta zpátky do Washingtonu.

„Oznámil jsem Gretchen, že se chci rozvést,“ řekl nakonec. „Už spolu nežijeme. A ani předtím, když jsme ještě byli spolu, jsme nebyli moc šťastní. A tak myslím, že je čas být upřímný a rozejít se, než budeme mít děti a než se to ještě víc zkomplikuje.“

„Aha. A co na to říká Gretchen?“

Ferris si pamatoval všechny ty rozličné verze „ne“, které zazněly onoho večera s Gretchen. Ještě pořád se styděl, že jí dovolil, aby ho tak snadno svedla a, přinejmenším v jejích představách, zbavila toho odhodlání, s jakým se pokoušel ukončit jejich vztah.

„Není z toho zrovna nadšená. Tvrdí, že tvoříme dokonalý pár. Já si spíš myslím, že se jí nechce vynakládat námahu na hledání nového manžela. Má moc práce.“

„Ach ano, vždycky jsem to o Gretchen věděla. Vypadala zaměstnaně už ten první den, co jsem se s ní setkala, když jsi promoval.“

„Tak co si o tom myslíš, mami?“

„Gretchen je velice úspěšná žena. Přála bych si, abys měl její energii. Nikdy jsem si ale nebyla jistá, že s ní budeš šťastný. Takže jestli ses rozhodl pro změnu a jsi připravený na všechnu tu bolest, potom bys měl udělat, co si myslíš, že je správné. Poslouchej své srdce. A protože jsem správná matka, nebudu chodit kolem horké kaše a zeptám se na to, co se nabízí: je v tom jiná žena?“

„Ještě nevím. Možná. Chtěl bych se rozvést v každém případě. V Ammánu jsem ale potkal někoho, koho mám moc rád. Doufám, že s ní by to mohlo fungovat. Uvidíme.“

Ferris ji políbil a řekl, že si půjde nahoru lehnout. Jeho matka odvětila, že ještě chvíli zůstane a poklidí kuchyň, ale zůstala bez hnutí sedět u stolu. V její tváři byl výraz obav a beznaděje, který u ní Ferris vídal pokaždé, když se s ní loučil.

~

Gretchen se neustále pokoušela dovolat Ferrisovi na mobil. Ignoroval její telefonáty z domova, kanceláře i mobilu a neodpovídal ani na žádný z nejrůznějších vzkazů, které mu nechávala. Jenže když jel zpátky do D.C., zazvonil telefon znova, a protože neviděl na displeji žádné z jejích čísel, zvedl to. Okamžitě poznal její hlas. Použila telefon někoho jiného a skoro na něj křičela.

„Kde jsi, Rogere? K čertu s tebou! Proč mi nebereš telefon? Tohle mi nemůžeš dělat. Prostě nemůžeš. Jsem tvoje manželka. Všichni to ví.“

„Právě jedu od mámy. Řekl jsem jí, že se rozvádíme.“

„My se nerozvádíme. Ty mě miluješ. Víš, že to tak je.“

„Nebudeme celou tu šaškárnu absolvovat znovu, Gretchen. Já tě nemiluju. Chci rozvod.“

„Jsi lhář. Jsi tak slabý a směšný. Tak jak to, žes mě tuhle v noci tak ošukal, když mě nemiluješ? Nikdo tě k tomu nenutil. Nikdo tě nenutil, abys mě šukal. Co myslíš, že řekne soudce na tohle?“

„Co s tím má soudce co společného? Nemůžeš nikoho přinutit, aby zůstal v manželství. Takhle právo nefunguje. To vím i já. Rozvod je společné rozhodnutí. Je to konec společných rozhodnutí.“

„Měla jsem tě v sobě. Třikrát.“

„Podívej, Gretchen, je mi líto, že jsem tenkrát v noci podlehl. Jsi hrozně sexy. Vždycky jsi byla. Kdyby stačil pro manželství dobrý sex, byli bychom v pohodě. Jenže tak to není.“

„Jednáš se mnou jako s kurvou. Myslíš, že mě můžeš ojet a potom ode mě odejít, ale to se pleteš. Jestli v tom hodláš pokračovat, budeš litovat. To ti říkám. Pěkně ti zkomplikuju život.“

„Nevyhrožuj mi, Gretchen. Dennodenně se musím vypořádávat s lidmi, kteří jsou daleko děsivější než ty. To mi můžeš věřit.“

„Nebuď si tím tak jistý, Rogere. Nikdy dřív jsi mě nenaštval. Když mi jde o princip, neznám kompromisy. Udělám všechno, co je nezbytné. Tohohle budeš litovat, to ti slibuju.“

Ferris se ji chtěl pokusit uklidnit, navrhnout, aby si promluvili s advokátem, ještě než odjede. Jenže ona zavěsila.

17 Řím / Ženeva

V Římě se Ferris zapsal v malém hotýlku poblíž Piazza Cavour, v šedivé čtvrti ohraničené Vatikánem a Tiberou. Hotel sám byl ošuntělý a anonymní, ne dost luxusní pro Američany, ani dost půvabný pro Evropany. Zařídili to hoši z Azharova štábu, kteří si nejspíš mysleli, že to bude vhodné místo pro úkryt. S nindži se měl Ferris zkontaktovat tak, že zavolá na mobil, až sem dorazí, a pak počká na zpětný telefonát od „Tonyho“, velitele zdejší malé buňky speciálních jednotek. Zatelefonoval hned to odpoledne, co se zaregistroval, ale celý den ani ten následující nepřišla žádná odpověď.

První večer zavolal z telefonního automatu Alici. Přál by si, aby se mohli sejít v Římě, podnikat dlouhé procházky po centru, žít z lásky a občasného cappuccina, ale za daných okolností jí ani nemohl říct, kde vlastně je. Ukázalo se, že Alice je zrovna taky pryč z Ammánu, na cestě po uprchlických táborech na severu u syrské hranice, jak mu vysvětlila. Ferris ji začal hubovat, že riskuje, ale ona ho přerušila. „Potřebují mě!“ prohlásila zarputile. Byla celá rozohněná z nejnovějších zpráv. Další mrtví v Libanonu, další mrtví v Iráku. Kam to ten svět spěje? Na tohle neměl Ferris žádnou odpověď.

„Miluju tě,“ řekl. Nikdy dřív před ní tahle slova nevyřkl.

Následovala dlouhá pauza a pak Alice vzdychla: „Ach, miláčku.“

„Řekl jsem Gretchen, že chci rozvod.“

„Dobře,“ odpověděla. „Totiž, dobře, žes jí to řekl, ne dobře, že se vaše manželství rozpadá. Kdybys jí to neřekl, bála bych se, že jsi jeden z těch lidí, kteří neumí být šťastní. Nebo že jsi srab.“

Ferris se rozesmál a pak zopakoval: „Miluju tě.“

„Přijeď domů, abych tě mohla taky milovat.“

Ferris jí slíbil, že se vrátí brzy, ale může to trvat ještě týden nebo dva. Cítil skoro fyzickou bolest, když ukončili rozhovor.

Ferris čekal na Tonyho ještě dva dny a mezitím se procházel po dlážděných římských ulicích, aby ze sebe vybil nervozitu a přebytečnou energii. Pokoušel se představit si své kolegy ze speciálních jednotek mezi davy Američanů na Piazza Navona nebo u fontány Trevi. Svalnatí muži, košile jim praskají ve švech na mohutných hrudnících, šíje o rozměrech borovice, nemluví, jen zkoumají pohledem ulice přes široké sluneční brýle. Všichni v Římě mu přišli trochu podezřelí, dokonce i pobudové dole na blátivém nábřeží Tibery.

Každé odpoledne se vracel do svého hotelu, kde našel… vůbec nic. A pak, odpoledne třetího dne, se v jeho přihrádce na odkazy konečně objevil útržek papíru se jménem „Antony“. Dost blízko. Ferris zavolal na kontaktní číslo z telefonní budky naproti Justičního paláce.

„Promiňte, nějak se to podělalo,“ řekl hlas na druhém konci linky. „Bezpečnostní problém. Musíme vychladnout.“

„Takže jaká je teď teplota?“

„Už nižší. Do zítřka do rána budeme vyloženě mrznout.“

„Kde bych se s vámi měl setkat?“

„Faustinin chrám. Villa Borghese,“ řekl příslušník speciálních jednotek. Měl potíže s vyslovením slova „Borghese“.

Následujícího dne se nechal Ferris odvézt taxíkem na Via Condotti, chvíli bloumal sem a tam po obchodech, aby zjistil, jestli nezahlédne nějaký stín, a pak si vzal další taxi k Ville Borghese na druhé straně řeky. Řekl řidiči, aby ho vysadil poblíž Faustinina chrámu u malého jezírka, které sousedilo se zoologickou zahradou. Tam stál bez nejmenšího hnutí, jako by měl betonové boty zapuštěné do země, statný muž, podle všeho „Tony“. Ukázalo se, že jeho skutečné jméno je Jim, nebo to alespoň tvrdil. Měl na sobě džíny, triko a svetr s výstřihem do V. Vypadal jako miliony dalších mladíků, až na ty oči, které neustále kontrolovaly okolí.

Když k němu přistoupil, potřásl mu Ferris rukou a pozorně si prohlédl jeho obličej. „Neznám vás odněkud?“ zeptal se.

„Je to možné, pane, ale nepravděpodobné.“

„Balad,“ prohlásil Ferris. „Na začátku roku. Řídil jste operace 145. komanda. Já operoval za zdí. Dokud mě netrefili.“

„No, to je pěkně daleko odsud, pane. Tak to z nás nejspíš dělá kamarády.“

Okamžitě se spřátelili, teď, když se ukázalo, že oba sloužili v té díře plné sraček jménem Irák. Vojáci obvykle nemívají zrovna nejlepší mínění o svých protějšcích ze CIA, tedy alespoň o těch, kteří sami nevzešli z armády. Ale Ferris byl výjimka. Byl v Iráku a málem kvůli tomu přišel o nohu.

„Tak o co jde?“ zeptal se Ferris. „Do telefonu jste říkal, že máte bezpečnostní problém.“

„To ti potrhlí Taliáni.“ Jim potřásl znechuceně hlavou. „Jeden z mejch kluků se připletl do dopravní nehody. Nebyla to jeho chyba. Italové řídí jinak než my. Každopádně, místní poldové se ho začali vyptávat, kde bydlí a co dělá, a poslali pár lidí od karabiniérů do našeho bezpečného domu, který najednou přestal být bezpečný. Operovali jsme z jednoho bytu nad univerzitou, asi míli nebo tak odsud. Teď jsme v přechodném ubytování.“

„A kde je ta přechodná základna?“

„Cavalieri Hilton, nahoře na Monte Mario.“

„Ježíši! Tam to stojí takových pět set babek denně.“

„To si pište, pane.“ Jimovi přejel obličejem náznak úsměvu. „Pro Američany je to dobré krytí, s bazénem a holkama a tak. Nevypadáme tam divně. A nemůžem přece vést globální válku proti terorismu za pár šupů, pane.“

Ferris se nahlas rozesmál. „Jak dlouho už jste tady, lidi? A nechte toho blbnutí s tím ‚pane‘, laskavě.“

„Měsíc. Zatím jsme neudělali skoro nic, jenom vybudovali krytí, a to jsme, řekl bych, tak trochu zvorali. Plukovník říkal, že vy nám vysvětlíte, o co vlastně jde. Povídal, že to, co děláte, je super černá operace a s generálem v MacDill že je to vyřízené a že máme prostě jenom udělat, co nám řeknete. Nejsem si jistý, co všecko plukovník ví. Vypadal, že ho to dost prudí. Z toho, jak mluvil, se zdálo, jako by vás někdo posypal kouzelným práškem. Pane.“

„Pojďme se projít,“ řekl Ferris. Vzdal se snahy zbavit se toho „pane“. Pokud šlo o Jimův malý tým, byl Ferris bohem deště. Šli tak dlouho, až narazili na lavičku, která nabízela ničím nerušený výhled přes vodu i na přístupové cesty od jezera k zoo. Ferris pokynul Jimovi, aby se posadil.

„Takže takhle to vypadá. Řídíme vysoce citlivou operaci proti lidem, kteří odpalují všechny ty bomby v autech. Tahle operace vlastně ani nepatří pod CIA. Má svoji vlastní přihrádku. Můj šéf si to s vaším šéfem vyjasnil a víc toho vědět nepotřebujete. Jasné?“

„Rozumím. Ale o co jde?“

„To vám říct nemůžu. Ale chci, abyste byli nachystaní na dvě věci. První je, že musíte udeřit, jakmile by se vynořil některý z našich vysoko ceněných cílů. Kolik lidí máte v týmu?“

„Čtyři, pane, plus sebe.“

„Fajn. Musíte být připraveni vyrazit okamžitě, jak kteréhokoli z těch zlých hochů zaregistrujeme. Vybavení, zbraně a všecky věci musíte mít neustále v pohotovosti. Už jste někdy dřív takovouhle přepadovku dělali?“

Příslušník speciálních jednotek přikývl, na krku se mu zavlnily svaly, když pohnul hlavou. „Irák. Indonésie.“

„Dobře,“ řekl Ferris. „Takže znáte postup. V naprosté tajnosti. Nikdo vás neuvidí přicházet. Nikdo vás neuvidí odcházet. Musí to zůstat utajené osmačtyřicet hodin, abychom mohli toho chlapa posadit do letadla a pohrát si s jeho sítí. A ten, po kom půjdeme, z toho musí vyjít živý. Vím, že je to těžké, ale ve skutečnosti právě o tohle tady jde. Nepodaří se nám tu síť rozbít, pokud od lidí, které zajmeme, nezískáme informace. A vy jste na tohle přece dobří, ne? Totiž, už jste něco takového dřív dělali?“

„Ano, pane. Všichni až na jednoho, a ten bude v pohodě. Je z Biloxi, jako já.“

„No, nezapomeňte mu říct o věcech po kapsách. Ty drobnosti, co křečkujou u sebe, protože jsou moc paranoidní, aby je vyhodili. Účtenky, telefonní čísla, karty do mobilu, stvrzenky od peněžních převodů, flashky. Musíte zajistit, že nic z toho nezničí, až vyrazíte dveře. Až budete chystat operační plán, mějte na paměti více vstupních bodů, abyste jim mohli zabránit cokoli zničit.“

„Rozumím, pane.“ Mladý voják přejížděl pohledem po horizontu, zatímco ho poslouchal, a hledal tam nějaký náznak, že je snad sledují.

„A musíte to tam opravdu pořádně prohledat, až je vyřídíte, kdyby vás tlačil čas a potřebovali jste se odtamtud rychle dostat. Tihle chlapi nosí všechno s sebou – všechny komunikační prostředky, všechny dokumenty. Jsou paranoidní, protože ví, že po nich jdeme. Takže budou mít u sebe laptopy a mobily a pár různých SIM karet a adresáře. Všechno to mají při sobě, čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. To znamená, že pokud se nám je podaří dostat a sebereme jim věci z kapes a vybavení, jsme za vodou.“

„Slyším, rozumím, provedu, pane. Říkal jste, že je tady ještě jedna věc. Co to je?“

Než odpověděl, rozhlédl se Ferris kolem sebe. Všiml si muže, který k nim kráčel od ulice lemující rybník na severní straně. Měl s sebou psa na vodítku. „Kdo je sakra tohle?“ řekl a zvedl se z lavičky.

Pět minut kráčeli k další lavičce dominující vyhlídce na pečlivě upravenou formální terasovitou zahradu, než se Ferris vrátil k instruktáži.

„Ta druhá část je trochu nestandardní,“ řekl.

„Dokážeme zvládnout i nestandardní věci.“

„Budete potřebovat nějaké výbušniny. Musí být stejného typu, jaký byl použitý při bombových útocích ve Frankfurtu a Miláně. Stejné značky. Moji lidi vám je pomůžou sehnat. A budeme potřebovat detonátory, konkrétní druh. Ty vám dodáme taky.“

„Rozumím, pane. A co s těma věcma budeme dělat?“

„Vyrobíte z nich bombu do auta.“

Jim zůstal na Ferrise užasle zírat. Poprvé neřekl: „Rozumím,“ jenom přikývl. „A co budeme dělat s tou bombou, pane?“

„No, vlastně ji odpálíme.“

„A do prdele. Počítám, že to všecko bylo schváleno. Mám pravdu?“

„Ano,“ odpověděl Ferris. „Víceméně.“

„Nic víc už mi říct nechcete, pane?“

„Ne. Řekl jsem vám všechno, co jsem oprávněný sdělit. Jediná věc, co se k tomu dá dodat, je, že kdybyste věděl to, co vím já, řekl byste: ‚To je teda sakra vychytaná operace.‘“

Příštího dopoledne odjel Ferris z Říma do Ženevy, kde měl iniciovat kontakt s Omarem Sadikim. Ferrisovo krycí jméno bylo „Brad Scanlon“ a pracoval pro společnost s názvem Unibank jako manažer oddělení rozvoje pro Evropu a Střední východ. Měl vizitky, faxové formuláře a internetovou adresu na e-maily. Znovu si pročetl scénář, který načrtli s Azharem. Banka plánuje novou pobočku v Abú Dhabí… islámské prostředí… je třeba rychle dojednat kontrakt… dohodnout čas schůzky na parcele… jsou zapotřebí předběžná čísla… poslat dokumentaci… potřebují odpověď do konce týdne. Vypadalo to, že plán nemá skulinku, ale tak to bylo vždycky, dokud švy nepovolily.

~

Omaru Sadikimu zavolal Ferris příštího rána. Když dostal architekta na telefon, představil se mu jako Brad Scanlon a odříkal krátkou oslavnou řeč o Unibank a své nové pobočce. Pak se zeptal, jestli by měli Al Fajr Architects zájem ucházet se o jeden projekt.

„To nevím,“ odvětil opatrně hlas na druhém konci linky. „Našimi klienty bývají arabské společnosti.“

„Byli jste nám vřele doporučeni právě našimi arabskými přáteli.“ Ferris přečetl krátký seznam arabských společností, které si Al Fajr v minulosti najaly. Ten sestavil Azhar, když ho před mnoha týdny poprvé napadlo Sadikiho využít. „Jestli máte zájem se o to ucházet, budeme chtít, abyste se přišli podívat na parcelu v Abú Dhabí. Bylo by to možné?“

„Snad. Pokud bude ředitel souhlasit.“ Byl opatrný, ale ne nějak přehnaně. Obchodní dohody na Středním východě vždycky začínají vyhýbavě. Ferris potřeboval navázat kontakt, než pokročí někam dál.

„Kdo bude zastupovat Al Fajr, pokud usoudíte, že máte zájem?“ zeptal se Ferris.

„To bych byl já, pane,“ odpověděl Omar. „Všechny stavební odhady na místě pro nové projekty dělám já.“

Ferris nechtěl, aby v jeho hlase zaznívalo přílišné nadšení. Vyjádřil lítost, že nepřijede sám generální ředitel, a pak nabídl, že podrobnosti projektu pošle okamžitě, e-mailem nebo faxem. Omar požádal o fax a byl ujištěn, že dokumenty poputují ze Ženevy ještě před koncem pracovní doby. Ferris upozornil, že bude potřebovat odpověď do pěti dní a schůzku na parcele v Abú Dhabí co nejdřív nato, pokud budou mít zájem.

„Mohu se, prosím, zeptat, jaký je honorář spojený s tímto projektem?“

Ferris jmenoval pěknou sumičku – trochu vyšší, než by takový projekt normálně vyžadoval, ale ne zas tak přehnaně velkorysou, aby vzbudila podezření. Omar slíbil, že odpoví do týdne.

Když Ferris zavěsil, usmíval se. Šlo to daleko plynuleji, než očekával. To byla jediná věc, která ho zneklidňovala.

Ferris zkontaktoval Hoffmana přes nově navázanou komunikační linku, která obcházela Blízkovýchodní divizi. Hoffman mu pogratuloval a zeptal se ho, kde bydlí. Ferris uvedl jméno hotelu. „Kontroluj si e-mail,“ řekl Hoffman.

~

Sadikimu to netrvalo dlouho. O dva dny později, ve středu, architekt zavolal, aby Ferrisovi sdělil, že Al Fajr má zájem se o projekt Unibank ucházet. V jeho hlase zazníval nový tón, skoro nadšení. Chtěl si domluvit datum, kdy by se mohli sejít v Emirátech. Ferris prostudoval svůj imaginární kalendář a pak navrhl schůzku na příští čtvrtek. Omar to prokonzultoval se svým skutečným kalendářem a požádal, jestli by se nemohli sejít o den dříve nebo tři dny později. Evidentně chtěl být doma na islámský víkend. Hodný hoch. Takže schůzka v Abú Dhabí byla stanovena ode dneška za týden.

Jediné zvláštní na tom bylo, že Jordánec si chtěl zřejmě prověřit identitu nového klienta. Požádal ho, aby mu pomalu odhláskoval své jméno, S-C-A-N-L-O-N, a zeptal se, odkud ve Státech pochází. Skoro se zdálo, že ho chce pozdržet na telefonu. Ferrisovi to starosti nedělalo, jeho krycí identita byla solidní. Někdo by musel důvěrně znát Ferrisův hlas, aby si to dal do nějaké souvislosti, a ta šance se blížila nule.

Ferris poslal Hoffmanovi zprávu o svém úspěchu a zeptal se, jestli by se cestou do Emirátů nemohl zastavit v Ammánu. Chtěl se setkat s Alicí. Ale Hoffman řekl ne, nebylo by to bezpečné. Potřeboval, aby počáteční styky s Omarem proběhly mimo Jordánsko, kde by mohl na jejich stopu narazit Hani.

~

O pár dní později poslal Hoffman Ferrisovi zašifrovaný e-mail. Mají tělo. Harry Meeker je u ledu v mrazicím boxu v Mincemeat Parku. Později bude čas obléct ho a oholit a naplnit mu kapsy drobky jeho imaginárního života. Kapsle s jedem má ruce a nohy a brzy bude mít i svou osobní historii. Teď je na Ferrisovi, aby nepřítele vyprovokoval k tomu, že tu kapsli vloží do úst a polkne.

18 Abú Dhabí

Ferris sledoval, jak se Omar Sadiki ubírá chvějícím se poledním horkem k restauraci Rybí trh na Bainuna Street. Byl to vysoký, jako proutek štíhlý muž s úzkým obličejem a pečlivě zastřiženým vousem. Kvůli schůzce si na sebe vzal šedý vycházkový oblek, ale bylo snadné představit si ho v bílém hábitu a kaffiji. Číšník ho usadil u stolu, o který ho požádal Ferris, jenž zatím sám přihlížel z druhé strany místnosti a kontroloval, jestli je někdo nesleduje. Pozorně si prohlédl Sadikiho tvář: vypadal klidně, rozhodně, jako člověk, jenž ví, za čím si jde. Jediná věc, která Jordánce vyváděla z klidu, byl podsaditý Němec o pár stolů dál, který popíjel pivo a četl si Stern. To bude určitě tím pivem, pomyslel si Ferris. Bylo to podivně uklidňující.

Ferris se vynořil ze stínů a představil se jako Brad Scanlon z Unibank. To jméno nebyla jediná kamufláž. Ferris měl na sobě přestrojení, které by zmátlo jeho vlastní matku. Vlasy a obočí měl pískově světlé namísto tmavě hnědé jako normálně. Měl tenounký knírek a brýle s černými obroučkami, které potlačovaly jeho rysy a zakrývaly jiskru v očích. Díky vycpávkám kolem pasu a boků vypadal o nějakých třicet liber (Libra — 0,453 kg.) těžší. Nikdo, kdo znal Ferrise z Jordánska, by ho v Bradu Scanlonovi nepoznal.

Jordánec mu mdle potřásl rukou, což je na Východě známka dobrých mravů. Ferris se omluvil, že se opozdil, Sadiki se omluvil, že přišel příliš brzy. Pákistánský číšník zatím postával za nimi s jídelníčky v ruce. Ferris studoval Sadikiho tvář. Jordánec měl ve středu čela mozol od toho, jak se každého dne horoucně skláněl při modlitbách. Na fotce, kterou mu ukázal Azhar, nebyla ta známka modlení vidět. Byl ostentativně zbožný. To bylo další dobré znamení.

„Omlouvám se,“ řekl Ferris a pokývl směrem k Němci. „Nevěděl jsem, že tady podávají pivo. Můžeme jít někam jinam.“

„To není problém, pane Scanlone. On není muslim. Může si dělat, co chce.“ Sadiki se zasmušile usmál.

Když si od nich vzal číšník objednávku, vytáhl Ferris ze svého kufříku pár dokumentů, které s sebou přinesl. První byl letecký snímek prázdného pozemku v luxusní čtvrti Al Bateen, který se nacházel poblíž přepychového centra Abú Dhabí a z něhož byl výhled na Corniche a Záliv. Měl s sebou také nákres parcely a fotografie některých dalších poboček Unibank. Sadiki se k němu připojil, také vyprázdnil kufřík a rozložil před sebou svazek dokumentů o vlastní firmě a její práci.

Ferris si všiml, že si Sadiki přinesl laptop. To byla smůla, všechno se tím zkomplikuje.

Jordánec začal s prezentací poněkud rozpačitě, ale brzy získal sebedůvěru. Ukázal Ferrisovi fotografie několika budov, které Al Fajr navrhoval. Nákupní centrum ve Fahaheelu v Kuvajtu, dvě kancelářské budovy v Ammánu, koleje Jordánské vysoké školy technologické v Irbidu. Byly to slušné, i když nepříliš nápadité projekty. Sadiki měl ještě druhou složku s fotografiemi a Ferris jej požádal, aby mu ji ukázal. Tohle bylo islámské portfolio Al Fajru. Firma navrhovala malé mešity v palestinských městech Halhulu a Jeninu na Západním břehu, jednu v jordánském městě Salt a jednu velkou v Sanaa v Jemenu. Ferris si vzpomněl, že tu jemenskou mešitu viděl, to byla ještě ve výstavbě, když plnil nějaký úkol pro agenturu v Sanaa. Na posledních fotografiích byly dvě velké mešity v saúdských městech Taif, u pobřeží Rudého moře, a Hafr Al-Batin, nedaleko jordánské hranice. Byly to masivní stavby završené kopulí s vytáhlými minarety, které se půvabně tyčily nad budovami.

„Jsou krásné,“ řekl Ferris. „Ty si objednala saúdská vláda?“

„Postavili jsme je pro soukromé islámské charity,“ odpověděl Sadiki. „Jsou pro věřící, ne pro vládu.“

Ferris chápavě pokyvoval hlavou a v duchu se usmíval. Už začínal chápat, proč Azhar vybral za hvězdu jejich představení právě Sadikiho. Byl napojen na síť islámských charit, které al-Kájdu v jejích počátcích financovaly. Vlastně měl všechny nezbytné atributy člena podzemního hnutí. Když Sadiki dokončil svou prezentaci a zavřel portfolio, Ferris si všiml, že logem jeho firmy je rudý islámský půlměsíc rozpůlený výrazným modrým trojúhelníkem. Pod logem stála slova: „Islámské řešení designu“.

~

Sadiki odešel na toaletu, aby si před jídlem umyl ruce, a Ferris zatím téměř v transu vyhlížel z okna. Za sklem viděl bělostné trupy několika jachet v docích soukromého přístavu za vlnolamem. Velké lodě se na slunci leskly. Každá musela stát desítky milionů dolarů, přesto měl Ferris podezření, že byly jen zřídkakdy využívány. Postavili je jen na ozdobu. Možná jednou za pár měsíců vzal princ z pouště družinu poslušných dam ze Západu na zábavnou projížďku – nechal je v rouše Evině bavit jeho obchodní klienty. Přístav byl součástí celé show – tematický zábavní park předvádějící moderní život, jehož existenci umožnila záplava ropných dolarů. Bylo obtížné představit si, že ti postarší pánové, kteří seděli v této restauraci, žili jako chlapci v drsné poušti s velbloudy a ovcemi nebo se potápěli pro perly nebo pašovali na svých plachetnicích náklady do Persie. Emiráty byly ve třicátých letech dvacátého století tak chudé, že se lidé báli, že by je mohl ekonomicky navždy zruinovat vzestup japonského průmyslového pěstování perel.

Zatímco Ferris čekal na jídlo, vzpomněl si na Alici. Znovu se mu do duše vkradl pocit osamělosti – přál si, aby tam mohl být společně s ní, toužil znovu slyšet její smích nebo se dotknout její ruky. Napadlo ho, co by si asi myslela, kdyby ho viděla v tomto převleku – krom toho, že vypadá jako tlusťoch. Bylo by hezké, kdyby se nahlas zasmála tomu, jak je to celé absurdní, ale věděl, že by to vnímala docela jinak: Ferris žije lží, je obklopen lží, celý jeho svět jsou lži. Jak by kdy mohla být šťastná se lhářem?

~

Číšník přinesl tradiční mezzeh z cizrny a baklažánu, plněný kibbeh, tabbouli a sýr halloumi. Potom následoval grilovaný kladivoun ze Zálivu a grilovaní garnáti. Ferris sem tam něco pronesl, ale většinou mlčel. Nechal Sadikiho, aby vyplňoval odmlky zdvořilými dotazy na Ferrisovu rodinu. Když se Ferris zmínil, že má manželku, ale je bezdětný, Jordánec mu vyjádřil politování. Konečně se Sadiki dostal k tomu, co mu evidentně leželo na srdci.

„Proč si chcete na tuhle práci najmout Al Fajr? Jsme dobří na mešity, ne na kancelářské budovy.“

Ferris tuto otázku očekával, už když spolu s Azharem připravovali scénář. Vysvětlil mu, že stavební parcela se nachází ve čtvrti, která je silně islámská, žije tam jen pár emigrantů ze Západu. Teď, po dokončení luxusního hotelu Emirates Palace o míli dál, se situace mění. Unibank chce v nově módní oblasti Al Bateen zřídit místní pobočku, ale současně hodlá respektovat islámský charakter čtvrti. A Al Fajr měl skvělá doporučení. Takže volba byla snadná.

Sadiki vzdal chválu Bohu a arabsky zamumlal něco přijatelně pokorného. Zdálo se, že ho Ferrisová odpověď uspokojila, pohodlně se opřel v židli a začal si čistit zuby párátkem. Byl uvolněnější, než Ferris očekával.

Ferris, kterého svědil falešný knírek, už se chtěl vrátit zpátky do hotelu, ale měl na programu ještě pár položek. Nabídl Jordánci, aby se s ním zašel podívat na parcelu, a Sadiki ochotně souhlasil. Vzal si s sebou digitální kameru a architektonický skicář.

V pronajatém lincolnu vyrazili po Bainuna Street, zabočili doleva na Sheik Zayed First Street a pak zaparkovali před oploceným pozemkem s cedulí, kde stálo velkými tučnými písmeny „Unibank“. Stanice v Abú Dhabí se postarala o moc hezkou výzdobu.

Odpolední obloha byla zamlžená – narůžovělé bílá na horizontu se směrem vzhůru měnila v bledě modrou. Asfalt pod Ferrisovýma nohama byl rozměklý a hlava pod parukou se mu potila. Po ulicích se ploužilo jen pár mercedesů a BMW s pevně vytaženými okýnky, ale většina lidí byla doma, kde si dopřávala odpoledního šlofíka.

Sadiki se prošel po pozemku, odebral vzorek půdy, pořídil pár fotografií z různých úhlů a provedl několik měření. Strávil zkoumáním pozemku skoro hodinu a pak položil několik technických dotazů. Skoro to vypadalo, jako by Jordánec předváděl vlastní představení. Pak se usadili ve Ferrisově pronajatém voze s klimatizací a Sadiki s ním prošel svůj seznam: Kolik zaměstnanců bude kanceláře využívat? O kolik klientů se bude pobočka starat? Jaké jsou požadované rozměry podlaží? Kolik pater má budova mít? Už Unibank zkontaktovala místní stavební úřad? Mají stavební povolení? Ferris měl odpovědi na většinu dotazů, všechny vytažené z instruktážní příručky, kterou připravil Azharův tým.

Jordánec o celé záležitosti chvíli přemítal, ale ne moc dlouho. Když mu Ferris vysvětlil, že má Unibank na tento pozemek předkupní právo, které vyprší na konci příštího týdne, slíbil, že předloží odhad nákladů a předběžné skici do poledne příštího čtvrtka, před začátkem islámského víkendu. Ferris se zeptal, jestli by se s ním mohl Sadiki sejít v Bejrútu, kde má příští týden jiné pracovní povinnosti, a Jordánec souhlasil i s tím.

Ferris měl ještě jednu prosbu. Chtěl vědět, jestli by byl pan Sadiki ochoten zajít do kanceláře místního právního zástupce Unibank, Adnana Masriho, a podepsat předběžnou dohodu. Byla to formalita, ale nezbytná pro všechny další poskytovatele služeb. Sadiki zpočátku váhal, ale po konzultaci mobilem s kýmsi v Ammánu nakonec řekl ano, Al Fajr podepíše. Ferris se omluvil, že je právníkova kancelář ve čtvrti Al Markaziyah, poblíž starého souku, a ne v nějaké luxusnější části města. Sadiki jen pokrčil rameny, pro něj v tom nebyl žádný rozdíl.

Advokát Masri byl postarší vousatý muž oblečený v souladu se svou vírou v tradičním bílém hábitu a černém plášti se zlatou výšivkou. Se Sadikim mluvil arabsky, nabídl mu čaj a vyložil obsah dokumentů. Netrvalo dlouho a papírování bylo hotovo. Pokud měl Sadiki nějaké podezření, nedal to najevo. A proč by taky? Nemohl mít ponětí o komplotu zosnovaném Azharem a Hoffmanem, který se ukrýval za touto fasádou. Nemohl tušit, že Adnan Masri patří do Azharovy sítě směnárníků, kteří přesouvají finance pro podzemní hnutí, nebo že když Masri hovořil se Sadikim, zabírala jejich schůzku kamera tajně nainstalovaná v jeho kanceláři, nebo že jedna sada těchto fotografií si brzy najde cestu ke zpravodajské službě Spojených arabských emirátů, která Masriho soustavně sledovala, nebo že kopie těchto fotografií přistane na stole sympatizanta al-Kájdy uvnitř bezpečnostní služby Emirátů, který neustále hledá způsoby, jak chránit ostatní členy této organizace, nebo že tenhle místní sympatizant al-Kájdy předá kopii svému kontaktu v organizaci, aby ho varoval, že jednoho z jeho bratří zachytil v rámci svého sledování místní moukhabarat.

Nic z toho Sadiki nevěděl. V tom byl ten vtip. V představách jiných lidí teď působil výrazněji – a mocněji – než ve svých vlastních.

~

Ferris chvíli otálel v Masriho kanceláři, než se s jordánským architektem rozloučil a popřál mu bezpečný let domů zítra ráno. Chtěl poskytnout podpůrnému týmu, který pracoval v Sadikiho hotelovém pokoji, čas dokončit práci. Posbírali a zkopírovali všechno, co se jim podařilo najít – kapesní diář, adresář, všechny užitečné kousky papíru v kapsách oblečení, které si Sadiki přivezl z Jordánska.

Po způsobu všech pedantických architektů tahal Sadiki svůj laptop všude s sebou. O problém s počítačem se však Podpůrné oddělení postaralo uprostřed noci. Někdy kolem třetí ráno spustil jeden z Hoffmanových hochů v Sadikiho hotelu požární alarm. Rozespalý Jordánec sestoupil podle instrukcí zaměstnanců poslušně do vestibulu. Nebyl pryč dlouho, jen asi patnáct minut, ale to týmu CIA operujícímu z místnosti dál na chodbě stačilo, aby stáhl kompletně celý harddisk. Měli jeho e-maily, jeho osobní složky, seznam zbožných muslimských přátel, kterým posílal blahopřání k Eid al-Fitr na konci ramadánu, dokonce i členů Ikhwan Ihsan, Bratrstva uvědomělých, které se tvářilo jako studijní skupina věřících v mešitě. Když nastal úsvit nového dne, muži a ženy v Mincemeat Parku měli k dispozici další kousek látky, kterou potřebovali k výrobě svého pláště iluzí.

19 Ammán

Ferrisův let z Abú Dhabí byl odložen kvůli písečné bouři, a tak bylo už po půlnoci, když přistál na letišti Královny Alie a úředníkovi u kontroly předložil svůj diplomatický pas. Obvykle ho odbavili bleskově, tentokrát ale ne. Nechali ho čekat dobrých třicet minut, zdvořile pochopitelně, nabídli mu čaj a sladké sušenky v ošuntělé čekárně v prvním poschodí letištní budovy, zatímco kapitán GID někam zuřivě telefonoval. Ferris hlasitě protestoval – jeho pas je v pořádku, razítko pro pobyt platné, není důvod, proč by nemohl svobodně vstoupit do země. Požádal, aby směl použít svůj mobil, zavolat Alici a říct jí, že je zpátky, ale kapitán ho ignoroval. Jordánský úředník neustále gestikuloval palcem a ukazováčkem – shway, shway, pomalu, pomalu – aby byl Ferris trpělivý. Konečně telefon zazvonil a on jej po chvíli tlumené konverzace předal Ferrisovi. Byl to Hani.

„Můj milý Rogere, chtěl jsem vás přivítat zpátky v Jordánsku osobně. Jsem tak rád, že jste se rozhodl vrátit do svého pravého domova.“

„Děkuji, Hani pašo. Obávám se, že váš uvítací výbor na letišti nebyl informován, že jsem tak vážený host. Drželi mě tady půl hodiny. Chci jít domů a trochu se prospat.“

„Berte to jako lichotku. Šikanujeme jenom důležité lidi. Ten zbytek – eh, kdo by se o ně staral? A je to moje chyba, vážně. Chtěl jsem vás tady přivítat sám. Přijel bych na letiště, abych vás pozdravil osobně, ale už je dost pozdě, a mám tady u sebe právě teď jednoho půvabného hosta. My si ale potřebujeme promluvit, že? Ano, myslím, že ano. Co kdybychom spolu pozítří společně posnídali? Vy Američané přece milujete schůzky u snídaně, ne? Sejdeme se o půl deváté v Důstojnickém klubu v Jebel Ammán. Poblíž Britské rady. Znáte to tam? Jsem si vcelku jistý, že nás tam v tu hodinu nebude nikdo rušit. Arabové tyhle pracovní snídaně nesnášejí. Teď mě nechte promluvit s kapitánem.“

Ferris vrátil telefon důstojníkovi pověřenému velením zdejší malé jednotky a paša mu předal instrukce, co podniknout dál. Po všem tom nepohodlí, které Ferrisovi způsobili, teď pro změnu přímo překypovali pohostinností, což bylo svým způsobem stejně nepříjemné jako předtím ty průtahy. Odvedli ho do čekárny pro VIP, kam vzápětí dopravili další čaj a pečivo, zatímco sbírali dole ze zavazadlového pásu Ferrisová zavazadla. Shromáždili kolonu, která měla doprovázet Ferrisovo SUV z velvyslanectví, policejní hlídkové vozy vpředu a vzadu a půl tuctu motocyklů po stranách. Karavana vyrazila do centra Ammánu s blikajícími majáčky a houkajícími sirénami. To byl sotva způsob, jak by se měl úřadující šéf stanice CIA vracet domů, ale o to Hanimu evidentně šlo: ať už byl Ferris zadržován na letišti nebo hýčkán doprovodnou kolonou, neustále se nacházel pod Haniho kontrolou.

V době, kdy opouštěli letiště, bylo už půl druhé v noci – za normálních okolností příliš pozdě na telefonát, ale Ferris Alici stejně zavolal. Telefonoval jí předchozího dne z Abú Dhabí, aby jí řekl, že se už brzy vrátí zpátky, ale chtěl, aby jeho skutečný příjezd zůstal tajemstvím. Teď ji probudil z hlubokého spánku, takže její první slova byla nestřežená a spontánní.

„Ahoj, miláčku,“ řekla. „Kde jsi?“

„Miláčku,“ zopakoval Ferris. „Jsem zpátky v Ammánu. Konečně mě pustili domů.“

„To je nádhera. Ať už jsou ti ‚oni‘, kdo chtějí. Kolik je hodin? Kde teď jsi?“ Pořád ještě nebyla docela probuzená.

„Jsou skoro dvě ráno. Jsem na cestě z letiště. Můžu přijet za tebou?“

„Teď? Ne, jasně že ne.“

„Chybíš mi.“

„Ty mi taky chybíš, Rogere, ale je hluboká noc a tys byl pryč skoro tři týdny. Potřebuju si vyčistit zuby. Řekněme večeře zítra, u mě doma.“

„Miluju tě,“ řekl Ferris. Tohle neměl v plánu. Prostě mu to ujelo.

„Hmm,“ odpověděla. „O tom se ještě přesvědčíme.“

~

Lidé na velvyslanectví byli rádi, že je Ferris zpátky, i když trochu překvapení. Když tak najednou odjel, rozšířila se fáma, že ho vyrazili stejně jako předtím Francise Aldersona. Velvyslanec, kterému se vůbec nelíbilo spojení mezi stanicí CIA a palácem, vypadal po pravdě trochu zklamaný, když se Ferris zastavil na zdvořilostní návštěvu. Stejně tak operační šéf, který řídil stanici v době Ferrisovy nepřítomnosti a nepochybně doufal, že to tak i zůstane. Ferris připadl na řešení, které bude vyhovovat oběma. Řekl operačnímu šéfovi, že může vyřizovat veškeré rutinní papírování, protože on bude příštích pár měsíců cestovat. Může odpisovat nájmy za bezpečné domy a setkávat se s kongresmany ze zpravodajských výborů a aktualizovat osobní záznamové dotazníky. Může se starat o všechno kromě udržování kontaktů s Hanim Salaamem, to si Ferris vyhradil pro sebe. Zdálo se, že to operačnímu šéfovi udělalo radost. Bude papírový princ, zrovna jako skutečný šéf stanice.

Zaměstnanci ambasády byli jako na tmí. V době jeho absence byla zavedena nová bezpečnostní pravidla. Pracovníci velvyslanectví se nesměli vydávat do řady městských částí bez eskorty. Vojenský personál nesměl cestovat v uniformě. Byla vyhlášena nová komplikovaná pravidla pro přesuny mezi byty a ambasádou – rozličné trasy, skupinová doprava v opancéřovaných vozech. Bezpečnostní šéf velvyslanectví vydal nové instrukce ohledně toho, co dělat, pokud by byla budova napadena biologickými zbraněmi nebo špinavou bombou. Na zastupitelském úřadu byly také vyhrazeny nové kryty. Výsledek vší té bezpečnostní mánie byl znát lidem v očích: pomrkávali, odvraceli zrak, vyskakovali při každém nezvyklém zvuku, i když dál dodržovali režim života na ambasádě. Byl to předstíraný klid lidí, kteří vědí, že jsou terčem.

Ferris opustil svoji kancelář o půl páté navzdory úpěnlivým prosbám sekretářky, na jejímž stole ležela celá halda korespondence, kterou by s ním ráda prošla. Ferris ji odbyl s tím, že to může počkat, chtěl si před schůzkou s Alicí trochu zdřímnout. Pokusil se usnout, ale byl příliš rozrušený, a tak sledoval v televizi fotbalový zápas z Kataru, dokud nepřišel čas se vypravit. Cestou k Alicinu bytu se zastavil, aby koupil květiny. Zvolil vybranou kombinaci – orchideje a lilie – velké, nápadné květy, které byly na někoho jako Alice příliš teatrální, ale o něčem vypovídaly. Květinářka věnovala tvorbě kytice neskutečnou péči, skládala ji pomaloučku, stonek po stonku, přidala kapradí, postříkala lakem a svázala ji tak složitě nařasenými stužkami a nitkami, že si Ferris nebyl jistý, jestli to Alice dokáže zase rozvázat. Po chvíli se podíval na hodinky a zamumlal něco o tom, že už má zpoždění, ale květinářka se na něj jen vědoucně usmála a dál pokračovala v aranžování opulentní kytice.

Alicin byt byl součástí staré kamenné budovy, která pocházela až někdy z osmanských dob. Ve své době musela patřit nějakému bohatému obchodníkovi, protože kamenická i pokrývačská práce se vyznačovala vysokou kvalitou. Ferris vystoupal po schodech do prvního poschodí a zaklepal na dveře vesele vymalované pastelovými barvami. Když se objevila Alice, zůstal tam Ferris na moment bez hnutí stát a jen si ji obdivně prohlížel. Její tvář přímo zářila, pleť měla hebkou a dokonalou. Světlé vlasy byly vzadu převázané stužkou, takže odhalovaly jemné linie její šíje a v hlubokých oříškových očích byl výraz hravého očekávání. Oblékla si černé šaty s hlubokým kulatým výstřihem, které zdůrazňovaly její postavu.

„Ahoj, cizinče,“ řekla, zářivě se na něj usmála a vzala ho za ruku.

„Vypadáš… neuvěřitelně,“ prohlásil Ferris. Zůstal stát oněměle ve dveřích s obrovskou kyticí v rukou.

„No ty jsi ale miláček,“ prohlásila a vzala si od něj květiny. Tón jejího hlasu byl lehce výsměšný. Vtáhla ho za ruku do bytu. „Teď si sedni v obýváku a já dám tohle zatím do vody.“ Roztrhla složitě naaranžovaný obal, který skrýval kytici, vyhodila jej do odpadkového koše a pak se pustila do hledání vázy, dost veliké, aby se do ní vešlo to malé arboretum, které Ferris přinesl.

Byt vypadal jako nějaká orientální klenotnice. Obsahoval poklady sesbírané kdysi dávno původním majitelem, které si člověk zvenčí nedokázal ani představit. Zdi a stropy byly vyloženy jemným dřevem, perletí a zlatou fólií. Byly tam krásné nástěnné malby zachycující scény z arabského světa – levantský přístav Alexandrii hemžící se lidmi, Mt. Lebanon se zasněženým vrcholkem, zlatou kopuli mešity Al-Aksá v Jeruzalémě, úrodná obdělaná pole damašských nížin. Protější zeď tvořila řada oken s tabulkami zalitými do olova, která se otevírala do zahrady dole s malou bublající fontánkou obklopenou rostlinami a keři. Pár jich bylo rozkvetlých dokonce ještě i teď v listopadu. Tiše tam zaznívala arabská hudba, a když se do ní Ferris zaposlouchal, uvědomil si, že je to hlas libanonské zpěvačky Fairuz, která zpívala o mlhavých vzpomínkách na radosti života v arabské vesnici způsobem, jenž údajně vhání slzy do očí ženám i mužům. Alice se vynořila z kuchyně se záplavou květů v obrovité váze.

„Naprosto úžasný byt,“ prohlásil Ferris. „Neřeklas mi, že je tak nádherný.“

„Neptal ses. A navíc, když jsi mě tady vysadil, bylo jasně znát, jak mě lituješ, že žiju ve starém městě. Měl jsi ten výraz, který říkal, že něco tak starého, bez klimatizace, přece ani nemůže být hezké. Tak mě napadlo: pěkně si ho vychutnám. Nedokáže ocenit dobrou věc, když ji vidí.“ Mrkla na něj. „Vlastně jsem to pro tebe schovávala jako překvapení.“

Vytáhla ze své malé ledničky láhev vína a rozložila před něj hromadu chuťovek –tučné pistáciové oříšky vykukující ze skořápek, drobounká křepelčí vajíčka se solí a pepřem, lahodné olivy a křupavé papričky a karotky. Ferris byl pořád ještě trochu omámený z toho, že ji zase vidí. Posadil se vedle ní na pohovku a vzal ji za ruku. Připadal si maličký. Vlastně se mu vůbec nechtělo mluvit, jen ji tak držet za ruku, ale musel něco říct.

„Scházelas mi, Alice,“ řekl nakonec. „Mrzí mě, že jsem byl pryč tak dlouho. Každý den, co jsem byl mimo, jsem toužil být tady s tebou.“

Chvilku to trvalo, než odpověděla. „Bála jsem se, Rogere. Když už jsi byl pryč dva týdny, začínala jsem si myslet, že se nevrátíš. Mluvila jsem s tou kamarádkou na ambasádě a ona mi řekla, že nikdo neví, kdy přijedeš zpátky. Když jsem to slyšela, prostě jsem se rozbrečela. Tak hrozný jsem měla strach, že už se ke mně nevrátíš. Myslela jsem, že tě pohltil všechen ten zmatek kolem.“

Ferris ji sevřel v náručí a cítil, jak se její tělo v jeho objetí uvolňuje. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že pláče.

„Nebuď smutná,“ řekl. „Už jsem tady.“

„Já nejsem smutná. Jsem šťastná. Prostě jenom nechci, aby se nám něco stalo. Celý svět zešílel. Chtěla bych zůstat schovaná tady na tom nádherném místě.“

Večeře musela počkat. Vzala ho za ruku a odvedla do ložnice. Byl to pokoj arabské princezny. Vyzdobila ho přehršlí květin a vonných svíček, takže vypadal jako pohádková zahrada. Pomalu se navzájem svlékali, postupně odkládali jeden kousek oblečení za druhým: napřed na podlahu zvolna sklouzly šaty, potom povolily knoflíčky košile, zařinčel pásek a pak tiché zatažení za zip, odháčkovaná spona podprsenky a ramínka padají a její ňadra se měkce tisknou k němu. Když byli nazí, stala se z nich dvě dokonalá stvoření. Jizvy na Ferrisově noze zmizely, v jejích očích i v jeho. Zpočátku na to šel pomalu, chtěl protahovat každičký okamžik, jenže jejich těla byla příliš plná touhy, aby dokázala čekat příliš dlouho. Teprve když byl hotový, uvědomil si, že Alice znovu pláče.

„Miluju tě,“ opakovala přes slzy. „Miluju tě. Miluju tě. Miluju tě.“

Ferris přitiskl její tělo k sobě. Zmocnil se ho strach. Miloval ji a ona milovala jeho, ale co s nimi bude dál?

~

Leželi spolu na čerstvě vypraných prostěradlech a ona se mu tiskla k hrudi. Nad nimi se líně otáčel větrák, který rozechvíval plamínky svíček a vytvářel nad jejich těly chladivý vánek. Nakonec se přece jen zvedla, nejprve zašla do koupelny a pak začala sbírat jejich oblečení z podlahy. Když brala do ruky Ferrisovo sako, vypadla z kapsy malá plastová krabička. Ferris si všiml, jak se skutálela na podlahu, a rychle se po ní z postele natáhl, aby ji sebral. Byl to ten dentální můstek, který mu dal Hoffman v Langley. Alicin kocour Elvis skočil přes celou místnost a vrazil do plastového pouzdra čumákem.

„Co je to?“ zeptala se.

„Nic,“ řekl Ferris, vzal si od ní sako a vložil pouzdro zpátky do kapsy. Divně se po něm podívala a jemu bylo jasné, že by jí měl nabídnout lepší odpověď. Odklopil víčko, aby viděla polokruhový prstenec plastu. „Je to jen chránítko na zuby. Abych s nimi neskřípal.“

Usmála se, teď už zase normálně. „Tak nějak mi nepřipadáš jako ten typ, co skřípe zuby.“

„Nikdy nevíš. Všichni máme nějaký problém.“ Usmál se na ni a sako pověsil. Jak mohl lhát tak snadno někomu, koho miloval?

~

Ferris se probudil v šest. Znovu se vášnivě pomilovali a pak se vrátil do svého bytu, aby se osprchoval a převlékl před schůzkou s Hanim. Připadal si trochu omámený po takové spoustě sexu a minimu spánku a v žaludku cítil nervózní chvění. Ve sprše se mu v myšlenkách znovu vynořila vzpomínka na příhodu z doby před dvaceti lety, kdy nechtěně zlomil ruku tomu chlapci. Nebo možná chtěně. Překvapeně sebou při tom pomyšlení škubl. Kde leží ta hranice? Kdy se kost přestane ohýbat a začne se lámat?

~

Hani na něj čekal v Důstojnickém klubu. Byl vylidněný, přesně jak předpovídal. Jordánec vypadal dnes ráno sám se sebou velice spokojený. Měl na sobě dvouřadý blejzr s lesklými mosaznými knoflíky a košili ze sorty těch dvoutónových modelů, co prodávají na Jermyn Street, s bílým límečkem a manžetami a křiklavě barevnými prýmky jeho pluku. Při pozdravu přejel Ferrise zkoumavým pohledem.

„Dlouhá noc?“ zeptal se Jordánec. „Vypadáte poněkud… unaveně.“

„Pásmový syndrom,“ odpověděl Ferris. Napadlo ho, jestli ho Hani nechává sledovat. Samozřejmě že ho Hani nechává sledovat.

Posadili se k řádné anglické snídani, servírované číšníkem v bílých rukavičkách. Klub byl samá zatuchlá kůže a obložení z tmavého dřeva. Museli ho postavit v dobách, kdy Glubb paša vštěpoval britskou disciplínu hašemitské armádě. Hani se cpal jako nezavřený, a to ještě stíhal mezi jednotlivými sousty uzenáčů a míchaných vajíček mluvit.

„Už jsme vám odpustili, Rogere,“ oznámil Jordánec. „To jsem vám chtěl říct. Mrzí nás, že nám povolily nervy. Byli jsme ale vyprovokováni.“ Mluvil o sobě v plurálu majestaticu. To nedělával ani král.

„To je v pořádku,“ řekl Ferris. „Kdybych byl na vašem místě, byl bych taky pořádně naštvaný. A jsem rád, že jste se rozhodl umožnit mi návrat. Líbí se mi tady.“

„My víme, že ano. A dáváme na vás pozor. Jste náš malý bratr.“

Mělo to být varování? „Díky,“ řekl Ferris. „Vážím si toho. Ale dokážu se o sebe postarat sám.“

„Jak si přejete, příteli. A já vám věřím. I potom, co se stalo s tím mým nešťastným hochem v Berlíně, Mustafou Karamim. Protože já vím, že to nebyla vaše chyba. Budu ale upřímný. Jedním z důvodů, proč jsem chtěl, abyste se vrátil do Ammánu, bylo, že si dělám starosti o pana Hoffmana. To jemu nedůvěřuji.“

„No, mě se neptejte. Hoffman nikomu neříká, na co se ve skutečnosti chystá, mě nevyjímaje.“

„Á, o tom pochybuji. Opravdu pochybuji. Vy jste jeho člověk. Jak je ten výraz? Jeho ‚chráněnec‘. Mám takové podezření, že toho víte o panu Hoffmanovi a jeho plánech víc než dost. A já se nechci zase spálit, víte? To mi dělá starosti. Slyším Edovy kroky. Slyším jeho dech. Ale nevidím ho. To mě trápí a toho se bojím.“

„S tím vám nemůžu pomoct. Omlouvám se. Hluchý a němý. Znáte pravidla.“

„Ano, jistě. Nebojte se. Nemám v úmyslu pokoušet se vás ‚naverbovat‘. Nebudu tak nevychovaný jako váš předchůdce, Francis Alderston, abych se snažil svádět příslušníka spřátelené zpravodajské služby. Obavy nechte stranou, prosím. Chci ale, abyste něco pochopil. Nejsme tak hloupí, jak si zřejmě vy a pan Ed Hoffman myslíte. Skutečně. Tu chybu nedělejte.“

„Vím, že nejste hloupí. Pravda je taková, že k vám chovám velký respekt. Jste můj učitel, ustaaz Hani.“

„Jak milé,“ poznamenal Jordánec. „Ten projev přátelství si budu pamatovat. V téhle části světa si přátelství ceníme. Ale to vy víte. Sám jste Arab. Nebo se nám alespoň líbí ta představa.“

~

Později dopoledne byl Ferris na ambasádě a právě se pokoušel vyčistit stůl od všech těch nahromaděných kabelogramů a hlášení, když se ve dveřích objevila jeho sekretářka a zeptala se, jestli už se k němu donesly nejnovější zprávy ze Saudské Arábie. Ferris zavrtěl hlavou.

„V Rijádu před chvilkou explodovaly dvě bomby. Jedna před Four Seasons, další poblíž místní pobočky banky HSBC.“

„Ale do prdele,“ povzdechl si Ferris a potřásl hlavou. „Kolik je mrtvých?“

„To neříkali. Ta zpráva dorazila teprve před chvílí.“

Ferris si pustil CNN a sedl si ke svému zabezpečenému počítači. Televizní síť měla v daném okamžiku lepší informace než CIA, jako obvykle. Zavolal Hanimu, který se vrátil do své kanceláře pár minut před ním. Jordánec mu řekl, že už vydal rozkaz zajistit v zemi všechno, co se dalo. Na cestu k americkému velvyslanectví i všem dalším potenciálním cílům v Ammánu už vyrazily mimořádné bezpečnostní jednotky.

Další Ferrisův hovor směřoval k Alici. Zkusil číslo do její kanceláře, ale nebyla tam, a tak jí zavolal na mobil. Podle zvuku větru poznal, že je někde venku. Když jí sdělil novinky z Rijádu, několik sekund nepromluvila ani slovo.

„K tomu teď bude docházet pořád častěji a častěji,“ řekla konečně. „Nechápeš to? Milán, Frankfurt, Rijád, Afghánistán, Irák, Západní břeh. My toho nenecháme a oni toho taky nenechají.“

„Kde jsi?“ zeptal se Ferris.

„Jsem v jednom z těch palestinských táborů za městem. Snažím se sehnat nové počítače pro jejich školu.“

„Myslím, že by ses měla vrátit domů, nebo aspoň do kanceláře. Dneska je tam nebezpečno. Bojím se o tebe.“

„Budu v pořádku. Každý den je to nebezpečné. A je tady spousta lidí, kteří mě ochrání.“ Odmlčela se. „Víš, Rogere, tohle je přesně ten den, kdy bych se neměla schovávat. Měla bych být tady s těmi lidmi, abych jim ukázala, že nejsme všichni šílenci, že jsem jejich přítel a že se nenechám zastrašit. Řekni, že to chápeš.“

Pro tohle ji miluju, pomyslel si Ferris. „Nechápu. Prostě mám o tebe starost. Nemůžu si pomoct. Miluju tě.“

„Já tě taky miluju,“ řekla zvolna. „Večer se pro mě zastav. Uvařím ti večeři. Můžeme zůstat u tebe, jestli se tam cítíš líp. Dokonce ti nechám ovládač od telky. Co ty na to?“

„Lepší.“ Ferris se usmál. Věděl, že má Alice pravdu. Tohle byl den, kdy by měla být se svými arabskými přáteli – anebo taky ne, ale to nikdy nevíte, dokud není příliš pozdě. Vrátil se zpátky k CNN a zabezpečenému počítači CIA a celý den strávil rozesíláním vzkazů do celého světa a předstíráním, že to k něčemu je. Na sklonku dne už bylo jasné, že v hotelu zemřelo devatenáct lidí a před bankou dalších dvanáct. V takový den jedete na autopilota, řídíte se sérií procedurálních kroků, které někdo sepsal jako scénář.

Ferris měl strach o Alici, teď se ale vezl po horské dráze. Dlouhý rachotivý výstup do kopce byl minulostí. Vozík překonal vrchol a teď to bylo všechno jenom o zemské přitažlivosti a setrvačnosti. Alice mohla být hodná na všechny Palestince na téhle planetě, ale to nemohlo lidi jako Sulejman zastavit. Ferris byl rozhodnutý ho zničit. Najde si cestu do jeho útrob, do jeho krevního řečiště. Zničí ho zevnitř. Jinak tohle nikdy neskončí.

20 Bejrút / Ammán

Omar Sadiki vypadal trochu nesvůj, když dorazil do Ferrisova apartmá v hotelu Phoenicia v Bejrútu. Zřejmě na něj hotel, který si uchoval svůj lesk i uprostřed trosek bejrútského majestátu, udělal dojem. Jordánec se pořád rozpačitě usmíval, a pokaždé když se jeho rty roztáhly do šířky, mělo to účinek na otlak po modlení na jeho čele, který se scvrkl v rudý důlek. Ferris nechápal, proč se chová tak divně, ovšem pouze do okamžiku, kdy spatřil nabídku. Částka odhadovaná Al Fajrem na náklady projektu činila téměř dvojnásobek toho, co Ferris očekával. Mohl se jenom dohadovat, jaké provize poplynou od dodavatelů v Abú Dhabí zpět do kapes šéfů Al Fajru v Ammánu. Nebylo divu, že měl Sadiki ve tváři ten úlisný úsměv: oškubával nevěřící. Ferris musel chvilku uvažovat, jak by zareagoval Brad Scanlon. Hladil si konečky falešného kníru, jako by přemýšlel, co říct.

Zavedl Sadikiho na terasu a usadil ho do židle z tepaného kovu. Výhled byl nádherný – přes Bejrútský záliv k Jounié a skalnatým svahům Mt. Lebanonu. Byl konec podzimu, ale slunce jasně zářilo a vzduch byl tak průzračný, že jste viděli vrcholek hory.

Stopy škod způsobených lety bombardování nebyly vidět. Ferris objednal u pokojové služby kávu a pak si sedl nad odhady nákladů a nabídky od dodavatelů. Jak studoval ta čísla, neustále potřásal hlavou. Občas si vzal kalkulačku a provedl nějaký svůj vlastní výpočet, přičemž si sumy poznamenával do bílého poznámkového bloku. Když si to všechno prošel, sundal Ferris černé brýle se širokými černými obroučkami a promnul si oči.

„Je to moc drahé,“ prohlásil. „Náš ředitel tohle nikdy neschválí.“

„Pane Scanlone, prosím. U Al Fajru víte, že dostanete to nejlepší. Tím jsme si vydobyli svoji dobrou pověst. Protože odvádíme práci ve vysoké kvalitě. Proto jste přece za námi přišel. Je to tak?“

„Poslyšte, Omare, příteli. Samozřejmě že chceme to nejlepší, ale nestavíme tady palác. Pochopte, my jsme banka a musíme být opatrní na peníze, jinak nám lidé přestanou důvěřovat. A jak jsem říkal, tohle mi nikdy neschválí, i kdybych to já sám akceptoval. Byla by to nejdražší pobočka Unibank na světě. Potřebujeme to stlačit dolů.“

Sadiki přikývl a Ferris si pomyslel, že udělal správně. Pochopitelně že byl původní odhad přemrštěný. Život je jako bazar. Pokud jsou Američané dost hloupí, aby přepláceli, tak proč jim v tom bránit?

„Jako u každého jiného projektu i tady je možné provést změny, pane. Můžeme požádat subdodavatele v Abú Dhabí, aby přehodnotili své odhady. Poskytl jste nám velice málo času, takže ta čísla jsou přibližná. Jakou částku jste uvažovali, že na tento projekt vynaložíte?“

Ferris chvíli studoval svůj poznámkový blok a vyťukal ještě pár čísel na kalkulačce. Improvizoval a jen doufal, že Sadiki nezíská nějaké podezření. „Suma, kterou bych mohl schválit, by byla asi o pětadvacet procent nižší, řekl bych.“

„Vy toho nejspíš o stavitelství mnoho nevíte, pane Scanlone.“ Ferris se nervózně zavrtěl na židli. Něco v Sadikiho tónu v něm vzbudilo obavy, že jeho hru prohlédl.

„Co tím myslíte?“ zeptal se Ferris ostře.

Jordánec se okamžitě stáhl. „Pětadvacet procent je velký škrt, pane Scanlone. Musel byste obětovat kvalitu. Nemyslím, že při této ceně byste s tím byl spokojen.“

„No, tak já vám tedy povím, co uděláme. Vy mi uvedete svoji nejlepší nabídku. Snažte se co nejvíc přiblížit k té mé pětadvacetiprocentní redukci. Nebudu se handrkovat o každé penny, ale snažte se o co největší úspory. Pokud se vám podaří předložit mi vhodnější částku, jsem si jistý, že budeme nakonec spokojeni oba.“

Sadiki řekl, že bude muset zavolat do Ammánu a promluvit si s generálním ředitelem. Chvíli se s ním arabsky handrkoval, udělal si pár poznámek na papíry s odhadem nákladů a pak zavolal na číslo v Abú Dhabí. Uprostřed druhého hovoru se ozvalo z nedaleké mešity svolávání muezzina k modlitbě a pak se rozeznělo ozvěnou z půl tuctu dalších mešit v západním Bejrútu. Sadiki se omluvil a odešel se pomodlit.

Když se vrátil, celý jako by pookřál. Byl upřímně věřící, o tom nemohlo být pochyb. Omluvil se za to zdržení a zase se pustil do telefonování. Poté co umluvil dva subdodavatele v Emirátech, vrátil se zpátky ke svým pracovním papírům a o pár minut později předložil cenové snížení, které činilo asi polovinu částky uvedené Ferrisem. Přesně tam Ferris očekával, že se dostanou, když celá procedura začala, a tak souhlasil a navrhl další schůzku za dva týdny v Ammánu, kde by spolu prošli konečné odhady a stavební plány. Schůzka v Jordánsku bude porušením operačních pravidel, které si stanovili společně s Hoffmanem, ale bude to jen pro jednou a on se nechtěl od Alice vzdalovat víc, než bylo nutné.

„Je tady ale ještě jedna věc,“ řekl Ferris, když už se chystali stvrdit dohodu potřesením rukou. „Když jste teď v Bejrútu, chtěl bych, abyste se setkal s naším bezpečnostním konzultantem, Husseinem Hanafim. Je to dost neobvyklý člověk. Myslím, že byl dřív zapletený s… no, víte, s extremisty.“ Teď dělá Hanafi konzultanta mezinárodním společnostem, vysvětlil Ferris. Ví všechno o firewallech, elektronických přesunech peněz, zabezpečení internetu. Protože bude na definitivních plánech nutný jeho podpis, bylo by užitečné získat doporučení hned teď. Sadiki přikývl a usmál se. Zřejmě ho to nijak nezneklidňovalo.

Ten konzultant pracoval ve čtvrti Fakhani v západním Bejrútu, kdysi dávno hlavním stanu partyzánských bojovníků Jásira Arafata a v posledních letech neoficiálním shromaždišti nevelkého kroužku sunnitských fundamentalistů. Sadiki vypadal, že je mu to trochu nepříjemné, když je řidič vezl hlouběji do labyrintu úzkých uliček – nebál se ovšem o sebe, ale o svého hostitele. Tohle byla země banditů, ne místo pro Američana jako pan Brad Scanlon.

Když dorazili na Hanafiho adresu, spatřili v okně na druhém poschodí ceduli jeho firmy: „HH Global Solutions“. Sadiki vzal Ferrise ochranitelsky za paži a vedl ho do malé kanceláře nahoře nad schody. Kdo to tady má vlastně pod palcem? podivil se v duchu Ferris, ale nechal Sadikiho, ať si ho vede. Kancelář byla jasně osvětlená a nedávno vymalovaná, nábytek nový a čistý. U stolu seděla žena se šátkem na hlavě. Jakmile vstoupili, stiskla tlačítko intercomu a vzápětí se objevil Arab se slídivýma očima za tlustými skly brýlí, aby je přivítal. Představil se jako Hussein Hanafi a odvedl je do vnitřní kanceláře, kde bylo několik počítačů a knihovnička plná technických manuálů Microsoftu, Oracle a Symantecu.

Hanafi byl opravdu počítačový maniak, alespoň tohle žádná iluze nebyla. Libanonská Deuxième Bureau ho nespouštěla z očí už od roku 1998, kdy se vrátil z Afghánistánu. Řídil svůj malý podnik a prováděl konzultantskou činnost pro džihádské webové stránky – to o něm zjistil Sami Azhar. Pokud snad měl nějaké podezření, pro koho má ve skutečnosti pracovat, když ho Azhar verboval do svého krycího řetězce poskytovatelů služeb, nahlas je nevyslovil. Byl to cenný úlovek – skutečná tvář a jméno, které lidé z hnutí poznají. Hoffmanův tým kancelář potají napíchl, nainstaloval sem dvě miniaturní kamery a mikrofon.

Hanafi, který s architektem hovořil směsicí angličtiny a arabštiny, s ním prošel seznam položek počítačového zabezpečení, které byly relevantní pro plán nové budovy. Ferris předstíral, že má potíže jim rozumět, a po deseti minutách se omluvil a prohlásil, že je tam nechá samotné, aby rozhodli, co bude pro projekt v Abú Dhabí nejlepší. Poté co Ferris ve svém voze odjel, hovořili spolu Sadiki a Hanafi ještě další hodinu, chvílemi se přitom smáli a žertovali. Ukázalo se, že mají dokonce pár společných přátel. A celou tu dobu bylo spuštěno nahrávání a digitální kamery pořizovaly záznam.

~

Ferris měl v Ammánu nového asistenta jménem Ajit Singh. Byl to drobný, mrštný Američan původem z Indie s leskle hnědou pletí a nepolevujícím záhadným úsměvem. Po způsobu lidí svého věku rád nosil baseballovou čapku, někdy obrácenou dozadu, někdy dopředu, a jindy na stranu. Azhar ho poslal do Ammánu, aby pomáhal s technickými detaily.

Ajit byl zajímavý případ: jeho otec si vydělal slušné jmění v Silicon Valley, původně vytvořením inventarizačního programu, který prodal Wal-Martu, později moudrým investováním peněz do společností, kde pracovali jeho přátelé z řad indických inženýrů. Pro mladého Agita, čerstvého absolventa Stanfordu, který si plánoval vlastní úžasnou a lukrativní kariéru, byl nástup k agentuře jakýmsi aktem pomsty. Po ukončení univerzity strávil prázdniny u rodiny v Kašmíru. O šest měsíců později bylo několik jeho příbuzných zabito sebevražedným útočníkem al-Kájdy. Když tu záležitost prodiskutoval se svým otcem, který byl hluboce patrioticky založený, jako úspěšní imigranti bývají, podal si Ajit Singh žádost k CIA. Kvůli jeho mimořádnému talentu pro počítače – už v prvních měsících se stal jedním z nejlepších hackerů v agentuře – brzy upoutal pozornost Azhara, který ho nalákal do své černé díry na mozky.

Ajit Singh dokázal s počítači cokoli. Podobné nadání měl* i na jazyky, které pro něj byly jen další sadou symbolů, jako počítačový program. Během několika měsíců poté, co nastoupil své životní poslání, se naučil číst a psát arabsky. Singh uměl vytvářet webové stránky, manipulovat s nimi, napíchnout je speciálními „koláčky“, tak aby zpravodajská služba mohla vysledovat, kdo se na ně přihlašuje a odhlašuje. Když přesídlil do Ammánu, nechal mu Ferris bývalou kancelář Francise Aldersona, která stále zůstávala prázdná. Singh ji zaplnil servery, monitory s plochou obrazovkou a nejrůznějším okrajovým vybavením. Místní odposlechová stanice NSA musela vyslat celý technický tým, aby to všechno napojil.

Singh si pověsil na zeď malou ceduli, kde stálo: „Lidi Jsou Hlupáci“. V tom bylo tajemství jeho úspěchu. Lidé byli dost hloupí, aby psali hesla do počítače, který byl uzpůsoben, aby monitoroval každé stisknutí klávesy, dost hloupí, aby zapomněli, že když navštíví některou webovou stránku, můžou tam nabrat elektronický markér, který je pak doprovází ze stránky na stránku, dost hloupí, aby nechápali, že když se s počítačem připojí k síti, jeho harddisk se tím otevírá vůči napadení. Byli dokonce tak hloupí, že si neuvědomovali, že každý notebook nebo mobilní telefon s napojením Bluetooth je v podstatě rozhlasovou anténou. A nejlepší ze všeho, právě v okamžicích, kdy si lidé mysleli, jak nejsou chytří a jaká nepodnikají zvláštní bezpečnostní opatření, bylo nejpravděpodobnější, že udělají ty úplně nejhloupější chyby.

Singhovým úkolem v Ammánu bylo starat se o elektronickou stránku Ferrisovy operace. Shromáždil všechna jména a adresy, které získali v hotelovém pokoji Omara Sadikiho v Abú Dhabí. Vzal data z harddisku Sadikiho počítače a zpřevracel je ze všech stran. Hledal přitom drobečky informací, které by bylo možné zmanipulovat a přesměrovat. Jeho kolegy občas napadalo, jestli nespí u sebe na podlaze, protože se zdálo, že je v práci vždycky úplně první a přitom tam pořád ještě zůstává, když už všichni ostatní odejdou. Tu a tam ho zaměstnanci stanice zahlédli v bufetu, jak poslouchá hudbu ze svého iPodu a cpe se hranolky. Jinak byl ale jako duch.

Když už byl Singh v Ammánu asi deset dní, požádal Ferrise o schůzku. Vypadal dost vzrušeně a Ferris byl zvědavý, co to ukuchtil. Setkali se ve Ferrisově kanceláři pozdě odpoledne.

„Už vidím uzliny,“ oznámil Singh s nezvykle širokým úsměvem. Měl na sobě volné triko s nápisem „Hysterics“, reklamu na newyorskou punkovou skupinu, kterou měl rád, a žlutý náramek, jenž tvořil pozoruhodný kontrast k jeho temné pleti.

„Výborně,“ řekl Ferris. Neměl tušení, o čem to mladý Ind mluví.

„Uzliny,“ zopakoval Singh. Vypadal zklamaně při představě, že už Ferris možná pochopil, co se chystal říct. „Našel jsem uzliny té sítě, co se do ní chystáte proniknout. Nebo co to vlastně děláte. Neříkejte mi to. Nepotřebuju to vědět. Jde o to, že je to tam všecko. Probral jsem to se Samim a jeho lidma doma a dokonale jsme to trefili. Ten váš roztomilý architekt pan Sadiki navštívil kvanta džihádských webových stránek. Jsme uvnitř asi půlky těch serverů, co je navštívil, takže víme, kdo další je používá. A víme, kteří z nich jsou jenom jednorázoví návštěvníci a kteří to myslí vážně. Takže máme jeho komunitu jako na talíři. Teda myslím jeho virtuální komunitu. Není to fantazie?“

„Totální fantazie. Jenže já bych se rád soustředil na to jeho bratrstvo v mešitě, Ikhwan Ihsan. Ti jsou to spojení, se kterým musíme začít. Tvoří neprodyšné společenství. On ty lidi zná. To oni dělají z legendy realitu.“

„Jasně. Porovnal jsem lidi z jeho skupiny – plus jejich bratry a bratrance z prvního kolena – s mým seznamem návštěvníků džihádských webových stránek, o kterých víme, že přes ně procházely operační vzkazy al-Kájdy. Doma projíždíme jejich jména a záznamy z kreditek našimi algoritmy. Stačí, aby si koupili suvenýr v Karáčí nebo si zavolali z telefonní budky někde poblíž salafistické mešity v Birminghamu, a dozvíme se to. Máme tady skutečnou síť. Teď si na ni jenom budeme muset posvítit.“

„Skvělé,“ prohlásil Ferris znovu, s upřímným uznáním. „Jenže nezapomínejte, musíme to udělat tak, aby Sadiki vypadal jako skutečný bojovník džihádu. Ne jenom někdo, kdo navštěvuje webové stránky, ale někdo, kdo plánuje a provádí operace.“

„Nóó-jóó.“ Singh to slovo protáhl, jak to často dělávají děti, jako by říkal to-je-pře-ce-jas-né. „Takže teď mám všecko, abych mohl začít posílat vzkazy od Sadikiho lidem z toho jeho spolku, k některým těm uzlinám, co jsou opravdoví džihádisti. Vytvořil jsem pro něho adresu, kterou nikdy neuvidí. Potřebuju ale pomoc. Jaké vzkazy chcete, abych poslal? Budete je muset sepsat. Já jsem jenom technik.“

Ferris se nad tím na chvíli zamyslel. Ty e-maily musejí být sugestivní, ale současně mlhavé. Musí naznačovat, že Sadiki jedná na pokyn někoho výše postaveného, aniž by ale byly konkrétní. A musejí ukazovat na operační datum, které stanovili spolu s Hoffmanem, což byl 22. prosinec, těsně před vánočními svátky.

Uvažoval nad tím snad třicet sekund, pak si udělal pár povšechných poznámek a sepsal tři krátké věty v arabštině, které Singhovi nahlas přečetl: „Učitel mi řekl, abych připravil lekci. Hledáme teď správné místo pro kázání. Posíláme pozdravy naším bratřím a prosíme Boha o pomoc.“

„Hezké,“ prohlásil Singh. „Učitel. Lekce. To zabere.“

„Budeme jich potřebovat ještě pár, aby všichni nedostali totéž. A potřebujeme nějaké odpovědi, které pošleme lidem, co odepíšou. Nechte mě chvilku přemýšlet.“ Singh si nasadil sluchátka a poslouchal hudbu, zatímco si Ferris cosi čmáral arabsky.

„Poslechněte si tohle,“ řekl Ferris o několik minut později, když zatahal za šňůrky Singhových sluchátek, aby ho vytrhl z jeho rokenrolového zasnění. „Ve jménu Božím, děkujeme bratřím, kteří nám připravují cestu. Den hodování přichází. Bůh je veliký.“

„Tohle rozhodně zabere,“ přitakal Singh.

Ferris se ještě hodinu pachtil sepisováním vzkazů a odpovědí. Singh si je pak odnesl a rozeslal jako e-maily od Sadikiho asi tuctu lidí, které vybrali z virtuálního spolku jejich virtuálního agenta. Ke každému z nich Singh připojil větu v arabštině, kde stálo: „Drahý bratře, pokud se setkáme, odpusť mi mé mlčení.“ Takhle kdyby se někdo opravdu začal vyptávat Sadikiho přímo – a uslyšel ho protestovat, že žádné vzkazy neposlal – předpokládal by, že prostě jenom zametá stopy.

Pak už Singh jen čekal na elektronickou sklizeň. Pár lidí nezareagovalo vůbec. Další poslali odpověď na e-mailovou adresu, o které se domnívali, že patří Sadikimu – jejich vzkazy však namísto toho dorazily k Singhovi. Odpověděl jim krátkými provokativními vzkazy, které sepsal Ferris a jež naznačovaly další detaily vánočního komplotu. Tři z příjemců odeslali Sadikiho původní vzkaz na další e-mailové adresy s udivenými komentáři, které v podstatě říkaly: Patří k nám? Je tohle skutečné? To poskytlo Azharovu týmu další e-mailové adresy a servery k monitorování a elektronickou cestičku, která je byte po bytu přibližovala k Sulejmanovi.

21 Ammán

Zatímco se Ferris připravoval na svoji třetí schůzku s Omarem Sadikim, bavil se Ajit Singh se svou novou hračkou. V rámci zpravodajské komunity se stalo jakýmsi sportem vytvářet džihádské webové stránky, podle Singhova názoru ale většina z nich nebyla k ničemu. Grafika bývala příliš profesionální a islamistická rétorika přehnaně zanícená. Některé z těch falešných stránek dokonce žádaly, aby se noví uživatelé „registrovali“ poskytováním užitečných dat jako čísly svých mobilních telefonů. Ajit měl v úmyslu vybudovat islamistický portál, který by nebyl tak průhledný – obsahoval by militantní muslimský materiál začleněný mezi spoustou dalšího krotšího obsahu zabývajícího se věcmi lásky a běžného života. „Představte si to jako takového křížence mezi Usámou a Oprah,“ vysvětloval Ferrisovi. Ferris řekl Singhovi, ať se do toho pustí, pokud to nezabere moc času. Mladík už ale na projektu několik dní pracoval a vlastně už byl skoro hotový s „beta“ verzí.

Ajit zvolil jméno mySunna.com – onlineová „správná cesta“ v arabštině a angličtině. Postavil ji jako komerční stránku, ne moc okázalou, ale se spoustou užitečných rad, které přitáhnou návštěvníky. Zahrnul do ní například elektronickou „zakátovou kalkulačku“, aby si oddaní muslimové mohli správně vypočítat náboženskou daň. Naťukají do ní svůj veškerý majetek včetně hotovosti, zůstatku na účtu, akcií, investic i zlata a stříbra a pak stisknou „Vypočti zakát“ a Y’Alláh! Pro promuslimsky laděné zprávy využíval RSS zdroje Khaleej Times z Kataru a Dawn z Islámábádu.

Jakmile se dal Ajit do práce, nic ho nedokázalo zastavit. Přidal menu, které zvalo návštěvníky ke vstupu do internetového obchodu mySunna. „Mysouk“ nabízel zarámované fotografie Usámy, Zawahiriho a Zarqawiho nebo třeba modlitební koberečky s vetkanou podobiznou bin Ládina. Dalším kliknutím jste se dostali na „mymovies“ s portfoliem videí pořízených džihádskými bojůvkami po celém muslimském světě. Zahrnovalo tituly Iraqi R.A.W. a Iraqi R.A.W.2 s amatérskými záznamy bojovníků v Iráku odpalujících improvizovaná výbušná zařízení a pálících z minometů na americké základny. Další videem z Iráku byli Lvové z Fallujahu, zabírající americké útoky z pohledu vzbouřenců. Pro ty, kdo zatoužili po džihádské akci na jiné frontě, nabízel Ajit kompilaci z Čečny – Ruské peklo, díl 1, 2, 3, 4 a 5. Byly zde také nahrávky s bin Ládinem, tak jak je původně vysílala Al-Džazíra. Poslední nabídku představovali Bomboví útočníci z Rijádu, mrazivá kompilace videozáznamů „posledních vůlí“ mužů, kteří uskutečnili bombové útoky v saudském hlavním městě v květnu 2003. Ajit se neobtěžoval vyřizováním objednávek – prostě je přesměroval na další islamistické webové stránky, které nabízely stejné produkty.

Nejpyšnější byl Ajit na svůj poradní sloupek. „Promluvte si s mySunna.com – Co je haram a co ne? Odpovíme na vaše intimní otázky o islámu.“ Uživatelé byli vyzýváni, aby posílali své dotazy, na které bude online odpovídat skutečný šejk. Snažil se je udělat co možná nejintimnější a nejnevkusnější, aby přitáhl pozornost. „Mrkněte na to!“ prohlásil pyšně, když ukazoval Ferrisovi beta verzi. „Z tohodle jim polezou oči z důlků!“

ANÁLNÍ STYK:

Otázka: Smí mít muslim anální sex?

Odpověď: Takové konání je silně makrúh (ale ne přímo haram). Není námitek proti tomu, aby se manželé těšili z celého těla toho druhého. Mělo by se však vzít v úvahu, že některé činnosti jsou pod lidskou důstojnost.

Otázka: Když má žena periodu, může mít anální styk?

Odpověď: Pokud s tím žena souhlasí, je to přípustné. Bylo by to ale nesmírně ohavné.

POTŘESENÍ RUKAMA:

Otázka: Je povoleno potřást si rukou s dívkou?

Odpověď: To je nepřípustné.

MASTURBACE:

Otázka: Co masturbace? Je to v pořádku, pokud není k dispozici manželka?

Odpověď: To je nepřípustné.

Otázka: Pokud manželka požádá muže, aby před ní masturboval, je to přípustné?

Odpověď: To je přípustné, ale je vhodnější, pokud použije ruce žena, a ne muž.

ZRCADLA:

Otázka: Mohou se na sebe manžel s manželkou při sexu dívat do zrcadla?

Odpověď: To je přípustné.

ORÁLNÍ SEX:

Otázka: Opravdu mne mrzí, že musím položit takovouto otázku, protože jsem ale vyrůstal v západní zemi, vlastně toho o našem náboženství mnoho nevím. Bratře, má otázka zní, můžeme mít orální sex?

Odpověď: Orální sex jako takový je přípustný, pokud nedojde k polknutí tekutiny.

„Kde jste k tomuhle přišel?“ zeptal se Ferris. „Je to k popukání. To jste si to prostě vymyslel?“

„Vůbec ne. Jak bych mohl vědět, co je haram a co jenom makrúh? Ne, tohle všechno je pravé.“

„Tak kde jste to sakra sehnal? To jste zaplatil nějakému sexem posedlému imámovi?“

„Nebudete tomu věřit, ale ve skutečnosti to mám z webové stránky jednoho šíitského ajatolláha. Je to tam všechno, fakticky. Mají v Najaf hromadu odborníků na náboženství, kteří rozhodujou, jestli je v pořádku strčit ho holce do pusy. Beze srandy.“

„Ajite, vy jste mi vážně zvedl náladu,“ prohlásil Ferris. Pomyšlení, že nepřítel si dělá hlavu kvůli teologickým důsledkům análního sexu, bylo uklidňující.

O pár dní později už bylo mySunna.com na webu i se svým online videobutikem a islámským poradním sloupkem a chatovací místnosti byly během týdne pravidelně navštěvovány lidmi, kteří si chtěli vyměňovat skutečné názory. Ajit, neviditelná tvář na druhé straně obrazovky, dodal také některé prvky, které agentuře umožňovaly monitorovat příchozí a odchozí vzkazy a manipulovat s nimi.

~

Třetí schůzku s Omarem Sadikim měl Ferris domluvenou v Ammánu. Musel si dávat pozor na sledování, protože operoval podle pravidel „zapovězeného prostoru“. Bylo nezbytné, aby se Hani o jeho kontaktech s architektem nic nedozvěděl. V domluvený den odjel Ferris ještě s jedním kolegou z ambasády v autě s tmavými skly. Projížděli se tak dlouho, dokud si Ferris nebyl jistý, že je nikdo nesleduje. Když pak vůz pomalu zatáčel za jedním odlehlým rohem v Jebel Ammán, otevřel Ferris dveře a zlehka se překulil ze sedadla spolujezdce na chodník. Když opustil sedadlo, nafoukl se automaticky gumový panák, který vyplnil prostor, kde předtím seděl Ferris. Ten trik použili mnohokrát v Moskvě. Přes tmavá skla si případný pozorovatel nemohl všimnout, že tam Ferris už není.

V postranní uličce čekalo na Ferrise další auto. Odjel s ním do podzemního parkoviště velkého obytného bloku, kde měla agentura jeden z mnoha bezpečných bytů v Ammánu. Ze suterénu se Ferris vyvezl výtahem nahoru, a jakmile byl v bytě, nasadil si převlek, který použil při obou předchozích schůzkách s jordánským architektem – stejnou paruku, knírek, černé brýle a vycpané břicho. Když se podíval do zrcadla, sotva poznával sám sebe.

Setkali se v apartmá v Le Royal, velkém hotelu ve středu města, které vlastnil jeden irácký miliardář. Sadiki se tvářil stejně slavnostně a zbožně jako vždy. Předložil dokumenty s finální nabídkou, nové plány a nákresy, nové údaje od subdodavatelů. Díky spolupráci agentury s Unibank už do Al Fajru začaly plynout první platby za odvedenou práci. Až přijde za pár měsíců čas od kontraktu upustit, vyplatí Unibank Al Fajru za zrušený projekt slušný „likvidační poplatek“, to už bylo zařízeno taky.

Ferris pátral u Sadikiho po známkách stresu – něčeho neobvyklého, co by mu naznačilo, že je mu kontakt s „Bradem Scanlonem“ možná podezřelý nebo že se třeba dozvěděl o některém z Hoffmanových záludných plánů – náhodně zaslechnuté slovo v mešitě, ustaraný telefonát od příbuzného, avízo od Haniho lidí. Na nic takového to ale nevypadalo. Sadiki byl stejně klidný – a stejně zdvořilý – jako dřív. Oba strávili několik hodin procházením papírů a snědli si ve Ferrisově apartmá oběd, během kterého pokračovali v hovoru.

V polovině schůzky se Sadiki omluvil a šel se pomodlit, stejně jako v Bejrútu. A opět působil po svém návratu jako znovuzrozený. Tuhle věc na islámu Ferris upřímně obdivoval, i když ji nikdy nechápal. Pro věřící byly každodenní modlitby jako koupel v bazénu s pramenitou vodou. Jako by jim to rituální klekání, klanění, vyznávání víry a modlení přinášelo pocit uvolnění a očištění. Tohle přesně „islám“ znamenal – podřízení se Boží vůli.

V jiném životě by Ferris tyto služebníky Alláhovy možná sevřel v náručí. Jenže pro něj i jeho kolegy už teď byl jednou provždy den po 11. září 2001. Přinutil se vzpomenout si na lidi z horních poschodí Světového obchodního centra – lidi, kteří neměli šanci na únik, protože patra pod nimi byla zničena nárazem unesených letadel. Přinutil se představit si, jaké to asi bylo, když se koberec pod nohama těchto obětí rozpálil natolik, až začal doutnat, a vzduch kolem nich se naplnil plameny a kouřem – a jak se stala fyzická i duševní muka tak nesnesitelná, že se tito lidé rozhodli raději vyskočit z oken osmdesát pater vysoko a rozplácnout se na zemi, namísto aby zůstali ještě třeba jen okamžik v tom pekle na zemi. Tohle je válka, připomněl si Ferris v duchu. Jsi voják. Pokud nesplníš svůj úkol, budou umírat další lidé.

22 King’s Highway, Jordánsko

Když Alice navrhla víkendový výlet, Ferris radostně souhlasil. Nemohli prostě jen sedět v Ammánu a čekat na další bombový útok. A potřebovali si odpočinout. Když odcházel z velvyslanectví, býval tak vynervovaný, že mu trvalo hodinu i dvě a několik drinků navrch, než se zase uklidnil. Bývali teď spolu skoro každou noc, střídavě se přesouvali mezi oběma byty. Už se ho tolik nevyptávala na jeho práci, lidé se naučí neklást otázky, když nechtějí slyšet odpovědi.

Alice navrhla, aby vyrazili na jih, po velice staré cestě známé jako King’s Highway, kudy po více než dvě tisíciletí putovali hebrejští poutníci, křesťanští křižáci a muslimští věřící přes vádí a pusté vrcholky kopců jižního Jordánska. Bezpečnostní šéf ambasády by měl proti této cestě, která je povede přes příliš mnoho beduínských městeček na neklidném jihu, námitky, ale Ferris se ho neptal. Jako úřadující šéf stanice si mohl jít, kam se mu zachtělo. Namísto aby zrekvíroval některé z opancéřovaných SUV z ambasády, pronajal si malé mitsubishi.

„Roztomilé autíčko,“ poznamenala, když ji vyzvedával. Všimla si jordánských poznávacích značek a usmála se. „Budeme za domorodce?“

Vzala s sebou mapy a průvodce a navigovala Ferrise na jih, ven z města na úzkou klikatou silnici, která vedla kolem rozsedliny Mrtvého moře. Krajina se svažovala k lesknoucí se hladině slaného moře, které se vyznačovalo onou mlhavou nereálností fata morgány. Jak auto sjíždělo k nejníže položenému místu na planetě, cítil Ferris, jak se jeho uši přizpůsobují změně tlaku vzduchu. Za Mrtvým mořem se nacházel Západní břeh a dál za ním, sotva viditelná na vzdáleném hřebeni, urbaniální houština Jeruzaléma. Alice ho nasměrovala ke švýcarskému lázeňskému hotelu na břehu Mrtvého moře, s jehož manažerem se znala.

„Vezmu tě na ranní koupání, miláčku, až na to, že přitom nebudeš plavat.“ Vysvětlila mu, že voda v Mrtvém moři je tak slaná, že člověk nemůže ponořit ruce a nohy pod hladinu a prostě se jenom nechává nadnášet. Zatáhla Ferrise dovnitř, aby se seznámil s jejím přítelem manažerem, uhlazeným Palestincem, kterého vypulírovali do švýcarského lesku v Lausanne. Dal jim ručníky a klíček ke kabině u břehu. A za chvilku už ho Alice vlekla do třpytivých vod Mrtvého moře.

Alice se půvabně odrazila od břehu. Plavky jí přiléhaly k tělu jako druhá kůže. Přes látku byly vidět bradavky, pevné a kulaté.

Ferris se ponořil do vody, ale přesně jak ho Alice varovala, jeho tělo z ní vyskočilo jako korkový špunt. Voda úplně štípala, propalovala se mu do kůže, jako kdyby mu do ní vtírali alkohol. Taky byla cítit po síře, ale Alici to nevadilo. Nechala se vodou nadnášet, jako by ležela na tekutých márách, klouzala po ní pod listopadovým sluncem s výrazem dokonalé blaženosti ve tváři. Ferris se pokoušel uvolnit stejně jako ona, ale myšlenky se mu stále vracely k bombám a bombovým útočníkům.

Osprchovali se a převlékli, a zakrátko už zase překonávali vrcholky hřebene a nerušeně ujížděli po King’s Highway. Alice chtěla Ferrisovi ukázat křižácký hrad Kerak – pevnost, kde si zbudoval svůj hlavní stan nenáviděný Reynauld de Chatillon. Alice ho prováděla kamennými branami a podél zdí a předprsní a vyprávěla mu historky o Reynauldově proradnosti – jak pobíjel ubohé muslimy, kteří po King’s Highway konali pouť hadž do Mekky, jak obkládal hlavy svých obětí dřevem, než je shodil z hradních zdí, tak aby zůstali při vědomí a cítili všechnu tu bolest ze zpřelámaných kostí. Tohle měli muslimové na mysli, když nazývali Američany „křižáky“.

Hleděli z hradních zdí na západ k vádí, jež odvádělo dešťovou vodu z vrcholků kopců. Byla to krajina, která se za uplynulých tisíc let příliš nezměnila, utvářená spíše rukou přírody než člověka. V dálce, kde stál Jeruzalém, byla obloha v půli dopoledne safírově modrá. Alice nachýlila hlavu a otočila se k Ferrisovi. Z ohonu se jí uvolnily pramínky dlouhých vlasů a třepotaly se ve větru.

„Křižáci tehdy taky přišli s jednou velkou lží,“ řekla. „Věděls to?“

Ferris pochopil, že teď přijde další z Aliciných přednášek. Už mu nevadily. Patřily k ní stejně jako ty zlatavé vlasy povlávající ve větru.

„Vážně?“ zeptal se se špatně hraným údivem.

„Ano, vážně. Papež Klement netvrdil, že mají muslimové zbraně hromadného ničení, ale bylo to skoro stejně zlé. Kázal, že muslimové olupují a mučí ubohé křesťanské poutníky ve Svaté zemi. Byl to naprostý výmysl, jenže tehdy byl středověk. Lidé byli důvěřiví a pověrčiví a hloupí, takže papeži uvěřili a vyrazili jako jeden muž na pochod, aby muslimy pobili. Vyrazili do války kvůli lži. Není to děsivé?“

Ferris přikývl. Ano, bylo to děsivé.

„Když se dostali do Svaté země, čekal je šok,“ pokračovala. „Protože muslimové se jim postavili tvrdě na odpor. A pak se křižáci octli v koncích. Byli daleko od domova a teď tady měli na krku skutečnou válku, a tak museli posílat další křižáky, a pak další a ještě další. A nakonec byli poraženi a ti, co přežili, se museli odplížit domů. Všímáš si té paralely? Nějaká vzdálená spojitost s nedávnými událostmi?“

„Ne,“ odvětil Ferris s úsměvem. „Nic mě nenapadá.“

„Ale no tak! Ty mě dokážeš tak naštvat.“ Stoupla si na špičky a pošeptala mu do ucha: „Pouč se z historie.“

Ferris přelétl pohledem horizont. Tahle krajina obsahovala sedimenty téměř každé epochy lidské existence. Řadu mil odsud na jih se nacházelo jedinečné římské město Petra, skrývající se v nenápadném údolí a ztělesňující věčnou dokonalost vytesanou do skály. Několik hodin jízdy na sever ležely velkolepé ruiny Jerashe, Pelly a Um Quaiss – tří z deseti blízkovýchodních obchodních měst, které Římané nazývali Decapolis. Krajina byla posetá tajuplně nedotčenými ruinami. Byla tady rozlehlá náměstí utvářená strohými iónskými sloupy, dlouhé ulice s původními dlažebními kameny pod nohama, římská divadla v dokonalém pořádku, s kamennými sedátky obklopujícími prázdná jeviště, jako by publikum i herce náhle odvál vítr.

„Co se s nimi všemi stalo?“ pronesl Ferris zpola pro sebe, jak hleděl na tuto krajinu plnou svědectví času. „S Řeky, křižáky, Římany.“

„Jsou mrtví,“ odpověděla Alice. „Nebo jsem aspoň v téhle víře vyrostla.“

Ferris se usmál a položil jí ruku kolem ramen. „Měl jsem na mysli: proč zmizeli? Římané stavěli navěky. Jejich města jsou tady pořád, i o dva tisíce let později. Měli všechno dokonale pod kontrolou. A pak ji ztratili. V čem se dopustili chyby?“

Alice se po něm podívala. „Vážně chceš o tomhle mluvit, Rogere? Protože já si nemyslím, že se ti bude moje odpověď líbit.“

„Ano. Chci vědět, co si myslíš.“

„Tak fajn. Římané zmizeli, protože se dopouštěli chyb. Měli špatné vládce. Od Hadriána ke Commodovi to bylo jenom šedesát let. Jen tak dlouho trvalo Římu přejít od velikosti k úpadku. Takhle rychle to proběhne. Tak si to srovnej v hlavě.“ Jemně ho šťouchla do žeber, ale Ferris nebyl ochoten se vzdát.

„Ale no tak, to nebylo jen tímhle. Římané změkli. Zeslábli. Římské legie ztratily svoji disciplínu, a tak je pak barbaři dokázali porazit.“ Pořádně se do toho zakousl. Jak je možné, že ona to nechápe? Válečnická morálka je nejlepší protilátkou na rozklad.

„Jistě, ty můj pajdavý miláčku. Změkli, a to byla jedna z příčin jejich pádu. To ale přišlo až o hodně později. To, co tu smrtící spirálu spustilo, bylo špatné vedení. Když úpadek začal, byl Řím pořád ještě supervelmocí – po vojenské stránce. Pretoriánské gardy měly příliš velkou moc. To politické instituce byly slabé. Korupce a zkáza přišly později. Řím začal vyhnívat zevnitř.

V tomhle mi věř. Četla jsem velice spolehlivé autory.“

Ferris se na ni podíval. Potřásala hlavou nad jeho nechápavostí. Culík se jí pohupoval ze strany na stranu jako koňský ohon. Co to v ní bylo, že tím dokázala Ferrise tak uchvátit? Bylo to tím, že si ho dobírala a popichovala ho a snažila se mu vymluvit jeho jistoty? Že se o něj zajímala natolik, aby mu řekla, že se plete? Že znala věci, které on ne, plno znalostí, které zakrývala těmi svými blonďatými kadeřemi a svůdnýma oříškovýma očima? V tom okamžiku mu byla neskonale vzácná. Bylo mu docela jedno, jestli barbaři zničí všechny mrakodrapy v Americe do posledního, jen pokud ušetří Alici. „Miluju tě,“ řekl.

„No výborně, přiznává porážku.“ Vzala ho za ruku a táhla ho pryč od drsného kamene hradní zdi.

Alice měla nachystaný oběd: francouzský chleba, víno, sýr, prosciutto a meloun. Našli si místečko, kam svítilo pozdně listopadové slunce, na nějaké skále ve věži křižáckého hradu, a posadili se k jídlu. Ferris rozřízl meloun velkým kapesním nožem a obložil jeho kousky plátky prosciutta. Alice rozložila chleba a sýr a otevřela víno – červené Kefraya ze stovky mil vzdáleného libanonského údolí Bekaa Valley. Jeho chuť i vůně byly vynikající, vytvářely na jazyku perfektní soulad. Když dojedli, natáhli se na stařičkých kamenech a vyhřívali se na sluníčku.

~

Alice hodlala udělat ještě jednu zastávku. Chtěla vzít Ferrise do města Mu’tahu. V muslimské historii bylo známé jako místo jedné z prvních bitev mezi muslimskou armádou, která se vyhrnula z Arábie v sedmém století, a legiemi byzantské říše. Nyní byl Mu’tah univerzitním městem a stejně jako Zarqa na severu centrem muslimského fundamentalismu.

Ferris nebyl moc nadšený, když Alice navrhla tu zajížďku. Mu’tah byl považován pro lidi zvenčí za nebezpečné město.

V dobách jeho předchůdce, Francise Aldersona, se jeden zdejší agent CIA pokusil naverbovat jistého člena muslimského bratrstva v Mu’tahu a byl unesen přáteli rozzlobeného muže, jehož si vybral za svůj cíl. Také kolovaly pověsti, že je to centrum Ikhwan Ihsan, Bratrstva uvědomělých.

„Pojeďme domů,“ řekl. „Jsem unavený. Chtěl bych si zdřímnout a pak se milovat.“

„Jenomže Mu’tah prostě musíš vidět. Je kouzelný. A kousek odtud v El Mazar jsou hroby prorokova syna Zaida bin Harithy a jeho zástupce Jaffara bin Abi Taliba. Tohle místo je mezi muslimy proslulé. Jak je chceš pochopit, když neznáš jejich historii, Rogere? Je to jako navštívit Boston a nezastavit se ve Faneuil Hall.“

„Nikdy jsem ve Faneuil Hall nebyl. Pojeďme se domů milovat.“

Alice našpulila rty. „Jestli mě donutíš jet domů, tak na sex můžeš zapomenout. A nejenom dneska večer. Kromě toho mám dopis, který chci odevzdat jednomu učiteli v Mu’tahu. Pomáhá na částečný úvazek některým našim studentům. Vezu ho celou tu cestu, abych mu ho dala. Takže tam musíme zajet.“

Ferris z jejího tónu pochopil, že s ní nehne. Vrátili se zpátky k autu a vyrazili na tu pár mil dlouhou cestu po silnici k Mu’tahu. Alice si vyzpěvovala „Big Yellow Taxi“ a trefila se skoro do každé noty. Dělalo jí radost, že zatahuje Ferrise hlouběji do svého světa, a možná to v ní taky vyvolávalo pocit, že se nezmýlila, když si na něj vsadila. Ferris se snažil skrývat své obavy, ale pozorně sledoval každý dům, jak vjížděli na okraj Mu’tahu. Nebyly tady žádné jordánské speciální jednotky, jen pár policejních, které byly k ničemu. Ženy měly na hlavách šátky, některé byly celé zahalené. Muži měli drsný vzhled beduínů a mnozí z nich dlouhé vousy – vnější známky toho, že by si namísto tohoto světa raději přáli žít někdy v sedmém století.

„Nemám z tohohle místa dobrý pocit,“ řekl Ferris a přerušil tím Alici v půlce písničky.

„Je to v pohodě.“

„Já nevím. Rozhodně mám pocit, že sem nepatříme.“

„Já sem patřím. Mám u sebe dopis pro přítele jménem Hijazi. Je členem zdejší náboženské skupiny. Ikhwan Ihsan nebo něco takového. Moc nám pomohl. Jestli jsi nervózní, prostě tam jen ten dopis hodím a pak pojedem. Co ty na to?“ Právě vjížděli do středu města. Univerzitu měli jen sto yardů před sebou.

„Ježíši, Alice. Neřeklas mi, že ten chlap patří k Ikhwan Ihsan. To není dobré.“

„O čem to mluvíš, Rogere? Na tom není nic špatného. Právě naopak. Velice nám pomáhají při našich projektech. Posílají nám učitele a odborníky. Pracuju s nimi a taky se spoustou dalších lidí, kteří se ti nelíbí, a vycházíme spolu dobře. Tak si klidně zůstaň sedět v autě a já budu hned zpátky.“ Ferris se ještě naposledy pokusil zaprotestovat, že se tady necítí příjemně, ale ona už byla z vozu venku a rázovala si to uličkou vedoucí k univerzitě.

Ferris vypnul motor a šel si dát kafe do kavárny přímo před sebou. Teprve když otevřel dvířka vozu, všiml si několika mužů po své pravici, kteří tam seděli před místní mešitou. Hlavy se jim pohybovaly unisono, když sledovali Ferrise, jak kráčí přes náměstí. Oči měli tvrdé, byl v nich ten intenzivní pohled lidí, kteří společně studují, modlí se a trénují. Ferris viděl za dobu, kterou strávil v Iráku, spousty takových skupinek, podél cest, shromážděné v uličkách. Byla to spíš intuice než něco konkrétního, co mu řeklo, že s nimi budou potíže.

„Alice!“ vykřikl. „Vrať se. Musíme odjet. Hned!“

Buď ho neslyšela, nebo schválně neodpovídala, ale zmizela mu z dohledu. Namísto aby ji tím voláním přivolal zpátky, podařilo se mu jen upoutat na sebe pozornost skupinky u mešity. Teď už z Ferrisových slov věděli, že je Američan a že má strach.

Ferris pokračoval ke kavárně, oči sklopené, a doufal, že se vyhne čemukoli, čím by upoutával další pozornost. Venku seděl jakýsi starý muž a kouřil nargilé. Odsedí si, když se Ferris přiblížil. Celé město působilo nepřívětivě. Tohle bylo místo, vzpomněl si Ferris, kde se lidé vzbouřili, když se král pokusil stáhnout subvence na základní potraviny jako chleba, město profesionálních nespokojenců. Ferris si u číšníka objednal tureckou kávu, středně sladkou. Pomalu ji upíjel a čekal na Alici. Mladíci na protější straně cesty dali ještě naposledy hlavy dohromady a pak se rozešli. Kam mají namířeno? A kde je Alice?

Ferris si potřeboval odskočit na toaletu. Teď si přál, aby nevypil tolik toho červeného vína. Vstal, vešel do ztemnělé kavárny a zeptal se, kde jsou záchody. Barman neodpověděl, vypadal vystrašeně a zmateně a jeho oči neustále vystřelovaly do stínů.

Ferris vytušil nebezpečí a už se obracel k odchodu, když tu pocítil ostrý úder do hlavy. Před očima se mu zatmělo, tělem mu vystřelily paprsky bolesti a pak se zhroutil na podlahu kavárny.

Když Ferris o chvíli později opět otevřel oči, hrabali se mu nějací muži v kapsách a hledali jeho náprsní tašku. Dva z nich ho tiskli k zemi a dva další spolu mluvili arabsky. Věděli, co je zač? Sledovali ho sem?

„Prosím, jsem přítel,“ řekl Ferris anglicky ze strachu, že by ho arabština prozradila jako zpravodajského agenta.

Našli jeho náprsní tašku a prohlédli si jordánský průkaz, který ho identifikoval jako zaměstnance americké ambasády. To je trochu znejistělo, teď bylo jasné, že jim spadl do klína skutečný poklad. Muž, který předtím praštil Ferrise palicí, do něj šťouchl nohou.

„Proč jsi přijel do Mu’tahu? Abys špehoval muslimy?“

„Ne, ne,“ bránil se Ferris. „Jsem jenom diplomat. Přijel jsem se podívat na Kerak. Teď se chystám zpátky do Ammánu.“ Ferris se zoufale snažil vymyslet, co by měl podniknout. Nikdo na velvyslanectví nevěděl, kde je. Kdyby ho unesli, trvalo by řadu hodin, než by si někdo vůbec všiml, že se pohřešuje. Pokusil se nahmatat v kapse plastovou krabičku, která obsahovala ten dentální můstek s jedem. Nikdy si jej nenasazoval. Proč ho u sebe vůbec nosí? Každou chvíli ho najdou. Právě uvažoval, co by měl udělat, když uslyšel zaskřípění rozrážených předních dveří. Jak tam tak ležel na podlaze, neviděl, co se děje, ale slyšel ženský hlas hovořící důraznou, energickou arabštinou. Ferrisovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že je to Alice.

„Pusťte ho. Okamžitě! Moji přátelé z Ikhwan Ihsan se budou moc zlobit, že jste s jejich hostem jednali tak neuctivě.“

„Ikhwan Ihsan?“ zopakoval ten muž s palicí. „W’Alláh!“

Ustoupili od něj. Ferris se zvedl ze země a postavil se vedle Alice. Její pohled byl jako z ocele, neoblomný, víčka se jí ani nezachvěla. Nekřičela, nevyhrožovala. Svým postojem, slušnou arabštinou a především svou neohrožeností si u těch mladých mužů získala respekt.

„Děkuji,“ řekla arabsky. „Kéž vás Bůh obdaří pevným zdravím.“ Odpověděli rituálními pozdravy a přáním míru.

Do místnosti vešel jakýsi mladý muž v dlouhém bílém hábitu a postavil se vedle Alice. Hlouček mladíků, kteří se na Ferrise předtím vrhli, se stáhl do uctivé vzdálenosti. Tohle musí být Hijazi, odhadl Ferris, ten muž, kterého přijela Alice navštívit. Napřáhl k Ferrisovi přátelsky ruku a pak se obrátil k mužům shromážděným kolem, kteří se ještě před okamžikem očividně chystali Ferrise unést.

„Bratři,“ řekl, „zostudili jste město Mu’tah i krev Prorokových společníků, kteří zde pobývali. Tento cizinec sem přišel se slečnou Alicí Melvilleovou, přítelkyní arabského lidu. Jste horší než jahil, nevzdělanec, když s naším návštěvníkem zacházíte takovým způsobem. Prosím, omluvte se mu a požádejte jej o prominutí svého necivilizovaného a hloupého chování.“ Muži tlumeně odříkali své omluvy a potřásli Ferrisovi rukou. Zdáli se být upřímně zarmoucení, ne proto, že Ferrise praštili po hlavě, ale že urazili Hijaziho. Ferris se udiveně zadíval na Alici.

Hijazi trval na tom, aby si s ním dali čaj a zákusky. Ferris chtěl odejít, ale věděl, že by tím jen zvýšili hanbu města, kdyby odmítli rituální omluvu. Dostavil se místní lékař, aby ošetřil Ferrisovu ránu na hlavě. Jak seděli v kavárně, začali jim lidé přinášet dárky: převážně prosté místní rukodělné výrobky. Nabídli jim datle a sladkosti a muž, který Ferrise praštil, se mu pokusil vnutit peníze, po způsobu, jakým byli kmenoví příslušníci vždy zvyklí urovnávat své spory, ale Ferris odmítl. Teprve když už byla skoro tma, obřadné projevy lítosti skončily a oni mohli konečně odjet.

Když bylo auto bezpečně zpátky na King’s Highway, sjel Ferris ke krajnici. Zadíval se na Alici, ze které se pro něj během těch pár minut stala docela jiná osoba. Jakkoli moc miloval toho jejího neuctivého svobodné ducha, ještě více miloval tu ženu se železnou vůlí, kterou právě viděl.

„Možná jsi mi tam zachránila život,“ řekl.

„Možná. Nemyslím, že by ti něco udělali. Co tvoje hlava?“

„Bolí.“

„Je mi to moc líto.“ Naklonila se k němu a políbila ho. „Měl jsi pravdu. Neměli jsme do Mu’tahu jezdit. To město je malé a lidé jsou moc rozzlobení. Je to moje chyba. Odpustíš mi to?“

Ferris přikývl. Všechny dílky Alice jako by zapadly na místo a vytvořily jediný celek. Vypadala jako jeden z těch vzácných lidí, kteří žijí bezvýhradně a transparentně podle svých zásad.

„Ten tvůj kamarád Hijazi se mi líbil,“ řekl Ferris. „Zachránil mi život. Odkud ho vůbec znáš?“

„Jak jsem říkala, jeho skupina nám pomáhá. Jsou to odborníci z celého Jordánska. Jsou velice pobožní, ale taky velice laskaví. Většina z nich by neublížila mouše. Tvoří malou skupinu, která s námi v Ammánu pravidelně spolupracuje. Dva doktoři, právník, architekt. Samí opravdu milí lidé.“

Ferrisovi se vytratil úsměv z tváře, nedokázal se ani pohnout. Cítil, jak mu prudce buší srdce. „Neděláš si legraci? Architekt? Proč by se zajímal o školu?“

„To nevím. Ale ten architekt je jeden z nejpříjemnějších. Je to vysoký chlap, dost rezervovaný, ale fakt sympaťák. Na čele má takový legrační otlak, jak se pořád modlí. Dobrovolně se nabídl, že připraví plány na novou školu, co chceme postavit.“

Ferris od ní odvrátil hlavu a zavřel oči. Jeho svět znovu potemněl. „Jak se ten architekt jmenuje?“

„Zapomněla jsem. Ale je to milý člověk. Počkej, už si vzpomínám. Jmenuje se Sadiki, jako ‚přítel‘ v arabštině. Omar Sadiki.

Sympatický člověk. To jsou všichni. A Bůh ví, že my pomoc potřebujeme.“

Ferris tam seděl celý ztuhlý, víčka stále pevně semknutá. Měl pocit, jako by se uvnitř něj najednou něco zhroutilo. Vystavil ji nebezpečí, přivedl ji do kontaktu s jedem jeho práce. Vzal ji za ruku. Nedokázal se na ni podívat. Musel rychle vymyslet, co dělat, jak ji nejlépe ochránit – a tehdy si najednou uvědomil, že nesmí dělat nic. Kdyby cokoli řekl – postrčil ji kterýmkoli směrem – mohl by ji a Sadikiho a všechno ostatní, na čem mu záleželo, vystavit ještě většímu nebezpečí.

„Hej, co se děje?“ zeptala se. „Máš ruku studenou jako led. Radši bychom se měli vrátit domů. Byl to pro tebe šok.“

„Jo,“ řekl Ferris a obrátil se zpátky k ní. „Nejspíš je mi trochu zima. Možná bychom měli vyrazit.“

Ferris vyjel od krajnice a zamířil po King’s Highway zpátky. Slunce se už rychle sklánělo k obzoru, a tak zapnul topení. Alice si hrála s rádiem. Ferris se sotva dokázal přimět, aby na ni pohlédl. Než dorazili do Ammánu, zapadlo už slunce za kopce na západě.

23 Ammán / Washington

Toho víkendu došel Ferrisovi naléhavý vzkaz, ve kterém ho z generálního inspektorátu CIA žádali, aby se okamžitě vrátil na Ústředí prodiskutovat jistou „podstatnou záležitost“. V kabelogramu se neuváděly žádné další detaily.

V pondělí odeslal Ferris bleskovou depeši Hoffmanovi, v níž ho prosil, aby mu zavolal hned, jak se dostane do kanceláře. Na Hoffmanův telefonát si musel počkat sedm hodin. Ferris přečetl šéfovi ten krátký kabelogram. „O co tady jde, Ede?“ zeptal se. „Zní to, jako by mě vyšetřovali.“

„Taky že jo,“ odpověděl Hoffman. „Právě jsem se to dozvěděl. Proto ti volám tak pozdě. Musel jsem zaskočit za pár lidma.“

„Co jsem provedl?“ První, co Ferrise, napadlo, byly přemrštěné výdaje.

„V tom je ten problém. Nevím a moji špiclové v kanceláři generálního mi to neřeknou. Nebo nemůžou. Nebo to možná neví, ale o tom pochybuju.“

„Mohl bys to zarazit? Totiž, rozhodně nejsem v situaci, že bych zrovna teď neměl nic jiného na práci. Pokud máme splnit ten tvůj termín, dvaadvacátého prosince, nemůžeme plýtvat časem.“

„Pokusím se. Jenomže tihle chlapi v kanceláři generálního jsou totální kreténi. Představ si oddělení vnitřních záležitostí v tom nejposranějším policejním oddělení na světě: policajti dostávají do palice, kriminálníci jsou ve svém živlu a lidi z vnitřního zatím vyšetřujou chlápky, co si vzali v 7-Eleven pár koblih bez placení. Takhle to funguje v kanceláři generálního. Šplhají po žebříčku tím, že likvidujou agenty. Je mi líto, ale tak to prostě je.“

„Jenže já neudělal nic zlého. Aspoň nic, co bych si pamatoval. Provedl jsem něco špatného?“

„Bože, doufám, že ne. Akorát že takhle z hlavy si na nic nevzpomenu.“

„Tohle není legrace, Ede. Pro mě ne. Co bych měl udělat?“

„Musíš se vrátit domů. Pronto. Příštím letadlem. Promluv si s těma chlapama a zjisti, o co jde. Potom už přijdeme na to, jak to sprovodit ze světa.“

Ferris si vzpomněl na Alici, na Omara Sadikiho a ucítil, jak se mu v žaludku znovu stahuje pevný uzel. „Já teď vážně nechci z Ammánu odjet. Už se to vaří. Tohle není vhodná doba na odjezd.“

„Chápu. Ale nemáš na výběr. Tihle chlapi jsou pěkní hajzlíci. Když nepřijedeš, jak zavolají, pošlou někoho, aby tě přitáh domů v želízkách. Nesnaž se je nějak přechcávat. V tomhle mi věř. Jednou jsem s nimi zkřížil zbraně a málem mi to zlomilo páteř. Měl jsem dobrýho právníka. Zavolám mu a zjistím, jestli by tě z toho nemoh vytáhnout. Jenomže napřed za nimi budeš muset zajít. Ještě dneska zavolej a domluv si schůzku – pozítří, hned po ránu, a jdi tam sám. Až si s nimi promluvíš, zajdeš za tím právníkem a zjistíme, co sakra dělat. Kdyby ses tam ukázal hned s právním zástupcem, prostě by tě jenom zmáčkli silněji.“

Toho odpoledne se Ferris sešel s Alicí na kávu v InterContinentalu, kousek od její kanceláře. Řekl jí, že se musí z naléhavých důvodů vrátit domů. Brzo ráno poletí prvním spojem Royal Jordanian do Evropy a pak do Washingtonu. Jeho matka je nemocná, vysvětlil jí, a je sama. Musí zůstat u ní. Dlouho přemýšlel, jakou lež jí říct, a tahle mu připadala nejbezpečnější.

„Poznala jsem, že ti v tu sobotu něco dělá starosti,“ řekla. „Byl jsi celý smutný, když jsme jeli domů. Ty už jsi to tehdy věděl, že jo?“

„Ano,“ zalhal Ferris.

„Ráda bych se s tvojí mámou jednoho dne seznámila.“

„Seznámíš, miláčku. Seznámíš se se všemi.“

Prohlédla mu zranění na hlavě, prohlásila, že se dobře hojí, a pak vzala jeho ruku do svých a dlouhou chvíli ji tak držela. Nebyla jediná, kdo se pokoušel o falešný výraz optimismu, zatímco vůbec neměl tušení, o co jde. Nakonec to byl Ferris, kdo prolomil ticho.

„Ta skupina, se kterou jsi pracovala na svém projektu, Ikhwan Ihsan. Měla by sis na ně dávat pozor,“ upozornil ji.

„Proč bych si proboha měla dávat pozor?“ Pustila jeho ruku. „Jsou to milí lidé. Chtějí pomoct pár muslimským klukům a holkám. A jestli si to dobře pamatuju, jeden z nich tě v sobotu v Mu’tahu zachránil. Co by na nich mohlo být špatného?“

„U těchhle chlapů nikdy nevíš. Jsou to fundamentalisti. Nemají Američany zrovna moc v lásce.“

„Jenom další důvod, proč s nimi spolupracovat! Aby pochopili, že nejsme jenom samí krvelační maniaci – že nevidíme teroristy v každé mešitě, proboha. Teď se o tom hádat nebudeme, Rogere, vážně.“

Pátravě jí hleděl do tváře a snažil se rozhodnout, co bude dál. Její světlá pleť plála rozrušením. Neposlouchala by ho. Kdyby jí toho řekl víc, jenom by ji tím vystavil většímu nebezpečí. Její nejlepší ochranou byl nedostatek informací. Nikdo, kdo s ní strávil jakkoli dlouhou dobu, nemohl pochybovat o její upřímnosti. Znovu ji vzal za ruku a pevně ji stiskl.

„Jenom buď opatrná, miláčku,“ řekl. „Vrátím se zpátky, jak to jen půjde.“

Políbila ho na tvář. „To říkáš pokaždé. ‚Buď opatrná, miláčku.‘ Jenomže to ty jsi ten, kdo by měl být opatrný, Rogere. To ty se stýkáš s opravdovými šílenci a vrahy. Ne já.“

„Možná máš pravdu,“ pronesl Ferris tiše.

„No, až budeš zpátky, měla bych tady pro tebe džob. Můžeš chystat obědy pro chlapce a děvčata, co sem utíkají z Iráku. Co ty na to?“

„Báječný nápad. Možná že konvertuju. Sám vstoupím do Bratrstva uvědomělých.“

Doprovodila ho do jeho bytu, a zatímco se balil, zůstala s ním a nadávala mu, že si bere špinavé košile a spodní prádlo, protože byl líný zajít do prádelny. Pod schody na něj čekalo auto z velvyslanectví a on ji cestou na letiště hodil domů. Během dlouhého letu zpátky do Washingtonu pak myslel na to, jak sedí v té levantské zemi nikoho ve svém bytě, skrytá před světem, který jako by se kolem nich stahoval.

~

První věcí, kterou Ferris zaznamenal, když dorazil o šestatřicet hodin později k hlavnímu vchodu na Ústředí, bylo, že jeho odznak nefunguje. Elektronicky už ho suspendovali. Ze schodů sestoupili dva muži z ochranky a odvedli ho do konferenční místnosti bez oken v zadní části staré budovy. Čekal tam hlavní vyšetřovatel z kanceláře generálního inspektora a dále právník z kanceláře generálního obhájce CIA jménem Robert Croge a agent FBI se slovanským jménem, které si Ferris nedokázal zapamatovat. A do prdele, pomyslel si Ferris. Co jsem to provedl? Generální inspektorát zastupovala strohá, upjatá žena s pážecím účesem v kostýmu s úzkým proužkem. Představila se jako Myra Callumová a vyrozuměla ho, že její kancelář vede kriminální vyšetřování v záležitosti, která se ho týká. Agent FBI se představil sám, upozornil, že rozhovor bude zaznamenán na magnetofon, a přečetl Ferrisovi jeho práva podle Mirandy. Ferris se ho zeptal, jestli by si nemohl v soukromí pohovořit s mladým právníkem z kanceláře generálního obhájce, který je tady, jak pochopil, aby chránil agenturu – pokud ne přímo jeho. Po spěšné konzultaci druzí dva souhlasili a přesunuli se na chodbu. Cestou ven muž od FBI vypnul magnetofon.

„O co se tady proboha jedná?“ zeptal se Ferris.

„To vám nemůžu říct,“ odpověděl Croge. „Vyslechněte si jejich otázky. Z toho, na co se vás budou ptát, si uděláte docela slušnou představu.“ Byl to mladík s hladkou tváří v šedém obleku. Připomínal Ferrisovi fotografie Johna Deana, právníka z aféry Watergate. Měl obličej, ze kterého jako by cosi vysálo všechnu barvu i emoce.

„Musím na jejich otázky odpovídat?“

„Ne. Můžete odmítnout odpovědět, na cokoli chcete. Prostě se odvolejte na pátý dodatek. Nebude to vypadat dobře, ale to je váš problém.“

„Vy jste můj právní zástupce?“

„Ne. Zastupuji agenturu. Můžete si vzít vlastního obhájce.

I když bych vám radil napřed si vyslechnout jejich otázky. Když odmítnete spolupracovat, okamžitě vás pošlou na administrativní dovolenou a můžete na dlouhou dobu skončit u ledu. Tahle záležitost má vysoký stupeň utajení, takže než seženete právníka s adekvátním prověřením, mohlo by to trvat měsíce.“

„Takže jsem v prdeli! A to ani nevím, o co tady jde.“

„Je mi líto, příteli. Moje rada zní promluvit si s tou dámou z kanceláře generálního. Pokud výslech zabrousí moc hluboko do operací, stejně to utnu. Promluvte si s nimi. V podstatě nemáte na výběr.“ Ferris přikývl na souhlas a právník strčil hlavu do dveří a zavolal ty druhé dva zpátky.

Když se Myra Callumová vrátila, vypadala ještě naštvaněji než předtím. Muž z FBI opět zapnul magnetofon. Oba se pro záznam znovu představili. Ferris udělal totéž. Zeptali se, jestli se vzdává svého práva na přítomnost obhájce, a Ferris zamumlal, že ano. Zřejmě se obávali, že nehovoří dost hlasitě, a tak ho požádali, aby to zopakoval.

„Položím vám pár otázek ohledně vašich aktivit v minulosti,“ řekla Callumová. „V letech 1999 a 2000 jste byl přidělen na stanici CIA v Sanaa v demokratické republice Jemen, je to tak?“

Technicky podléhala odpověď na tuto otázku utajení. Ferris se podíval na právníka z kanceláře generálního obhájce, který přikývl, že je to v pořádku a může odpovědět.

„Ano, to je pravda,“ řekl Ferris.

„A vaše pozice na stanici byla zástupce šéfa operací?“

„Ano,“ odpověděl Ferris. „Zpočátku jsem byl jenom běžný agent. Ale po šesti měsících někdo odešel a ze mě udělali zástupce šéfa operací.“

„A v této úloze,“ pokračovala Callumová, „udržoval jste pravidelně vztahy s bezpečnostními složkami hostitelské země, Jemenu?“ Její hlas byl suchý a strohý, znělo to, jako by vycházel od někoho za jejími zády, jako by byla břichomluveckou loutkou a někdo neviditelný jí propůjčoval svůj hlas. Ferrisovi byla nesympatická a po pravdě se mu vůbec nelíbilo ani pomyšlení, že ho tady vyslýchají jako nějakého zločince.

„Přirozeně.“ V jeho hlase zazníval ostrý tón, který prozrazoval vztek. „Samozřejmě že jsem udržoval vztahy se zpravodajskou službou hostitelské země. Tohle dělají pracovníci agentury po celém světě. Tedy ti, kteří jsou skutečně venku v terénu, na rozdíl od těch doma na Ústředí, kteří dělají potíže lidem, co odvádějí opravdovou práci.“

Croge, právník agentury, zavrtěl hlavou. Nesnažte se si ty lidi naštvat.

„Prosté ano nebo ne bude stačit, pane Ferrisi,“ řekla Callumová. „A tyhle jízlivé poznámky o agentuře si můžete schovat pro svoje budoucí spolubydlící ve vězení.“

„Co má tohle sakra znamenat?“ zeptal se Ferris.

Ignorovala ho a pokračovala s vyptáváním. „Takže, sedmnáctého února 2000 jste měl příležitost setkat se s příslušníky jemenské zpravodajské služby, známé jako mouk-ha-ba-rat?“ Vyslovila to foneticky pro toho, kdo bude pásku přepisovat.

„Jak to mám vědět? Nemám u sebe kalendář.“

„Možná vám můžu osvěžit paměť, pane Ferrisi. Sedmnáctého února, osmnáctého února a devatenáctého února jste asistoval mouk-ha-ba-ra-tu při vyšetřování údajného člena al-Kájdy jménem Sa-mir Na-kib, který se nacházel v jejich vazbě.“

„Do prdele,“ zašeptal si Ferris pro sebe. Došlo mu to během jediného okamžiku, jako by ho praštili kladivem do hlavy. Za tímhle je Gretchen. To ona ho práskla. Vybavilo se mu, jak se jí kdysi dávno zmínil o tom vyslýchání v Jemenu. Řekl jí, že tam tehdy za jeho přítomnosti zemřel v zajetí jeden vězeň z al-Kájdy. Varovala ho, aby už nikdy před nikým neopakoval, co udělal, protože technicky to bylo nelegální. Ferris už na to zapomněl, ale ona si to těch posledních pár let uchovávala v paměti a schovávala pro případ, že by na něj někdy potřebovala nějakou páku. A teď ji použila.

„Já čekám, pane Ferrisi,“ ozval se nazální hlas Myry Callumové.

„Odkud jste vzali ty svoje informace?“ zeptal se Ferris vztekle. „Od informátora, je to tak? ‚Anonymního‘ informátora.“

„Kde jsme vzali informace, je nepodstatné. Jednoduše odpovězte na otázku. Setkal jste se s příslušníky jemenské zpravodajské služby sedmnáctého, osmnáctého a devatenáctého února 2000?“

„Odmítám odpovědět.“

„Na základě čeho?“

„Je to tajné.“

V té chvíli se do toho vložil Croge. „Jako zástupce agentury vás mohu ujistit, pane Ferrisi, že slečna Callumová, agent Sackowitz i já máme veškerá potřebná bezpečnostní prověření. Jsme oprávněni tuto informaci vyslechnout.“

„Je mi líto, až do dnešního dne jsem se s nikým z vás nesetkal. Chci to v písemné formě od svého nadřízeného, Eda Hoffmana, šéfa Blízkovýchodní divize. Jinak z toho nic nebude.“

Croge se tvářil unaveně. Callumová se tvářila vztekle. Agent FBI znuděně. „Prostě pokračujte s otázkami,“ prohlásil Croge. „Za minutku zavolám na čtvrté poschodí.“

„V průběhu výslechu Sa-mi-ra Na-ki-ba ve výše zmíněné dny – byl jste svědkem bití vězně?“

„Odmítám odpovídat.“

„Proč?“

„Stejný důvod. Je to tajné. Bylo by pro mě porušením zákona odpovídat bez náležitého ověření vašich prověrek mým nadřízeným.“

„Byl jste svědkem toho, že příslušníci oné bezpečnostní služby vyhrožovali tomu vězni, Sa-mi-ru Na-ki-bo-vi, kriketovou pálkou a pak ho s ní bili? Do hlavy?“

„Tajné. Tajné.“

„Pokusil jste se v některém okamžiku zabránit příslušníkům jemenského mouk-ha-ba-ra-tu v těchto aktivitách, jak vyžaduje exekutivní směrnice Spojených států číslo 12333 a další relevantní interní směrnice agentury?“

„Tajné. Tajné. Tajné.“

Callumová hleděla na Ferrise a z jejích očí vystřelovaly černé šipky čiré nenávisti. Pro ni byl jedním z těch špatných, jedním z mužů, kteří ji připravovali o povýšení, bránili jí v postupu, podstupovali rizika, která působila potíže všem ostatním, dělali bordel a čekali, že to po nich uklidí jiní.

„Pane Ferrisi, neuznávám vaše důvody k odmítnutí odpovědi. Jsem plně oprávněna přijímat tyto informace. Urážíte mne i kancelář generálního inspektora, když zpochybňujete moje prověření, a zdržujete nás. Kromě toho, že jste zřejmě porušil trestní zákony USA, jste arogantní, a já se postarám, abyste za to zaplatil.“

Ferris na ni pohlédl a poprvé od chvíle, kdy vstoupil do místnosti, se usmál. Dostal ji. Naboural té právničce její sebedůvěru. To už něco znamenalo. „Prostě sežeňte Eda Hoffmana,“ řekl. „Ukažte mi písemné potvrzení od mého šéfa, že smím hovořit o těchto záležitostech, a pak s vámi budu mluvit. Možná.“

~

O chvíli později sezení odročili. Nedostali se nikam a Croge začínal mít obavy, že má Ferris možná skutečně pravdu ohledně potřeby písemného oprávnění k probírání detailů aktivit spřátelených složek, které patřily k nejbedlivěji střeženým tajemstvím agentury. Dali Ferrisovi odznak s dočasnou platností. Když odešel z Ústředí, zavolal Ferris Hoffmanovi a požádal ho, aby se s ním sešel ve Starbucks v nákupním centru McLean.

24 Washington

Ve Starbucks bylo na sklonku dopoledne téměř pusto. Jedinou osobou poblíž byl kudrnatý student, který bušil do svého PowerBooku a poslouchal hudbu z iPodu. Ferris usazený v temném koutku se cpal obrovským banánovo-ořechovým muffinem v naději, že se po takové spoustě kalorií bude cítit líp. Hoffman si objednal mandlové frappuccino, usadil se s ním vedle Ferrise a začal ho srkat přes tlusté brčko.

„No, aspoň teď vím, o co jde,“ řekl Ferris. „Je za tím moje žena, Gretchen. Kdysi jsem jí řekl o jedné ošklivé události, ke které došlo v Sanaa, když jsme tam vyslýchali jistého vězně z al-Kájdy, a jak jsem nic neudělal, abych to zastavil, a že ten chlap nakonec umřel. Teď toho využívá, aby mě zmáčkla, protože chci rozvod. Věř tomu nebo ne, o tohle tady jde.“

„Jsem ohromen,“ prohlásil Hoffman a odložil pití. „Musí tě opravdu milovat. Ale to nic nemění na skutečnosti, že jsi vážně v pořádných sračkách.“

„Nemyslíš snad, že berou tenhle nesmysl vážně?“

„Naneštěstí ano. Můj špeh v kanceláři generálního říká, že jejich informátor – nejspíš tvoje roztomilá ženuška – má velký politický vliv. Přátele na vysokých místech, slovo v Bílém domě. Takže když informátor předal tuhle informaci, musela se tím kancelář generálního zabývat. Můj špicl tvrdí, že to ani nikdo u nich za nějaký případ nepovažuje. Kdybys chtěl soudně stíhat všechny chlapy, co se kdy připletli k nějakému drsnému výslechu, přišli bychom o půlku agentů. Jenomže nemají na výběr, pokud to ten jejich informátor neodvolá. Mimochodem, mluvil jsem se svým právníkem, Markem Sheehanem. Má veškerá prověření a kancelář generálního obhájce říká, že je v pořádku, když si s ním promluvíš. Vlastně si myslím, že chtějí, aby to zmizlo. Ví, že to smrdí a že to značí potíže. Sheehan se s tebou setká dneska odpoledne, v pět nebo šest. Zapomněl jsem v kolik. Řekl jsem mu, že tě na něco nutně potřebujeme a že nemůžeme plýtvat časem na všecky tyhle právnické kraviny. Potřebujeme se pohnout.“

Ferris nad tím chvíli uvažoval za doprovodu Hoffmanova srkání, jak dopíjel své frappuccino. „Takže když ten informátor stáhne stížnost, kancelář generálního inspektora to vyšetřování smete ze stolu? Tohle se mi tím snažíš říct?“

„Jo. Možná. Zeptej se Sheehana. Na tyhlety věci je fakt dobrej. Věc se má tak, že tě nemůžou soudně stíhat beze svědků. A když nikdo nepromluví, mají houby. Teda Bůh ví, že Jemenci mluvit nebudou. Ti toho chlapa zabili. A oběť mluvit taky nebude, protože je definitivně po ní. Takže co vlastně mají, když se to vezme kolem a kolem? Úplný hovno. Takže klid a nohy v teple. Tohle je případ beze svědků. Řekl jsi o tom ještě někomu jinýmu kromě své ženy?“

„Ne. Ve složce jsem nechal poznámku v tom smyslu, že ten chlap po výslechu zemřel. To určitě museli najít. Neuvedl jsem tam ale žádné podrobnosti. Ani tobě jsem to neřek. Aspoň doufám, že ne.“

„Nic takového,“ řekl Hoffman. „Kdyby jo, musel bych to nahlásit. Teď odsud vypadnem. Zajdi za Sheehanem. Dobrý právník dokáže zaplácnout všecko. Potřebuju tě zpátky v Ammánu. Hodiny běží.“

~

Kancelář Marka Sheehana se nacházela v honosné budově na Pennsylvania Avenue. Bylo to jako vstoupit do jiného vesmíru. Sekretářka usadila Ferrise do čekárny, kde by se dali přijímat králové. Dorazil brzy – ukázalo se, že schůzka byla sjednána na šestou, ne na pátou – ale Ferrisovi to bylo jedno. Měli tam pohodlná křesla a ilustrované časopisy a na zdech byly opravdové malby namísto těch laciných tisků, co měli v agentuře. Sheehan se stal za ty roky strážným andělem agentů, kteří se dostali do potíží. Byl jedním z nejlepších odborníků na trestní právo ve městě a vydělával si na velice slušné živobytí tím, že zastupoval zazobané lumpy, kteří by si nejspíš zasloužili jít do vězení. Jenomže Sheehan byl bývalý mariňák a brali ho čerti, když viděl, jak schopné agenty CIA honí kongresové výbory a slávychtiví právníci a každý, kdo měl chuť si do nich kopnout. A tak zastupoval klienty z agentury pro bono. Ferris se v dočasném objetí té nablýskané právnické firmy uvolnil. Sekretářka mu donesla kávu v porcelánovém šálku a pak colu bez cukru a nějaké sušenky a nakonec ho pozvala do kanceláře k Sheehanovi.

Ferris s ním podrobně prošel celý svůj příběh. Vysvětlil, jakou úlohu hraje Gretchen na ministerstvu spravedlnosti, a řekl i o svém podezření, že se podílela na konceptu výslechové politiky ministerstva. Také popsal do všech temných detailů celý ten třídenní výslech v podzemním vězení v Sanaa – hrozby, náčiní, které použili, vytrysknutí krve z hlavy, kaluž krve na podlaze. Sám sebe vylíčil v co možná nejlepším světle: netušil dopředu, že použijí kriketovou pálku, neuvědomoval si, nakolik vážně je ten muž zraněný. Základnímu faktu se ale uniknout nedalo: toho člověka umučili k smrti.

„Byl přítomen ještě nějaký jiný americký občan, když toho zajatce bili?“ zeptal se Sheehan. Když Ferris řekl, že tam byl jedinou osobou ze stanice, zdálo se, že se právníkovi ulevilo. To znamenalo, že jediným dostupným „svědkem“ – nepřímým – byla jeho manželka, Gretchen Ferrisová. A její svědectví je možné zpochybnit.

„Co bych měl udělat?“ zeptal se Ferris.

„Bylo by hezké, kdyby vaše žena změnila svoji historku. Kdyby ještě jednou zavolala tomu, s kým mluvila, a řekla, že si už není jistá. Tím by se to celé zjednodušilo pro všechny, včetně ní.“

„Podívejte, já vím, o co jí jde. Chce, abych zrušil ten rozvod. Jenomže to udělat nehodlám.“

„Chápu,“ řekl Sheehan. „Jenže možná je tady něco, co nechce. Nedávám vám tady nějaké rady, pochopitelně. Ale někdy si informátor uvědomí, že není v jeho nejlepším zájmu na danou věc příliš tlačit.“

„V jeho nejlepším zájmu,“ zopakoval Ferris. To byl rozhodně pojem, kterému Gretchen rozuměla.

~

Ferris čekal do devíti večer a pak zavolal Gretchen do bytu. Při hovoru stál v uličce před budovou, kde bydlela. Když to zvedla, přerušil spojení, vystoupil do schodů a zazvonil. Měla na dveřích řetěz a zpočátku to nevypadalo, že by ho chtěla pustit dovnitř. Ferrise napadlo, že je tam s ní možná jiný muž, ale nebylo to tak, jenom se malovala.

„To je ale překvapení,“ řekla, když sundávala řetěz. „Přišel jsi k rozumu?“

Měla na sobě dlouhý černý svetr navlečený přes sukni a blůzu, ve kterých chodila do práce. Z modulace jejího hlasu Ferris usoudil, že už si dala martini. Snaží se ho zničit. Musel si to připomenout, když se díval na tu nádhernou ženu, která k němu vzhlížela se rty jako vždy lehce pootevřenými.

„Vím, o co se snažíš,“ prohlásil. „Pokoušíš se mě zničit. Jenže to nepůjde.“

„Nebuď směšný, Rogere. Jak bych mohla zničit velkého silného agenta CIA, který se nikoho nebojí? Nejspíš máš halucinace. To ty se snažíš zničit mě, když žádáš o rozvod.“

„Dneska jsem měl schůzku s někým z generálního inspektorátu a potom jsem si najal právníka. Vím, co se děje, a nevyjde ti to. Neexistuje žádný důkaz, žádný svědek, jen tvoje slovo proti mému. A ty jsi jenom naštvaná brzy bývalá manželka, takže ti nikdo nebude věřit. Nikdy jsem ti o Jemenu nic neříkal. Tohle odpřísáhnu u soudu. Vymyslela sis to, aby ses mi pomstila. Ten případ je prohraný. Problém je v tom, že nemám čas na všecky tyhle právnické manévry. Takže chci, abys tu stížnost stáhla. Řekni, že ses spletla. Řekni, že je ti to líto. Jenom se postarej, ať to zmizí. A pak si budeme kvit.“

Její smích byl nucený a lehce přiopilý. „To je absurdní. Ty jsi vážně ubožák, Rogere.“

„Postarej se, ať to zmizí,“ zopakoval Ferris. „Tohle není vtip.“ Jeho hlas zněl chladně a neústupně, a ji to na chvíli vyvedlo z míry. Rychle se ale vzpamatovala a vyslovila cenu.

„Nepohnu ani malíčkem, abych pomohla muži, který se se mnou snaží rozvést. Jediný, kdo může tvoje problémy vyřešit, jsi ty. Je to jenom na tobě… miláčku. Jako manželka nemůžu vypovídala proti svému muži. Ale jako brzy bývalá manželka, jak jsi to bezcitně vyjádřil, to je něco jiného. Takže se budeš muset rozhodnout.“

„Ne. Já už jsem se rozhodl.“

„Ne co?“

„Ne na tvoje vydírání. Nezůstanu s tebou ženatý, jenom abych se zbavil hnusného obvinění kvůli něčemu, co si myslíš, žes mě slyšela říct. Kdybych souhlasil, tak příště, až by ses naštvala, vymyslela by sis něco jiného. Každopádně, nejsem tady proto, abych tě o něco prosil. Jsem tady, abych ti něco řekl.“

„A to je co, drsňáku?“ Pronesla to uštěpačně, ale v jejím hlase zazníval nejistý podtón.

„Pokud okamžitě nestáhneš svoji stížnost, podniknu kroky na svoji obranu.“

Znovu se zasmála, tentokrát ještě nepřesvědčivěji. „A to jak? Tím, že pověříš některého z těch svých směšných agentů CIA, aby po mně šel? Jsem zděšena.“

„Budu se bránit tím, že řeknu pravdu. Řeknu, že jsem požádal o rozvod, a ty jsi dostala záchvat žárlivosti a vymyslela sis tu falešnou historku. A pak jim předvedu – a tím myslím, že to předvedu stejně tak tvému zaměstnavateli jako svému – že jsi nespolehlivá osoba. Nedůvěryhodná osoba.“

Podívala se na něj a pak zavrtěla hlavou. „Ty ses pomátl, Rogere. Já tyhle lidi znám. Lidi, co dělají v Bílém domě, jsou moji přátelé. Patřím do jejich světa. Nebudou věřit ani slovu od někoho jako ty, ze CIA, kterou oni nenávidí, proti někomu jako já, kdo je jejich kamarád. To se nikdy nestane.“

„To nebude moje slovo proti tvému. Mám doklady. Dopisy. Fotky. Dokumenty. Můžu tě odrovnat.“

Tahle konkrétní hrozba namísto aby Gretchen vyděsila, spíš ji ještě rozzuřila, vytáhla na povrch všechno to pohrdání, které k němu celou dobu cítila. „Na tohle ty nemáš koule, Rogere. Jsi na to moc velký slušňák. Znám tě. Ty nejsi zabiják.“

„Otestuj si mě. Srovnal bych se s těmi tvými záchvaty vzteku a sexuálními úlety a nechal tě jít po svých. Jenomže tohle je něco jiného. Já tady bojuju o život. Když z toho nevycouváš, zničím tě. Myslím to vážně. Dávej si na mě pozor.“

Obrátil se a vyšel ze dveří. Volala ho zpátky a pak spustila lavinu nadávek – vykřikovala jeho jméno a doplňovala ho nechutnými obscénnostmi. Lidé na chodbě začali otvírat dveře. Jenže Gretchen měla smůlu, bylo pozdě. Výtahové dveře se zavřely a za chvíli už byl Ferris na cestě z budovy.

Ferris odjel do matčina domu v horách, kam kdysi z preventivních důvodů uschoval své soukromé složky, než odjel do zahraničí. Máma se ho snažila uklidnit, poznala, že něco není v nepořádku, jenže on už se pohyboval v jiném světě. Shromáždil své materiály a začal se jimi probírat – dokumenty, staré emaily, které si uložil na discích, digitální fotografie, které nikdy nenechal vytisknout, rukou psané dopisy. Zamknul se ve své bývalé ložnici a strávil tam skoro celý den prohlížením záznamů svého života s Gretchen a rozhodováním, co by teď pro něj bylo užitečné. Zúžil tu velkou kupu na menší hromádku a pak postupně probíral jednu po druhé jednotlivé položky.

Podváděla s vysokoškolskou půjčkou. To byla pravděpodobně jeho nejlepší zbraň. Ferris jí pomáhal a poslal jí e-mail, který to potvrzoval. A pomohla si na právnické fakultě, když si připsala daleko víc hodin své údajné práce v kampusu, než na kolik měla nárok. A taky se mu tím pochlubila v e-mailu. To byl skutečný Gretchenin problém. Příliš věřila ve Ferrisovu slušnost. Dále ve svém přijímacím pohovoru na ministerstvo spravedlnosti lhala ohledně užívání drog. To mohl Ferris taky dokázat, protože mu poslala e-mail, v němž ho žádala o radu, když se o tu práci tehdy ucházela. Ferris jí žertem poradil, aby řekla pravdu a prohlásila, že drogy nikdy neužívala. Takže zalhala a prošlo jí to. Natolik se jí ulevilo a byla tak vděčná, že když bylo po všem, poslala Ferrisovi další sentimentální e-mail. FBI z toho bude mít radost.

Nakonec tady byla její daňová přiznání. V roce, než se vzali, když je ještě vyplňovali každý sám, měla na daních zaplatit nezvykle vysokou částku. Zoufale potřebovala navýšit své náklady, a tak posbírala všechny výdaje za obědy a večeře a předstírala, že to byla pracovní jednání. Dokonce do toho zahrnula i výlet na Panenské ostrovy, který podnikli na Vánoce. Ferris si ponechal kopie stvrzenek. Gretchen se v něm pletla. Schovával si munici už od samého začátku.

Ferrisová matka pochopila, že ho plně zaměstnává prohledávání těch starých složek. A nerušila ho, dokud nebyl něco po půlnoci konečně hotov. Když ale skončil, přitáhla ho dolů do kuchyně a nachystala mu šálek čaje. Byl počátek prosince, celé údolí pokrývalo spadané listí a zimní vítr se opíral do oken v tom velkém prázdném domě.

„Přišel sem nějaký člověk z FBI,“ řekla. „Nebo aspoň říkal, že je z FBI. Ukázal mi jakýsi odznak.“

„Ale? Co chtěl?“

„Říkal, že aktualizuje tvoje bezpečnostní prověření. Chtěl vědět, jestli máme nějaké rodinné záznamy. Staré dokumenty, dopisy a takové věci. Po rodině tvého otce.“

„Nedělej si legraci. To je divné. Dalas mu něco?“

„Dala jsem mu na zkopírování pár papírů. Moc jsem toho pro něj neměla. Nechala jsem ho se v tom tady hrabat asi hodinu. Už to dělali dřív, když jsi tehdy nastoupil k agentuře. A totéž dělali i tvému otci, mnohokrát. Takže jsem z toho nic nevyvozovala.“

„Našel něco, co se mu nezdálo?“

„Ne. Vypadal docela spokojeně, když odcházel. Říkal, že je všechno v pořádku a abych si nedělala starosti. Aktualizace proběhne, jak má.“

Ferris pokrčil rameny. Hoffman nejspíš vyslal někoho z bezpečnostního, když se Ferris připojil k Mincemeat Parku. To nebylo důležité. Neměl žádná tajemství. A zrovna v téhle chvíli měl na starosti důležitější věci. Popřál matce dobrou noc a dopřál si pár hodin spánku, než vyrazí zpátky do města.

~

Ferris si pořídil dvě kopie záznamů. Jednu nechal u svého právního zástupce, druhou vzal s sebou do bytu Gretchen. Už od chvíle, kdy otevřela dveře, měla ve tváři ublížený výraz. Pod očima se jí rýsovaly temné kruhy a Ferris měl podezření, že toho moc nenaspala, co ji naposledy viděl. Vždycky věděla, že na ni má páku. Nikdy si ale nedokázala představit, že by ji použil.

Ferris rozložil ty materiály po podlaze, jednu položku vedle druhé. Vysvětlil, co která z nich představuje, pro případ, že by zapomněla, ale to se očividně nestalo. Řekl jí, že kopie stejných dokumentů už se nalézají u jeho právníka, kterému dal instrukce, aby je doručil do kanceláře pro kontrolu profesionální spolehlivosti na ministerstvo zahraničí v deset zítra dopoledne, pokud od Ferrise neuslyší něco jiného. Čekal, že se bude bránit, když tam rozkládal ty důkazy – bude tvrdit, že to všechno jsou lži, nebo odsuzovat jeho proradnost, že si ty osobní záznamy schovával takové roky. Taky myslel, že třeba přijdou slzy. Ona ale zůstala zticha, jen občas potřásla hlavou. Když skončil, obrátila se k němu.

„Milovala jsem tě,“ řekla. „Ale teď už tě nemiluju. Ne po tomhle. Jdi pryč. Musím přemýšlet.“ Odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře. Ferris posbíral papíry a vyprovodil se z bytu.

Časně ráno následujícího dne obdržela kancelář generálního inspektora telefonát od právníka, který jednal jménem Gretchen Ferrisové. Právník prohlásil, že paní Ferrisová objevila dodatečné informace týkající se jejího manžela. Není ochotna svědčit proti panu Ferrisovi a stahuje obvinění, že porušil jakékoli zákony nebo federální směrnice pro zaměstnance CIA. Pak zatelefonoval Gretchenin právník Sheehanovi a vylíčil mu svou konverzaci s generálním inspektorátem. Rovněž řekl, že ho paní Ferrisová informovala, že je připravena umožnit svému manželovi rozvod.

Ferris neměl z toho vítězství dobrý pocit. Věděl, že zradil důvěru. Gretchen se mu pokoušela ublížit, ale to bylo z lásky, on jí to oplácel pro vlastní ochranu, a tím zlomil kouzlo. Když byla láska jednou pryč, Gretchen už neměla důvod se o něj dále starat. Nebyla z těch, kdo bojují za ztracené případy, a stejně bude za chvíli v obležení nápadníků. Byla opravdový úlovek, a věděla to. Ferris spoléhal na její racionální uvažování, ale neuvědomil si, jak rychle dokáže obrátit.

~

„Vracíš se zpátky k práci,“ oznámil mu Hoffman. Volal, aby mu sdělil novinku, že vyšetřování generálního inspektorátu bylo formálně staženo. Řekl Ferrisovi, že na něj odpoledne bude čekat agenturní letadlo. Nezmínil se, kam Ferris poletí, ale bylo jasné, že Ammán to nebude.

„Chci se seznámit s Harrym Meekerem,“ namítl Ferris.

„Harry na tebe čeká v mrazáku. Nikam ti neuteče, to mi můžeš věřit. A už jsme skoro připraveni shodit ho do Sulejmanovy jeskyně. Je tady ale ještě pár detailů, o které je potřeba se postarat. Proto jsem ti sehnal to letadlo. Hodina H už je skoro tady. Musíme těch posledních pár stehů provést hezky úhledně.“

Ferris chvíli nic neříkal. Byl připravený odjet – dokonce toužil odjet. Byla tady ale ještě jedna vykukující otázečka, jeden z mnoha drobných zvířených obláčků tajemství, které zůstávaly v Hoffmanových stopách.

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně. Ptej se, na co chceš. Jestli ti odpovím, to je druhá věc.“

„Na co jsi potřeboval právníka? Co jsi provedl, že tě z toho musel Mark Sheehan vysekat?“

Hoffmanův hlas zněl unaveně, jako by z něj samotné vzpomínání vysávalo energii. „Tohle opravdu nechceš vědět,“ řekl.

„Ale ano, chci,“ odpověděl Ferris. „Je to něco, co máme my dva společného, nemám pravdu?“

„Prostě řekněme, že jsem překročil čáru. Tlustou červenou čáru. A Sheehan přesvědčil okolí, že bude pro všechny lepší předstírat, že jsem to neudělal.“

„Jakou čáru jsi to překročil?“

„To je ta část, kterou nechceš znát.“

„Tohle na mě nezkoušej, Ede. Já se chystám do terénu dělat špinavou práci a ty tady se mnou hraješ nějakou hru. Jakou čáru jsi to překročil?“

Hoffman si otráveně povzdechl. Bylo pro něj snazší to vysvětlil než se dál s Ferrisem hádat.

„Překročil jsem tu čáru, co říká, že bychom neměli zabíjet lidi. Nikdo tohle u naší práce nepřiznává rád, ale děláme, co dělat musíme. A já to udělal. Bylo to něco podobnýho, co se přihodilo tobě s tím vězněm v Jemenu, ale šlo o víc lidí, během delšího časového období. Už nikdy se mě na to nevyptávej. Ale nezapomeň: když přijde na operace, myslím to vážně, když říkám, že udělám, co bude potřeba.“

25 Ankara / Incirlik

O dva dny později přistál bílý tryskáč Gulfstream s Ferrisem na palubě v Ankaře. Z ošuntělého letiště si vzal taxi k hotelu Ankara Hilton, antiseptické věži posazené ve středu diplomatické čtvrti. Byl nepříjemný prosincový den. Město bičoval vítr z anatolských plání, Turci pospíchali po chodnících zachumlaní v šálech a svetrech a choulili se proti chladnému větru. Z aut a budov a lidských úst stoupaly šedivé chomáčky páry. Ještě před pár desetiletími to tady vypadalo jako město stovek mešit, ale bez muslimů, tak přísně uplatňovala armáda sekulární turniket. Teď ale Turci nalezli svůj islám a mimo mezinárodní čtvrti města bylo zřídkavé spatřit ženu, která neměla na hlavě šátek.

Když se Ferris ubytoval ve svém pokoji, zavolal Omaru Sadikimu do Ammánu. Hovořil obchodnickým stylem Brada Scanlona, jeho tón byl ale naléhavý. Vynořil se vážný problém. Hlavní inženýr Unibank pro Střední východ prostudoval plány Al Fajru na pobočku v Abú Dhabí a vznesl jisté pochybnosti ohledně specifikací izolace a schopnosti budovy zajistit klimatizované prostředí. Klima v Abú Dhabí bylo extrémní, v létě překračovaly teploty pětačtyřicet stupňů, a konzultant si nebyl jistý, jestli tomu plány Al Fajru odpovídají. Izolace podle jejich specifikací by mohla fungovat v Jordánsku, ale ne v Emirátech. Mohlo by unikat příliš mnoho chladného vzduchu z klimatizace, takže by se velice prodražilo zajišťování chodu budovy.

Sadikiho hlas zněl překvapeně. „Izolace je v pořádku,“ namítal. „Je stejná, jakou používáme v Saudské Arábii. V Hafr Al-Batin je ještě větší horko. S tímhle určitě žádný problém nebude.“

„No, tohle musíte vysvětlit našemu inženýrovi pro tento region. Je se mnou tady v Ankaře. Je to Turek. Potřeboval by se s vámi hned sejít. Jinak říká, že ten projekt stopne.“

„Co to znamená?“ zeptal se Sadiki.

„To znamená, že nedostanete zaplaceno. Je mi líto. Jsem zklamaný stejně jako vy. Nezabere to moc času. Můžete přijet a odjet během jediného dne. Náš agent, který zajišťuje cestování, může všechno zařídit a doručit vám letenky přímo do kanceláře.“ Ferris se snažil, aby to neznělo nějak dychtivě, ale na úspěchu tohoto plánu hodně záleželo.

„Kdy chcete, abych přijel?“ Sadikiho hlas byl spíš zvědavý než znepokojený. Stavební projekty vždycky provázejí nepředvídané odklady. „Ve středu. To je pozítří,“ řekl Ferris. „To je jediný den, který našemu hlavnímu inženýrovi vyhovuje. Omlouvám se, ale musím vás o to požádat. Nebude mluvit s nikým jiným.“

„Počkejte, prosím.“ Sadiki nechal Ferrise chvíli čekat na lince, zatímco sám nejspíš hovořil s někým ze svých nadřízených. Trvalo to několik minut. Ferris už začínal mít obavy, že odpověď bude zamítavá. S Azharem měli i záložní plán, ale ten nebyl tak dobrý.

Pak Ferris uslyšel praskání statické elektřiny, jak se Sadiki vrátil zpátky k aparátu. „Tak co, jsme domluveni?“ zeptal se.

„Zaplatíte to?“ odpověděl otázkou Sadiki.

„Veškeré náklady. Poletíte obchodní třídou. A uspíšíme platby, hned jak tohle vyřešíme. Opravdu nás to mrzí.“

„Tak dobrá. Budu tam ve středu dvacátého prvního prosince, je-li to Boží vůle.“ Ferris mu uvedl detaily ohledně místa, kde se setkají, v budově ve staré islámské čtvrti města. Řekl, že letenka bude doručena do Sadikiho kanceláře v Ammánu hned zítra po ránu. Sadiki prohlásil, aby si s tím nedělal starosti, že to chápe. Jordánec byl vždy tak přizpůsobivý. Možná právě to mělo dělat Ferrisovi starosti. Jenomže nedělalo.

~

Pozdě odpoledne odletěl Ferris americkou armádní helikoptérou na velkou leteckou základnu v Incirliku, dvě stě padesát mil jihovýchodně od Ankary, která byla jedním z přípravných stanovišť amerických vzdušných operací nad Irákem před válkou. Už byla tma, když tam dorazil. Na zchátralém vojenském terminálu na něj čekal místní agent, kterého si Ferris odněkud vybavoval, možná jen z bufetu na Ústředí. Byl to plešatý nahrbený muž kolem pětačtyřicítky, který se identifikoval jako pracovník ankarské stanice. Blízkovýchodní divize ho požádala, aby mu pomohl s logistikou. Odvedl Ferrise do budovy, kde pro něj měli přichystané zavazadlo, a pak k čekajícímu humvee, které je odvezlo půl míle k neoznačené boudě z vlnitého plechu.

Uvnitř boudy, s nohama položenýma na batohu a ohmataným výtiskem časopisu People v rukou, seděl Jim, onen příslušník speciálních jednotek, se kterým se Ferris sešel v Římě. Široké sluneční brýle měl na čele dokonce i teď ve večerním šeru a navzdory mrazivému vzduchu půlky prosince měl na sobě pracovní košili s vyhrnutými rukávy. Vypadal svalnatější a vypracovanější než v Římě, jako by ty týdny mezitím strávil z větší části v posilovně.

„Nazdar, cizinče,“ pozdravil ho Ferris. „Tak co víte?“

„Moc toho není, pane. Kromě toho, že vy lidi z agentury jste pěkní tajnůstkáři.“

„To je fakt,“ přitakal Ferris. „Jsme Ústřední tajnůstkářská agentura.“

Agent z Ankary vypadal nesvůj. „Poslyšte, já vás tu teď nechám o samotě,“ prohlásil. „Humvee zůstane venku. Říkali, že jedno potřebujete. Vrátím se zítra ráno v šest nula nula a vezmu vás na menáž. Pokud se nedostavíte, budete si to muset najít sami. S výdejem končí v sedm třicet.“ Omluvil se a nechal oba mladší muže ve zpola osvětlené provizorní kanceláři samotné. Ferris odložil zavazadlo a nahlédl do malé ledničky vzadu v boudě, jestli tam není něco k pití.

„Tak co, přinesl jste tu výbušninu?“ zeptal se Ferris, když vypil limonádu.

„Ovšem.“ Jim ukázal hlavou k velkému kufru na kolečkách v koutě. „Mám tam dost plastické trhaviny, aby nás to odfouklo do Tel Avivu.“

„A sehnal jste auto?“

„Volkswagen Golf. Totéž použili při jednom bombovém útoku v Istanbulu. Jeden můj člověk ho zaparkoval vedle kasáren, jak jste chtěl.“

„Perfektní,“ prohlásil Ferris. „Takže jsme připraveni to spustit.“

Jim se poškrábal na hlavě. Bylo zřejmé, že mu něco dělá starosti. „A my to svinstvo fakticky použijeme, pane?“

„Jo,“ řekl Ferris. „To si pište.“

„To je síla,“ řekl Jim. „Ale, teda, jak? Protože je to spousta výbušniny, to mi můžete věřit.“

Ferris se rozhodl projít s ním operační plán, než se Jim vyplaší ještě víc. Vytáhl z kufříku operační specifikace, které připravili s Azharem, a rozložil je po stole mezi nimi. Prošel se svým armádním partnerem každý jednotlivý krok celého plánu. Trvalo to skoro hodinu shrnout všechny do sebe zapadající dílky.

„A nikomu to neublíží?“ zeptal se Jim, když Ferris skončil. Měl velice jasnou představu o tom, jaké škody by taková výbušná síla dokázala způsobit.

„Ne, když to uděláme správně,“ prohlásil Ferris. „Jenom to bude vypadat, že to lidem ublížilo. Spoustě lidí.“

Ferris se podíval na hodinky. Bylo po desáté. „Máme šest hodin,“ řekl.

„Nabijem a odjistíme,“ přitakal Jim.

Ferrise napadlo, že snad nikdy nepřišel do kontaktu s někým od armády, kdo by v určitém okamžiku nepronesl: „Nabito a odjištěno.“ Říkali to, než vypili svůj drink v klubu, než si v televizi pustili zápas NFL, možná to říkali i svým manželkám před sexem.

„Vy nabíjejte, já odjistím,“ řekl Ferris. „Co vy na to?“

Ferris posbíral své vybavení – baterku, mapy, zabezpečovací zařízení, které bude monitorovat perimetr, zatímco oni budou pracovat. Z jedné přihrádky svého zavazadla vytáhl brýle na noční vidění. Jim vyvezl velice obezřetně kufr na kolečkách před dveře plechové boudy. Přes rameno měl další batoh, který obsahoval roznětky a časovače a komunikační vybavení. Opatrně naložili náčiní dozadu do auta. Ferris se posadil za volant. Několik minut studoval mapu, aby se ujistil, že má správné souřadnice.

„Kasárna jsou asi deset minut odsud. Pojedeme s vypnutými světly, ale oblast už by měla být čistá.“

Ferris si seřídil brýle na noční vidění a vzduch se rozzářil jasem falešného světla. Uvedl vozidlo s hranatým nosem do pohybu a rozjel se po hrubé makadamové silnici. Podle mapy cestou několikrát zahnul, až uviděl přímo před sebou kontrolní stanoviště hlídané dvěma americkými vojáky. Byl to jediný vjezd na oplocený pozemek zhruba o velikosti fotbalového hřiště, obklopený jako břitva ostrým drátem. Tohle byla Incirlická kasárna pro svobodné důstojníky, komplex, kde byla ubytována většina pilotů operujících z letecké základny. Bylo to dost blízko perimetru základny, aby lidé žijící ve městech a vesnicích poblíž poznali, kdyby se něco pokazilo, ale dost daleko, aby nemohli provádět sledování zblízka.

Ferris pomalu zajel k zubaté linii betonových bariér, které chránily vjezd. Třikrát blikl světly a jeden ze strážných zablikal dvakrát v odpověď. Když dorazili ke kontrolnímu stanovišti, vyklonil se Ferris z okýnka ke strážným a řekl heslo. Oba mu zasalutovali a jeden z nich stiskl knoflík, kterým se spouštěla velká kovová zábrana, která blokovala cestu před nimi.

Ferris dojel ke dvoupatrové dřevěné budově. Na parkovišti stála humvee a několik civilních vozidel, jako kterýkoli jiný večer. Závěsy byly zataženy, ale ve většině oken se svítilo. Při vší té záři ani nepotřebovali brýle na noční vidění.

„Tohle je ono,“ řekl Ferris. „Poslední lidi odjeli před dvěma hodinami.“

„Proč se sakra všude svítí, pane?“ zeptal se Jim. Očividně dával přednost práci v hluboké tmě.

„Aby si lidi mysleli, že jsou Američani pořád tady,“ řekl Ferris.

„Aha. Pravda. Rozumím.“

„Kde je to auto?“

„Tam vzadu,“ řekl Jim. „U kontejneru.“

Pomalu dojeli ke vzdálenému rohu budovy. Tam, hluboko ve stínech, stál červený Volkswagen Golf s tureckými poznávacími značkami.

„Dáme se do práce,“ řekl Ferris. Nastavil elektronické sledování, které by je varovalo před jakýmkoli pohybem uvnitř komplexu. Pak vybalili zbytek vybavení ze zadní části vozu a přesunuli se k červenému volkswagenu.

„Už jste někdy dřív dával bombu do auta?“ zeptal se Ferris.

„Nikoliv, pane. Ale rád si utrhnu třešničku.“

Jim pomalu vybalil plastickou trhavinu z kufru na kolečkách a začal ji opatrně podávat Ferrisovi, který ji ukládal do kufru auta. Když zaplnili dno kufru, Jim se zarazil. „Kolik?“ zeptal se.

„Všechno.“ odpověděl Ferris.

„To sundá celou tu zatracenou budovu.“

„Když to uděláme správně.“

Ferris zahlédl v očích mladého vojáka nedůvěřivý záblesk. „Jste si jistý, že tady nebude nikdo z našich přátel, až to bouchne?“

„Většina mužů je na dovolené, ale to Turci nevědí. Ti, co jsou ještě na základně, byli dočasně ubytováni v komplexu pro mužstvo tady poblíž. Každopádně takový je plán. A vy musíte plánu věřit.“

„Totéž nám říkali i o Iráku.“

Ferris se usmál. „Prostě to udělejte. A určitě máte správnou plastickou trhavinu, se správným označením?“

„To ano. Když budou turečtí pyrotechnici to svinstvo prověřovat, až bude po všem – zbytky a to, co zůstane z roznětky a časovače – povede je to všecko přímo až k al-Kájdě. Je to stejný materiál, co použili při bombových útocích v Istanbulu v roce 2004.“

„Dobrá práce,“ poznamenal Ferris.

Pokračovali mlčky. Když byly všechny výbušniny přesunuty do kufru, pustil se Jim do práce na roznětkách a pak detonátoru a časovači. Ferris přešel k hlavnímu vchodu. Dveře zůstaly otevřené. Sestoupil po schodech do suterénu ke skříni s pojistkami, která kontrolovala světla v budově. Nainstaloval tam časovač, který bude udržovat osvětlení v následujících dvaasedmdesáti hodinách podle pravidelného vzorce, nechá světla svítit v době, kdy by byli domnělí obyvatelé budovy normálně vzhůru, a vypne je, když by měli spát.

Ferris se vrátil ke straně budovy, kde byl Jim stále ještě v plné práci, naposledy překontrolovával roznětky a časovač, jestli nemají nějaké závady. Pak s nesmírnou precizností připojil poslední drátky.

„Na kdy bych měl nastavit časovač?“ zeptal se Jim, když dokončil instalaci.

„Nastavte to na sedm nula nula ve čtvrtek ráno. A nezmršte to.“

„To necháme na agenturu, pane,“ řekl Jim. Nastavil časovač podle instrukcí a pak zavřel kufr auta. Pokud by během následujících dvou dnů šel někdo náhodou kolem budovy, nevšiml by si ničeho neobvyklého. Ferris sklidil senzory a pak provedl důkladnou obhlídku okolí, aby se ujistil, že tam po sobě nic nenechali.

Jim postával u auta, jako by se mu nechtělo odjet. Něco ho pořád trápilo.

„Pane, jenom tak přemýšlím. Co když se sem ve čtvrtek dopoledne zatoulá některý Turek? Nebo co když se některý z důstojníků, co tady bydlí, vrátí z dovolené ještě před Vánoci? Bude tady nějaký strážný, který by hlídal a zahnal každého, kdo by se tu ocitl v nesprávnou dobu?“

„Žádná hlídka. Sorry.“

„Omluvám se, že se na to ptám, pane, ale proč ne?“

Ferris se zarazil. Stejnou otázku položil Hoffmanovi, když spolu ten plán procházeli v Mincemeat Parku. Jak zabrání tomu, aby náhodou nezabili nevinné lidi? „Budeme se modlit,“ odpověděl Hoffman, a když na něj Ferris naléhal, připomenul mu, že musí omezit informace na co nejmenší počet lidí. A tehdy si to Ferris uvědomil: Hoffman je ochotný obětovat lidské životy, aby dosáhl svého.

„Operační zabezpečení,“ prohlásil teď Ferris. „Nemůžeme riskovat a nechat tady hlídku. Je mi líto, ale takové mám rozkazy.“

„Jistě, pane.“ Příslušník speciálních jednotek měl ve tváři ten robotický výraz, který nasazují vojáci, když vědí, že je čas přestat klást otázky a jít na věc.

Uložili zbytek náčiní do vozu. Projeli zpátky přes kontrolní stanoviště a vrátili se do boudy z vlnitého plechu. Ferris nabídl Jimovi pivo a oba muži pak společně popíjeli v téměř naprostém tichu. Potom se odebrali na své palandy, aby si dopřáli pár hodin spánku.

Agent z Ankary dorazil v šest nula nula, přesně jak slíbil. Jim už jedl nechutně vyhlížející armádní příděl. Ferris řekl kolegovi z agentury, že nepojede na snídani, ale na letiště, aby se nechal vrtulníkem odvézt zpátky do Ankary. Když odjížděl, šťouchl ho Jim do ramene – tak tvrdě, až to bolelo. „Veselé Vánoce,“ řekl.

26 Ankara

Prosincový úsvit zabarvil oblohu na východě do okrově červena. Přes okno helikoptéry Black Hawk viděl Ferris varhánkovitou nížinu Anatólie. Let byl u turecké armády nahlášen, takže nebylo třeba letět tak nízko nad zemí, ale pilota to zřejmě bavilo. Sledovali říční koryta, která protínala jižní Turecko, nakláněli se nalevo a napravo tak prudce, že Ferris cítil přetížení v žaludku, svištěli nad vyděšenými stády ovcí a rozháněli zvířata proudy vzduchu z vrtulí do všech směrů, proklouzávali těsně nad prázdnými poli a rozviřovali vysokou trávu do vangoghovských krajinek. Pilot si to užíval, prudce Black Hawka zvedal, když se přiblížili k drátům elektrického vedení, a občas se lehkomyslně nořil pod ně. Věděl, že ho Ferris určitě nenahlásí, a že i kdyby to udělal, nikdo na letišti by tomu nevěnoval pozornost.

V Ankaře čekal Ferrise náročný den. Setkal se s Bulentem Farhatem, tureckým agentem, který měl sehrát roli hlavního inženýra Unibank. Farhat kdysi dávno odcestoval do Afghánistánu, Turci mu ale jeho vášeň pro džihád vytloukli z hlavy, když se vrátil, a propustili ho pod podmínkou, že jim bude v budoucnu podávat informace, zpočátku ze salafistických kruhů doma a později, když si získal důvěru, z mešit v Německu. CIA ho naverbovala v Německu a řídila ho jako vlastního agenta, i když byl stále na seznamu turecké tajné služby.

Ferris vzal Bulenta do své kanceláře, kde se měl setkat s Omarem Sadikim. Nacházela se na rušné obchodní ulici poblíž nejstarší mešity ve městě. Samotná kancelář byla moderní, ale tuctová – těžké si ji zapamatovat, těžké ji znovu najít. Ferris dal agentovi pár vizitek Unibank a kufřík s logem společnosti po straně. Probral s ním scénář: Bulent bude klást Sadikimu otázky ohledně izolace, kterou specifikoval Al Fajr, nakolik je schopna udržovat chlad a odolávat vůči horku. Bude si stěžovat, že není dost silná, a navrhne změnu v plánovaných specifikacích. Měl se nabídnout, že zmíněné změny uhradí, pokud se bude Sadiki cukat. V každém případě měl zajistit, že si v průběhu rozhovoru budou předávat náčrty a plány sem a tam. Kamera a mikrofon ve zdech kanceláře se pak postarají o zbytek.

Dále zavolal Ferris Ajitu Singhovi do Ammánu, aby mu potvrdil kyberprostorovou část operace 22. prosince. Singh mu popsal svoji zásobárnu elektronických triků: později téhož dne odešle kódované vzkazy ze Sadikiho e-mailové adresy, kterou měl pod kontrolou, jež budou naznačovat, že operace proti americkému cíli je připravena. Nachystal komuniké, které se hlásilo k odpovědnosti za vánoční bombový útok a oznamovalo vznik nové militantní salafistické skupiny, to bude umístěno na autentické webové stránce několik hodin po zveřejnění útoku. Měl hromádku blahopřejných e-mailů, které se rozběhnou po sítích. Připravil komunikaci pro islamistické chatovací místnosti na mySunna.com a další džihádské webové stránky, osvětlující původ a myšlenku oné nové skupiny, která připravila bombový útok. Bude z ní jasné, že nová skupina je přesvědčena, že al-Kájda změkla – útočí na civilní cíle v Evropě namísto amerických vojenských cílů. Několik vzkazů dokonce obviňovalo vůdce al-Kájdy z toho, že jsou placeni CIA.

„Jste génius,“ řekl Ferris mladému asistentovi.

„Pokud je to pravda, tak proč si nemůžu vrznout?“

„Vytáhnu vás někam ven, až se vrátím,“ slíbil Ferris. „Najdu vám nějakou holku. Co vy na to?“

„Dal bych si dvě, prosím.“

Ferris se rozesmál. Napadlo ho, jestli ten jeho geniální pomocník není nakonec ještě panic. „Dobře, tak fajn. Dvě holky.“

~

Sadiki dorazil následujícího dne ráno. Ferris poslal auto, aby ho vyzvedlo na letišti. Jordánec se zdržel u pasové kontroly, což znamenalo, že jeho jméno musí být na seznamu sledovaných. Ferris čekal ve svém obvyklém převleku v kanceláři spolu s Bulentem. Schůzka proběhla podle plánu. Asi po hodině handrkování se shodli na nových specifikacích izolace. Bulent trval na tom, že vezme Sadikiho na oslavu na oběd do jedné restaurace poblíž. Ferris se omluvil, prohlásil, že má jiné pracovní povinnosti, takže zbylí dva vyrazili do podniku, oblíbeného místa islámských politiků a pamfletistů, sami. Byla to restaurace, kde je uvidí – zbožní muslimové spojení s podzemním hnutím i lidé z turecké bezpečnostní služby, kteří je sledují. Po obědě pak auto odvezlo Sadikiho zpátky na letiště a ještě večer dorazil pozdním spojem zpátky.

~

Druhý den ráno, ve čtvrtek 22. prosince, došlo na letecké základně Incirlik v jižním Turecku k velikému výbuchu. Ohňovou kouli bylo možné vidět na mnoho mil daleko a hřmot exploze rychle přitáhl k letecké základně dav lidí. Místní příležitostní dopisovatelé odeslali první zprávy do třiceti minut po bombovém útoku a CNN Turk získala videozáznam pořízený teleobjektivem zpoza plotu základny, který zachycoval silný sloup kouře zvedající se nad zbytky budovy. Dvě hodiny po bombovém útoku CNN Turk odcitovala turecké zdroje, podle nichž byla cílem americká kasárna.

O pár hodin později zavolal Ferris bezpečným telefonem Hoffmanovi, aby se ujistil, že všechno probíhá podle plánu. Bál se, stejně jako Jim té noci, kdy rozmisťovali výbušniny, že by se něco mohlo pokazit.

„Bylo to téměř dokonalé,“ řekl Hoffman.

„Co myslíš tím téměř?“ zeptal se Ferris.

„To znamená, že nějaký zasraný idiotský vojcl si vyrazil do důstojnických kasáren, protože se doslechl, že je tam hromada prázdnejch pokojů. Proklouzl kolem stráží. Jeho tělo identifikovali před třiceti minutami.“

„Ježíši.“ To Ferris dopustil, aby se tohle stalo. Viděl, jak se ta smrtící chyba blíží, a neudělal nic, aby tomu zabránil. Co se to s ním stalo?

„Nedělej si kvůli tomu hlavu. Ten chlap porušil rozkazy a vstoupil do zakázaného prostoru. Není to tvoje chyba. Není to moje chyba. Je to jeho chyba. Tak nebuď sentimentální a neztrácej ze zřetele, co je důležité. Už jsme blízko. Skousni to.“

Ferris chvíli neodpovídal. Přebíral si Hoffmanova slova v hlavě. „Tobě je ve skutečnosti jedno, že je ten chlap mrtvej, co?“

„Ne. Myslím, že ne. A ani tobě by to nemělo být jedno.“

Ferris se ani nepokoušel odpovědět. Prostě se jenom rozloučil.

~

Americké a turecké armádní jednotky se ze všech sil snažily udržet tu událost pod pokličkou, a protože se jednalo o leteckou základnu, měli do jisté míry úspěch. V deset dopoledne ale uspořádala kancelář ministerského předsedy v Ankaře tiskovou konferenci pro turecká média a uvedla, že v Incirliku došlo k velké explozi. Byly oběti, mezi mrtvými a zraněnými ale nebyl žádný Turek. Mluvčí ministerského předsedy tureckým reportérům sdělil, že cílem útoku byla americká kasárna pro svobodné důstojníky na základně, kde žije mnoho pilotů. Mluvčí dále řekl, že budova byla z větší části zničena a že zraněné ošetřují Američané ve vlastní polní nemocnici, která za normálních okolností pečuje o naléhavé případy evakuované z Iráku.

Lidé ve Státech se právě probouzeli, když Pentagon, ve 14.00 ankarského času a 7.00 washingtonského, vydal prohlášení. Pentagon potvrdil, že bomba v autě zničila americká důstojnická kasárna, a uvedl, že počet amerických obětí je omezený, protože mnoho důstojníků bylo na vánoční dovolené. Odmítl uveřejnit jména mrtvých a zraněných, dokud neuvědomí jejich nejbližší příbuzné, a pár reportérů pak bylo potají vyrozuměno, že možná ani žádné veřejné oznámení o ztrátách nebude, protože někteří z nich byli v Incirliku umístěni kvůli utajovaným misím. To nebylo žádné překvapení. Žurnalisté v Pentagonu věděli, že je Incirlik základnou speciálních operací v Iráku, „černé“ zařízení, o kterém věděl kdekdo. Celý příběh dokreslovaly fotografie, které vypovídaly o devastaci – masivním výbuchu bomby, jež zničila symbolický cíl, základnu využívanou řadou letců, kteří shazovali bomby na Iráčany.

Když bylo na islamistickou webovou stránku umístěno prohlášení, které se hlásilo k odpovědnosti za útok, nabrala celá záležitost nové obrátky. Prohlášení kritizovalo ostatní teroristické skupiny jako proamerické zaprodance. O skupině, která si připisovala zásluhy za explozi, „Odvetná brigáda Nasr al-Din Albaniho“, nikdo dřív neslyšel. Během dne však už analytikové v Londýně a Washingtonu začali spekulovat, že tato skupina by mohla být významnou novou odnoží al-Kájdy. Muž, po němž byla skupina pojmenována, byl hodinář z Damašku, který si před svou smrtí roku 2000 udělal jméno volnou interpretací výroků proroka Mohameda známých jako „hadith“, jež zpochybňovala suchou ortodoxii oficiálního kánonu. Pro některé extremističtější přívržence salafistického islámu, lidi, kteří usilovali o odstranění korupce moderního života a obnovu čistoty a bojové soudržnosti ze dnů Prorokových, to byl novodobý světec. Albaniho stoupenci byli rozptýleni po Sýrii, Saúdské Arábii a Jordánsku, ústředním centrem hnutí byla mešita v Zarqě, kde mnoho Albaniho přívrženců nalezlo útočiště po útěku ze Sýrie. Zpravodajští analytikové věděli, i když reportérům to neřekli, že jedním z návštěvníků mešity v Zarqě je i tajemný jordánský architekt, který si získal prominentní postavení v džihádských kruzích.

Zásluhou Ajita Singha se objevily i další střípky důkazů. Analytikové zaregistrovali podobnosti mezi salafistickou rétorikou v komuniké Albaniho odvetné brigády a komunikací, která se objevovala na džihádských webových stránkách v posledních měsících. Našli tam často se opakující arabské fráze, například: „Nahnu rijal wa hum rijal,“ což v překladu znamená: „My jsme lidé a oni jsou lidé.“ Pro džihádisty toto prohlášení znamená, že tradiční, převládající interpretace koránu a hadithu nemají o nic větší platnost než interpretace salafistických radikálů. To byla podstata Albaniho volání po novém, radikálním výkladu. V článku v London Daily Telegraph citovali britské analytiky, kteří si povšimli dalšího výroku, od radikálního salafistického šejka jménem Abdel-Rahim al-Tahhan, který se objevil na mnoha stránkách a především v komuniké: „La khayrafi qur’an bi-ghayri sunna, wa la khayra fi sunna bi-ghayri fahm salafna al-silah.“ To se rovnalo prohlášení nezávislosti na tradičním kánonu sunnitských muslimů, známém jako Sunna: „Korán není k žádnému užitku bez Sunny a Sunna není k žádnému užitku, pokud ji správně nepochopíme.“ Tohle jsou noví zabijáci, varoval Telegraph, nebezpečnější než ti, kteří odpalovali auta s bombami v Miláně a Frankfurtu.

Trvalo čtyřiadvacet hodin, než prosákly první informace od spojeného týmu Turků a FBI, který prováděl forenzní ohledání místa výbuchu. Jejich zjištění zaplavila první stránky novin po celém světě. Bombový útok v Incirliku byl definitivně spojen se sítí al-Kájdy. Technici porovnali výbušniny a detonátor s těmi, které byly použity při předchozím bombovém útoku al-Kájdy v Istanbulu, a byly stejné.

Žádná skutečná operace není dokonalá. Jak ale Ferris sledoval stínovou hru virtuálního dění, docházel pouze k závěru, že klam je možné dotáhnout k dokonalosti způsobem, jakým toho u opravdového života nikdy nelze dosáhnout. Vybavilo se mu něco z dob jeho novinářského působení na počátku devadesátých let – postřeh nelítostné kritičky Janet Malcolmové, která poznamenala, že existuje pouze jediný druh vyprávění, kdy přesnost toho, co je líčeno na tištěné stránce, nemůže být zpochybněna, a tím je fikce. Tak tomu bylo i v případě bombového útoku v Incirliku. Pravda, jak ji svět chápal, byla, že nová rozhněvaná skupina bombových útočníků může zasáhnout Američany přímo uvnitř jejich vlastních základen. Byl to šok – a nejvíc ze všeho pro samotné útočníky.

~

Ferris obdržel e-mail od Gretchen. Zpočátku v něm vzbudilo obavy, když si všiml jména odesilatele, ale vzkaz byl svým způsobem uklidňující. Na řádce s Předmětem stálo: „Tvoje chyba.“ Samotný vzkaz tvořila krátká noticka, která se objevila toho rána ve společenském sloupku ve Washington Post. Informovala o tom, že jistá brzy již rozvedená právnička z ministerstva spravedlnosti byla během vánoční dovolené spatřena ruku v ruce s jedním starším poradcem Bílého domu, který patří k nejžádanějším svobodným mládencům ve městě. Ferris to mohl jen s úsměvem ocenit. Gretchen byla skutečný přírodní živel. Když se jedna cesta ukázala zatarasená, prostě změnila směr a vybrala si jinou. To byl její dar, že si nekomplikovala život žádným sebezpytováním. Uvážila, co chce, a pak si za tím šla a dostala to. I před Ferrisem se teď otevírala budoucnost. Vrátí se domů do Ammánu, aby byl se ženou, kterou miluje. Byl tady jen jediný háček: přímo ve středu jeho vztahu s Alicí Melvilleovou stála lež.

27 Ammán

Hani Salaam si pozval Ferrise k sobě hned toho dne, co se vrátil z Ankary. Do telefonu neřekl nic víc, než že je to naléhavé a že se to týká Incirliku. Běsnění médií kvůli tomu bombovému útoku stále ještě nabíralo na síle a Ferris se bál, že by Hani mohl udělat něco, čím by rozcupoval tu síť, kterou s takovou námahou utkali.

Když Ferris dorazil na ústředí GID, všiml si, že vedení umístilo do vstupního vestibulu nový portrét krále. Namísto staré malby, která zachycovala Jeho Veličenstvo s manželkou a dětmi, v košili s krátkým rukávem, uvolněného a bezstarostného, jako by se nacházel v nějakém plážovém letovisku, nový obraz ukazoval monarchu v uniformě speciálních jednotek, upírajícího zamračený pohled někam do dálky, kde číhal nepřítel. Tohle je znamení doby, pomyslel si Ferris. Nezávaznému klábosení o reformě a obnově byl konec, arabští předáci teď uvízli v láhvi se škorpiony.

Hani vypadal elegantně jako vždy a zdál se být netečný vůči bojům, které probíhaly kolem něj. Měl na sobě košili v barvě královské modři, u krku rozhalenou, s velkými zlatými manžetovými knoflíčky. Jeho šedý oblek mohl podle střihu pocházet jedině od krejčího: kalhoty končící těsně nad botami, sako lehce vypasované. Na klopě měl připevněnou malou vánoční ozdobu, jestli to byl projev respektu vůči jeho americkému návštěvníkovi, nebo vůči hrstce křesťanských zaměstnanců, nedokázal Ferris říct.

„Veselé Vánoce,“ popřál Hani, vzal Ferrise za ruku a na chvíli ji podržel ve svých, zatímco v duchu nad něčím přemítal. „Tedy za předpokladu, že jste křesťan. Myslím, že jsem se na to nikdy neptal, ale vy Američani jste teď tak pobožní. Je to horší než v Saúdské Arábii. I když vlastně Vánoce jsou pro všechny, ne? Tady v Jordánsku mají dokonce i muslimové vánoční stromky.“

„Já nejsem věřící,“ odpověděl Ferris. „Rád si zazpívám koledy, ale do kostela jsem přestal chodit už před lety, když jsem nedokázal odříkat vyznání víry. Připadal jsem si pokrytecky, jako muslim, který pije. Ale díky za zeptání.“

„A co paní Ferrisová?“ Hani se na Gretchen nikdy dřív neptal. Ta poznámka nemohla být náhodná.

„Rozvádíme se. Papíry by měly být hotové za pár týdnů.“

„Ano, něco jsem se o tom doslechl. Pevně doufám, že jste v pořádku.“

„Je to dobré, Hani. Všechno je, jak má být.“ Jordánec se předváděl – postaral se, aby si Ferris uvědomil, že ví o jeho soukromém životě. Pravděpodobně slyšel i o tom vyšetřování generálního inspektorátu, ale v tomto případě se rozhodl pro diskrétnost.

Ferris netoužil po nezávazném hovoru. Byl utahaný po té hektické akci v Turecku a pořád rozhozený po posledním telefonátu s Hoffmanem. „Do telefonu jste tvrdil, že máte něco důležitého, Hani. Jak říkáme my v Americe: ‚Jsem jedno ucho.‘“

„Jistě, příteli, hned se k tomu dostanu. Myslím, že vám můžeme pomoci s tím příšerným útokem v Incirliku. Mimochodem, moji nejupřímnější soustrast.“ Ze složky na stole vytáhl fotografii a položil ji před Ferrise.

Snímek ukazoval Omara Sadikiho. Byl na něm ve vycházkovém obleku, s tím svým upraveným krátkým vousem a ostražitýma, zbožnýma očima. Vypadalo to jako zvětšenina fotky z pasu.

Ferris hleděl na fotografii a usilovně se snažil nepohnout ve tváři ani svalem. Tohoto okamžiku se děsil – až Hani začne čenichat kolem Sadikiho. Hoffman Ferrisovi radil, aby popřel jakákoli spojení s architektem.

„Kdo je to?“ zeptal se Ferris upírající bezvýrazný pohled na snímek.

„Jmenuje se Omar Sadiki. Je to architekt z jedné firmy tady v Ammánu, která staví mešity v Saúdské Arábii. Pracují pro charitativní nadace, které financují madrassy. Je také aktivní v mešitě v Zarqě, kterou už dlouhou dobu sledujeme. Víme toho o něm vcelku dost.“ Hani se odmlčel a chvíli studoval tvář svého hosta, jako by se chtěl o něčem ujistit.

Ferris úplně ztuhl. Uvědomoval si každý svůj nádech. Čekal, že toho Hani řekne víc, ale Jordánec si dával načas, chtěl, aby se ho zeptal on.

„Má nějaké spojení s Incirlikem?“ osmělil se nakonec Ferris.

„Myslíme, že ano. Důkazy nejsou moc pádné, ale ukazují nám jeho směrem. Den před tím bombovým útokem odletěl z Ammánu do Ankary. Údajně obchodně. Mluvili jsme ale s Turky a ti nám řekl, že když byl v Ankaře, tak se tenhle Omar setkal s jistým Turkem, který dřív pobýval v Afghánistánu. Náš pan Omar zůstal v Turecku jen pár hodin. Právě tak dlouho na to, aby stihl naplánovat malou operaci. Jestli šlo o tohle. A pak se vrátil zpátky domů do Ammánu.“

Ferris zůstal chvíli zticha a přemýšlel. Měsíce práce přijdou nazmar, když teď nebude opatrný. „Slušný materiál, Hani. Co s tím budete dělat?“

Jordánec ho přejel zkoumavým pohledem a pak si vzal z krabičky na stole cigaretu a zapálil si. Dlouze podržel kouř v plicích, než ho vyfoukl.

„Proto jsem požádal o schůzku s vámi, Rogere. Chceme tohohle pana Sadikiho sledovat, zjistit, s kým se stýká. V současné době je to nejlepší vodítko, jaké máme k dispozici. Nemám v plánu ho zatknout, prozatím. Doufám, že ani vy se nebudete pokoušet o něco neobvyklého. To by, domnívám se, byla chyba.“

Ferris se otočil k Hanimu zády a přešel k pohovce. Ulevilo se mu, ale snažil se to skrýt. Kdyby Jordánec Sadikiho zatkl, následky by mohly být katastrofální. Architekt by začal blekotat protesty, že s tím, co se stalo v Incirliku, nemá nic společného, a po pár bolestivých hodinách by bylo jasné, že mluví pravdu, a hra by byla u konce. Obrátil se zpátky k Hanimu, který stále pomalu potahoval z cigarety.

„Myslím, že máte pravdu,“ prohlásil Ferris. „Nezatýkejte ho. Nechte ho v klidu.“

Haniho oči se stáhly v úzké štěrbinky. „Ano. Sledovat a vyčkávat. To je obvykle správný postup. Věděl jsem, že se ve vás nemýlím. Ale musíte mi slíbit, že se od něho budete držet zpátky. Žádná malá představení uprostřed noci, protože já to budu sledovat. Můžete mi na to dát své slovo?“

„Ach ano, rozhodně. Ani se k němu nepřiblížíme. A vy taky ne. Budeme ho všichni pozorovat a vyčkávat. Dohodnuto?“

Hani přikývl a zlehka se usmál. „Měl byste zavolat panu Edu Hoffmanovi. Myslím, že by to rád věděl.“

„Hned jak se vrátím na ambasádu, povím mu to. Bude z toho nadšený. Tohle je skvělá práce, Hani. Bez vás bychom to nikdy nerozlouskli. Dlužíme vám poděkování.“

Hani zamáčkl cigaretu. Pořád měl v očích ten zkoumavý pohled, nebo si to Ferris možná jenom představoval. „Jsme spojenci. Copak bychom si mohli navzájem nepomáhat?“

Oba muži si potřásli rukama. Ferris se zeptal Haniho, jestli nepotřebuje na sledování Sadikiho nějakou technickou pomoc. To byla oblast, ve které měli Američané vždycky co nabídnout. Šéf GID ale prohlásil, že si vystačí sami, pokud se Sadiki nezačne pohybovat mimo Jordánsko. Ferris se ještě Haniho otázal, jestli hodlá informovat Turky nebo některou jinou spřátelenou službu, ale Jordánec se jen lehce pousmál.

„Zatím ne,“ řekl. „Tohle bude naše tajemství.“

~

Když Ferris líčil jejich rozhovor o pětačtyřicet minut později Hoffmanovi, znovu se ho zmocnila nervozita. Hoffman pořád opakoval „Do prdele!“, jako by věděl, že přijdou špatné zprávy. Když Ferris dospěl ke konci a k Haniho slibu, že nechá Sadikiho na pokoji, byla v Hoffmanově reakci znát úleva: „Díky bohu.“ Tehdy si Ferris uvědomil, jaký měl jeho šéf strach, že by operace mohla vybouchnout.

„Myslíš, že to ví?“ zeptal se Hoffman.

„Co tím chceš říct?“

„Myslíš, že tuší, že to na Sadikiho hrajem?“

„Možná. Je chytrý. Ale nemyslím si to. Máme to všecko dobře podepřené. Ať na to bude koukat, jak chce, uvidí jenom tu stopu, co jsem nastražil.“

„Legenda je rozhodně solidní. A Hani není žádný génius, jak ti pořád opakuju. Myslím, že nám nic nehrozí. Chceš, abych tam přijel a promluvil si s ním?“

„Ne, pokud ho nemáš v plánu zasvětit do operace. Jenom by získal podezření, kdybys sem přijel. Myslel by si, že na něho zase vytahuješ nějaké kabaretní triky.“

„Což přesně dělám.“

„Správně. Ale nedělej to moc okatě.“

„Veselé Vánoce,“ popřál mu Hoffman. Byl totiž právě Štědrý den.

Téhož večera se Ferris sešel s Alicí v jejím bytě. Měla na hlavě našikmo nasazenou červenou santovskou čapku a na tvářích růž, takže vypadala trochu jako ty ženy, které najdete na vánočních reklamách na whisky nebo rozmetače sněhu. Ferris byl mimo několik týdnů a měl strach, že se třeba vrátila domů do Bostonu, aby strávila Vánoce s matkou. Byla ale tady a překonávala všechny jeho představy.

Vrhla se mu kolem krku, stoupla si na špičky, aby ho políbila, a pak se k němu pevně přitiskla. Ferris cítil její ruce na svých vystupujících žebrech.

„Co se stalo? Přestal jsi jíst? Vypadáš o deset liber lehčí.“

„Měl jsem moc práce. Přeskočil jsem spoustu jídel.“

„Jo, seš samá kost a kůže. Doufám, že ti zbylo aspoň trochu energie na dnešní noc.“ Potutelně se na něj usmála.

Odvedla ho po schodech nahoru do skryté zahrady svého bytu. V obývacím pokoji měla vánoční stromek, pokřivený cedr, který jen tak tak přežil cestu z Libanonu, ale byl celý ověšený světly, skleněnými ozdobami a dokonce řetězy. Kde tohle sehnala v Ammánu? King’s College Choir na CD přehrávači vyzpěvoval vánoční koledy a pod stromečkem leželo několik dárků zabalených v lesklém papíře. Ferris si to odpoledne sám vyšetřil trochu času, aby stihl nakoupit, a teď vytáhl dárky z tašky a pečlivě je rozložil pod stromkem.

Alice odešla do kuchyně a vrátila se se dvěma sklenkami vína. Vypili ho právě tak dost, aby se cítili lehce podroušeně, a pak Alice začala přejíždět prstem po švu jeho kalhot a kolem zipu.

„Ještě ne,“ řekl Ferris. „Pořád ještě se vpravuju do vánoční nálady.“ Po pravdě nebyl připraven na nějaké intimnosti. Bylo toho příliš mnoho, co jí ještě neřekl, když tak náhle odjel z Ammánu. Během těch několika málo jejich telefonátů se mu nechtělo moc mluvit – byl si jistý, že Hani už mezitím nechal její telefon napíchnout – takže byl úsečný a napjatý. „Teď nemůžu mluvit,“ říkával. „Vysvětlím později.“ A ona to chápala. Zapadla do rytmu jeho života do té míry, že si uvědomovala, že má tajemství a že jsou období, kdy mu musí dát prostor a počkat, než jí bude moci říct víc.

Teď jí to pověděl. Ne všechno, ani ne větší část celé pravdy, ale alespoň náznaky. Vysvětlil jí, že musel odjet domů kvůli soudnímu vyšetřování. Jeho manželka vyhrožovala, že si to s ním vyřídí, když tehdy zažádal o rozvod, a pomstila se mu tím, že vykopala nějakou špínu z jeho předchozího postu na americkém velvyslanectví v Jemenu. Musel ji přesvědčit, aby stáhla obvinění a přestala dělat potíže, než přistoupila na rozvod.

„Co jsi na ni měl?“ zeptala se Alice.

„Prostě nějakou špínu. Na tom nesejde. Většinou finanční záležitosti. Každopádně se mi to podařilo smést ze stolu.“

„Jak?“ Nenechala se jen tak odradit.

„Přesvědčil jsem ji, že by nebylo moudré v tom pokračovat.“

„To zní jako vydírání.“

„Něco takového. Zkrátka řekněme, že moje manželka, moje exmanželka, za sebou nechala spoustu nesplacených účtů. Bylo jí jasné, že o nich vím, ale nejspíš nečekala, že bych je použil. Myslela, že jsem na to příliš galantní.“

„Takže tys ji opravdu vydíral. To je trochu děsivé, nemyslíš?“

„Neměl jsem na výběr. A tebe by to děsit nemělo. Ty jsi čistá jako sníh na severním pólu.“

Nalila jim oběma další sklenku vína. Sbor v přehrávači právě zpíval „Dvanáct dnů vánočních“.

„A kam jsi jel potom, po Washingtonu? Na severní pól ne, to bych se vsadila.“

„Odletěl jsem do Turecka,“ odpověděl Ferris.

„Panebože. Doufala jsem, že jsi někde jinde, když vybuchla ta bomba. Pořád ještě neřekli, kolik Američanů tam zabili. Musela jich být spousta. Proto se to snaží zakamuflovat.“

Ferris sebou škubl. Tohle byl důkaz míry úspěchu jeho operace. Podařilo se mu obalamutit vlastní přítelkyni.

„Byl jsem v Ankaře. K tomu bombovému útoku došlo na letecké základně na jihu. Nebyl jsem nikde poblíž. Měl jsem tam nějakou práci a pak jsem se vrátil domů. Ke svému děvčeti.“

Vypil ještě trochu vína, ale nemělo už tu správnou chuť. „A co ty? Jak to šlo tady v Ammánu, zatímco jsem byl pryč? V práci všechno dobré?“

„Úplně skvělé. Palestinské děti mají ve škole zimní prázdniny – nemáme říkat ‚vánoční‘. Některé občas zaskočí do kanceláře. A máme nový dar od nadace Malcolma Kerra, který nám pomůže zaplatit ty počítače. Ti milí lidé z Cisco Systems říkají, že zavedou širokopásmové připojení ve všech školách. To je od nich laskavé. Nejspíš si to chtěli dát do firemních novoročních přání. Jediná nepříjemná věc byla, že jsme přišli o několik našich jordánských dobrovolníků. To mě mrzí.“

„Ale, vážně? O koho?“ Ferrisovo tělo zareagovalo, jako když stisknete vypínač.

„O tu skupinu, co se ti nelíbila, Ikhwan Ihsan. Ten architekt, co jsem ti o něm říkala, včera přišel a dal nám šek. Říkal, že je to jejich poslední dar. A pak nás dneska přišel navštívit nějaký člověk z moukhabaratu. Prý že ho to mrzí, ale že nesmíme mít s bratrstvem žádné kontakty. Říkal, že vypadávají ze hry. Nová pravidla pro muslimské skupiny. To je pro nás moc zlé. Potřebujeme peníze.“

„Mluvila jsi s moukhabaratem?“

„Samozřejmě, hlupáčku. Tohle je Jordánsko. Každý tu mluví s moukhabaratem.“

Ferrise zaplavil zvrácený pocit úlevy. Byl by si přál, aby Jordánci nezakročili proti Sadikiho přátelům až tak okatě, ale byl rád, že už s nimi Alice nebude v kontaktu. Jinak by to bylo dost komplikované. Lidé by mohli dospět k nesprávným závěrům, kdyby si dali dohromady, že se Alice zná se Sadikim a Ferris že se zná s Alicí. Mohli by si utvořit spojení.

„Možná je to tak nejlepší,“ řekl. „Tyhle muslimské skupiny můžou být všelijaké.“

„Tihle ne. Tihle jsou milí. Sadiki mi dokonce poskytl nápady na projekty.“

Ferris musel mluvit opatrně. „Bude nebezpečný. GID by za tebou nepřišlo, kdyby nebyl. Věř mi. Najdete si jiné sponzory.

V moři je spousta ryb.“

Odtáhla se od tepla jeho hrudi a posadila se na pohovce zpříma.

„Co mi to tajíš, Rogere? Nelži mi. Myslíš si, že jsem pitomá? Pokaždé když zazní jméno toho člověka, celý se naježíš.“

„Neptej se mě na to. Jsou jisté otázky, na které nemůžu odpovědět. To ty víš. Zapomeň, že jsem se kdy na Sadikiho ptal. Zapomeň na všecko.“

„Pověz mi to, Rogere. Jestli mě miluješ, tak mi to řekni.“

Ferris pocítil něco jako závrať. Nejradši by ze sebe vysypal všechny ty lži a dopřál si úlevu zpovědi. Věděl ale, že nesmí, a tak se vnutil zpátky do té lživé masky, která ho chránila.

„Je mi to líto. Prostě jsou některé věci, o kterých nemůžeme mluvit. Bylo by to nebezpečné.“

Ferris se ji pokusil obejmout. Napoprvé se odtáhla, když to ale zkusil podruhé, nechala jeho paži ležet na rameni. Jemně ji tak držel, dokud se její tělo neuvolnilo a ona se nevzdala všech těch otázek, nebo alespoň naděje, že na ně dostane nějakou odpověď.

„Drž se od téhle války dál, Alice. Prosím. Už to zničilo příliš mnoho lidí. Nemůže z toho vzejít nic dobrého, dokud to všechno neskončí.“

Odešla do koupelny, a když se vrátila, byla o něco tišší a jakoby opatrnější. Něco se změnilo. Ferris už to znal, ale nemohl s tím nic dělat. Ještě v noci si pod stromečkem rozbalili dárky.

Alice mu koupila nádherný arabský hábit se zlatou výšivkou, kterým by nepohrdl ani princ, a červený fez na hlavu, jaký nosili staří osmanští pašové. Ferris jí koupil taky oblečení – překrásné šaty od Ferragama, na které narazil v jednom butiku ve Four Seasons. Hlavní dárek si ale schoval nakonec. Byla to malá krabička a v ní zásnubní prsten s diamantem.

Když Alice krabičku otevřela a uviděla, co je uvnitř, rozplakala se. Na moment odešla z místnosti, aby se uklidnila. Když se vrátila, políbila Ferrise a řekla mu, že ho miluje. Pak uložila prsten zpátky do krabičky a vrátila mu ho. „Já to teď přijmout nemůžu, Rogere. Ne, dokud se nedozvím, kým opravdu jsi.“

28 Berlín

Den po Vánocích povolali Ferrise zpátky na Ústředí. Svátky strávil s Alicí. Dlouhé chvíle ticha, věty, které začali, ale nedokončili. Co má říct muž ženě, která odmítla jeho nabídku k sňatku? Co má říct žena muži, když ví, že jí lže? Jak má muž vysvětlit, že kdyby na ženiny otázky odpověděl, všechno by se tím jen zhoršilo? „V zájmu laskavosti nemohu být laskavý,“ napsal básník Bertolt Brecht. V zájmu pravdy nemohl Ferris mluvit pravdu. Alice se snažila o slavnostní náladu, upekla krocana, kterého se jí podařilo schrastit na některém z tržišť ve městě, nosila na hlavě tu svoji červenou santovskou čapku, dokud ji Ferris nedonutil si ji sundat. A pak mu zavolal Hoffman na mobil, což nikdy nedělal, a řekl mu, aby se co nejrychleji vrátil domů. Ferrisovi se ulevilo, že může odjet. Snažil se sám sebe přesvědčit, že Alice je ve větším bezpečí, když on není poblíž.

Ve Washingtonu silně sněžilo. Autům to na George Washington Parkway pěkně prokluzovalo a dokonce i vjezd na Ústředí CIA byl pokrytý ledovkou. Ferris zajel do závěje na Severním parkovišti (které úředníci agentury po svém bodrém zvyku užívat barevné kódy překřtili na „zelené“ parkoviště) a vyrazil do Hoffmanovy high-tech krysí díry. Měl teď vlastní biometrický odznak, který mu po proskenování umožnil projít skrytými dveřmi k neexistujícím výtahům do Mincemeat Parku. Šéf vypadal ještě víc maniakálně než obvykle, obličej měl celý rudý a Ferrise v první chvíli napadlo, že toho o svátcích nejspíš moc vypil na večírcích. Ve skutečnosti ho tak ale rozpumpovalo něco jiného.

„Hou, hou, hou,“ zvolal Hoffman. „Veselé Vánoce.“

„Moc legrační,“ poznamenal Ferris trpící důsledky pásmového syndromu po dlouhém letu domů. „Tohle by radši mělo stát za to.“

„Stát za to? Řekl bych, že jo. ‚Vyčerpat pořad,‘ pravil Mrož, ‚snad se nám podaří: Střevíce – lodě – pečírvosk – Kapusta – vladaři – Proč vepři lítají a proč se moře zavaří.‘ (Lewis Carroll: Alenka v kraji divů a za zrcadlem, překlad Aloys a Hana Skoumalovi, Albatros, Praha 1983.) Tolik citát veleváženého Lewise Carrolla.“

Ježíši, pomyslel si Ferris, ten chlap se totálně zbláznil.

„Abych byl přesný,“ pokračoval Hoffman, „citoval jsem z knihy Alenka za zrcadlem, a přesně tam máme právě teď namířeno, milý příteli, za zrcadlo. A naším průvodcem je pan Harry Meeker.“

Na Ferrisově tváři vysvitl úsměv, mroží úsměv. Dospěli k cíli. Hoffman ho vzal za ruku a táhl ho do chodby kolem stolů analytiků a agentů manipulujících imaginárními džihádskými webovými stránkami a sledujících cíle po celém světě. Dovlekl ho až na konec místnosti, ke skleněným dveřím, které byly, pokud si Ferris vzpomínal, vždycky zavřené. Hoffman přiložil svůj odznak ke čtečce připevněné na zdi, vložil do štěrbiny magnetickou kartu a dveře se otevřely. Pokračovali dál temnou chodbou a zahnuli doprava, kde se před nimi otevřely další dveře.

Uvnitř poslední místnosti panoval mráz, a to doslova. Ze stínů se vynořil Azhar, na sobě tlustý kabát a rukavice, aby se udržel v teple. Byla tam tma s výjimkou fluoreskující záře z kouta. To slabé světlo působilo krystalickým dojmem, jako by se dívali skrz drobounké střípky ledu. Ferris následoval Hoffmana ke zdroji světla. Tam na stole spatřili tělo muže, ztuhlé jako špalek, bledá kůže pokrývala kosti v obličeji jako vrstva parafínu. Oblečen byl pohodlně do vlněných kalhot a bílé košile.

„Tady je náš kluk,“ prohlásil Hoffman.

Ferris se dotkl studené voskové kůže. Byl tak neodvolatelně mrtvý. Tohle bylo jeho první skutečné setkání s tělem, o jehož obstarání Hoffmana žádal, a měl podivný pocit, jako by toho muže sám zabil. Vzpomněl si na Muže, který nebyl, ohmatanou knihu o britské zpravodajské službě, která mu poskytla inspiraci pro tento plán. Před pětašedesáti lety se to tělo jmenovalo William Martin, major z Královské námořní pěchoty, a moře ho vyplavilo na pobřeží Španělska. Tehdy to zabralo, ale Němci byli hloupější než Sulejman.

„Miluju toho chlapa,“ prohlásil Hoffman a poklepal mrtvolu po ledové tváři. „Je to takový můj vzorný agent. Jde, kam ho pošlu, neodmlouvá. Má permanentně pusu na zámek.“

Jenže Ferris to jeho žertování neposlouchal. Jak tak hleděl na to tuhé a neživé tělo, napadlo ho, jestli to zabere – jestli ta řada zrcadel, které rozestavili, odrazí obraz tím správným směrem.

~

Bylo tam příliš chladno, aby zůstali u těla moc dlouho, a tak se Hoffman s Ferrisem uchýlili do konferenční místnosti poblíž a nechali Azhara, aby se postaral o mrtvolu sám. Na konferenčním stole ležel otevřený kovový kufřík, plný promáčklin a dost odřený od častého používání. K držadlu kufříku byl připevněn kovový řetízek připojený druhým koncem k silnému kovovému náramku, vypadalo to jako pouta. Hoffman si stoupl do čela stolu.

„Čas nahodit udičku. Tohle byl tvůj nápad, Rogere. Takže co chceš mít v tom kufříku? Co by měl mít Harry Meeker, mimořádně nasazený agent CIA, v kufříku, až ho zastřelí, zatímco se bude pokoušet navázat spojení se svým kontaktem v al-Kájdě? Čekám tvoje pokyny.“

Ferris zavřel oči a snažil se představit si sám sebe v tom fantastickém světě, jehož stvoření jim dalo tolik práce.

„Ponese vzkaz pro Sulejmana,“ řekl Ferris. „To je detonátor. Bude mít vzkaz od CIA Sulejmanovi. Až to uvidí ostatní, budou si myslet, že Sulejman pracuje pro nás. Máte ho připravený?“

Hoffman přikývl. „Vzkaz pro Sulejmana, k doručení prostřednictvím kontaktního agenta v Pákistánu.“

Ferris pokračoval: „Harry bude žádat Sulejmana o pomoc při vyřešení problému s nebezpečnou novou hrozbou. A tou hrozbou je Omar Sadiki, jehož dokumentaci Harry shromáždil.“

„Přesně tak,“ řekl Hoffman. „Sadiki překročil čáru. Sulejman zatím zabíjel jenom Evropany, ale ten nový člověk zabíjí Američany přímo na letecké základně v Turecku. Takže Harry zkontaktuje svůj super tajný zdroj v al-Kájdě. Chce, aby Sulejman tu novou frakci, kterou řídí Sadiki a která nepodléhá Sulejmanově kontrole, zastavil.“

Ferris pochybovačně potřásl hlavou. „Jenom doufám, že uvěří, že jsme tak prohnaní. A tak chytří.“

„Jasně že ano. Myslí, že jsme Supermani. Proto nás tolik nenávidí.“

„Papíry máte hotové?“ zeptal se Ferris.

„Jo, ale chci, aby ses na ně koukl, než zasuneme torpédo.“

Ferris probral hromádku manilových složek, prohlédl si jejich obsah a pak se k jedné z nich vrátil. Vytáhl zrnitý snímek, který zachytil Sadikiho setkání s Bulentem Farhatem v Ankaře. „Tenhle určitě použijeme. To dokazuje, že byl Sadiki v Turecku v kontaktu s člověkem z al-Kájdy těsně před Incirlikem. Z těch materiálů, co agentura vyrobila proti Sadikimu, je tohle ukázková práce na jedničku.“

„Do kufříku s tím,“ prohlásil Hoffman a vložil fotografii dovnitř. „Co dál?“

Z jedné z prvních složek vytáhl Ferris další fotografii. Byl na ní Sadiki v Abú Dhabí na schůzce s právníkem, který kdysi býval součástí systému peněžních přesunů al-Kájdy. „Potřebujeme tohle. Je to důkaz, že Sadiki převedl peníze na bombový útok v Incirliku.“

„Jistě. Co dál?“

Ferris vytáhl dokument na hlavičkovém papíru FBI s razítkem z dnešního dne. Jednalo se o analýzu plastické trhaviny použité v Incirliku, která odpovídala výbušnině použité při bombových útocích před HSBC a na izraelském konzulátu v Istanbulu roku 2003. „Harry Meeker bude chtít tohle. Ukazuje to na spojení s al-Kájdou.“

Hoffman se zasmál, když bral dokument do ruky. „Z tohohle se Sulejmanovi lidi zblázní. Jak to, že nevěděli o chlapovi, který má ulitou stejnou plastickou trhavinu, jakou použili při předchozích operacích? Jak to, že byli v totální tmě? Ledaže… ledaže… to na ně Sulejman hraje. Ledaže Sulejman není tím, kým se zdá. Ledaže je červík užírá zevnitř. Nebudou vědět, co si myslet!“

Ferris si prostudoval třetí fotografii. V záhlaví stálo, že se jedná o kancelář využívanou Bratrstvem uvědomělých v Ammánu. Ferris poznal, odkud to je. Bylo to poblíž Aliciny kanceláře ve staré části města.

„Co je to?“ zeptal se Hoffman.

Ferris pořád ještě hleděl na snímek, ztracený v myšlenkách. „Tuhle nepotřebujete,“ řekl velice tiše, sotva slyšitelně. Fotografii vložil zpátky do složky.

„V čem je problém? Ta fotka není dost zajímavá?“

„Ne. Tuhle vynecháme. V ničem nám nepomůže.“

Ferris přidal ještě pár položek. Našel hlášení zpravodajské služby Spojených arabských emirátů ze sledování Sadikiho pohybů v Abú Dhabí. Harry Meeker si ji jistě rád prostuduje. A přidal potvrzení o letech do Ankary a zpátky. Ty taky zařadí do fasciklu. A měl tam zprávu z tureckého imigračního úřadu předanou agentuře tureckým styčným důstojníkem o Sadikiho vstupu do země a odletu 21. prosince. Byla to pěkná sbírka – důkazy, že Sadiki je součástí významné nové odštěpenecké buňky al-Kájdy, kterou CIA naléhavě potřebovala zlikvidovat. Vzal kufřík do rukou a potěžkal jej.

„Nesnáším ty hajzly,“ prohlásil Hoffman. „Proto tak miluju tuhle hru. Protože je donutí, aby se zničili sami. Materiál z tohohle kufříku se rozletí po síti a přinutí všechny přemýšlet, jestli CIA náhodou neřídí člověka, co stojí přímo v jejich čele. Zasejeme do té jejich organizace semínko pochyb a pak ho prostě necháme působit. Začnou pochybovat o všem. Celý jejich svět se obrátí vzhůru nohama. Tohle je kapsle s jedem. Když ji spolknou, je s nimi konec.“

Ferris přikývl. Byl to jeho nápad. Chtěl v něj věřit, ale bál se, že třeba něco přehlédl.

„Takže já jsem Harry,“ řekl Ferris s kufříkem v rukou. „Pracoval jsem pro agenturu na incirlickém případu. Mám všechny potřebné doklady, abych prokázal, že to udělal Omar Sadiki. Potřebuju Sulejmanovu pomoc. Jak se dostanu do Pákistánu?“

„Tady je itinerář,“ řekl Hoffman. „Za prvé, Harry pojede do Londýna a Paříže, aby to probral se spojenci. Necháme někoho v převleku za Harryho promluvit s lidmi na střední úrovni v SIS a DGSE, abychom jeho legendu podepřeli. Poletí stejným Gulfstreamem, který poveze tělo. Máme pro něho drobnosti do kapes z Londýna a Paříže. Účtenky za večeře v restauracích, stvrzenky z taxíků, všechny ty blbiny. Harry se v Londýně půjde kouknout na Kočky a pošle své přítelkyni mobilem textovku, jak to bylo skvělé. Až hoši z al-Kájdy najdou Harryho telefon, ta věc s Kočkami se jim bude líbit. Jak americké. To jsme dodali teprve včera.“

„Skvělé. Kdy se ale Harry dostane do Pákistánu? To je to jediné, na čem opravdu záleží.“

„Z Paříže odletí do Islámábádu. Nejdřív ze všeho zaskočí na návštěvu do ISI. Předpokládáme, že ISI je infiltrovaná, takže tam pošleme toho našeho člověka přestrojeného za Harryho. Promluví si s Pákistánci. Pak už si ale Harry pojede po vlastní linii.“

„Zajede navštívit svůj kontakt z al-Kájdy ve Waziristanu.“

„Přesně tak. On a šéf základny v Péšávaru a pár chlapů ze speciálních jednotek vystoupí do hor, aby se naoko setkali s příslušníkem kmene Paštunů jménem Azzam, který pracoval se Sulejmanem, když byl v Afghánistánu. S tímhle Azzamem jsme opravdu navázali kontakt, dali mu nějaké prachy a snažili se ho naverbovat jako kontaktního agenta. Nevyšlo to, ale tohle nepřítel neví. A Harry u sebe bude mít vzkaz pro Sulejmana adresovaný ‚Raoufovi‘, což je, jak víme z odposlechů, krycí jméno, které Sulejman používá mezi svými lidmi. A ten dopis je… no dobře, řeknu to, protože ho napsal Sami. Je to umělecké dílo.“

Hoffman mu podal vzkaz sepsaný v arabštině na papíře tak tuhém, že mohl pocházet jedině z Ameriky. Ferris ho přečetl nahlas a přitom ho překládal do angličtiny. „Ve jménu Prorokově, mír a požehnání kéž ho provází, a tak dále, posílám Vám své pozdravy, Raoufe, prostřednictvím našeho dobrého přítele a bratra Azzama. Žádáme Vás o pomoc v záležitosti odpadlického jordánského bratra, jehož fotografii a dokumentaci předávám bratru Azzamovi. Prosíme Vás, abyste podnikl patřičné kroky, stejně jako v minulosti. Mír a požehnání s Vámi.“

„Přiložíme k tomu tuhle fotografii.“ Hofman mu ukázal malý snímek Omara Sadikiho. Ferris podal dopis pro Raoufa zpátky svému šéfovi, který fotku kancelářskou svorkou připevnil k papíru a vše vložil do kovového kufříku, připraveného pro Harryho Meekera.

„Nebude krvácet,“ řekl Ferris. „Uvědomuješ si to, že? Až Harryho v té horské vesnici zastřelí, nebude krvácet.“

„Samozřejmě že nebude krvácet! Je mrtvý, prokrista! Krev tam ale bude. Prosákne. Provedli jsme testy. Bude to dobrý.“

„Nejsme my šílení?“ prohodil Ferris tak trochu pro sebe.

„Možná, ale víš co? Až Sulejmanovi kamarádi uvidí všecek tenhle materiál a začnou si v hlavě srovnávat, co to všechno znamená, budou z toho šílet ještě víc. Nejvíc lidi užírá, když neví, co je pravda a co ne. Nutí je to uvažovat, jestli můžou vůbec něčemu věřit. Takové pochybnosti mají obrovskou ničivou sílu. Tohle mu prokáže ďábelskou službu.“

Ferris přikývl na souhlas. Snažil se přitom nemyslet na jiné směry, kterými by se mohla ta Hoffmanem zmiňovaná služba obrátit.

29 Washington

Prohnali ještě Harryho Meekera poslední detailní kontrolou, jako by to byla dělová koule v lidské podobě. Azhar stál nad tělem s psací deskou, postupně vypočítával jednotlivé položky, členové technického týmu potvrzovali ověření a on vždy na závěr oznámil: „Zkontrolováno!“ Nejprve je zajímala teplota těla. Za poslední týden Meekera o pár stupňů zahřáli, na teplotu vhodnou pro převoz. Agenturní patolog doporučil postupný proces zvyšování tělesné teploty, tak aby se vyrovnala teplotě okolního vzduchu pár hodin předtím, než bude tělo objeveno. Museli provést různá měření s chirurgickou obdobou masného teploměru, než Azhar ohlásil „Zkontrolováno!“ a přešel k dalšímu bodu.

Provedli inventuru obsahu všech kapes. Obaly od žvýkaček z Londýna, Paříže a Pákistánu. (Hoffman rozhodl, že Meeker bude mít v ústech žvýkačku, až najdou jeho tělo – pro zvýšení přirozeného dojmu – a pověřil Azhara, aby mu ji předžvýkal.) Pár drobných: dvě eura, oblýskaná britská dvoulibrová mince a hromádka pákistánských rupií. Zkontrolováno! Pak samotná náprsní taška: stvrzenky plateb kreditkou na stanici Exxonu na silnici 123 a z prádelny v nákupním centru McLean, řidičský průkaz a kreditní karty, podepsaná fotografie imaginární přítelkyně, „Denise“, použité jízdenky a ploché zápalky a kondomy, které dotvářely Meekerovu identitu.

A pak mobilní telefon: Azhar dal mezitím dohromady svoji kompilaci „Přijatých hovorů“ a „Volaných čísel“. Když prováděli poslední revizi, rozhodl se přidat ještě tři „Zmeškané hovory“ od Denise. Kdyby byl někdo zvědavý a vytočil číslo, ze kterého přišly ty zmeškané hovory, uslyšel by zastřený hlas mladé ženy, který říkal: „Ahoj! Tady Denise. Nechte mi vzkaz, jestli chcete.“

A nakonec Harryho oblečení: Měl teď na sobě teplý kabát, protože tělo bude objeveno ve venkovské oblasti mezi Péšávarem a afghánskou hranicí na konci prosince. V Land’s End mu koupili parku podšitou beránkem, která se jim zdála odpovídající – až na to, že působila příliš nově, i když mnohokrát prošla čistírnou. A tak Hoffman vypustil po Mincemeat Parku skupinový e-mail nadepsaný „Hledá se oblečení“, ve kterém žádal o obnošený obyčejný pánský zimní kabát číslo 44, nejraději podšitý beránkem. Objevily se dva: jeden vypadal ještě novější než ten, co už měli, druhý byl celý oblýskaný, s malou trhlinou na rukávu a podšívkou slepenou od potu. Hoffman ho prohlásil za dokonalý. Vlněné kalhoty byly zcela vyhovující, a stejně tak i bílá košile a sportovní boty. Během poslední kontroly, než naložili Harryho Meekera do mrazicího kontejneru na jeho poslední cestu, všiml si Hoffman puku na kalhotách.

„Ježíšikriste!“ zařval. „Kdo se prochází po takovým zapadákově s pitomejma pukama na kalhotách? Co je to s vámi, lidi?“ Azhar, který byl připravený na všechno, měl u sebe napařovací žehličku a puky z Harryho kalhot rychle odstranil.

~

Z operační místnosti v Mincemeat Parku mohli Hoffman a jeho tým sledovat přesuny Harryho Meekera. Monitorovali přistání letadla v Londýně, Paříži a nakonec Islámábádu. Zatímco Harry zůstával v boxu, skutečný agent z Blízkovýchodní divize na každé zastávce vystoupil z letadla a zašel na místní stanici CIA a odtud do kanceláří spřátelených služeb, kde informoval zdejší zástupce o nejnovějším vývoji v případu incirlického bombového útoku. V Le Figaru se po pařížské návštěvě ještě ten den objevil krátký článek oznamující, že Spojené státy mají nové informace o Incirliku, které ukazují na odštěpeneckou jordánskou buňku al-Kájdy.

Když letadlo přistálo v Islámábádu, navštívil falešný Harry ústředí pákistánské zpravodajské služby ISI a ještě večer odcestoval do Péšávaru. Následujícího dne se měl vrátit do Islámábádu a pak sérií komerčních spojů odletět zpátky do Washingtonu. Samotný Harry – „skutečný“ Harry u ledu – dojel do Péšávaru v noci uložený na korbě náklaďáku.

Nákladní vůz přišel uvítat Alex Smite, šéf základny v Péšávaru. Věděl, co přijde, ale přesto, když se prvně koukl na to tělo, zavolal Hoffmanovi. „Jste si jistý, že ředitel tohle podepsal?“

„Uklidněte se. Bude to v pořádku a všecky papíry jsou vyplněné,“ odpověděl Hoffman. Nemohl to tomu člověku v Islámábádu vyčítat. Život v agentuře byl přímo založený na neustálém prověřování.

Tělo bylo přemístěno do Smitova Land Roveru s tmavými skly a bez pancéřování. Tělo posadili na pravé zadní sedadlo, na čestné místo pro hosty. Těsně utažený bezpečnostní pás držel tělo ve vzpřímené poloze. Hoffman zavolal kódovanou linkou a požádal, aby zkontrolovali teplotu těla. Smite použil skutečný masný teploměr, který po sobě sice zanechal díru, ale nic jiného nenašel. Teplota byla zhruba správná. Během asi dvanácti hodin by se měla přiblížit teplotě vzduchu, kolem dvou stupňů nad nulou. Po dalších dvanácti hodinách se tělo začne rozkládat. Do té doby už ale bude Harry „mrtvý“. Nebo, abychom byli přesní, jeho mrtvé tělo plné děr po kulkách bude bezvládně ležet na zadním sedadle Land Roveru.

~

V kopcích za Péšávarem se Smite v táboře, který posledních několik let využívali jako základnu pro většinou bezvýsledné snahy zajmout přední představitele al-Kájdy, sešel se svým týmem ze speciálních jednotek. Nestaral se o to, jestli jejich setkání bude někdo sledovat. Hrome, on přece chtěl být viděn. Zformovali malý konvoj tří vozidel, jedno opancéřované SUV jelo před Land Roverem a jedno kolonu uzavíralo. V každém autě seděli čtyři po zuby ozbrojení muži ze SOCOMM. Prvních padesát mil doprovázela formaci vozidla pákistánské armády. Když ale dorazili do hornatého terénu, eskorta se stáhla a Američané pokračovali sami dál směrem ke Kose, vesnici kousek na jih od Mingaory v oblasti Severozápadní hranice. Jeden ze Smitových paštunských agentů zavolal předem vysílačkou do Kosy, aby upozornil Azzama, že se blíží návštěva z Ameriky.

Příjezd do Kosy proběhl podle pečlivé choreografie. Ferris mohl větší část dění sledovat ve skutečném čase díky přenosu z průzkumného satelitu nahoře na obloze. Když se konvoj přiblížil k Azzamovu domu, vykoukly z oken obou SLÍV hlavně zbraní. To byla v těchhle končinách standardní procedura – dostatečná palebná síla, aby působila výhružně, ale ne natolik, aby vyprovokovala nepřátelskou palbu. Co však neviděla kamera na nebi ani Paštunové na zemi, byli čtyři další příslušníci speciálních jednotek, kteří se předtím skryli v horách a ráno proklouzli do vsi.

Když Smite dorazil k Azzamovu domu, zachoval stejný postup jako při své poslední návštěvě vesnice před čtyřmi měsíci. Sám čekal v Land Roveru, zatímco nějakého vesnického chlapce poslal, aby přivedl Azzama. Po několika minutách se Paštun objevil obklopen svými bodyguardy. Smite vylezl z Land Roveru a pokynul Azzamovi, aby k němu přistoupil. Kmenový vůdce poslechl stejně jako minule. Chtěl své peníze.

„Klid, hochu, klid,“ šeptal Hoffman, zatímco sledoval obraz na monitoru a poslouchal doprovodný zvukový záznam. Bylo to jako sedět na stromě nad vesnicí a potají sledovat dění.

Smite mluvil s Azzamem v jazyce urdu, dost hlasitě, aby ho slyšeli i jeho lidé stojící dvacet yardů od nich. Řekl, že tady má mimořádného hosta z Washingtonu, který by si s ním rád promluvil v soukromí. Urazil dlouhou vzdálenost, aby se setkal s velkým kmenovým vůdcem z Kosy a předal mu své pozdravy.

Azzam vyrazil pomalým a slavnostním krokem směrem k autu. Mohli jste se dohadovat, co mu běží hlavou: Proč si od těch bláznů z Ameriky nevzít peníze? Smite podržel kmenovému vůdci dvířka, aby si mohl vlézt na zadní sedadlo Land Roveru. Když se Azzam usadil, stiskl Smite tlačítko elektronického zámku, který bránil komukoli uvnitř vozu otevřít dveře. Pak klidně přistoupil k autu vpředu a nasedl do něj.

Když Azzam zpozoroval tělo Harryho Meekera usazené na zadním sedadle, musel vycítit, že něco není v pořádku, ale chvíli trvalo, než mu to došlo. Možná se zkraje vyhýbal očnímu kontaktu, podle uctivého způsobu, jakým se lidé z Východu chovají k hostu, od něhož čekají peníze. Nebo možná při té kamufláži odvedli tak dobrou práci, že Azzam prostě jen čekal, až muž v kabátě něco řekne. Po asi pěti sekundách si toho ale všiml. Pronikavý výkřik se donesl po linkách elektrických obvodů z Land Roveru až do Langley. Jenže to už bylo pozdě. Azzam nemohl ven.

Tým speciálních jednotek uslyšel výkřik přes sluchátka. Na tento signál zařval jejich velitel na velitele Azzamovy ochranky, aby odložili zbraně. Paštun taky něco vykřikl a po celé mýtině se zvedly hlavně pušek. V pohraničních oblastech dochází k podobným ozbrojeným potyčkám neustále a ke zmírnění napětí obvykle stačí trocha křiku a občas nějaký ten varovný výstřel do vzduchu. Tentokrát se však náhle rozezněla palba z automatických zbraní a dva Paštunové se zhroutili k zemi. Ostatní bodyguardi spustili palbu proti SUV, ale jejich AK-47 měly příliš malý kalibr, aby dokázaly proniknout pancéřováním. Jak palba zintenzivněla, prorazila tenký plech Land Roveru řada kulek, které vůz postupně prošpikovaly po celé délce. Paštunové měli pocit, že se ocitli uprostřed urputné bitvy, ve skutečnosti to ale bylo celé zinscenované.

Azzamovi muži nemohli tušit, že úvodní palebná salva přišla od druhého týmu speciálních jednotek, a ne od těch v SUV. Skrytí Američané drželi bodyguardy celou dobu na mušce. Jeden z nich měl u sebe AK-47, ten soustředil svou palbu na Land Rover a pokropil pár kulkami tu stranu vozidla, kde seděl Harry Meeker, aby zajistil, že bude určitě zasažen. Azzamovo tělo sebou uvnitř Land Roveru divoce házelo, jak jím pronikaly kulky.

I tohle bylo součástí plánu. Potřebovali mít Azzama mrtvého, tak aby dokumenty v kufříku Harryho Meekera byly jediným vysvětlením toho, co se stalo. Harryho tělo sebou neházelo, a taky moc nekrvácelo. Trochu krve z něj ale prosáklo.

Obě SUV se Smitem uvnitř se pod palbou stáhla k hlavní silnici, skrytý tým ustoupil zpátky do kopců, kde na ně čekala jejich vlastní vozidla. Když odjížděli, nechali za sebou bojový suvenýr: tělo Američana, dopravené do Afghánistánu před pár dny. Místní hoši se budou cítit líp, když budou mít pocit, že na oplátku zabili jednoho amerického vojáka. Další mrtvola zredukuje pravděpodobnost, že by někdo při pozdější analýze těchto událostí zpochybnil jejich autenticitu.

Dvě SUV se Smitem se hlučně vyřítila z vesnice. O několik hodin později sem dorazily bojové helikoptéry, naoko s úkolem evakuovat tělo toho Američana z Land Roveru – a všechny citlivé papíry, které by případně mohl mít u sebe. Přistály na mýtině za vesnicí a muži, kteří z nich vyskákali, zajistili perimetr kolem Land Roveru a dvacet minut vůz prohledávali. V té době už byl Harry Meeker pryč. Tělo i kufřík odnesli do hor muži z al-Kájdy, přesně jak Hoffman očekával. Během pár hodin se některý z důvěryhodných velitelů místních jednotek vláme do kufříku a pokusí se přijít na kloub jeho obsahu. A pak začnou všichni žasnout.

Zpráva telegrafní tiskové agentury později toho dne potvrdila informace o léčce amerických jednotek a uvedla, že byl zabit jeden americký voják. Žádná zmínka o druhém Američanovi v civilních šatech, který byl zastřelen ve svém autě během schůzky s místním kmenovým vůdcem z vnějšího okruhu al-Kájdy. Tuto informaci však ani nebylo zapotřebí vysílat. Ještě téže noci mluvili o Azzamově schůzce s tím Američanem v každé vesnici v pohraniční oblasti a otevřeně se špitalo o tom, že Azzam určitě pracoval pro CIA. Háček se zasekl.

~

Že to zabralo, zjistil Hoffman brzy. Zachytili štěbetání na mobilních telefonech i internetových linkách. Sulejmanovi muži se usilovně snažili vyvodit z toho, co našli, nějaký závěr, měli ale příliš nízké postavení, aby činili nějaká rozhodnutí. To operační vůdci na špici al-Kájdy budou muset rozhodnout, co dělat. ISI dopadla kurýra, který měl namířeno do Karáčí. Vzkaz obsahoval naléhavou výzvu ke svolání rady, ulema, v záležitosti natolik závažné, že možná bude vyžadovat rozhodnutí samotného kalifa. NSA najednou zachytávala hlasy, které už neslyšela několik let. Členové sítě byli nuceni porušit obvyklý operační bezpečnostní režim. Nejhorší věc, která se jim mohla stát.

Štěstí spočívá v dobrém naplánování. Na to druhé vynaložil Hoffman hodně sil a energie, a teď se mu začínalo dostávat i trochy toho prvního. Záznam odposlechu NSA z mobilního telefonu ve Vídni ukázal hlas, který připomínal jednoho člověka z nejvyšších příček agenturního seznamu hledaných. Na lince praskala statická elektřina, ale pečlivá technická analýza doložila, že to byl hlas operativce syrského původu z Hamy, Karima al-Shamse, který přijal krycí jméno Sulejman. Mistrný plánovač vyplaval na povrch. Smysl samotného hovoru byl dost nejasný, protože se hovořilo soukromým kódem, ale mluvilo se v něm o mučednictví Husseina, kterého lstí připravili o život jeho závistiví rivalové. Hoffmanovi analytici byli přesvědčeni, že odhalili podstatu toho, co se snažil Sulejman říct: stal se obětí podvodu.

Rakouská policie určila s pomocí NSA pravděpodobný rádius místa, odkud telefonní hovor přišel. Té nod uzavřeli celou čtvrt kordonem a provedli razii do půl tuctu nájemních domů. Těsně před svítáním našli telefon, ale muž, který ho použil, zjevně uprchl.

~

Ferris se chtěl vrátit do Ammánu, aby strávil Silvestra s Alicí, ale Hoffman ho požádal, aby ještě jeden den zůstal. Chtěl uspořádat vlastní oslavu. Problém byl v tom, že všichni potenciální účastníci večírku patřili k Mincemeat Parku. Už sám fakt, že pracovali společně, byl tajemstvím. A tak se Hoffman rozhodl přenést Silvestr k nim. Propašoval do kanceláře alkohol a jídlo. Vyčlenil mezi analytiky několik barmanů a za dýdžeje vybral jednoho agenta, který vždycky snil o tom, že se stane hiphopovým zpěvákem. Ferris se pokoušel utopit myšlenky v alkoholu a hudbě. Dokonce i chvíli tancoval s nějakou opilou mladou ženou, která pracovala pro Azhara a plazila se po jeho těle nahoru dolů, jako by to byla tyč ve striptýzovém klubu.

Duchem byl ale Ferris ve skutečnosti někde jinde. Připadal si vycucnutý, když teď byla operace u konce. Ať se dál bude dít cokoli, Ferris už nad tím nebude mít žádnou kontrolu, už to neuvidí. Jediná věc, která vyplňovala tu prázdnotu, bylo pomyšlení na Alici. Za ty roky, co strávil s Gretchen, si občas říkal, jaké to asi je být zamilovaný. Teď to věděl. A pak ho napadlo, že by tohohle Silvestra měl učinit novoroční předsevzetí. Rozhlédl se po Hoffmanovi, měl pocit, že by mu měl něco říct, ten ale zmizel.

Ferris už toho dne s Alicí mluvil, právě když se chystala vyrazit s několika jordánskými přáteli na party ve Four Seasons. Nesnažila se v něm budit pocit viny za to, že není s ní. Přešla to mlčením. O půlnoci ammánského času jí Ferris znovu zavolal na mobil, ona ho ale nezvedla, a jeho mrzelo, že jí nemůže aspoň popřát všechno nejlepší, až se rok překulí, a poslat jí polibek po telefonu. Nechal jí vzkaz, jenže jeho mobilní telefon za zdmi Ústředí nefungoval, takže neměl ponětí, jestli se mu pokusila zavolat zpátky.

A tak teď Ferris opustil silvestrovskou oslavu, přesunul se do prázdné kanceláře a vytočil Alicino číslo. I když zavřel dveře, slyšel rytmické tuc-tuc z reproduktorů. Alice to zvedla při třetím zazvonění. Její hlas zněl ospale, dokonce trochu zastřeně, jako by si vzala prášek na spaní.

„Musím ti něco říct,“ oznámil Ferris. „Dal jsem si novoroční předsevzetí.“

„Co?“ zamumlala. Bylo jasné, že ještě není úplně při smyslech.

„Jsem připravený.“

„Na co?“

„Jsem připravený na to, abychom my dva žili spolu. Na ničem jiném nezáleží.“

„Na všem záleží. Kdy se vracíš domů?“ Její hlas zněl vzdáleně, skoro se mu ztrácel.

„Zítra,“ odpověděl Ferris. „Odletím na Nový rok a budu tam druhého odpoledne. Uvařím ti večeři. Miluju tě. Dám ti, co jsi chtěla.“

„To je hezké.“ Teď už byla docela probuzená. „Co tím myslíš?“

„Povím ti pravdu. Nechci už dál žít ve lži. Už nemusím. Je po všem.“

„Nemám tušení, o čem to mluvíš, ale zní to báječně.“

„To nevadí,“ odvětil Ferris. „Já vím, o čem mluvím.“

~

Ferris zůstal chvíli v prázdné kanceláři a přemýšlel o Alici a o tom, co bude dělat v příštím roce, pokud to svoje předsevzetí myslel vážně. Poví jí všechno. To znamená, že bude muset z agentury odejít. Nebylo jiné cesty. Už se blížila půlnoc, když na dveře zabušil Hoffman. Nesl s sebou láhev šampaňského a dvě skleničky.

„Otevři, pitomče,“ zavrčel. „Musíme si promluvit.“ Byl dost opilý a alkohol utlumil jeho obvyklou bujarost. Vypadal skoro smutně. Sedl si ke stolu naproti Ferrisovi a naplnil sklenky šampaňským. Ferris čekal, že pronese nějaký rozverný, chvástavý přípitek, ale zůstal zticha. Nakonec promluvil Ferris.

„Zvládli jsme to,“ řekl a zvedl sklenici. „Nemyslel jsem, že to je možné, ale dokázali jsme to. Pronikli jsme do jejich DNA.“

„Jo, možná,“ pronesl Hoffman mrzutě.

„Tady není žádné možná. Ne potom, co jsme zachytili ten Sulejmanův hovor. Má potíže. Jinak by nikdy nevylezl z díry. Za posledních pár dní jsme zachytili takovou spoustu nových vodítek, že s nimi budeme schopni natáhnout sítě od Londýna až po Lahore.“

Hoffman zavrtěl hlavou. Nebyl v tom jen alkohol. Něco ho trápilo. Ferris se nechtěl zatěžovat Hoffmanovými problémy, měl dost svých vlastních.

„Vzchop se, šéfe. Můžeš si oběhnout vítězné kolečko.“

„Ještě jsme nevyhráli.“

„Máme k tomu daleko blíž, než jsme měli před týdnem. Napij se.“ Cinkl svou skleničkou do Hoffmanovy a hodil do sebe většinu jejího obsahu, starší muž se té své ale ani nedotkl.

„Je to až moc perfektní,“ prohlásil Hoffman. „Něco je určitě špatně.“

„O čem to mluvíš? Prokrista, proč nepovažuješ ‚ano‘ za odpověď? Vychází to. Jen Bůh ví jak, ale dokázali jsme to.“ Ferris nechtěl slyšet nic o žádných pochybnostech nebo nedořešených problémech. Jeho podíl na operaci byl u konce a on už myslel na nový život. Chtěl, aby Hoffman odešel a nechal ho tam jeho vlastní budoucnosti.

„Něco není v pořádku. Sulejman neměl v žádném případě vylízt z tý svý díry tak rychle. Tohle bych nikdy nečekal. Je to skoro, jako by sondoval, snažil se zjistit, kolik toho víme.“

„Ale no tak, Ede, začínáš být paranoidní. Žiješ v tom už moc dlouho. Trpíš posttraumatickou depresí. Nech to být, člověče. Narodilo se ti krásné, zvrhlé děťátko.“

„To si myslíš? Proč nás Sulejman nechal najít ten mobil? A s kým to mluvil o té zradě? Pořád ještě nemáme nic pořádného. Můžu se z toho zbláznit.“

Ferris se rozesmál a nalil si další sklenku šampaňského. Byl unavený, a po pravdě řečeno, Hoffmanovy problémy ho nezajímaly. Naznačil mu polibek na obě tváře, přitom se k němu přiblížil natolik, že se otřel o strniště na bradě a ucítil jeho nakyslý dech. Lidé za dveřmi hulákali a tančili a vyvolávali šéfovo jméno: „Hoff-man! Hoff-man!“ Už byla skoro půlnoc. Odpočítávali poslední sekundy a chtěli svého šéfa.

A Hoffman se opravdu vynořil ze své malé kanceláře. Byl až moc dobrý vůdce, aby na to nezareagoval. Vylezl si na stůl, zvedl láhev nad hlavu a vykřikl k davu: „Šťastný Nový rok! Díky za všechnu vaši tvrdou práci. Ještě nás jí spousta čeká. Mám vás všechny rád.“ Skončil jen pár sekund předtím, než hodiny doběhly ke dvanáctce. Dokonalé načasování, jako obvykle. Dav začal hulákat. Byli opilí, šťastní a vyčerpaní. Lidé začali zpívat a řadit se do hada conga za nějakou prsatou ženu, která zaměřovala teroristické buňky. V téhle rozjařené společnosti byl Ferris pravděpodobně jediný, kdo si všiml, že Hoffman proklouzl dveřmi do jedné prázdné kanceláře a zavřel za sebou dveře.

~

Omar Sadiki zmizel na Nový rok. K Ferrisovi ta zpráva dorazila v době, kdy už mířil na letiště, aby chytil let zpátky do Ammánu. Stanice v Ammánu monitorovala Sadikiho telefony, aby se ujistila, že nenatropí nějakou neplechu. Na Nový rok přestal reagovat na telefonáty a ammánského operačního šéfa, který ve Ferrisově nepřítomnosti vše řídil, to nakonec zneklidnilo. Pozdě odpoledne ammánského času poslal jednoho ze svých jordánských agentů do Sadikiho domu. Uvnitř našel agent pokoj plný zmatených žen a dětí. Sadikiho manželka mu řekla, že její muž odešel ráno s nějakými lidmi, co ho přišli navštívit, a už se nevrátil. Ptali se po něm v kanceláři, v mešitě i v kavárně, kde po odpoledních rádi vysedávali členové Ikhwan Ihsan. Nebylo po něm ale ani stopy. Manželka navíc tvrdila, že jejího manžela něco trápilo. A ať to bylo, co chtělo, teď kvůli tomu zmizel.

Poté co si Ferris promluvil s ammánskou stanicí, zavolal bezpečným telefonem Hanimu. Ten mu řekl, že už se o tom doslechl, a několikrát se mu omluvil. Neměl tušení, jak mohl Sadiki uniknout jeho sledování. Je to jeho chyba, opakoval pořád. GID ho mělo hlídat bedlivěji. Neměli ho nechat zmizet. Ferris nikdy neslyšel Haniho mluvit tak kajícně.

„Do prdele,“ zamumlal Ferris pro sebe, když ukončil hovor s Hanim. Věděl, že se Sadikimu nakonec stane něco zlého, už od okamžiku, kdy se s ním setkal v Abú Dhabí. Byl příliš zranitelný, příliš malý pěšák v cizí hře. Ferris se tehdy silou vůle přinutil potlačit obavy z důsledků. Pokud moc přemýšlíte nad tím, co by se mohlo přihodit vašim agentům, nikdy nedokážete řídit operaci. A Sadiki nebyl dokonce ani agent. Nebyl nic. Nic nevěděl. Možná to tak pro něj bude snadnější, až ho začnou jeho věznitelé vyslýchat. Ferrise užíral hlouběji skrytý strach. Sotva si to byl ochotný připustit sám sobě. Ve skutečnosti to nebyl Sadiki, kdo mu dělal starosti, ale skutečnost, že Sadiki zná Alici Melvilleovou.

~

„Proč jsem ho neodvezl z Jordánska, abych ho ochránil?“ ptal se Ferris Hoffmana, když ho o hodinu později sehnal na telefon. „Proč jsem ho tam prostě jen tak nechal? Jako kachnu na odstřel.“

„Bude v pořádku. Pustí mu žilou a on jim řekne všechno, co ví, což je totální nic. Popře, že měl cokoli společného s Incirlikem. Řekne, že byl v Turecku kvůli architektonickému projektu pro jednu americkou banku. Poví jim o Bradu Scanlonovi. Nebudou vědět, jestli mu můžou věřit. Budou do něho bušit hlava nehlava, a o to divněji potom bude vypadat všecko, co jim řekne, a oni budou nakonec ještě zmatenější než na začátku.“

„Zabijou ho.“

„To pochybuju, ale i kdyby, tak co? Jak ti vždycky říkám, průsery se stávají. Kdybychom si dělali hlavu kvůli každému Pepíkovi, co se proflákne, nikdy bychom ničeho nedosáhli.“

„Ježíši. Ty seš ale chladnokrevnej bastard.“

„Stejně jako ty,“ řekl Hoffman. „Ty si to jenom nechceš přiznat.“

Hoffmana to opravdu ani v nejmenším nezajímalo. Lidské bytosti, které byly do celé té věci zataženy, mohly být docela dobře kostky na šachovnici.

„Dostanou mě,“ namítl Ferris. „Když budou vyslýchat Sadikiho, prozradí mě a oni zjistí, kdo jsem.“

„Nic nezjistí. Dostanou z něho tvoje krycí jméno, ale to je snad fuk, ne? Ten převlek byl skvělý. Legenda je spolehlivá. Všecko to máme pojištěný. Přestaň si dělat starosti. Omar se vrátí do práce, možná přijde o pár prstů na rukách a na nohách, ale co na tom? Můžeš si ho najmout, aby ti postavil dům na pláži.“

„Budou se Sadikiho vyptávat na ostatní Američany v Ammánu. Pokusí se zjistit, jestli neměl další kontakty na ambasádu, přes lidi, kteří by mě mohli znát.“

Hoffmanův hlas zněl popuzeně. „Poslyš, Rogere, jestli máš něco na srdci, tak mi to laskavě řekni. Protože já mám na práci taky jiné věci.“

Ferris přemýšlel, jestli má Hoffmanovi prozradit to temné tajemství, které nosil ve svém srdci – že Omar Sadiki zná Američanku, která zná jistého Američana, jenž pracuje na ambasádě. A který se shodou okolností jmenuje Roger Ferris. Nedokázal se k tomu ale přinutit. To byl ten okamžik, kdy přestal Hoffmanovi důvěřovat. Když zavěsil, zkusil se Ferris dovolat Alici Melvilleové. Nikdo to nezvedal, doma, ani v kanceláři, ani na mobilu. Možná má nějakou práci. Možná má kocovinu. Možná si vyrazila někam na výlet. Možná má nového milence. Na noční let do Londýna nasedal Ferris v narůstající panice. Tlačil na kost příliš dlouho příliš velkou silou, a ona teď praskla.

30 Ammán

Letiště Královny Alie působilo tím vyčpělým dojmem konce svátků, když tam Ferris pozdě odpoledne 2. ledna dorazil. Úředník u pasové kontroly se sotva obtěžoval podívat do počítače na seznam sledovaných, když mu razítkoval doklady.

V bezcelním obchodě, který nabízel alkohol a cigarety muslimským cestujícím, stále visela vánoční výzdoba, ale prodejna zela prázdnotou. Dokonce i nosiči, kteří se z vás snažili vymáčknout nějaké drobné tím, že vám dotlačili vozík se zavazadly o kousek dál, vypadali znuděně. Venku v poušti řádila písečná bouře, takže Ferris se vynořil z terminálu do strašidelného polosvětla. Auta byla jako přízraky, spatřili jste je až v poslední minutě, když se vynořila z cihlově rudého prachu. Když se Ferris zhluboka nadechl, ucítil na zubech drobounká zrníčka písku.

Když přistáli, pokusil se Ferris zavolat Alici, ale nezvedala to, a tak se rozhodl vyrazit přímo do jejího bytu ve starém městě. Mezitím už měl svůj vlastní klíč a ona vždycky říkala, že má ráda překvapení. Snažil se zůstat klidný a pozitivní: když bude někde venku, počká na ni, ano – možná nachystá večeři, rozsvítí svíčky, rozprostře přikrývku lásky, do které ji celou zahalí.

Bude to pro ně nový začátek – konec a pak nový začátek. Než rozeženou rozpaky, bude k tomu zapotřebí možná hodinka dvě času a nejspíš pár skleniček vína. Po nějaké chvíli ale začne dělat vtipy o lidech v práci a sekýrovat ho kvůli Americe a Arabům. A až se oba uvolní, začne jí odkrývat lži a spíchne nějakou verzi, která se přiblíží realitě.

Ferris se nechal vysadit z taxíku u budovy na Basman Street, kde bydlela. Zazvonil na zvonek pod schody, nikdo ale nezareagoval, a tak si odemkl a vystoupil po schodišti k jejímu bytu. Aliciny dveře byly pootevřené a Ferrisovi se zpočátku ulevilo – myslel, že je nakonec nejspíš přece jen doma. Rozevřel dveře dokořán a zavolal do bytu. Když neodpovídala, šel do ložnice a každých pár kroků vykřikoval její jméno. Na posteli dřímal Alicin kocour Elvis, ale jinak byl pokoj prázdný. Dveře do koupelny byly zavřené, a když si toho všiml, napadlo ho, že je nejspíš uvnitř a že každou chvilku uslyší, jak si prozpěvuje nějakou bluesovou písničku Joni Mitchellové. Jenže koupelna byla také prázdná a Ferris si začal opravdu dělat starosti.

Vyrazil po vlastních stopách zpátky, prošel všechny místnosti a volal ji, jako by se snad skrývala někde ve zdi. Napoprvé si byt neprohlížel příliš pozorně, teď už si ale povšiml věcí, které nebyly v pořádku. Koberec v předsíni byl nakřivo. Alice byla od přírody puntičkářský pořádná, a nikdy by to takhle nenechala. Knihovničky v salonu byly zpřeházené. Některé knihy byly vytahané a odložené na stole, další byly zastrkané zpátky na poličky vzhůru nohama nebo hřbetem ke zdi. V kuchyni stála zpola připravená snídaně – krabice s cereáliemi byla otevřená a na lince zůstala stát krabice s mlékem. Ferris si k mléku přičichl: ještě se nezkazilo.

Prošel chodbou k malé místnosti, kterou Alice používala jako kancelář. Zásuvky jejího stolu byly pozotvírané a některé složky rozházené po desce. A její laptop byl pryč. To byl ten okamžik, kdy se ho zmocnil skutečný strach – když si uvědomil, že ať už byl v bytě kdokoli, odnesl si Alicin počítač a její elektronické záznamy. Možná to bylo vloupání: Alice ráno odešla do práce ve spěchu, nechala snídani zpola nedojedenou, protože měla zpoždění, a pak, když už byla pryč, vlámal se do bytu lupič. Ferris použil telefon v kuchyni a vytočil Alicino číslo do práce. Přístroj v její kanceláři vyzváněl, ale nikdo ho nezvedal.

Teprve když telefon položil, všiml si stop krve na podlaze pod linkou. Ferrisův sten byl téměř nezvučný, výkřik čirého utrpení. Pak zahlédl další kapky krve hned za dveřmi kuchyně a potom i přerušovanou krvavou stopu, která se táhla až ke dveřím. Ježíši! Kde může být? Ze všech sil se bránil tomu, aby začal křičet. To nejhorší, co si dokázal představit, možnost, kterou viděl kdesi v dálce jako tečku na obzoru, se teď valila přímo na něj. Sedl si na pohovku a snažil se uvažovat. Nepanikař, přikázal si v duchu. Ujisti se, že opravdu zmizela. Zavolal na hlavní linku Rady pro pomoc Blízkému východu a požádal, aby mu dali Hodu, Palestinku, která pracovala jako Alicina asistentka. I její hlas zněl vyplašeně. Alice toho dne do práce vůbec nedorazila, řekla mu. Všichni v kanceláři mají starost, protože tohle jí vůbec není podobné. Pak je ale napadlo, že je možná s tím svým americkým přítelem.

„To já jsem její americký přítel,“ namítl Ferris, marně se snažící kontrolovat svůj hlas. Řekl Hodě, aby nekontaktovala policii ani nepodnikala nic jiného, dokud jí nezavolá zpátky. Musel jednat, ale podle jaké šablony? Hoffmanovy, nebo své vlastní?

Všechno to teď na něj dopadlo plnou vahou. To on dopustil, aby se tohle stalo. Aby Alici unesli. Aby se jí někdo vlámal do bytu a odvlekl ji pryč. Ferris se snažil uvažovat racionálně. Měl by zavolat bezpečnostního pracovníka na ambasádě a nechat ho, aby zkontaktoval jordánskou policii? To by byl standardní postup pro Američana v zahraničí. Nebo by měl zavolat stanici CIA a přizvat do bytu svého zástupce a člověka z FBI, který působil na velvyslanectví, aby provedl forenzní ohledání, ještě než je vyšachujou Jordánci? Nebo zavolat Hanimu a požádat ho o mimořádnou osobní službu? Nakonec se rozhodl pro všechny tři možnosti. Už se nestaral o operační krytí. Všechny ty obavy zmizely společně s Alicí. Jedinou chybou by teď bylo neudělat toho dost pro její záchranu.

~

Jako první dorazil tým z velvyslanectví. Agent FBI v rychlosti prohlédl byt, odebral několik vzorků krve z podlahy a sejmul otisky v kuchyni, kde zřejmě útok začal. Ferris seděl na pohovce s hlavou v dlaních, zatímco sbírali důkazy. Operační šéf ze stanice, který působil jako jeho zástupce, se posadil vedle něj. Byl starší než Ferris a v minulosti býval dost nepříjemný, teď ale ne.

„Je to vaše přítelkyně, že? Co můžu udělat? Jenom si řekněte. Teď jdou pravidla stranou.“

„Já nevím,“ odpověděl Ferris. „Bojím se, že se stalo něco opravdu zlého.“

„Chcete o tom mluvit?“

„Teď ne. Je to příliš komplikované. Je toho moc, co nevíte, co neví nikdo. Ale myslím, že byla unesena.“

„Hoffman chce s vámi mluvit. Volal jsem mu hned potom, co jsem se to od vás dozvěděl. Chce, abyste se s ním co nejdřív spojil bezpečnou linkou.“

Ferris zavrtěl hlavou. „Teď ještě ne. Musím si to promyslet.“

„To je na vás, příteli. Bude naštvaný.“ Zástupce položil Ferrisovi ruku na rameno. Chystal se ještě něco říct, ale pak se zarazil. Ferris měl pravdu. Bylo toho moc, co nevěděl.

Hani Salaam dorazil o pár minut později s technickým týmem z GID. Zajistili místo činu, natáhli si gumové rukavice a pustili se do práce. Ve vysílačkách se s praskáním ozývalo volání o další pomoc. Z toho, co Ferris zaslechl, už rozestavili silniční zátarasy a kontroly, aby se prohlédlo každé auto, ve kterém by případně mohla být Alice. Přes okno viděl Ferris muže v tmavě modrých uniformách jordánských speciálních jednotek.

Hani přistoupil k Ferrisovi, který seděl v zadní části salonu, zády k zrcadlům a růžovému dřevu. Jordánec políbil mladého Američana na obě tváře. Ferris si povšiml starostlivého výrazu v Jordáncově tváři a poprvé se trochu uvolnil. Oči se mu zalily slzami. Položil Hanimu hlavu na rameno, jak by to udělal vlastnímu otci, a Hani ho jemně poklepal po zádech, jako by byl skutečně jeho dítě. „To bude v pořádku,“ zopakoval několikrát.

Ferris zůstal dlouho zticha, oči zavřené, a snažil se přijít na to, co by teď měl udělat. Když oči zase otevřel, požádal Haniho, aby s ním zašel do ložnice, kde si budou moci promluvit. Jeho zástupce a muž z FBI se chystali vyrazit tam s nimi, ale Ferris je odbyl mávnutím ruky. Zavřel dveře a zašel hlouběji do ložnice. Sáhl po telefonu na Alicině nočním stoku, sundal bezdrátový přístroj z podstavce a pak vytáhl i šňůru ze zdi. Nikdo nesmí slyšet, co se chystal říct. Sedl si na postel a pokynul Hanimu, aby se posadil vedle něj.

„Potřebuju pomoc,“ řekl Ferris, kterému se lehce třásl hlas. „Pomůžete mi? Musím to vědět, než začneme mluvit.“

Jordánec přikývl. Byl jako obvykle elegantně oblečený, ale jeho vystupování bylo vážné.

„Myslím, že vím, co se stalo,“ řekl Ferris. „Mám strach.“

„Povězte mi to. Můžeme ji najít, když nám pomůžete.“

„Myslím, že ji dostala al-Kájda. To oni ji unesli.“

Hani shovívavě zavrtěl hlavou. „Proč by to dělali? Vaše přítelkyně je přece sociální pracovnice. Pomáhá palestinským dětem. Co by na tom mohl kdo vidět špatného? Proč by ji chtěl někdo unášet?“

Ferris se chystal vstoupit na zapovězené území. Měl by napřed zavolat Hoffmanovi a vypracovat s ním herní plán. Když ale Ferris začal v duchu probírat všechna ta pravidla a požadavky CIA, otevřel tím studnu znechucení ze sebe samého. Právě tenhle myšlenkový proces vystavil Alici ohrožení. Teď si potřeboval promluvit s Hanim a přimět ho k mobilizaci, než bude příliš pozdě.

„Poslouchejte a, prosím, snažte se nevšímat si těch pasáží, které Alici nepomohou. Chovejte se jako můj přítel, prosím. Dokážete to?“

„Samozřejmě, můj milý. Vždy jsem byl vaším přítelem. I když vy jste nebyl mým.“

„Dobře. Důvodem, proč Alici unesli, je, že zná muže, se kterým jsme pracovali. Je to ten jordánský architekt, o kterém jsme mluvili, Omar Sadiki.“

Hani vykulil oči. „Ona ho zná? Toho Sadikiho, který je podezřelý z bombového útoku v Incirliku? Ale jak to, že jste vy s ním pracovali? Jak je to možné, příteli? To mi chcete říct, že to byl váš agent?“

„Neptejte se. Ale dál. Jsem si jistý, že když Sadiki na Nový rok zmizel, nebyl to žádný útěk. Museli ho odvléct lidi z al-Kájdy, aby zjistili, co ví. Pokusí se z něho vyrazit jakékoli spojení, co měl se Spojenými státy. Na naši účast nepřijdou – ta je zatraceně dobře zamaskovaná. Zjistí ale, že se přátelil s Alicí Melvilleovou. Často se s ním setkávala v rámci své charitativní organizace.“

„Ale, hrome,“ řekl Hani prudce, „to mě mrzí.“ To bylo to úplně nejhorší, co mohl říct, protože tím potvrdil Ferrisův dojem, že se Alice ocitla v obrovském nebezpečí. Jordánec seděl chvíli mlčky, než znovu promluvil.

„Pracuje pro vás, ta vaše Alice? Má neoficiální krytí?“

„Bože, ne. Nenávidí CIA. Pracuje pro nevládní organizaci, snaží se lidem pomáhat. Tohle není žádné krytí. To je pravda. Je přesně tím, čím se zdá být.“

„Ale někdo si možná myslí, že pracuje pro agenturu?“

Ferris upřel na Haniho pevný pohled. „Ano.“

„Možná si to myslí, protože zná toho vašeho přítele Sadikiho. A protože zná vás.“

„Ano.“ Ferrisův hlas byl sotva slyšitelný, zdušený hořkostí jeho zármutku.

„A vy ji teď potřebujete rychle najít. Než použijí nějaké neobvyklé metody, aby od ní získali informace.“

Ferrisem otřásla ta slova „neobvyklé metody“. Natáhl se k jeho ruce. „Prosím, Hani. Prosím, pomozte mi. Nedostanu ji z toho bez vaší pomoci.“

„A není tohle zase nějaký trik?“ Ta otázka byla krutá, ale vzhledem k tomu, co se stalo před několika měsíci, nikoli neopodstatněná. Někde uvnitř se Hani pořád ještě zlobil. Ferris, sedící na posteli, opět složil hlavu do dlaní, obraz bezmoci a výčitek svědomí.

„Odpusťte mi, Rogere. Omlouvám se za to, co jsem řekl.“ Hani objal Ferrise kolem ramen. „Samozřejmě že vám pomůžu. Máme dost hluboko v síti al-Kájdy pár kontaktů, se kterými se můžeme rychle spojit. Používáme je pouze v případech nutnosti. Ti mi můžou povědět, jestli byla unesena. Tím jsem si jistý. Nedokážu ovšem říct, jestli budou vědět, kde je. Ale teď musím jít a promluvit si se svými lidmi, ať můžeme začít.“

Zvedl Ferrise na nohy. „No tak. Vzchopte se. Bůh nás zkouší. Má moc a vy jste jeho otrokem. Abd-Allah. Otrok Boží. Takhle to říkáme. Nemůžete uniknout svému osudu. Musíte jen věřit. Tak pojďte se mnou a promluvte si s mým týmem. Začneme hned. Musíte být silný. Pokud lidé uvidí, že jste zlomený, budou se bát o to víc.“

Ferris se zvedl z postele, přešel do koupelny a omyl si obličej. A pak se vrátil zpátky ke skupince, která se shromáždila v salonu.

31 Ammán / Washington

V noci se zvedl vítr a písečná bouře ještě zesílila. Ze Saúdské Arábie a Sinaje vanul horký vítr a přinášel arabský písek v obrovském oblaku, který se táhl stovky mil daleko. Doprava v Ammánu toho večera zpomalila do takové míry, že se auta sotva vlekla. Vozidla měla rozsvícená světla, ale i tak nebyla prakticky vidět, dokud jste nebyli přímo u nich. Provoz na hlavních ulicích a dopravních okruzích se zasekl a přízračná flotila nehybných automobilů vypadala jako nákladní lodě kotvící v hluboké mlze. Těch pár chodců venku na ulicích si zavinulo hlavy do kostkovaných kaffijí a sklánělo se před větrem, z jejich tváří nebylo vidět nic než oči přes úzké otvory v šátcích. Nelétala žádná letadla, nic se nehýbalo. Bylo to počasí jako dělané pro únosce, svět hrubého červenohnědého písku, ve kterém jste mohli skrýt téměř všechno.

Ferris, který se mezitím přesunul na ambasádu, zůstal většinu noci vzhůru a čekal na informace. Večer, když konečně odešel z Alicina bytu, zavolal bezpečným telefonem Hoffmanovi. Hoffman se ze začátku vztekal kvůli tomu zdržení, když si ale uvědomil, jak je Ferris rozrušený, stáhl se. Nesnažil se omlouvat.

Řekl, že agentura zmobilizovala veškeré zdroje, aby Alici Melvilleovou lokalizovala. Trik spočíval v tom provádět průzkum způsobem, který by neposílil přesvědčení jejích únosců, že je, jak to vyjádřil, „zajímavou osobou“.

„Najdeme ji,“ prohlásil Hoffman. Snažil se, aby to znělo povzbudivě, ale jeho slova postrčila Ferrise z jakéhosi důvodu na ještě hlubší úroveň zoufalství. Musel na moment odtáhnout telefon od ucha, zatímco Hoffman vyřvával: „Haló, jsi tam?“ Když se Ferris opět vrátil na linku, řekl mu Hoffman, aby se trochu prospal. Ferris slíbil, že to udělá, ale věděl, že kdyby si lehl na pohovku ve své kanceláři, neviděl by před sebou nic jiného než obraz Alice: spoutané a s roubíkem v ústech v kufru auta nebo v nějakém vlhkém suterénu. Nebo ještě hůř, její obraz při výslechu – jak jí kroutí rukou až do bodu zlomu a kost praská.

„Měl jsi mi o Alici říct, kamaráde. O tom, že znala Sadikiho, myslím. Mohli jsme ji na chvíli odsunout k ledu.“

Ferris neodpověděl. Věděl, že je to lež. Hoffman by nikdy nic neudělal. Jenom se teď, když už bylo pozdě, kryl. Ferrisovi se třásl hlas, dělalo mu potíže se ovládnout.

„Teď mě poslouchej,“ řekl Hoffman. „Nejdůležitější je, aby všechno běželo jako normálně. Ambasáda musí oznámit, že ta tvoje Alice byla unesena. Někdo musí zavolat té skupině, co pro ni pracuje, a říct jim, aby uveřejnili prosbu o pomoc. A ten, co jim zavolá, nesmíš být prokrista v žádném případě ty. Nech to udělat někoho z velvyslanectví. Musí zkontaktovat jordánské noviny a dát jim prohlášení kvůli Alici. Její šéf v tom centru by měl taky zavolat arabským novinám a Al-Džazíře a Al-Arabiyi a říct jim, že někdo unesl ženu, která všecek čas věnovala pomoci Arabům. Tohle by přece mělo přispět k jejímu osvobození, ne? Pravda. CIA s tím nemá sakra vůbec nic společnýho. Mluvil jsem s ministerstvem zahraničí a velvyslanec zkontaktuje pár prominentních Palestinců a koukne se, jestli by pro nás nemohl otevřít nějaké soukromé kanály. Uvede, že za její propuštění nezaplatíme, ale samozřejmě to uděláme. Všichni to vědí. Tak se drž.“

Ferris se nezmohl na nic jiného než pár slov zamumlaných na souhlas. V tom okamžiku byl rád, že Hoffman díky té své chladnokrevnosti ví, co dělat. Bylo vydáno prohlášení, potichu proběhlo několik hovorů. Příštího rána byl Alicin únos na předních stránkách všech novin v Jordánsku i Americe. Většina článků citovala Alicina šéfa, ředitele Rady pro pomoc Blízkému východu, který uvedl, že Alice Melvilleová byla „nejlepším přítelem, jakého kdy Arabové měli“ a že její únos byl „strašlivou chybou“. Ve zprávě Agence France-Presse se poprvé objevila zmínka, že Alice Melvilleová měla přítele, který patřil jako politický pracovník k americké ambasádě. AFP citovala nejmenovaného „západního diplomata“, musel to být někdo z francouzské ambasády, který spekuloval, že vztah Melvilleové s nejmenovaným americkým diplomatem možná sehrát roli v jejím únosu.

~

Haniho muži z GID byli výkonní a, vzhledem k okolnostem, relativně rychlí. Porovnali krvavé skvrny z podlahy v kuchyni s vlasy nalezenými na Alicině kartáči. Laboratorní technici v nemocnici Krále Husseina zůstali vzhůru dlouho do noci a nakonec oznámili shodu DNA: krev byla Alicina. V bytě našli spoustu otisků, jak se ale ukázalo, patřila většina z nich Rogeru Ferrisovi. Doufali, že najdou otisky v kuchyni, kde Alici evidentně napadli, ale žádné slušné tam nebyly a agent FBI tvrdil, že lidé, kteří Alici unesli, měli pravděpodobně rukavice. Bylo jich několik, to zjistili podle stop na podlaze. Únosci vypáčili zámky dole pod schody i u bytu opatrně, s minimálním poškozením. Byli to zkušení profesionálové, žádní amatérští břídilové. Ferris neměl tušení, jestli je to tak pro Alici lepší, nebo horší.

Příští den ráno přišel Hani navštívit Ferrise na ambasádu. To bylo neobvyklé, normálně trval paša na tom, aby lidé chodili za ním. Tohle byl ale jiný případ. Setkali se v bezpečné konferenční místnosti, kterou stanice používala pro schůzky se styčnými pracovníky GID. Ferris vypadal zničeně: pleť na jeho obličeji, obvykle napnutá a opálená, byla sinalá a povolená. Kruhy pod očima vypadaly jako nakreslené uhlem. Byl přímo obrazem stresu a utrpení. Už to nebyly tytéž oči, které kdysi jiskřily zvídavostí. Teď hleděly na dno studny.

Šéf GID Ferrise objal, třikrát ho políbil na tvář a pak jednou na čelo. Bylo mu jasné, že mladý muž trpí a že není způsob, jak mu ulevit, dokud se Alice nenajde. Hani se pokoušel hrát o čas, buď z obvyklé zdvořilosti, nebo možná z náklonnosti k Ferrisovi, ale Američan ho vzal prosebně za ruku. Byl teď pod Haniho ochranou.

„Řekněte mi, co jste se dozvěděl, jedno jak je to zlé.“

„Spojili jsme se s jedním z našich kontaktů v síti. Je v Sýrii, ale má přehled o operacích v Jordánsku.“

„Co říkal váš zdroj?“ Do Ferrisová hlasu se vkradla stopa naděje. Neměl to v úmyslu, ale nedokázal se tomu ubránit, toužil slyšet dobré zprávy.

„Říkal, že je to pravda. Opravdu byla v Ammánu unesena nějaká Američanka. Je to přesně, jak jste říkal. Už ji nějakou dobu sledovali. Chtěli přijít na kloub jejímu spojení s Omarem Sadikim. Oni ho nechápou a je pro ně velice důležité mu porozumět. Zmocnili se jí včera ráno a rychle ji odvezli z města. Strčili ji do kufru auta. Ta operace přišla z velice vysokých míst. Ať už je ten, kdo od ní chce informace, kdokoli, musí být hodně významný. To je dobrá zpráva.“

„Proč?“ Ferris na něj upíral úpěnlivý pohled.

„Protože ti nahoře jsou daleko opatrnější než ti dole. Nejsou to žádní hrdlořezové. Chtějí informace. Bezdůvodně jí neublíží. Takže se můžete trochu uvolnit, příteli. Všechno bude v pořádku.“

Ferris si přejel oči rukávem. Styděl se za to, že pláče. „Kde je?“ zeptal se. „Víte to?“

„Nemám tušení. Na tohle nám náš kontakt neodpoví. Myslím, že to ani neví. Když jsme na něj zatlačili, řekl, že snad v Sýrii. Mám podezření, že ji včera v noci při té písečné bouři převezli přes hranici. Nebudou ji držet v Jordánsku. To by bylo příliš nebezpečné. Myslím, že ji odvezli do Sýrie, aby si s ní promluvili.“

„A co udělají pak?“

Hani se naklonil k Američanovi. Mluvil tiše, uklidňujícím tónem. „Propustí ji. Až si uvědomí, že jim nemůže poskytnout informace, o které stojí, nechají ji jít a pokusí se je sehnat jiným způsobem. Tihle lidé jsou zabijáci, ale nejsou hloupí. Tolik už jsme toho o nich zjistili.“

„Co můžu udělat já?“ zeptal se Ferris. Nejvíce ho tížila právě jeho bezmoc. Cítil se jako rodič, jehož dítě se ocitlo ve smrtelném nebezpečí. Kéž bych to byl já, ne ona. Vezměte si mě. Je jedno, co se mnou bude. Proč by měla nevinná žena trpět za něco, čím by pohrdala, kdyby o tom věděla?

Hani na něho upíral soustrastný pohled. Snažil se působit uklidňujícím dojmem, ale nedokázal to. „Neexistuje nic, co byste mohl udělat, příteli. Jen čekat.“

~

Staniční šéf CIA ve Vídni tomu říkal „Sulejmanova Nokia“. Byl to mobilní telefon, který zajistila rakouská policie, když tehdy NSA zachytila hlas syrského mistra plánování po onom pozdvižení kvůli Harrymu Meekerovi v Pákistánu. Šéf rakouské zpravodajské služby jej předal staničnímu šéfovi, který ho prvním letadlem poslal domů do Langley. Hoffmanovi technici jej prozkoumali do nejmenších detailů, ale nepodařilo se jim najít nic užitečného. SIM karta, jak se ukázalo, byla použita pouze k tomu jedinému telefonátu, který se jim podařilo vysledovat.

Hoffman ale stejně nechal telefon na nabíječce, aby ho udržel v chodu, jen pro jistotu.

A 4. ledna „Sulejmanova Nokia“ zazvonila, jen jednou. Nebylo to přímý telefonát, ale textová zpráva. Když si ji Hoffman přečetl na displeji, vzbudilo to u něj ohromení a posléze obavy. Bylo to, jako by se ucpala odpadní trubka a splašky se teď hrnuly přes telefon přímo do kanceláře. V textovce stálo: „Panu Ferrisovi, zavolejte prosím slečnu Alici, 963-5555-8771.“ Bylo to číslo mobilního telefonu v Sýrii. NSA a agentura by mohly přes syrské úřady najít toho, kdo prodal SIM kartu SyriaTelu s tímto číslem, ale ne samotného volajícího. To telefonní číslo bylo jako jednorázový tampon, který použijete a pak zahodíte. Hoffman dlouho uvažoval, co udělat, než dospěl k závěru, že z operačního hlediska nemá na výběr. Zavolal Ferrisovi a přečetl mu vzkaz do telefonu.

32 Ammán / Damašek

Když mu Hoffman tu krátkou textovou zprávu přečetl, nedokázal Ferris myslet na nic jiného, než že to znamená, že není mrtvá. Lidé, kteří ji věznili, se dozvěděli o jejím spojení s Ferrisem. Chtěli ji vyměnit, propustit ji v naději, že se jim tím podaří nalákat do pasti jejího přítele ze CIA. Už jim došlo, že nic neví, takže ji využijí jako návnadu. Kvůli záchraně Alice by ale někdo musel zaujmout její místo. Ferris si zapsal číslo, které Hoffman přečetl do telefonu, a teď na ně tupě zíral. I přes zimní chlad ve své kanceláři byl celý zpocený.

„Je naživu,“ zamumlal.

„Pravděpodobně je naživu,“ opravil ho Hoffman. „Přinejmenším chtějí, aby sis myslel, že je naživu. To je ta dobrá část.“

„Co je ta špatná?“

„No, vědí o tobě. Ví, že pracuješ pro agenturu. Posílají ti vzkaz na Sulejmanův telefon, o kterém vědí, že ho máme. Takže to nám říká dvě věci. Že ti lidé, kteří mají Alici, stojí v síti vysoko, blízko Sulejmanovi. A že se toho od ‚slečny Alice‘ dozvěděli dost, aby zjistili, že jsi náš člověk. Jinak řečeno, že ji vyslýchali.“

Ferrisovým tělem projelo zamrazení. V duchu si bleskově procházel různé scénáře, jeden temnější než druhý.

„Musím na to číslo zavolat,“ prohlásil Ferris. „Musím s ní mluvit.“

„Souhlasím. Měl bys na to číslo zavolat. Ze začátku jsem myslel, že je to špatný nápad. Je to průhledný trik, jak tě přilákat. Pak jsem si ale řekl, a co? Musíme hrát z ruky. Nejdříve se na to ale musíme nachystat, rozumíme si? Musíme mít hezky všecko připravené a v pohotovosti. Tohle by mohla být naše příležitost – jak osvobodit Alici, pochopitelně, ale taky jak se dostat k Sulejmanovi. Lepší šanci už bychom taky nemuseli dostat. Takže to provedeme co nejlíp.“

„Co to má znamenat? Provést co nejlíp? Mě zajímá jedině Alice.“

„To já přece vím. A kdybych byl na tvém místě, taky by to bylo to jediný, co by mě zajímalo. Jenomže na tomhle toho děsně moc závisí. Možná si to právě teď neuvědomuješ – a já tomu rozumím, vážně – ale naše malá operace fakticky zabrala. Jsou zmatení, neví, co se děje. Proto taky unesli Sadikiho. Proto unesli Alici. Proto nám poslali ten divnej vzkaz. Neví, kudy se co profláklo. Už jsme blízko.“

„Mě už to nezajímá. Chci jenom zachránit Alici. Když budeme čekat, mohli by ji zabít.“ Ferris očekával Hoffmanův souhlas, ten ale nepřišel. „Proboha, ty to nechápeš? To já jsem ji zatáhl do téhle noční můry.“

„Zpomal, Rogere. Uděláme všecko, abychom ji zachránili – kromě jedné věci, a to je podělat tuhle operaci. Chápu, že cítíš vinu za to, že se kvůli tobě dostala do nebezpečí. A měl by ses cítit vinen. Udělals chybu, když jsi mi neřekl, že ses zapletl se ženou, která zná Sadikiho. Tím jsi to svoje děvče zkompromitoval a nás všechny taky. Nespravíš to ale tím, že utečeš od zpola hotového. V sázce jsou lidské životy. Kurva, miliony životů. Tahle země je ve válce. Tohle není jenom o tobě a tvojí přítelkyni. Máme v tomhle jasno?“

Ferrisovi hučelo v hlavě. Neříkal nic a na bezpečné telefonní lince se začalo hromadit ticho, až začalo být samo svým způsobem výmluvné. Ferris naslouchal ne Hoffmanovu hlasu, ale tomu druhému. A pak to před sebou náhle všechno spatřil v jasném světle.

„Ano,“ řekl Ferris. „V tomhle máme jasno. Můžeš se mnou počítat.“

„Hodný chlapec. Vím, jaký to pro tebe musí být stres, ale vyjde to. Dostaneš svoje děvče a navrch i medaili.“

„Medaili,“ zopakoval Ferris. Jenže duchem už byl někde jinde.

~

Ferris vzal papírek s číslem toho syrského mobilního telefonu, co si zapsal, a vložil si ho do náprsní tašky. Svému zástupci řekl, že se půjde domů osprchovat a trochu si odpočinout. Pak odešel z velvyslanectví a odjel na ústředí GID. Dorazil tam neohlášen a znepokojenému zástupci velitele, který sešel ze schodů, řekl, že potřebuje okamžitě mluvit s Hani pašou. Musel chvíli počkat, ale jenom pár minut, než ho odvedli do Haniho prostorné kanceláře.

Hani si Ferrise pozorně prohlížel, když vstoupil do místnosti. Namísto polibku přišlo potřesení rukou, které bylo v daném okamžiku intimnější. „Vypadáte příšerně, Rogere,“ prohlásil. „Moc mě mrzí, co vás potkalo.“

„Děkuji za váš zájem, ale se mnou si nedělejte starosti. O mě tady nejde. Mohl bych představovat problém, ale chtěl bych být řešením. Proto jsem tady.“

Hani se na Ferrise překvapeně zadíval, jako by se snažil odhadnout stav jeho mysli. „O čem to mluvíte, habibi? Dneska mi ty vaše řeči nedávají moc smysl.“

Ale Ferris přesně věděl, o čem to mluví. V tom jediném absolutně jasném okamžiku to před sebou uviděl zcela zřetelně.

V hlavě se mu rozzářilo světlo a všechny jednotlivé prvky mírně změnily své souřadnice a vytvořily nový vzorec, dost odlišný, ale o nic méně určitý.

„Základní pravidlo,“ prohlásil Ferris. „K tomuhle rozhovoru nikdy nedošlo. Mluvím tady jenom za sebe, ne jako zaměstnanec vlády Spojených států. Nebudete informovat nikoho z agentury o mé návštěvě ani o tom, co budeme probírat. Nikdy. Souhlasíte?“

„Nezvyklé pravidlo. Možná bych mohl souhlasit. Ale musíte mi toho říct o trochu víc.“

„‚Možná‘ nestačí. Tohle musí být ‚ano‘ nebo ‚ne‘. To, co chci udělat, Jordánsku neublíží a nejspíš mu to pomůže. A vy budete mít tu výhodu, že budete vědět, co dělám, a budete toho moct využít, jak budete chtít. To je mi jedno. Potřebuju ale váš bezvýhradný slib, že mě budete chránit.“

Hani naklonil hlavu na stranu a zapálil si cigaretu, zatímco si v duchu probíral tu žádost. Pokukoval po Ferrisovi, jako by se ho snažil odhadnout. Několikrát potáhl z cigarety. Jordánec vypadal skoro spokojeně.

„Můj milý Rogere, vždycky jsem říkal, že jste jedním z nás. To znamená, že stavíte lidi přímo před hotovou věc a že osobní čest kladete nad všechno ostatní. Myslel jsem si to o vás už dřív, ale až do této chvíle jsem si tím nemohl být jistý. Takže odpověď zní ano. Samozřejmě že náš rozhovor uchovám v tajnosti. Tahle místnost patří jenom nám. Teď mi ale musíte říct, co máte v plánu.“

Ferris přistoupil blíž k Hanimu. Ztišil hlas. Pokud věděl, Haniho kancelář agentura nenapíchla. Ale koneckonců tady byla spousta věcí, které nevěděl.

„Můžete zařídit, abych zmizel? Tak aby mě nikdo nenašel – mimo jiné a především americká vláda. A pak, můžete mě dostat do Sýrie, aby o tom nikdo neměl tušení?“

„Řekl bych, že ano. To pro nás nebude těžké. Tenhle prostor máme pod kontrolou. Ale co to vlastně chcete dělat?“

„Chci se zkontaktovat s lidmi, kteří unesli Alici Melvilleovou. Chci jim výměnou nabídnout sám sebe. O Alici oni nestojí. Chtějí mě.“

„W’Alláh!“ Hani rozhodil rukama. „Vy jste se zbláznil, příteli?“

„Ne. Ve skutečnosti jsem naopak dostal rozum. To předtím jsem byl blázen.“

„Ale jak se s nimi zkontaktujete? Al-Kájda neinzeruje ve Zlatých stránkách. Ty není tak snadné nalézt. Dokonce ani pro mě.“

„Oni zkontaktovali nás. Poslali mi vzkaz, naoko od Alice, ve kterém mě žádali, abych zavolal na jeden mobil v Sýrii. Hoffman chce, abych počkal, aby mohl připravit nějaký plán. Nějaký trik, o kterém myslí, že je oklame. Jenže ty jeho hry jsou samé sračky. To vy víte líp než já. Jediní, kdo u toho budou za pitomce, jsme my sami.“

„Ale tohle je velice nebezpečné, Rogere. Znáte příliš mnoho tajemství. Budou je chtít získat. Bude to… nepříjemné.“

Ferris sáhl do kapsy a dotkl se plastové krabičky, která obsahovala dentální můstek s jedem. Nosil ji u sebe už celé měsíce, ale nikdy si opravdu nemyslel, že by ji potřeboval.

„S tím si poradím. Je to ale jediný způsob, jak ji z toho dostat. Nenechají ji jít, pokud nenabídnu sebe jako náhradu. To je přece jasné, ne? Hoffman by mi to nikdy nedovolil provést, a to znamená, že by zemřela. Nemám na výběr. Musím to udělat. A já to udělám, ať si říkáte cokoli. Chci ale, abyste mi pomohl. Takhle budu mít větší šanci, že Alici zachráním.“

Hani na to neříkal nic. Nebyl typ člověka, který něco slibuje jen tak nazdařbůh. Ferris vzal Jordáncovu ruku do svých a chvíli ji tak držel. Klekl by si a políbil ji, kdyby si myslel, že to k něčemu bude.

„Prosím, pomozte mi,“ řekl Ferris. „Snažně vás prosím o pomoc.“

Hani na něho pohlédl a usmál se. Byl to prchavý úsměv, sotva náznak na jeho rtech, a pro Ferrise naprosto nečitelný, ale byl tam.

„Jistě, příteli. Samozřejmě že vám pomohu. Jste odvážný muž a já vám chci dopřát, abyste zachránil člověka, kterého milujete. Jen mrtvé srdce by vás dokázalo odmítnout.“

~

Hani jednal rychle. Jeden z jeho mužů odvezl Ferrisovo auto na Zahran Street a nechal ho zaparkované poblíž Four Seasons. Až Ferrisovým kolegům z ambasády dojde, že se ztratil, promrhají spoustu vzácného času tím, že ho budou hledat v hotelu. Hani si vyřídil pár telefonních hovorů a v soukromí si promluvil se svým zástupcem. Pak doprovodil Ferrise do garáží GID, kde stála zaparkovaná jeho limuzína BMW. Posadili se dozadu a Hani zatáhl záclonky. V zemi, kde je autorita GID nezpochybnitelná, teď budou prakticky neviditelní. Ferris si znovu sáhl na kapsu, jen pro jistotu.

Ujížděli z Ammánu na sever k syrské hranici. Když vyjeli z města, Hani záclonku odhrnul, aby mohl sledovat okolní krajinu, ale Ferris nechal svou stranu zataženou. Vyhnuli se čtyřproudové silnici přes Al-Mafraq a namísto toho vyrazili po silnici 15, která překračuje syrskou hranici pár mil na západ, v Dera’a. Zatímco velký sedan uháněl na sever, vysvětlil Hani svůj plán. Ferris mu položil pár otázek, ale spíš aby se ujistil, že všechno chápe. Ferrisovi jednou zazvonil mobilní telefon. Byl to jeho zástupce ze stanice. Ferris zastřeným hlasem zamumlal, že se pokouší spát a že bude v kanceláři příští ráno, jen co si zaskočí do posilovny.

Těsně před jordánským pohraničním městem Ramthou nařídil Hani svému řidiči, aby sjel na odbočku, která se vinula podél hranice. Když dorazili do malé vesničky jménem Shajara, zahnuli na polní cestu a odtud pak na příjezdovku k nevelkému komplexu budov z betonových bloků, na vrcholcích jejichž střech se ježily antény. Na příjezdové cestě stálo zrezivělé taxi se syrskou poznávací značkou. Hranice se nacházela ani ne míli odsud. Hani odvedl Ferrise do jedné z budov. Zaměstnanci GID v civilních šatech, kteří už čekali na jejich příchod, uvítali svého šéfa polibky a tácem s pečivem a sladkým čajem. Hani je odbyl mávnutím ruky a požádal o klidnou místnost v nejvyšším poschodí. Zavřel dveře a obrátil se k Ferrisovi.

„Teď je čas, abyste vyřídil ten svůj hovor,“ řekl Hani.

„Je váš telefon čistý?“ zeptal se Ferris.

„Pochopitelně.“ Hani vytáhl z kapsy saka mobil značky Samsung a podal mu ho. Nachystal si přípojné sluchátko, aby mohl taky poslouchat. Ferris nedokázal přese všechno potlačit lehké pousmání při pohledu na Jordáncovu pečlivou přípravu. Vytáhl svou náprsní tašku a našel číslo, které si načmáral, když mu Hoffman četl ten vzkaz. Pozorně je vymačkal na Haniho mobilním telefonu, 963-5555-8771. Přístroj třikrát zazvonil, než to někdo zvedl.

„Haló,“ pronesl hlas na druhé straně anglicky. Čekali na něj. Tenhle telefon mohl mít jen jednoho volajícího.

„Tady je Roger Ferris ze CIA. Chci mluvit se slečnou Alicí.“

„Dobře, pane. Chválabohu, že voláte. Mám pro vás otázku, jen abych se ujistil, že jste to vy, prosím.“

„Dobrá. Jaká je ta vaše otázka?“

„Kam jste vzal slečnu Alici poprvé na večeři?“

Ferris pocítil, jak se mu zvedá žaludek. Tohle z ní dostali při výslechu. Buď tak, nebo ji měli celou tu dobu pod dohledem.

„Hotel Hyatt v Ammánu. Italská restaurace.“

„Ano, správně. Díky, pane. A jak se jmenuje kočka, kterou slečna Alice chová ve svém bytě, prosím?“

„Elvis. Ta kočka se jmenuje Elvis.“

„Správně. Myslím, že jste to vy, pane Ferrisi.“

„Fajn. Mohl bych si teď promluvit s Alicí, prosím?“

„Ach ano. Je mi to moc líto, ale slečna Alice tady není. Požádala mě ovšem, abych vám předal vzkaz, pokud zavoláte.“

„Jak zní ten vzkaz?“ zeptal se Ferris strohým hlasem. Měl dost toho handrkování, chtěl se dostat k věci.

„Jestli chcete vidět slečnu Alici, musíte přijet, kam vám řeknu. Jen vy. Žádné triky, jinak to slečna Alice nepřežije.“

„Kam bych měl přijet?“

„Do Sýrie, prosím.“

Ferrisovy oči se zaleskly napětím a podrážděním. „Ano, dobrá, ale kam do Sýrie?“

„Ach ano, jistě, pane. Do Hamy. Tam teď slečna Alice je.“

Hani přikývl, když uslyšel jméno místa, kde se mají setkat. Hama byla Sulejmanovo rodné město. Právě tady začala celá ta tragická historie rozbitím Muslimského bratrstva roku 1982.

„Musí to být výměna,“ řekl Ferris. „Pokud neuvidím Alici, nepřijdu k vám.“

„Ano, pane, jistě, pane.“ Hlas Araba na druhém konci linky zněl dychtivě, jako by nedokázal uvěřit, že se Američan skutečně chystá vzdát. A už měl připravený návrh. „Slečnu Alici najdete, pane, u norias, vodních kol na řece Orontes, ve středu Hamy. Uvidíte ji tam. Uvidíte, že je v bezpečí a volná. Pak zavoláte na jedno číslo a počkáte na nás. Budeme vás sledovat. Pokud se pokusíte zmizet, zabijeme slečnu Alici a vás taky.“

Ferris chvíli nic neříkal, jenom se podíval se na Haniho. Bude potřebovat nějakou zálohu, která se postará, že bude Alice v bezpečí, až ji propustí. Zdálo se, že mu Hani čte myšlenky. Přikývl a zašeptal: „Budeme tam.“

„Souhlasím s výměnou,“ řekl Ferris. „Na jaké číslo mám zavolat, až uvidím, že je Alice volná?“

„Volejte, prosím, 963-5555-5510, pane. Ne mě. Já jsem pouze spojka. Až to zvednou, řekněte jim arabsky, že jste pan Roger Ferris ze CIA a že jste připraven se s nimi setkat, hned teď v Hamě. Chcete to číslo zopakovat?“

Hani mezitím naškrábal to číslo na kousek papíru a teď ho podal Ferrisovi.

„Přečtu vám ho nahlas, abych si ověřil, že to mám správně. 963-5555-5510.“

„Ano, pane.“

„A tomu člověku, který to zvedne, mám říct, že jsem Roger Ferris ze CIA a že jsem ochoten okamžitě se s nimi v Hamě setkat.“

„Mumtaz, pane. Velice dobře. A kdy se s námi v Hamě spojíte, prosím?“

Ferris pohlédl na Haniho. Jordánec načmáral pár slov a podal papír Američanovi.

„Budu v Hamě zítra v osm hodin ráno, u starých vodních kol na řece. Pokud tam Alice nebude, dohoda padá. Rozumíte?“

„Ach ano, ovšem, pane. Povím jim to. Jsem pouze spojka. Zřejmě velice spěcháte.“ Řekl to zvědavě, jako by si nedokázal představit, proč je Ferris celý žhavý, aby se nechal mučit.

„Jenom se postarejte, aby tam Alice byla. Potom dostanete, co chcete. Jinak nic nebude.“ Ferris prudce ukončil spojení.

„W’Alláh, Rogere, jste odvážný muž,“ řekl Hani a vzal ho za ruku. „Ať se s vámi stane cokoli, Alice Melvilleová se dozví, jak moc jste ji miloval. Já se o to postarám. Budete žít dál v jejím srdci.“

~

Ten prorezlý taxík stál pod schody. Řidič kouřil cigaretu, připravený okamžitě vyrazit. Okolí komplexu ožívalo zvuky arabské vesnice za soumraku. Děti se vrátily ze školy a hrály fotbal na blátivém plácku, matky připravující večeři vykřikovaly příkazy a zlobily se s nimi. Svět působil dojmem, jako by se zastavil čas, stíny se prodloužily, barvy temněly a denní světlo se postupně ztrácelo.

Je čas jít, prohlásil Hani. Načrtl Ferrisovi svůj plán. Auto ho odveze na sever do Sýrie přes hraniční přejezd v Dera’a. Řidič byl pašerák a GID už ho využilo mnohokrát předtím. Řadu let dával úplatky syrským pohraničníkům, kteří byli tak skrz naskrz zkorumpovaní, že už byli všichni jako jedna velká rodina. Těch pár mil přes hranici překoná Ferris v uzavřeném prostoru pod zadním sedadlem. Tahle nepohodlná etapa bude trvat jen asi třicet minut, pak si může Ferris přesednout k řidiči. Hani vyšle na sever dva další vozy, které pojedou za nimi a doprovodí taxík přes Damašek do Hamy. Budou muset jet celou noc. Hani zařídí, aby na ně v Hamě čekal další tým. V okamžiku, kdy bude Alice propuštěna, obklopí ji ze všech stran a odvezou zpátky do Jordánska. Bude tam spousta zbraní pro případ, že by se něco pokazilo, ale Jordánec ho ujišťoval, že všechno proběhne v pořádku. A pak, až nastane ten správný okamžik, udělají Haniho muži, co bude v jejich silách, aby zachránili Ferrise.

Hani podal Ferrisovi malé elektronické zařízení, které napohled vypadalo jako zapalovač. „Když budete mít problémy a nebudete už moct déle čekat, stiskněte tlačítko,“ řekl. „Přijdeme pro vás.“ Ferris si to vzal a poděkoval příteli. Bylo od něj laskavé, že mluvil o záchraně. Ferrisovi ale bylo jasné, že tohle je jednosměrná cesta.

33 Hama, Sýrie

Dolů k syrskému řidiči taxíku už sešel Ferris sám. Muži bylo něco přes čtyřicet, měl vyhýbavý pohled a hustý knírek, který mu visel přes rty jako malířský štětec. Řidič otevřel zadní dvířka prorezlého červeného mercedesu a zatáhl za skrytou páčku. Zadní sedadlo se odklopilo a ukázal se prostor dost veliký, aby se do něj vešlo tělo. Na holém kovu ležel zplstnatělý koberec a taky tam byla láhev minerální vody. „Obchodní třída,“ zamumlal Ferris. Řidič nechápavě pokyvoval hlavou. Ferris si vlezl dovnitř a seskládal své tělo do malého prostoru. Páchlo to tam potem a močí. Ferris evidentně nebyl prvním ukrývajícím se cestujícím. Řidič řekl, že třikrát zaklepe, až bude moct Ferris bezpečně vylézt ven. Pak sedadlo opět sklopil na místo a Ferris zůstal zavřený ve tmě.

Ferris nebyl v žádném případě morbidní. V dětství se bál smrti stejně jako většina dětí a snažil se srovnat s myšlenkou na vlastní nebytí. Ta představa byla příliš složitá a depresivní, a tak ji většinou vytlačil z hlavy. Někdy kolem patnácti měl období, kdy se bál, že zemře jako panic, když ale Priscilla Warrenová tento problém vyřešila, přestal o nicotě přemýšlet. Teď, když ležel v temném a páchnoucím sevření taxíku, byl Ferris přinucen vyhlídku na svoji neexistenci znovu zvážit. Nebál se ani tak smrti jako spíš bolesti, která jí bude předcházet. Dentální můstek s jedem měl v kapse a teď uvažoval, kdy by ho měl použít. Kdyby otálel moc dlouho, mohlo by být příliš pozdě: vezmou mu ho, než se stihne zakousnout do jedu a uchránit se agónie. Kdyby ho ale použil příliš brzy, mohl by se zabít zbytečně, v okamžiku, kdy by už byla záchrana nebo omilostnění nablízku. Promarnil by šanci žít normální život, zestárnout s Alicí po boku a mít děti. To poslední ho trápilo nejvíc. Z hlediska svého druhu by žil docela zbytečně. To by znamenalo skutečně neproduktivní život, ještě horší než zemřít jako panic.

Taxi zpomalilo, už se blížili k jordánskému pohraničnímu stanovišti. Ferrise se zmocnila nervozita, ale zastávka byla rychlá a bezbolestná. Hani to zřejmě dopředu zařídil. Auto hrkotavě vjelo na území nikoho a Ferris se opět ponořil do svých černých myšlenek. Kdyby přežil, možná by mohl mít s Alicí děti, kdyby žil, možná by s ní mohl zestárnout. „Možná“ bylo jediné, co měl. Byla to stejná naděje, jaká udržuje při životě pacienta s nádorem, i když jeho tělo sesychá a on nemůže jíst ani polykat – ta myšlenka, že trest smrti bude nějakým zázrakem zrušen, že dovleče své křehké kosti k nebeské bráně a nějak obelstí jejího strážce, aby mu věnoval ještě dalších pár hodin, dnů, let. Ferris abstraktně chápal, že bolest může být natolik příšerná, že zatouží odejít do nicoty – ale ne, pokud je tady možnost, že se znovu setká s Alicí. Můžou mu rozmlátit nohy sochorem, rozdrtit kolenní čéšky, bušit perlíkem do páteře – přesto v každém okamžiku bolestné agónie bude myslet na Alici a na to, že musí zůstat naživu kvůli ní.

Viděl před sebou její obraz jasně a zřetelně a v náhlém návalu jistoty se rozhodl k impulzivnímu kroku. Ferris vytáhl z kapsy dentální můstek a položil ho na špinavý kobereček ve svém tajném úkrytu. Kdyby si ten jed nechal u sebe, byl by v pokušení ho ze strachu použít, a kdyby ho použil, vzdal by se nejen života, ale i lásky. Zemřel by pro nic za nic. Slíbil Hoffmanovi, že bude chránit jeho tajemství, že se raději zabije, než by prozradil něco, co by mohlo stát život jiné. Ale dodržení tohoto slibu by znamenalo porušení jiného, který jej teď převážil. Odstrčil jed dále od sebe, hlouběji do tmy.

~

Taxík najednou zastavil a Ferris uslyšel tlumený hovor v arabštině. Jeho řidič mluvil s někým, koho oslovoval „kapitáne“. Ferris zachytil v řidičově hlase strach. Dvířka vozu se otevřela a pak zase s prásknutím zavřela a on slyšel, jak někdo přechází kolem auta. Něco nebylo v pořádku. Kapitán křičel na řidiče, jako to dělají armádní důstojníci, kteří vědí, že v daném okamžiku je jejich moc absolutní. Hranice byla uzavřena, říkal kapitán, je příliš pozdě, řidič zná pravidla. Řidič stále opakoval jedno jméno. Abu Walid tvrdil, že je to v pořádku. Abu Walid říkal, že s tím žádný problém nebude. Zeptejte se Abu Walida. Ferris slyšel zvuk bot na chodníku, řidičovy protesty, že je to celé omyl, a pak obojí utichlo.

Ferris zůstal ležet schoulený pod sedadlem taxíku. Teď se ho zmocnil nový strach. Co jestli zemře hned tady – nebo, což by bylo stejně zlé, co když ho odsud vyvlečou, posadí do syrského vězení a pak pošlou zpátky do Jordánska? Alice by určitě zemřela: únosci by čekali na Ferrise v Hamě, a když by nedorazil, zabili by ji. To by bylo to úplně nejhorší, co by se mohlo stát, uvědomil si Ferris – ne jeho vlastní smrt, ale Alicina. Jediný smysl, který jeho životu ještě zbýval, byla šance, že ji zachrání. Kdyby i ta zmizela, se vším by skoncoval a zabil by se.

Čekání se protáhlo na mnoho minut. Ferris slyšel občasné výkřiky v dálce, z míst, kde se nejspíš nacházela kapitánova kancelář. Ferrise bolela hlava z toho, jak dýchal prach cesty a výpary benzinové nádrže. V nohách mu škubalo, protože ležel dlouho ve zkroucené pozici. Ta bolest se rozvinula z nepříjemného pocitu, jako by se do něj zapichovaly tisíce drobných špendlíků a jehliček, až v ostré křeče ve svalech a kloubech. Začalo mu připadat, že by dal přednost čemukoli jinému – dokonce i zajetí – před touto bolestí. Věděl ale, že si s ním jen pohrává jeho mysl. Ve srovnání s tou bolestí, která na něj teprve čeká, bylo tohle jako poplácání po tváři.

Ferris stále čekal. Mohlo to být třicet minut, hodina. V temnotě té své krypty ztratil ponětí o čase. Protože byl motor vypnutý, v autě nefungovalo topení a lednový noční vzduch byl řezavě studený. Nemohl se hýbat, aby se zahřál, takže se mu chlad vkrádal do morku kostí. Ferrisovi se chtělo umřít, ale teď ještě ne, potřeboval, aby Alice přežila. Sáhl po jedu a vzpomněl si, že je pryč, kdesi v hlubinách jeho skrýše. Byl rád, že se zbavil toho pokušení.

Znovu uslyšel křik, znělo to jako ten kapitán, a pak ponížený hlas řidiče a těžké kroky blížící se k autu. Řidič ho prozradil. Pištěl teď jako myška. Abu Walid ho z nesnází nevytáhl a v ostrém světle vyšetřovací místnosti se rozhodl raději svého pasažéra vydat, aby sám přežil a mohl pokračovat v tom svém pašování. Kroky se blížily, kovové cvočky na botách cvakaly o chodník, až se zastavily u auta. Otevřela se dvířka, nejspíš ta zadní. Každým okamžikem teď vytáhnou Ferrise z jeho úkrytu a bude po všem.

Jenže to byl řidič otevírající přední dveře. Tím svým úlisným hlasem kapitánovi děkoval, říkal mu, že Abu Walid mu bude za jeho pomoc velice zavázán, a přál mu, aby Bůh dopřál kapitánovi dlouhý život a pevné zdraví a kapitánovým synům, těm taky pevné zdraví, ano, pane, Bůh budiž pochválen. Dvířka se zavřela. Někdo otočil klíčkem a zapalování se probralo k životu. Řidič zařadil rychlost, vykřikl ještě poslední ponížené sbohem a vyrazil s mercedesem z pohraničního postu.

Zastavili u pasové kontroly, ale ta byla jen formální. Ferris se polekal, když uslyšel, jak kdosi otevírá kufr, stejně rychle ho ale zavřel. Pohraničník poděkoval řidiči za karton cigaret a mávl na něj, aby jel dál.

Taxi si to rachotilo ještě asi dvacet minut, pomalu projíždělo úzkými uličkami Dera’a a pak nabralo rychlost, když najelo zase na hlavní silnici. Pokaždé když vůz zakormidloval doleva, aby předjel jiná auta a náklaďáky, uslyšel Ferris zasvištění vzduchu. Bál se, že ho řidič třeba nechá v té skrýši celou cestu až do Hamy, ale nakonec začalo auto přece jen zpomalovat a sjelo prudce doprava. Ferris slyšel skřípění štěrku pod koly, jak taxík zajel na krajnici a s trhnutím zastavil. Řidič otevřel zadní dvířka, třikrát zabušil na sedadlo nad Ferrisovou hlavou a pak sedadlo zvedl. Ferris se zpočátku nemohl ani pohnout, jak měl nohy a ruce ztuhlé. Řidič ho musel z toho vězení vytáhnout. Dal Ferrisovi starou čapku, která mu zakrývala tvář, a roztřepený vlněný kabát toho typu, jaký by si na sebe oblékl kamarád syrského taxikáře, a posadil Ferrise vedle sebe na přední sedadlo. Teprve později si Ferris vzpomněl, že jed nechal v úkrytu pod sedadlem. Ani se ale nepokusil vzít si ho zpátky.

~

Ujížděli nocí. Damašek byl plný lidí a hluku dokonce i o půlnoci. Palestinské uprchlické tábory, které lemovaly jižní okraj města, vyzařovaly srdečnou družnost chudých. Kavárny byly otevřené, muži potahovali ze svých nargilé a vyfukovali oblaka kouře, pekárny prodávaly čerstvé pečivo a cukrovinky každému, kdo měl tak pozdě v noci ještě chuť na sladké. V domech ze škvárobetonových tvárnic na úzkých uličkách tábora jste mohli zahlédnout blikotavá modrá světla televizorů vybavených vlastními satelitními talíři, které spojovaly tyto lidi s moderním světem, jejž současně milovali i nenáviděli. Když dorazili do centra města, po ulicích se ještě procházeli lidé. Ženy na chodnících byly cudně zahalené v šátcích a beztvarých šatech, jiné byly oblečené jako lehké holky, v blůzkách s hlubokými výstřihy, rozhalenými dokonce i této zimní noci. Pár jich s Ferrisem navázalo oční kontakt. Možná to byly opravdu prostitutky, ale Ferris věděl, že v očích muslimů na tom nezáleželo, jestli dostávají za své služby zaplaceno nebo ne. Byly poskvrněny západními způsoby.

Když vyjeli z Damašku, Ferris si na pár minut zdříml. Probudil se náhle s obrazem spoutané a zkrvavené Alice v nějakém sklepení před očima. Zastavili se na jídlo a na kávu v jednom podniku, který řidič znal, kousek na jih od Homsu. Prohlašoval, že je tam čisto, když chtěl ale Ferris použít toaletu, našel místo ní jen díru v podlaze, která páchla výkaly. Už byly skoro tři ráno. Další velké město po silnici na sever za Homsem už byl jejich cíl, Hama. Ferris řekl řidiči, že si chce do půl sedmé odpočinout na parkovišti u restaurace. Policie je tam obtěžovat nebude a on se nechtěl do Hamy dostat moc brzo, aby tam nebudil při čekání na schůzku nežádoucí pozornost. Na parkovišti stálo pár dalších vozů a jeho napadlo, jestli některé z nich patří Haniho lidem. Ferris opět upadl do trhaného spánku. Probudily ho první sluneční paprsky. Nad pustou krajinou na východě vykoukl oranžový kotouč a proměnil oblohu kolem z purpurově růžové na jasně žluto-bílou. Napadlo ho, jestli se dožije ještě dalšího úsvitu.

~

Řidič zaparkoval taxík na autobusové zastávce poblíž řeky Orontes. Ferris zůstal sedět v autě a rozhlížel se po Alici. Už bylo skoro osm. Řekl řidiči, že se půjde projít, a že pokud se nevrátí během dvou hodin, má odjet bez něj. Dal mu sto dinárů, což bylo, jak dobře věděl, moc, ale k čemu mu budou peníze, když bude mrtvý? Vystoupil z auta a vyrazil pěšky ke starým dřevěným kolům, jejichž kapsy nabíraly vodu z řeky a přenášely ji do městských vodovodů. Rozhlížel se kolem sebe a říkal si, kde jsou asi Haniho muži, pokud tam vůbec jsou. Radši by neměl vypadat moc zvědavě. Sklonil hlavu a vyhrnul si límec kabátu proti chladnému větru. Zraněnou nohu měl celou ztuhlou po dlouhé jízdě ve skrčené poloze a kulhal víc než obvykle.

To ráno bylo nebe bez mráčku. Zimní obloha přecházela od azurové na horizontu k syté královské modři nad hlavami. Ferris se posadil na lavičku u Orontes, poblíž přístupové cesty k největšímu z vodních kol. Modročerná hladina řeky byla poklidná a v té nehybnosti jste mohli spatřit odraz staré mešity Al-Nuri i dalších kamenných budov, které lemovaly břehy. Dřevěná kola v jasném ranním slunci zlatě zářila. Seděl tam tak deset minut, pak patnáct a rozhlížel se po říčním břehu. Bylo tam asi dvanáct vodních kol, rozptýlených po obou stranách řeky, a on si nemohl být jistý, kde se Alice objeví. Jednou se zvedl a prošel celé okolí, ale pak se zase vrátil ke své lavičce. Měl pocit, že ho někdo sleduje, nedokázal ale rozeznat žebráky a pouliční prodavače od teroristů.

Jak tak Ferris mhouřil oči v ranním slunci, zahlédl skupinu Arabů blížících se k mrias od západu. Byla s nimi nějaká žena. Měla na sobě dlouhé černé šaty a na hlavě šátek, ale něco na její chůzi přimělo Ferrise, aby se na ni zadíval pozorněji. Zvedl se a vyrazil ke skupince, která už teď byla jen asi pětasedmdesát yardů od něj. Když vstal, skupinka se zastavila a rozdělila. Jeden z mužů ženě cosi řekl, vypadalo to jako rozkaz, a žena si sundala šátek. Muž ji trochu popostrčil a pak se i se svými přáteli stáhl, takže zůstala stát na břehu řeky sama.

Ferris k ní vyrazil rychleji, aby jí mohl pohlédnout do tváře a získat jistotu. V jediném okamžiku, kdy jako by se zastavil čas, poznal, že je to opravdu Alice. Světlé vlasy, nádherné tělo, ve tváři široký úsměv, když si uvědomila, že je volná. Museli ji dát do pořádku, ale Ferris nad tím teď nechtěl uvažovat. Jediné, co vnímal, bylo, že je svobodná. Vykřikl její jméno a rozběhl se směrem k ní, ale bolavá noha ho zradila a on zakopl a upadl. V tom větru a hluku ulice ho neslyšela, ale na tom nezáleželo. Byla volná.

Jak se k ní Ferris blížil, spatřil tři Araby, ne jako ostatní, ale dobře oblečené, kteří se stahovali kolem ní. Už byli blízko, a Ferris slyšel, jak jeden z nich vykřikl Alicino jméno. Na moment se ho zmocnil strach, ale pak si uvědomil, že ten hlas poznává, a když se podíval pozorněji, zjistil, že je to Hani. Jordánec v noci odcestoval na sever, aby byl u Alicina osvobození osobně. Ferris znovu vykřikl její jméno, ale Hani už byl u ní, sevřel ji v náručí a spolu se svými muži ji vedl k dodávce, která byla zaparkovaná poblíž. Alici se zřejmě ulevilo, že ho vidí, skoro jako by to byl ztracený přítel. Ferris za ní křičel, jak se snažil běžet s tou bolavou nohou, jenže tím na sebe upoutal pozornost nějakých syrských policistů, kteří jej v té čapce a odrbaném kabátě pokládali za Syřana, a tak zpomalil. Volal dál, ale ona ho neslyšela. Hani už mezitím otevřel dveře dodávky, Alice se usadila na zadní sedadlo s jedním ochráncem po každé straně a vůz vyrazil pryč.

Ferris přestal vykřikovat Alicino jméno. Dodávka rychle ujížděla zpátky k silnici do Damašku. Do očí se mu nahrnuly slzy. Nemožné se stalo skutečností. Únosci dodrželi slovo a stejně tak Hani, který slíbil, že se o ni postará, až ji propustí. Jediným bodem dohody, který zatím zůstal nenaplněný, byl Ferris. Napadlo ho, že by utekl, ale věděl, že Alice bude zranitelná, dokud se nedostane ze Sýrie. Potřeboval nějaký trik, nějakou lest, něco, čím by si koupil čas. Čekali na jeho zavolání. Vytáhl mobilní telefon a pak ho zase vrátil do kapsy. Jen ať čekají. Cítil temné uspokojení, protože věděl, že teď už Alice přežije, ať se stane cokoli.

34 Hama / Aleppo

Mobilní telefon zazvonil pětkrát, než ho Ferris zvedl. Něčí hlas se ho arabsky zeptal, jestli je pan Roger Ferris, a on odpověděl, že ano. „Čekáme na vás, pane. Proč jste nám nezavolal, prosím?“ Ferris se omluvil a pak zavěsil. Nechtělo se mu zemřít, pokud nemusel. Zvedl se z lavičky a vyrazil pryč, přičemž přemýšlel, kterým směrem by se měl dát na útěk. Sotva však urazil prvních pár kroků, spatřil dva vousaté muže v zimních parkách, kteří kráčeli směrem k němu.

Ferris sáhl po Haniho elektronickém pageru, měl ho ve stejné kapse, kde ještě před pár hodinami schovával jed. Stiskl tlačítko falešného zapalovače a pak ještě jednou. Muži ho teď obstoupili z obou stran. Na žebrech ucítil tupé ústí pistole. Muž, který držel zbraň v ruce, měl jasné oči a tvář jako ukutou ze zlata, v barvě lesního medu. Vypadal na Egypťana. Ferrisovi přišlo, že tu tvář poznává z agenturních snímků operativců al-Kájdy, ale nebyl si jistý.

„Vy jste Ferris?“ zeptal se Egypťan.

„Ano.“ Pistole se mu při tom přiznání zaryla hlouběji do boku.

„Není to nějaký trik?“

Ferris zavrtěl hlavou. „Ne. Tohle není žádný trik. Udělali jste, co jste slíbili. Já taky udělám, co jsem slíbil.“

„A to je co? Co pro nás uděláte?“ vyptával se Egypťan. Měl pokřivený úsměv a kruté oči. Moc se mu nedařilo skrývat celoživotní nenávist.

„Počkejte a uvidíte,“ odpověděl Ferris. Koutkem oka se snažil zahlédnout Haniho muže, ale nikoho neviděl. Postarali se o Alici. Víc toho po nich ani žádat nemohl, on byl postradatelný. Taková byla dohoda. Jenže Ferris se teď začínal opravdu bát, když cítil štiplavý česnekový dech obou mužů a uvědomil si, že se ocitl v jejich moci. Chtělo se mu křičet nebo se obrátit na podpatku a dát se na útěk, bylo mu ale jasné, že tím by jen uspíšil svou smrt, a on byl rozhodnutý držet se při životě tak dlouho, jak to jen půjde.

„Omlouváme se, že s vámi jednáme jako s vězněm,“ zašeptal mu Egypťan do ucha. „Nevíme, jestli říkáte pravdu, nebo lžete, takže vás musíme brát jako zajatce. Je mi líto.“

Ferris překvapeně pohlédl na své únosce. Z koho si to dělají srandu? Samozřejmě že je vězeň. Teď ho napadlo, jestli udělal dobře, když se zbavil toho jedu, ale usoudil, že ano, pokušení ho použít by bylo příliš veliké. Možná už by byl mrtvý.

Oba muži s ním vyrazili ke žlutému vozu, který stál za rohem hlavního náměstí. Za volantem seděl řidič a vedle něj vousatý hlídač, který choval na klíně pistoli. Tohle byl bod, odkud nebylo návratu. Ferris ještě jednou sáhl do kapsy kabátu a stiskl Haniho pager, ale muž se zbraní mu ruku vytáhl. Prohmatal Ferrisovi kapsy. „Co je to?“ zeptal se, když z jedné z nich vyndal ten předmět. Vypadalo to jako zapalovač, ale zřejmě nefungoval. Mačkal ho a mačkal a čekal, až vyskočí plamen, a pak jen zavrčel a zahodil ho.

„Nechcete nás třeba nějak podfouknout?“ zamračil se Egypťan. Ferris začal protestovat, ústa mu ale rychle ucpala mužova ruka a pak páska. Znovu ho prohledali, tentokrát pořádně, a našli mobilní telefon nacpaný do kapsy kalhot. Ten si vzal Egypťan taky. Kolega muže s pistolí vylovil Ferrisovi z kapes náprsní tašku a pas a strčil si je do parky. Vmáčkli ho na zadní sedadlo vozu a sami se usadili po obou stranách. Auto urazilo pár set yardů, pak zahnulo do zaprášené uličky a zajelo dost daleko, aby na ně nebylo vidět z hlavní ulice. Tam zavázali Ferrisovi oči, spoutali zápěstí a kotníky a strčili ho na podlahu pod zadní sedadlo.

„Je mi líto,“ prohodil Egypťan znovu směrem k tomu balíku, ve který proměnili Ferrise. On i jeho kolega přesedli do druhého auta, které čekalo v uličce, a konvoj vyrazil. Proč se omlouvali? On je přece mrtvý muž.

~

Ujížděli několik hodin. Ferris si nebyl jistý, jak dlouho jeli – páska na očích doléhala tak těsně, že neměl nejmenší ponětí, jestli je světlo, nebo tma – ale cítil, že se vzduch ochladil, a poznal, že je odpoledne. Hádal, že auta míří na sever, k Aleppu, nebo na východ, do Iráku. Konečně konvoj zastavil. Nechali ho spoutaného na podlaze, zatímco jeho věznitelé vystoupili do schodů. Po pár minutách se nějací lidé vrátili a otevřeli zadní dvířka vozu. Vytáhli ho hlavou napřed ven, popadli za ramena a za nohy a nesli jako srolovaný koberec do schodů do budovy a pak zase po schodech dolů, zřejmě do suterénu, usoudil Ferris. Takže takhle to celé skončí, pomyslel si v duchu.

Jenže tak to nebylo. Když oba muži, vyměňující si drsnými hlasy citáty z koránu, ztěžka sestoupili po schodech dolů, složili Ferrise na zem. Nechali mu pásku na očích, ale rozvázali mu ruce a nohy, dali mu vodu a jídlo a dovolili mu použít páchnoucí toaletu. Pak ho zase svázali, hodili na špinavou matraci a řekli, aby spal. A on opravdu upadl do trhaného spánku, přerušovaného každou chvíli zvuky z hořejšího patra.

Příštího rána Ferrise opět přemístili. Páska na očích se díky potu a tření trochu uvolnila. Tenhle výlet netrval dlouho – ne víc než půl hodiny. Ferris odhadoval, že se přesouvají z jednoho bezpečného domu do druhého – pravděpodobně v Aleppu. Irák by byl jako úkryt příliš šílené místo, dokonce i pro ně. Absolvovali stejnou proceduru, vytáhli ho jako svázaný koberec, vynesli po schodech nahoru a pak dolů. V druhém bezpečném domě opět dostal jídlo a vodu a směl si zajít na toaletu. Tahle nepáchla tak strašně a záchod měl dokonce prkýnko. Ferris si potřeboval vyprázdnit střeva. Posadili ho tam a obrátili se zády. Pak ho zase spoutali a nechali ho sedět na židli, ale ne dlouho. Nad schody se ozval nějaký hluk, bylo slyšet několik přijíždějících aut, tlumené pozdravy, slova modliteb.

Ferris se vyděsil pokaždé, když někdo sestoupil ze schodů, protože čekal, že začne mučení. Takže když teď uslyšel zavrzání prkna na schodišti, stáhl se mu žaludek. Hlas, který jej ale pozdravil, nezněl nevlídně. Ten člověk mu sundal pouta z rukou i nohou, pak roubík a nakonec k Ferrisovu úžasu i pásku na očích. Byl to stejný muž s obličejem barvy lesního medu, který k němu přistoupil v Hamě a přiložil mu pistoli k boku. Egypťan podal Ferrisovi žiletku, holicí krém a ručník a odvedl ho do koupelny. Ferris si teď všiml, že je tam i sprcha. „Umyjte se,“ řekl muž. „Jste naším hostem.“

Snaží se ho zlomit. Ferris netušil, co to znamená, ale nemohlo se za tím skrývat nic dobrého. Zavřel dveře koupelny, pustil sprchu a nechal vodu stékat po těle. Byl špinavý, od té jízdy pod sedadly a na podlahách vozů a spaní na ušmudlané matraci. Sledoval, jak v odtoku víří špinavá voda, a na moment si představil, jak by to bylo fajn, kdyby se celé jeho tělo mohlo taky rozplynout v té díře v zemi. Byl to příjemný pocit být zase čistý a ještě lepší být čerstvě oholený. Zadíval se na sebe do zrcadla. Oči měl zapadlé, olemované temnými stíny. Jiskra byla pryč, to, co zůstalo, bylo tvrdé a šedivé a nesmiřitelné. Napadlo ho, jestli by Alice mohla milovat i takovouto tvář, v případě, že bude žít dost dlouho, aby ji znovu spatřil. Ale vždyť ji musela ta noční můra, kterou si prožila, taky změnit. Nebyli už ti stejní lidé jako dřív. Ferris se utřel do ručníku, učesal se a připravil na setkání s tím, co ho čekalo nad schody.

Přišli si pro něj někdy před polednem, poté co dorazilo další auto. Znovu mu zavázali oči, ale jenom volně, a pak ho odvedli po dvou ramenech schodiště do velké místnosti v zadní části budovy. Místnost sama byla temná, záclony zatažené, ale rozsvítili tam silné světlo. Ferrise posadili do židle a řekli mu, aby čekal. Kdosi, kdo stál za ním, mu rozvázal pásku na očích a nechal ji sklouznout na zem. Ve stínech na protějším konci místnosti spatřil Ferris něco, co vypadalo jako videokamera postavená na trojnožce. Ježíši, pomyslel si, chystají se nafilmovat, jak mi podřezávají krk, přesně jako to udělali už několikrát. Tělem mu projel jasný záblesk strachu. Zavřel oči a snažil se uklidnit. Aspoň to bude rychlé, až to nakonec přijde, pomyslel si. Doufal, že bude schopen přijmout svůj ortel mlčky.

~

Po dvaceti minutách vstoupil do místnosti muž a posadil se do židle naproti Ferrisovi. Ferris z něj dlouhou chvíli nedokázal spustit zrak. Na rtech se mu formovala slova Můj Bože!, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Chtěl promluvit, ale ještě víc toužil to všechno pochopit.

Byl to Sulejman. Vlasy měl světlejší, vousy zastřižené, ale byl to nepochybně stejný muž, kterého Ferris viděl tolikrát při brífincích a v agenturních fotoalbech a na fotkách připíchnutých na zdech kanceláří. V reálu vypadal daleko inteligentnější než na snímcích. Jeho oči byly jako jezírka, která vás vtahovala do sebe, namísto aby vyzařovala perličky odraženého světla. Kolem očí měl vějířky vrásek a koutky úst zlehka obrácené nahoru, takže to budilo podivný dojem, jako by se neustále usmíval. Jeho tvář prozrazovala zvědavost, ale také neochvějnou tvrdost. Sulejman vypadal, že čeká, až Ferris něco řekne, jako by to byl výstavní papoušek, kterého si koupil na souku. Možná chce, aby mu lichotil.

„Znám vás,“ řekl nakonec Ferris. „Pro mě jste slavný člověk, ale nemyslel jsem, že bych někdy uviděl vaši tvář jinak než na fotografiích. Je to pro mne rozhodně čest, že se s vámi mohu setkat osobně.“

„Ach, ale já se s vámi musel vidět osobně, pane Ferrisi. Byla by chyba nechat tuto schůzku na někom, kdo nezná všechny okolnosti.“

Ferris nechápal. „A to proč? Mohl jste pověřit některého ze svých mužů, aby mě vyslechl.“

„Nejsou toho hodni. Protože vy, pane, jste první.“

„První,“ zopakoval Ferris. Nechtěl se nějak prozradit, ale neměl ponětí, o čem to Sulejman mluví. První zajatý agent CIA? První americký zajatec? Mluvil v hádankách.

„No jistě. Jste první přeběhlík.“ Sulejman se pousmál. V jeho temných očích to skoro jiskřilo. „Úplně první. A z té slavné CIA! Musel jsem se s vámi sejít osobně, abych mohl rozhodnout, jestli jste tím, co tvrdíte. To, co nám přinášíte, je tak dobré, že se nám tomu až nechce věřit. Já mám ale za to, že tohle je veliký den. A vidíte, jsme na vás připraveni. Máme tady videokameru, abychom tento okamžik zaznamenali a poslali ho Al-Džazíře pro celou naši muslimskou umma, aby se všichni mohli radovat spolu s námi. A s vámi. Natočíme spolu film, vy a já. Film pro celý svět.“

Ferris překvapeně mhouřil oči, ale neříkal nic. Vydal se jim, aby zachránil život Alici, to byla pravda, ale sotva by se dal označit za zrádce. Jestli tady ta videokamera není proto, aby zaznamenala, jak ho vyslýchají a podřezávají mu krk, co bylo jejím účelem? Instinkt mu napovídal, že by toho měl říct co nejméně a nechat Sulejmana, aby načrtl kontury jejich vzájemné spolupráce.

„Díky,“ řekl Ferris. „Jsem teď ve vašich rukou.“

„Kéž vám Bůh dopřeje pevné zdraví. Dal byste si čaj? Nebo kávu? Možná trochu vody?“

„Kávu,“ řekl Ferris. „A nějakou minerálku.“

Sulejman vykřikl několik příkazů na pomocníka u dveří. Dokonce i tady v bezpečném domě teroristů měli své přisluhovače. Pak se obrátil zpátky k Ferrisovi.

„Mám pro vás první otázku. Jsem hrozně zvědavý. Nemůžu se dočkat. Kdy jste si uvědomil, že jste muslim? Kdy jste uslyšel al-dawa – volání?“

„Promiňte?“ řekl Ferris. Strčil si prst do ucha, jako by ho chtěl vyčistit od vosku. Potřeboval tu otázku slyšet ještě jednou.

„Kdy jste se dozvěděl, že váš dědeček přicestoval do Bosny z Libanonu, než se odstěhoval do Ameriky? Bylo to předtím, než jste nastoupil k agentuře? Zajímalo mě, víte, jestli by opravdu pustili do CIA muslima, když by tam mohl odhalit tajemství židů a křižáků.“

Ferris se snažil udělat si v hlavě jasno, aby mohl uvažovat – pokoušel se poskládat si v myšlenkách kousky téhle skládačky nějak dohromady. Sulejman si zřejmě myslí, že do toho jejich doupěte přišel dobrovolně, protože je muslim. Přemýšlel, jaká by byla správná odpověď na jeho otázku, odpověď, která by mu umožnila maximální flexibilitu. Vzpomněl si, jak býval jako chlapec na své kořeny zvědavý – nikdy se s určitostí nedozvěděl, ze které země to jeho dědeček odjel, nikdy nepronikl do toho tajemství, které bylo pohřbeno pod vším tím brbláním a mumláním. Bylo by možné, že jeho dědeček vůbec nebyl katolík, jak tvrdil, ale muslim? Jistě, bylo to možné. Vzpomněl si na ten rozhovor, který vedl s matkou sotva před pár týdny, a to mu pomohlo dát dohromady odpověď.

„Bylo to až později. Poté co jsem nastoupil k CIA. Matka našla nějaké rodinné dokumenty. Tehdy jsem se to dozvěděl.“

„Al hamdu l’Illah. Myslím, že jsme ty papíry viděli. Jsou to ty, které jste nám poslal přes svého prostředníka.“

Ferris přikývl, ale hlava se mu točila stále rychleji. Jaké papíry? Jaký prostředník? Kdo to stojí za tou složitou hrou, která se tady rozehrála? Do čí dovedně utkané pavučiny to spadl?

„Nejdřív jsme mysleli, že ty dokumenty budou nejspíš padělky,“ pokračoval Sulejman, „dokud jsme si je sami neprověřili v Libanonu, v záznamech vašeho vilájetu v Tripolisu. A byly pravé. Bylo v nich zapsáno narození vašeho dědečka. V Tripolisu byl dokonce záznam o narození vašeho otce v Americe. Ostatní si pořád mysleli, že jste lhář, ale já začal mít pochybnosti.“

„Díky,“ řekl Ferris.

„Takže vás budu oslovovat pravým jménem vaší rodiny, Fares. Tak je to správné, teď, když jste s námi a tak blízko země vašich předků. A víte co? Sunnité z Tripolisu jsou jen pár desítek mil odtud, za hranicí. To je dárek pro vás, Faresi. Možná vás necháme vrátit se domů, až s vámi skončíme. Jak by se vám to líbilo? Nejprve vás vezmeme do Damašku, abychom předali videozáznam s vaším vyznáním víry Al-Džazíře, aby to viděla celá umma. Čekají na můj pokyn. A pak pojedeme do Tripolisu, do domova vašich předků. Taková cesta by se vám přece líbila, ne?“

„To bych hrozně rád.“ Ferrisovou tváří prolétl náznak úsměvu. Už zahlédl obrysy té legendy, i když stále nechápal, kdo ji vytvořil nebo proč. „Rád bych jel domů. Byla to pro mne dlouhá cesta, než jsem se dostal až sem.“

„Já vím. Alláh u akhbar. Bůh je největší. Vzdejme Bohu díky.“

„Alláh u akhbar,“ řekl Ferris. „La ilaha ill-Allah. Muhammad-ur-ra-sool-ullah.“ Právě pronesl vyznání víry, slova, která činí muslima muslimem: Není boha kromě Boha, a Mohamed je jeho prorokem.

Teď byla řada na Sulejmanovi, aby se usmál. Přiložil si ruku na srdce a pak se naklonil k Ferrisovi a políbil ho třikrát na tváře.

„Vaše informace byly velice dobré, Faresi. Čísla našich telefonů, která máte na seznamu sledovaných. Webové stránky, které nejsou bezpečné. Hry, co s námi hrajete, abyste nás donutili se prozradit. Fakt, že znáte naše kódy, dokonce moje krycí jméno, které používám při styku se svými kurýry, Raouf. Zpočátku si mnozí z nás mysleli, že je to podvod, jako všechny ty ostatní triky CIA. Nedávalo to smysl. Proč by člověk ze CIA poskytoval takové informace al-Kájdě, kdyby nás nechtěl oklamat? Ty informace byly ale příliš dobré. A pak, když jste nám poslal zprávu, že jste ve skutečnosti muslim, a my si prověřili záznamy vaší rodiny, napadlo nás, že by to celé mohla být pravda. Takovému důvodu jsme rozuměli. Co je horšího než být muslimem v zemi kufr a jahil, nevěřících a nevědomých?“ Odmlčel se a upřel na Ferrise pozorný pohled svých černých očí.

„Jsem sám,“ řekl Ferris. Chystal se toho říct víc, ale zarazil se. Ještě pořád nevěděl, jak by měly vypadat správné odpovědi, ale tohle byla rozhodně pravda: byl sám.

„A pak, když jste nám přes svého prostředníka sdělil, že chcete přijít sem k nám a vstoupit do našich řad, mysleli jsme si, buď je ten chlap blázen, nebo je to pravda. Je tím, za koho se vydává. Jediný způsob, jak si to ověřit, bylo sejít se s vámi a zjistit, co pro nás máte. Pak se dozvíme, jestli je tohle zlato pravé.“

Ferris zůstal zticha. Nechtěl udělat chybný krok a myslel si, že ticho pro něj může odvést lepší práci než příliš mnoho řečí. „Je to pravda,“ prohlásil nakonec. „Jsem tím, co jsem říkal.“

„Ach ano,“ přitakal Sulejman. „Tím jsem si jistý.“ Ale Ferris z jeho hlasu poznal, že Syřan má ve skutečnosti daleko k tomu, aby si byl jist jeho dobrými úmysly.

Ferris potřeboval další informace. Pořád měl pocit, že tápe ve tmě. Bylo jasné, že příjemná konverzace skončila a brzy začne skutečný výslech. Pokoušel se vymyslet, jak by se toho mohl dozvědět co nejvíc, aniž by se sám prozradil. Potřeboval vědět, jak byla poskládána Sulejmanova verze reality. Zatím mohl jedině hádat. Potřeboval toho zjistit víc.

„Jsem rád, že jste vyslechli mého prostředníka,“ řekl Ferris. „Byla to důležitá součást mého plánu.“

„Ach ano. Panu Sadikimu jsme věřili. Známe ho už dlouhou dobu. Je to přítel našich přátel. Když nám začal předávat ty vzkazy od vás, zaujalo to naši pozornost. A pochopili jsme i tu dvojí hru, kterou jste musel hrát, aby vaše schůzky s Hajj Omarem nebyly podezřelé. No ovšem.“

„A ten bombový útok v Incirliku?“ zeptal se Ferris, který se stále tápavě pokoušel zjistit, kolik toho Sulejman ví.

„To bylo moc dobré. Ten falešný bombový útok. Vnutit všem domněnku, že to udělal Hajj Omar, abyste zakryl své stopy. Velice dobré. Trvalo nám pár dnů, než jsme to pochopili.“ Jeho oči se stáhly v uzounké škvírky a na rtech se zformoval slabý, neurčitý úsměv. „Totiž myslím, že jsme to pochopili. Ale to si ještě vyjasníme později, že ano? Jste přece náš přítel, Faresi. Jste součástí umma, Dar al Islam. Pomůžete nám.“

Ferris se v židli napřímil. Teď už před sebou viděl více dílků. Někdo zásoboval Sadikiho vzkazy, které měl po každé schůzce s Ferrisem předávat síti al-Kájdy. Vytvořil dojem, že Ferris využívá Sadikiho jako tajný kanál do al-Kájdy – což byla v jistém smyslu pravda, ale někdo to obrátil naruby. A teď už bylo jasné, že Omar Sadiki nebyl unesen al-Kájdou, jak se Ferris domníval, ale tím, kdo tahal za provázky v tomhle loutkovém představení. Jestli ale nebyl Sadiki vůbec unesen, proč odvlekli Alici? Bylo to všechno stále příliš komplikované, aby to Ferris pochopil. Jediné, co věděl, bylo, že Alice je volná. Vrátil se k této ústřední lince. Byla naživu. To bylo jediné, na čem opravdu záleželo.

„Díky, že jste nechali Alici Melvilleovou jít,“ řekl Ferris. Ta slova mu vylétla z úst sama. Byla to jediná emoce, která nebyla uměle vytvořená, jediný prvek skládačky, který si myslel, že chápe. „Ona není muslimka, ale já ji velice miluji.“

Sulejman náhle naklonil hlavu na stranu, jako zvíře, když zaslechne zvuk, který se mu nelíbí. „Omlouvám se. Co jste to říkal? Kdo je Alice?“

„Jen jsem vám chtěl poděkovat, to je všechno. Že jste ji tehdy v Hamě u těch vodních kol propustili. Jsem vám velice vděčný. To je všechno.“

Sulejman natáhl směrem k Ferrisovi ruce obrácené dlaněmi nahoru, v gestu nevinnosti.

„Ale, Faresi, my jsme žádnou takovou osobu, žádnou Alici, nepropustili. Jak bychom mohli? Protože my jsme ji v první řadě vůbec neunesli. Po pravdě vůbec nevím, kdo to je. Alice? Teď mi teprve začínáte dělat starosti. Napadá mě, jestli tady na mě nezkoušíte nějaké triky.“

„Panebože,“ vydechl Ferris. Byl to stěží šepot. Teď už to chápal. Úplně se to nabízelo. Existoval jen jediný muž, který znal dostatek nejtajnějších zpravodajských informací CIA, aby z nich mohl posílat vábivé kousky Sulejmanovi. Existoval jen jediný muž, který toho věděl dost o Omaru Sadikim, aby ho dokázal přeprogramovat – převrátit polaritu, takže se očím druhých jevilo, že provádí naprosto odlišnou tajnou misi. Existoval jen jediný muž, který toho vědět dost o Alici Melvilleové, aby mohl zinscenovat její falešný únos a zatáhnout do toho všeho Ferrise. Musel to být Ed Hoffman. Použil Ferrise jako lesklou třpytku, mihotavý odlesk v zrcadlovém sále. Ferris teď Hoffmana nenáviděl tak jako ještě nikdy nikoho.

„Něco vás mate, Faresi, a já se ptám, proč?“ zeptal se Sulejman. I on trochu přemýšlel během té chvíle ticha, kdy se vzorce v myslích obou mužů začaly přeskupovat. Přisunul svoji židli blíže k Ferrisovi a položil mu ruku na hrdlo – nestiskl ho nijak tvrdě, ale dost na to, aby Ferrisovi připomenul, že nad nám má absolutní moc.

„Podívejte se mi do očí,“ pokračoval Syřan. „Podívejte se na mě a povězte mi, že to, co jste řekl, je pravda. Tohle je můj detektor lži. Přiložit vám ruku na krk a dívat se vám do očí. Povězte to.“

„Říkám vám pravdu,“ odpověděl Ferris. Snažil se úplně potlačit veškeré emoce. A skoro se mu to podařilo. Zachvívala se mu ale víčka, vlastně to nebylo ani opravdové mrkání, jen tak skoro. Snažil se až moc a Sulejmanovi došlo, že něco není v pořádku.

„Myslím, že lžete, Faresi. Je ve vás něco falešného. Je to jen nějaká malá část? Je to všechno? Nevím, a to mě zneklidňuje. Je ale dobře, že jsem tady s vámi, víte? Protože brzy zjistím, v čem spočívá ta lež. Kéž mi Bůh odpustí, ale vy už nejste můj host.

V mém srdci už pro vás není místo.“

„Tak co potom tedy jsem?“

„Jste můj vězeň.“

Sulejman vykřikl něčí jméno a do místnosti vběhl ten Egypťan spolu s dalším mužem, který měl na hlavě černou lyžařskou kuklu. Sulejman řekl těm dvěma arabsky, že je čas toho muže ze CIA vyslechnout. To video pro Al-Džazíru natočí později, až budou vědět, jaký příběh bude vyprávět. Pak se zvedl, naklonil se nad Ferrise, plivl mu do tváře a vyšel ven z místnosti.

~

Přinutili Ferrise sednout si do dřevěné židle a přes její opěrky připevnili velký kus překližky, do které byly vyvrtány díry. Širokou instalatérskou páskou a drátem připoutali Ferrisovi ruce a nohy k židli a pak mu připevnili obě dlaně k překližce, každý prst zvlášť, aby představoval samostatný terč. Když s tím byli hotoví, přinesl Egypťan velké kovové kladivo a položil ho na překližku mezi Ferrisovy nepohyblivé ruce.

„Vítejte v Guantánamu,“ řekl.

Nechali tam tak Ferrise dvacet minut. Z hovoru v druhé místnosti to vypadalo, že muži zřejmě jedí. Ferris cítil, jak mu prsty tmou v předtuše bolesti. Použil by teď ten jed, kdyby ho ještě měl? Utrpení, které na něj čekalo, bylo naprosto zbytečné. Přišel sem zemřít v přesvědčení, že tím zachrání Alici. Jenže ona nikdy zachránit nepotřebovala, protože nikdy nebyla vězněm al-Kájdy. Někdo z něj podvodem vymámil život za nic. Ferris si vzpomněl na scénu z románu André Malrauxe, který četl na vysoké. Dva oddané komunistické partyzány čeká mučení a jeden se rozhodne v beau geste nesobeckého hrdinství dát kapsli s jedem, kterou schovává, druhému muži, protože je slabší. Předá tedy kapsli svému křehčímu soudruhovi – jenže ten ji upustí a ona se zakutálí do skuliny v podlaze, takže je k ničemu oběma. Pro Ferrise byla ta scéna vždy obrazem nesmyslné smrti, až dodnes.

~

Do místnosti vstoupil Sulejman následovaný Egypťanem a mužem v černé kukle. Posadil se do židle naproti Ferrisovi, zatímco druzí dva se rozestavili po obou stranách. Sulejman si navlékl rukavice, aby se mu lépe drželo kladivo a on si nepotřísnil své hladké ruce krví.

„V tomhle nejsme moc dobří,“ řekl Sulejman, když rukou v rukavici potěžkával kladivo. „Nemíváme tolik zajatců, na kterých bychom si to procvičovali, ale poučíme se od vás. Vy nás budete učit. Proč Američané nechápou, když nás mučí, že jednoho dne použijeme totéž proti nim? Musíte být hrozně hloupí, pokud si neuvědomujete, že když porušíte pravidla války, sami tím budete trpět nejvíc. Možná vám schází představivost. Myslím, že tím to bude. Nedokážete si představit, že by se to mohlo stát vám, takže neváháte provádět takové věci druhým.“

Zvedl kovové kladivo do výšky a pak je spustil, až se překližka hned vedle Ferrisovy ruky rozštípla. Ferris zaječel, i když se ho kladivo ani nedotklo. Muži po obou stranách se rozesmáli, nikoli ovšem jejich vůdce.

„Cvičný úder,“ řekl Sulejman. „Takže co teď uděláme. Máte deset prstů. Já vám položím deset otázek, pak deset dalších, a pak dalších deset. Pokaždé když vyslovíte lež, zlomím vám jeden prst. Až budeme hotoví s prsty, pustíme se do vašich nohou a očí a jazyka a zubů. Když se kladivo kvůli přílišnému opotřebování rozbije, vezmeme si jiné.“

„A když řeknu pravdu?“ zeptal se Ferris.

„Jenže vy jste lhář,“ zavrčel Sulejman. Zvedl kladivo, na chvíli ho podržel ve vzduchu a pak ho se strašlivou silou spustil na malíček Ferrisovy pravé ruky. Zasáhlo střední článek, roztrhlo kůži a rozdrtilo kost, takže z prstu zůstala sotva víc než placka na překližce. Bolest byla tak pronikavá, že Ferris v agónii divže nezpřetrhal pouta. Jediné, co ale dokázal uvolnit, byl jeho hlas. Začal řvát.

„Je moc hlučný,“ prohlásil Sulejman. „Někdo to uslyší.“ Obrátil se k Egypťanovi a změřil si ho pohledem. Pak přešel k oknu a zatáhl tlustý závěs. „Kdo našel tenhle dům? V okolí žije spousta lidí. Vidím je přímo za oknem. Je to špatné místo. Než přejdeme k dalšímu prstu, musíte mu zacpat ústa, aby ho ti venku neslyšeli.“ Egypťan přikývl.

Ferris nepřestával řvát. Podíval se na ten krvavý lívanec, který býval jeho malíčkem. Brzy bude mít takhle zničené obě ruce. Už nikdy do nich nic neuchopí, ničeho se nedotkne, nic neucítí.

„Buďte laskavě zticha,“ nařídil Sulejman. Ferrisův nářek se ztišil v kňourání. „Díky. Teď, myslím, můžeme začít. Položím otázku, vy odpovíte. Jediná lež a já se obrátím tady na svého přítele, pana Kladivo. Rozumíte?“

Ferris zaskřehotal svůj souhlas.

„Dobrá, první otázka. Kdo byl ten agent CIA Harry Meeker? Proč u sebe měl ty dokumenty?“

„Vůbec neexistoval,“ řekl Ferris. Ještě nedomluvil, když Sulejman znovu pozvedl kladivo, a Ferris zaječel: „Přestaňte.

Přestaňte, prosím. Je to pravda. Harry Meeker byl falešný. Bylo to mrtvé tělo, co jsme našli. Zařídili jsme, aby to vypadalo, že je agent CIA, který se chystá navštívit svůj kontakt v al-Kájdě.“

„Ale měl u sebe vzkaz pro mě, ten váš Harry Meeker.“

„Ano, ale ten byl taky falešný. Lidi v al-Kájdě si měli myslet, že pracujete s námi.“

„W’Alláh!“ Byl to syrový, hrdelní výkřik plný vzteku. Sulejmanova tvář zrudla a on ve vzteku reflexivně opět zvedl kladivo a udeřil jím do prstu vedle toho, který rozdrtil předtím. Tento úder nebyl tak silný, jako by v posledním okamžiku ucukl, uvědomil si, že Ferris ještě nemá roubík. Ferris znovu zaječel, stejnou měrou strachem jako bolestí. A tentokrát už křičet nepřestal.

„Dej mu roubík,“ nařídil Sulejman.

Egypťan popadl nějaký hadr a vrazil ho Ferrisovi do úst. Muž v černé kukle se zrovna pokoušel připevnit ho kusem instalatérské pásky, když uslyšel hluk zpoza dveří místnosti a prudce trhl hlavou. Všichni sebou škubli, když se pod schody náhle rozštěkala palba automatických zbraní. Jediné, co Ferrisovi prolétlo hlavou, bylo: třeba zemřu rychle.

~

Stalo se to v jediném okamžiku. Tříštivý zvuk rozbíjeného skla, pak třesk exploze, náhlý výbuch světla, které Ferrise oslepilo, zvuk rozrážených dveří a křik lidí a znovu palba automatických zbraní. Místnost se naplnila kouřem, všichni lapali po dechu a kašlali. Ferris slyšel, jak se do místnosti nahrnuli nějací lidé. Oslepený Sulejman vykřikoval nadávky a po hmatu hledal cestu k oknu, bránili mu v tom ale ti cizí muži a jeho dva pomocníci na podlaze. Palba dole pokračovala ještě asi patnáct sekund, pak ale umlkla. Všechny stráže byly mrtvé. Kouř se začal pročišťovat a Ferrisovi se pomalu vracel zrak. Spatřil Sulejmana na podlaze, svázaného a s roubíkem v ústech. Muži oblečení v černých uniformách ho nasoukali do velkého pytle na mrtvoly a pak vynesli ze dveří. Další černě odění muži dělali totéž s druhými dvěma, strkali je do pytlů a táhli ven.

O chvíli později, když už byli tři muži z al-Kájdy odvlečeni, přišel někdo pro Ferrise. Byl taky v černém jako nindža, ale vypadal na zdravotníka. Opatrně uvolnil Ferrisovy prsty připoutané k mučicí desce a pak se pustil do práce na rozdrcených prstech.

„O ten malíček přijdete,“ řekl. „Ten druhý možná zachráníme.“ Mluvil anglicky s arabským akcentem, všiml si Ferris. Měl děsný strach, že se dostane z jednoho pekla do druhého – vymění zajetí v bezpečném domě al-Kájdy za totéž v syrském vězení. Zdravotník otřel Ferrisovi paži tamponem nasáklým alkoholem a pak do ní zabodl jehlu. Během pár okamžiků se Ferris přenesl do éterického polosnu a nakonec úplně ztratil vědomí.

35 Tripolis, Libanon

Ferris se probral v ústavní posteli s čerstvě vypranými bílými prostěradly a kovovými příčkami jako u dětské postýlky. Neměl tušení, jestli je ve vězení, nebo v nemocnici. Když se podíval na svoji pravou ruku, zjistil, že jeden prst má v dlaze. Malíček byl pryč, evidentně mu ho amputovali. Pokusil se zvednout, ale přes hrudník měl natažený kožený popruh, který mu bránil v pohybu. Otočil hlavu a spatřil bohatou kytici ve váze na nočním stolku. Vdechl její vůni a tehdy si uvědomil, že pokud jsou v pokoji květiny, nemůže to být vězení.

Ferris už byl vzhůru asi deset minut, když do místnosti vstoupila sestra. Mluvila arabsky s někým, kdo stál v hale. Když Ferris otočil hlavu, zjistil, že hovoří s vojákem v tmavé uniformě, který hlídal dveře. Tehdy si uvědomil, že ať už je kdekoli, musí se nacházet stále v arabském světě. Když si sestra všimla, že je vzhůru, sundala mu ten kožený popruh z hrudníku a posadila ho do vzpřímené polohy. Zeptala se, jestli se cítí pohodlně, a Ferris odpověděl, že ano. Překontrolovala mu obvazy na rozdrceném prstu i na pahýlu a prohlásila, že se dobře hojí.

„Někdo by se s vámi rád setkal, jestli se na to cítíte dost silný,“ řekla. Pomohla Ferrisovi vstát. I když byl po prožitém utrpení slabý, dokázal chodit po místnosti. Sestra mu podala nějaké oblečení. Když se na ně Ferris podíval, uvědomil si, že je jeho vlastní, někdo ho vytáhl ze šatníku v ložnici jeho bytu v Ammánu. To bylo zajímavé, neměl ale tušení, co to znamená.

„Kde to jsem?“ zeptal se.

„Jste v Tripolisu, pane,“ řekla sestra. „V Libanonu.“

Že by to celé byl jen sen? Sestra mu řekla, aby se oblékl a že se vrátí za pět minut a zavede ho za tím návštěvníkem. Přišla, jak slíbila, a odvedla Ferrise dlouhou chodbou k velkým dubovým dveřím. Jednou zaklepala a zavolala: „Ya, paša.“ Odpověděl jí arabsky nějaký hlas a ona otevřela dveře.

~

Hani Salaam na něj čekal v jednom ze dvou velkých křesel na protější straně místnosti. Kouřil doutník a ve tváři měl ohromně spokojený výraz. Vlastně, jak tak na něj Ferris zíral, nebyl si jistý, jestli kdy viděl spokojenějšího člověka. Hra byla u konce. Měl před sebou arabského Prospera, který poroučel moři, nebi a větru, který uváděl herce do pohybu, vytvářel monstra a fantazie – jehož neviditelná ruka řídila každičký moment dramatu, o němž se jiní jen domnívali, že je režírují, který dokázal proměnit bílou v černou a pak opět v bílou.

„Můj milý Rogere,“ řekl, zvedl se a Ferrise objal. „Vypadáte vcelku uspokojivě, když zvážíme, čím jste si prošel. Dal byste si doutník? Prosím. Musíte si vzít doutník. Jste hrdina. Zachránil jste více životů, než si dovedete představit, možná víc, než se kdy dozvíme.“

Ferris nebyl schopen od Haniho odtrhnout oči. Přes všechen vztek, který cítil, nedokázal při pohledu na pašu potlačit lehký úsměv. Knírek měl pečlivě přistřižený. Vlasy byly čerstvě ostříhané a obarvené, takže získaly lesk vlasů filmových hvězd. Měl na sobě nové sportovní sako, modrý kašmír s tenounkým žlutým proužkem, a na nohou nový pár nablýskaných bot.

„Ano, dám si doutník,“ řekl Ferris. Hani mu podal Romeo y Julieta, dlouhý, tlustý doutník známý jako Churchill. Když si ho Ferris vložil mezi rty, škrtl Hani sirkou s dlouhou hlavičkou a podržel plamínek na konci doutníku, takže se s každým Ferrisovým nádechem rudě rozzářil žárem.

Ferris potáhl z doutníku a položil si nohy na čalouněnou stoličku, která stála mezi nimi.

„Dlužíte mi prst,“ poznamenal.

„Ano, to dlužím. To, a ještě mnohem víc. My vám to ale vynahradíme, to vás ujišťuji. Jste pro mě jako můj vlastní syn. Vždy to tak bylo. O to pro mě bylo to celé bolestnější, ta nezbytnost vás klamat. Jak ale rádi říkáte vy Američané, bylo to v zájmu dobré věci. Tím jsem se utěšoval. To vám ovšem váš ztracený prst zpátky nevrátí. Moc se vám za to omlouvám. Myslel jsem, že se tam mí muži dostanou včas. Nečekal jsem, že výslech začne tak brzy. Ne u ‚přeběhlíka‘. Jakmile jsme vás ale uslyšeli křičet, vtrhli jsme dovnitř.“

„Tak to vy jste stál za tím vším,“ řekl Ferris a v jeho hlase se mísila stopa úžasu se vztekem. „Tohle celé bylo vaše představení. Hoffman o tom neměl ani ponětí.“

„Ano. Bylo to moje představení.“ Jordánec potáhl z doutníku. „Tohle je můj svět, víte? Já mu rozumím. Vy Američané jste tady jen na návštěvě. Snažíte se ho pochopit, ale ve skutečnosti je to prakticky nemožné. Jenom děláte chyby. A jste arogantní, musím s lítostí poznamenat. Neuvědomujete si své meze. Když jsem to pochopil po tom fiasku v Berlíně, bylo mi jasné, že budu muset vzít vše do vlastních rukou.“

Ferris přikývl. To, co Hani říkal, byla pravda. To Ferris nemohl popřít. „A co jsem byl tedy já?“ zeptal se. „Váš pěšák?“

„Vůbec ne, příteli. Vy jste byl můj agent. Moje cesta, jak proniknout do CIA. Pokukoval jsem po vás od chvíle, co jste sem dorazil. Až na to, že jsem vás nemohl zverbovat. Nikdy byste na to nepřistoupil. A tak jsem si z vás udělal svého virtuálního agenta.“

Ferris se nahlas rozesmál. „Přesně tohle jsme si s Hoffmanem mysleli, že děláme se Sadikim. Mysleli jsme, že můžeme dostat Sulejmana, když použijeme Sadikiho jako ‚virtuálního agenta‘. Užil jsem stejná slova.“

„To je ale dost legrační, nemyslíte? Já jsem v Jordánsku pánem. Já tady kontroluji všechno a všechny. Já sám jsem využíval Sadikiho už několik let. To si Ed Hoffman vážně myslel, že by si mohl takhle hrát na mém písečku, aniž bych se o tom dozvěděl?“

„Jak jste říkal, my Američané toho nevíme zdaleka tolik, kolik se domníváme.“

„Bohudíky máte stále přátele. I když si nejsem jistý, z jakého důvodu je vůbec ještě někdo ochotný vám pomáhat – kromě skutečnosti, že jste tak bohatí. Ale ano, odhalil jsem, že lidé Eda Hoffmana sledují Sadikiho a jeho bratra kvůli nějakému novému hloupému plánu. Tehdy jsem dospěl k závěru, že věci zašly příliš daleko. A ve vás, Rogere, jsem měl dokonalou návnadu. Člověka, se kterým můžu al-Kájdě zamávat před nosem. Muže, který by mohl sehrát úlohu přeběhlíka CIA. Muslima v agentuře s doklady, které to dokazují.“

„Jak jste věděl, že jsem muslim? Za předpokladu, že je to pravda a že jste Sadikiho nenakrmil jenom kupou padělků.“

„Věděl jsem to, protože jsem si udělal vlastní průzkum. Vy Američané si myslíte, že jste jediní, kdo je schopen precizní práce, ale jste naprosto na omylu. Měl jsem podezření a trochu jsem si to prověřil. Vlastně bylo toho prověřování vcelku dost. Poslal jsem své muže, aby se koukli na záznamy o sčítání lidu ve Spojených státech a na seznamy cestujících z lodí, které přistály na Ellis Island. Moji průzkumníci v Bosně navštívili příbuzné, o kterých ani netušíte, že je máte. Dokonce jsem poslal jednoho ze svých lidí, aby si promluvil s vaší matkou a zjistil, jestli by něco neměla. A pak jsem poslal tým sem do Tripolisu, aby nahlédl do starých osmanských záznamů. Potřebovali jsme dokumenty a věděli jsme, že Sulejmanovi lidé si je také přijedou zkontrolovat. Ani oni nejsou hloupí, milý příteli. Takže to muselo být skutečné. A bylo. Váš dědeček se při narození jmenoval Muhammad Fares. V Americe to držel ve velké tajnosti. Jenže, milý příteli, tohle je země, kde všechna tajemství začínají. My tomu říkáme taqiyya.“

„To slovo jsem si od vás vypůjčil,“ řekl Ferris. „Myslel jsem, že ho chápu.“

„Ale, můj milý, taqiyya není něco, co můžete vytáhnout z kouzelnického klobouku. Pro muslima to znamená přežití. Váš dědeček taqiyya chápal. Díky tomu jste dnes tady. Tomuhle my v poušti rozumíme moc dobře. Jediné, na čem záleží, je přežití. Kvůli ničemu jinému bychom své poklady neriskovali.“

Ferris si vzpomněl na všechno to úsilí, které s Hoffmanem vložili do své klamavé operace – schůzky v Abú Dhabí, Bejrútu a Ankaře, fotografie a nahrávky. Tak tvrdě pracovali a fungovalo to – v Haniho prospěch. Ferris se na Haniho zlobil, ale nedokázal se ubránit úsměvu při pomyšlení, jak dokonale je Jordánec přelstil.

„Když jsme vytvořili tu legendu pro Sadikiho, tak jsme vám jenom usnadnili práci, co?“

„Hodně usnadnili. Díky tomu jsme se mohli svézt s vámi. Když jste poprvé zapojili Sadikiho do hry, udělal jsem totéž. Nechal jsem ho zavolat svému skutečnému kontaktu na okraji al-Kájdy – ale ano, měl ho – aby mu řekl, že jeden nešťastný agent CIA se nabízí, že mu vydá tajemství. Nevěřili mu, ale byli zvědaví. Po první schůzce s vámi jim přinesl skutečné zpravodajské informace, kterými jsem ho pochopitelně zásobil já. Většina z toho už měla prošlou lhůtu – stará čísla na mobily, operace, které mezitím vychladly. Předhodil jsem jim rozkošnou historku o tom zverbovaném agentovi v Berlíně a všech vašich hrátkách s Amarym. Tehdy si začali myslet, že jste skutečný zrádce, když jste jim dal takovou informaci. Pokaždé když jste pozval Sadikiho na nějakou schůzku, měl jsem pro ně další materiál. Celou tu dobu, můj milý, co jste režírovali to svoje malé představení, jste jenom pomáhali podpořit moji historku. Přišlo nám velice vhod mít fotografie ze sledování Sadikiho, jak poletuje po Abú Dhabí a Bejrútu a Istanbulu, ani nemluvě o Londýně a Paříži. Byla to ta potřebná trocha štěstí.“

„Udělal jste z nás totální pitomce.“

„Vůbec ne. Jenom jsem to na vás trochu zahrál. Svezl jsem se na vaší vlně. Vy jste supervelmoc a vytváříte tak obrovské turbulence, kdykoli se pohnete, dokonce i když si myslíte, jak nejste tiší a chytří, že někdy, pokud máme štěstí, podaří se nám proklouznout za vámi a svézt se.“

„A ten telefonát od Sulejmana, co jsme zachytili? A ta textovka pro mě na jeho mobilním telefonu? To jste zařídili taky vy?“

„Ano, obávám se, že máte pravdu. Museli jsme pořádně zatahat za provázky, aby bylo jisté, že vás dostaneme na to závěrečné rendezvous. Museli jste věřit, že ta vaše hloupá hra vychází. Měli jsme v naší databance uschovaný starý záznam Sulejmanova hlasu. Omlouvám se, ale s vámi není moc těžké manipulovat.“

Ferris zvedl ruce a tiše zatleskal, jako když na konci divadelního představení padá opona.

„Velice impozantní. Jediná věc, kterou vám nemůžu odpustit, je, že jste manipuloval s Alicí. Měla v Jordánsku svůj život. Milovala Ammán. To všechno jste zničil. Teď už se nikdy nebude moci vrátit. Budou si myslet, že pracuje pro vás.“

„Můj milý Rogere, všichni v Jordánsku pro mě pracují. Proč by ona měla být nějaká výjimka? Musím vám ale upřímně říct, že klamete sám sebe, pokud si myslíte, že to já jsem ji vystavil nebezpečí. To jste udělal vy. Al-Kájda by ji možná opravdu unesla, kdybychom ji nevzali do, řekněme, ‚ochranné vazby‘. Neměl byste se na mě zlobit. Já měl všechny nitky pevně v rukou.“ Mocně potáhl z doutníku a vyfoukl dokonale kulatý kroužek kouře, ale Ferris si toho nevšímal.

„Hrozně jsem se o ni bál, Hani. Byl jsem ochotný zemřít, abych ji zachránil. Vy jste toho využili. Počítali jste s tím. Bez toho by váš plán nefungoval. Z mojí lásky k ní jste si udělali zbraň. Jak bych vám tohle mohl odpustit?“

Hani chvíli mlčel. Zadíval se z okna prosklené nemocniční verandy k modrým vodám Středozemního moře a pak se obrátil zpátky k Ferrisovi. Poprvé se v jeho očích objevil lehký náznak lítosti, který trochu potlačil to spokojené světélko.

„Za to se vám omlouvám, Rogere. Spoléhal jsem na vaši šlechetnost, ale vážně, to, co jste udělal, toho by nikdo jiný nebyl schopen. Neuvědomil jsem si, jak moc ji milujete, dokud jsme nebyli spolu v jejím bytě. Povím vám ale pravdu: to mě jenom přimělo opřít se do práce tvrději, aby všechno vyšlo. Sledovali jsme vás každou minutu. Dali jsme vám na boty prášek, který zanechává stopu, abychom vás mohli sledovat, mezi vlákny toho kabátu, který vám dal řidič, byly vetkané elektronické čipy. Sám syrský prezident nám slíbil pomoc, kdyby se něco pokazilo.“

Ferris přikyvoval, ale pořád myslel na Alici. Tváře mu opět zrudly vztekem. „Zbili jste ji, když jste ji unesli z jejího bytu a odvezli do Hamy. Viděl jsem krev.“

„Za prvé, můj milý, nebyla unesena. Před měsícem darovala v palestinském Červeném půlměsíci krev a mě napadlo, že by se později mohla hodit. Dokonce jsme se k ní ani nevloupali. Šla s námi dobrovolně, a to z prostého důvodu, myslela si totiž, že vám tím pomáhá.“

„Vy jste ji nemuseli nutit?“

„Vůbec ne. Alice je komplikovanější žena, než si zřejmě uvědomujete. Vede život, který nechápete. Myslíte si, že někdo takový by mohl pracovat v Jordánsku, cestovat sem a tam po palestinských táborech a nebýt v kontaktu s moukhabaratem? Neříkám to, abych vás znepokojil, ale abych vás uklidnil. Jako všechno vzácné i ona je zahalena závoji. Dělala si o vás starosti už dlouhou dobu, můj milý. A z jakéhosi záhadného důvodu vás miluje stejně jako vy ji.“

Ferris zamrkal a přitom mu zvlhly oči. Rozuměl vůbec něčemu? „Musím se s ní vidět. Kde je?“

„Není daleko. Ví, že jste v pořádku. Ty květiny ve vašem pokoji jsou od ní.“

„Můžu se s ní vidět?“

„Samozřejmě, můj milý. Jste svobodný člověk. Myslím ale, že nejdřív bychom si měli promluvit o Edu Hoffmanovi.“

Ferris sebou v křesle prudce trhl. Na tom bylo vidět, nakolik ho ten příval událostí proměnil, že si na Hoffmana od chvíle, kdy se probudil v nemocniční posteli, ani vzpomněl. „Ví, co se stalo?“

„Ale ano, většinu z toho. Je v Ammánu. Proto jsem vás vlastně převezl sem. Kromě toho, že je to moje rodné město, je to i místo, kde můžete zůstat neviditelný, dokud se nerozhodnete, co chcete dělat s Edem.“

„Ten už z toho musí šílet. Tohle ho zničí.“

„Právě naopak. Tohle je možná jeho nejlepší chvíle. Nebo to tak aspoň pochopí všichni ti jeho nejrůznější šéfové ve Washingtonu. Společně zužitkujeme všechny zpravodajské informace, které má Sulejman o dění v Pákistánu, Iráku, Sýrii, Evropě. Nemyslím, že si lichotím, když řeknu, že toto je největší úspěch, jakého jsme kdy proti al-Kájdě dosáhli. Sulejman je člověk, který stál ve středu toho všeho. Teď, když jsme ho odstranili, zabere al-Kájdě roky, než se vzpamatuje.“

„A svět si bude myslet, že je to zásluhou Hoffmanovy operace.“

„Samozřejmě. Skutečné zpravodajské operace zůstávají utajeny navěky. Vy Američané to nemůžete pochopit. Nedokážete udržet tajemství, protože jste demokracie. Jenže my tenhle problém nemáme. Pokud jde o slávu, ahlan wa sahlan, ta patří všechna vám. Nebo Edovi, měl bych říct. Vy jste trochu větší problém.“

„Proč bych já měl být problém? Já jsem ten, díky kterému se to celé podařilo. S vaší pomocí, pochopitelně, Hani pašo.“

„Vy vůbec nepřemýšlíte, můj milý. Ed Hoffman bude přesvědčený, že jste pro mě pracoval celou tu dobu. Možná jste byl jen můj virtuální agent, ale on si bude myslet, že skutečný. Je tady pár detailů, které mluví ve váš neprospěch. Pocházíte z muslimské rodiny a váš dědeček se narodil v sunnitském městě Tripolisu v Libanonu a vy jste o tom CIA nikdy neřekl. Obávám se, že by to mohlo být nepříjemné.“

„Ale já to přece sám nevěděl. To vy jste na to přišel.“

„Ano. Ale, upřímně, bude vám to Ed Hoffman věřit? A i kdyby ano, co lidi z kontrašpionáže CIA a generální inspektor a předsedové senátního a kongresového zpravodajského výboru? Budou mít spoustu otázek. A s takovými otázkami pro vás bude těžké u CIA zůstat. Lidé si budou myslet, že jste můj agent. A budou mít pravdu.“

Ferris zavřel oči a zdravou rukou si začal masírovat spánky. Potřeboval si to promyslet. Kde se to vlastně ocitl? Kam chce dál směřovat? Urazil velkou vzdálenost, ale ne aby vysedával s pašou v téhle prosklené tripoliské verandě.

Hani si ještě naposledy potáhl ze svého Churchilla a odložil ho. Z velkého doutníku už zbýval sotva oharek.

„V hloubi duše nevěříte, že jste byl agentem jordánské zpravodajské služby. Ale objektivně vzato jste opravdu mým agentem byl: měl jsem vás pod kontrolou, směroval jsem vás, řídil.

Fakt, že jste si toho nebyl vědom, je podle mého soudu druhořadý. Nezáleží na tom, co říkáte, nezáleží na tom, kolika zkouškami na detektoru lži projdete, Hoffman a jeho přátelé budou mít vždycky podezření. Je mi líto, ale taková je situace.“

„To je blbost, Hani. Ale předpokládejme, že je to pravda. Co myslíte, že bych měl udělat?“

„Věc se má tak, že jste vyhrál. Můžete si dělat, co chcete.“

~

Ferris hleděl do slunečního světla za oknem. Bylo čisté a jasné, ozařovalo tolik temných míst. To, co Hani řekl, byla pravda, přinejmenším částečně. Ferris prošel branou, do které už nikdy víc nebude moci vstoupit. Přesto měl pocit, že svou práci nedotáhl do konce. Přežil, ale tolik jiných zemřelo a příliš mnoho vrahů je stále na svobodě. Připadal si jako loutka. Sehráli s ním dokonalé představení, ale stále ještě nebylo po všem. Věděl to lépe než kdo jiný. To on byl tím, kdo jako první odhalil Sulejmanovu existenci, kdo se o ní dozvěděl od toho iráckého agenta ve špinavé chatrči jižně od Tikrítu. Tohle byl jeho případ. To jemu patřil, ne Hoffmanovi, dokonce ani Hanimu. A ještě nebyl u konce. Hani se pletl: zatím ještě nevyhrál.

Když Ferris zavřel oči, viděl před sebou tvář svého protivníka. Vybavila se mu ta místnost v Aleppu, židle, překližka, ke které mu připoutali ruce, videokamera v pozadí, ta ďábelská jistota v Sulejmanových očích, že má situaci pevně pod kontrolou. Natočíme film, takhle to říkal, film, který pustí v Al-Džazíře. Co byl ale zač ten Sulejmanův film? Když si Ferris tu otázku obracel v hlavě, najednou si naprosto jasně uvědomil, co by měl udělat. Obrátil se zpátky k Jordánci, tak bezchybnému v tom svém dokonalém obleku a klamu.

„Dobrá, Hani. Ať je po vašem. Jsem váš agent. ‚Objektivně vzato.‘ Nikdo mi neuvěří, že jsem nebyl. Ale teď, když jsem váš člověk, musíte mě pověřit ještě posledním úkolem.“

„A to je co, můj milý Rogere?“ Hanimu se ve tváři zračil úsměv hlubokého uspokojení. Podle jeho soudu byla hra u konce. Nenapadlo ho, že by Ferris mohl chtít dopsat ještě poslední jednání.

„Chci zlikvidovat Sulejmanovu síť,“ prohlásil Ferris.

Hani se rozesmál. Myslel si, že si z něj Ferris střílí. „Nebuďte příliš hrabivý, příteli. Tohle je další typicky americká chyba. Máme Sulejmana. Brzy dostaneme i spoustu jeho lidí. Copak to nestačí? Co víc ještě potřebujeme?“

„Potřebujeme zničit jeho ideu. Zajali jsme Sulejmana a pár jeho lidí, ale najdou se další, kteří budou možná stejně chytří a rozzlobení. Sakra, mají na hledání nových rekrutů většinu Iráku. My jsme ještě neskončili. Když jsem pracoval s Hoffmanem, chtěli jsme vyrobit jed, který by zničil všechno, čeho by se Sulejman dotkl. Kontaminovat ho, jeho myšlenky, jeho lidi. Aby zůstali radioaktivní na stovky let. A to potřebujeme stále: otrávenou kapsli. A já můžu být tím jedem.“

„O čem to mluvíte, Rogere? Jste celý ovázaný a pořád ještě slabý. Sotva můžete chodit.“

„Můžu myslet. Můžu přestat dělat hlouposti a pokusit se chovat chytře. A vy mi můžete pomoci, Hani pašo. O to vás žádám výměnou za to, co jsem vám dal. Chci tohle dotáhnout do konce.“

Hani se neklidně zavrtěl na židli. Teď už bylo jasné, že to Ferris myslí vážně. „A Alice?“ zeptal se.

„Nikdy by mě nemohla milovat, dokud nebude po všem. Proto to musím skončit.“

„Tak dobře. Poslouchám vás, Rogere. Pokud nás tím nepřipravíte o všechen užitek, kterého jsme dosáhli.“

„Musím vám položit jednu otázku. Našli jste v tom Sulejmanově bezpečném domě v Aleppu videokameru?“

„Ano, samozřejmě. Byla v té místnosti, kde vás vyslýchali, pokud je to ten správný výraz pro to, co s vámi dělali. Moji lidé ji přivezli z Aleppa s sebou, pro případ, že by v ní bylo něco užitečného. Bude někde tady, myslím.“

„Dobře. To potom znamená, že jsme ve hře. Teď mě poslouchejte, ustaaz Hani. Vy jste učitel a já student. Měl bych pro vás ale jeden nápad.“

A tak si Hani poslechl, co měl Ferris na srdci. Jak by to mohl odmítnout? Ferris uvažoval nahlas, pomalu spřádal svůj plán, dával dohromady nitky od Hoffmana, od Haniho, dokonce od samotného Sulejmana, dokud nezískal něco, co vypadalo souvisle. Jordánec se tvářil nedůvěřivě. Nebyl žádný lehkomyslný hazardní hráč. Měl toho dost, aby shrábl výhru do kapsy a odešel od stolu. Ferris byl ale přesvědčen, že na ně v tomhle kasinu pořád ještě čeká velká výhra. A tak se mu Hani nepokoušel jeho plán vymluvit. Věděl, že se o to Ferris pokusí bez ohledu na to, co Hani řekne. A v tomto případě to byl Ferris, kdo měl moc. Mohl být Haniho agentem, „objektivně vzato“, ale byla to Ferrisova operace.

36 Nikósie / Damašek

Přes tlustou skleněnou tabulku ve dveřích cely byl vidět Sulejmanův obličej. Pod očima měl kruhy a ve tváři stopy stresu a nevyspání. Ale i v zajetí v tajném vězení na Kypru, kam ho Hani ulil po té razii, stále vypadal jako muž, který má věci pod kontrolou. Sebrali mu jeho neposkvrněnou pletenou modlitební čepičku a čisťounké roucho, které měl na sobě v Aleppu. Teď byl oblečen ve vězeňském mundúru – ne oranžové kombinéze, ale v prosté šedé bavlně kyperských vězňů. Nosil jej s jakousi osobitou záštiplnou formou důstojnosti. Nebude snadné ho zlomit. Museli by ho mučit až do krve a na kost, než by promluvil, a i kdyby se k tomu Hani opravdu uchýlil, vykuchal by tím onu část toho člověka, která by jim mohla prozradit skutečně užitečná tajemství. Hani byl rozhodnutý zdolat ho čekáním – dost dlouhým, aby našel psychologické špendlíky, které by proti němu mohl použít, aby dosáhl kýženého efektu. Bude to ale tvrdý oříšek.

„Necháme ho, ať se zlomí sám,“ navrhl Ferris ještě v Tripolisu. V tom okamžiku si Hani uvědomil, že se Ferris stal opravdu jiným člověkem. Chápal teď, že nemůže rozbít skálu jiným kusem kamene. Musí se zapřít do puklin, které v ní už jsou. Jakmile je najdete, stačí aplikovat jen slabounký tlak. Ferris se v tomto ohledu stal mužem Východu, začal využívat dovednosti, které měl v krvi.

Hani a Ferris přilétli na Kypr z Tripolisu helikoptérou hned to první odpoledne, aby neztráceli čas. Hoffman čekal v Ammánu, aniž by tušil, co se děje, a vyhříval se v paprscích nezasloužené slávy. Alice zůstala v Libanonu. Ferris se s ní nechtěl setkat, dokud nebude patřit jen jí, dokud se úplně nezbaví toho břemene lží. Zůstali v tom jen Ferris a Hani. Obrátilo se to všechno o tři sta šedesát stupňů od chvíle, kdy postávali před tím omšelým bytem v Berlíně. Teď stáli společně přede dveřmi cely dopadeného protivníka, přede dveřmi jeho mysli.

~

Hani odvedl Ferrise do prázdné cely dále na chodbě. Američan měl na sobě tytéž špinavé šaty jako v Hamě: hrubé kalhoty, košili páchnoucí potem. Ve tváři měl rudé podlitiny, protože trval na tom, aby si ho Haniho muži podali. Vypadal jako pouliční informátor, se kterým to špatně dopadlo. Taky mu sundali obvazy z prstu, takže byl vidět čerstvý krvavý pahýl, z něhož stále vytékal hnis. Ferris řekl Hanimu, že je připravený zahájit výslech. Pro tuto chvíli to ale nebyl Sulejman, kdo bude muset odpovídat na otázky. Byl to Roger Ferris.

Ferris seděl v nepohodlné dřevěné židli a čekal, až mu Haniho muži připoutají ruce a nohy. Výslechová místnost byla stísněná a zatuchlá, na zdech toho místa prosáklého rozkladem se srážely kapky vody. Naproti Ferrisovi stála Sulejmanova videokamera, spočívající na stejné trojnožce jako v Aleppu. Hani v černé lyžařské kukle se posadil naproti Ferrisovi.

„Spusťte to,“ řekl Ferris. Následovala pauza, než Hani zapnul kameru, a pak začal Ferris hovořit zajíkavou, hrdelní intonací člověka, kterého bili tak dlouho, až se podrobil.

„Jmenuji se Roger Ferris.“ Ta slova zněla drsně a zdeformované, jako by mu je tahali ze žaludku. „Pracuji pro Ústřední zpravodajskou službu.“

Ferris se zadíval na podlahu. Pahýl prstu skrýval ve zdravé ruce, jako by se bál, že by mu někdo mohl useknout další. Hani mu stroze přikázal, aby mluvil arabsky a dokončil, co má říct. Ferris pomalu začal znovu utrápenou školáckou arabštinou.

„Jsem Roger Ferris. Pracuji pro CIA. Toto je moje přiznání. Mnoho let jsem pracoval na operaci s cílem proniknout do al-Kájdy. Snažili jsme se oklamat muslimský lid, aby následoval našeho agenta. Omlouváme se všemu muslimskému lidu.“

Ferris se zarazil a vystrašeně pohlédl někam mimo kameru, k Hanimu. Nato ho Jordánec tvrdě udeřil do obličeje. Ferris zasténal, a nebylo to jen pro kameru. Hani ho praštil pořádnou silou. Tvář mu od toho štiplavého políčku celá zrudla.

„Řekni to jméno,“ zařval Hani. „Kdo byl tím agentem?“

Ferris usilovně hledal slova. Oči mu přeskakovaly sem a tam. Zmrzačenou ruku si přiložil k tváři.

„Náš agent byl Syřan. Jmenuje se Karim al-Shams. Říká si Sulejman Nádherný. Předstíral, že plánuje operace al-Kájdy. Celou dobu ale pracoval pro CIA. Omlouváme se všemu muslimskému lidu. Konáme ďáblovo dílo. Omlouváme se všemu muslimskému lidu.“

Směrem k Ferrisovi opět vylétla ruka. Tentokrát ho Hani udeřil tak tvrdě, že ho srazil ze židle na podlahu. Ležel tam a sténal, dokud Hani nevypnul video.

„Ježíši,“ vydechl Ferris, zatímco si masíroval zasažené místo na tváři, potom co mu Hani rozvázal zápěstí a posadil ho zpátky do židle. „Tohle bylo teda fakt kurva dobrý.“

~

Přivolali kyperského doktora, aby Ferrise ošetřil. Hani na tom trval. Dobře si uvědomoval nutnost brutality před kamerou, měl ale výčitky svědomí, že uhodil Ferrise takovou silou, až mu vytryskla krev. Nařídil Ferrisovi, aby si na hodinu odpočinul, a nakrmil ho kebaby a rýží. Nabídl mu i arak, ale Ferris odmítl. Nejzajímavější část plánu teprve přicházela a on potřeboval mít čistou hlavu, i když byla potlučená.

Ferris se převlékl do vězeňského mundúru: prostých šedých kalhot a haleny. Přešel s Hanim do velké výslechové místnosti, kde stály tři židle. Ferris se do jedné posadil a strážní mu během chvilky opět spoutali ruce a nohy. Pak ho nechali v místnosti samotného. Videokameru neviděl, ale věděl, že tam je, za jednostranným zrcadlem, zaměřená přímo na židli vedle něj.

Sulejman dorazil o deset minut později, přibelhal se v doprovodu dvou strážných. Na nohou i na rukou měl okovy. Strážní ho hrubě strčili do židle vedle Ferrise. Zkraje Američana nepoznal, když si ale uvědomil, kdo to je, pronesl tichou kletbu. Když Ferris zvedl hlavu, byl jeho obličej daleko potlučenější než Sulejmanův.

„Ty jsi Fares, ten člověk ze CIA,“ řekl Sulejman. „Co tu děláš, pse?“

Ferris zadrhával v řeči, jako by měl bolesti. Potřeboval ze Sulejmana dostat jen pár vět, jenom pár tuctů frází, a získá je.

„Spletl jste se ve mně,“ zachroptěl. Pak mu hlava sklesla jakoby vyčerpáním. Nemluvil, jen vydával občasné tiché steny, jako by čekal, až ho Sulejman přiměje k řeči. Uplynulo třicet sekund, minuta. Ferris už začínal mít strach, že Sulejman na tu návnadu neskočí, ale nakonec přece jen znovu promluvil.

„Proč jste tady?“ zeptal se znovu Sulejman.

„Dostali mě,“ řekl Ferris. „Donutili mě k přiznání.“

„Takže je to pravda? Jste muslim? Opravdu jste spolupracoval s námi?“

„Co?“ ucedil Ferris, jako by od bolesti neslyšel.

„Byl jste u CIA, ale spolupracoval jste s námi?“

„Společně?“ Ferris to zasténal jako otázku.

„Ano. Společně. Pracoval jste s námi, Faresi?“

„Ano. Celou tu dobu.“

„A všechny ty zprávy CIA byly pravdivé?“

„Ano, všechno byla pravda. Dostali jste se dovnitř CIA.“

„W’Alláh!“ pronesl Sulejman s úsměvem. „Byl jsem uvnitř CIA. To je pro mě satisfakce. Budiž Bohu díky.“

„Budiž Bohu díky,“ zopakoval Ferris.

„Mohli jsme společně dokázat velké věci pro umma. Tolik věcí.“

Ferris zasténal a hlava mu opět klesla na prsa. Teď už toho měl dost. Nechtěl svůj part přehrávat. Sulejman se ho ještě na něco zeptal, ale on jen cosi zachrčel.

O deset minut později vstoupil do místnosti Hani ve své kukle, posadil se na třetí židli a zařval na Ferrise a Sulejmana, aby se obrátili k němu. Hani mluvil chraplavým arabským dialektem, ne obvyklým zdvořilým hlasem, ale způsobem, jaký by použil operativec al-Kájdy při výslechu bývalého velitele, který zradil jejich věc.

„Podívej se na mě, Karime al-Shamsi. Velký ‚Sulejmane‘. Dostával jsi informace od agenta CIA Rogera Ferrise?“

Sulejman se hlasitě zasmál. Byl to projev pohrdání. Hani ho udeřil do tváře, a tentokrát daleko silněji než předtím Ferrise. Pak ho tvrdě nakopl do holeně a do kolena a do stehna. Skrytá kamera zabírala Haniho ruku a nohu, ale ne jeho obličej.

„Obdržel jsi informace od agenta CIA Rogera Ferrise?“ zopakoval Hani.

„Ano,“ zasténal Sulejman. „A jsem za to vděčný. Budiž Bohu díky. Tohle bylo naše vítězství.“

„Proč jsi provedl něco tak strašného?“ vyštěkl Hani.

„Jsme na to pyšní. Jsme pyšní na operaci s tímto Američanem.“

„Urazil jsi muslimský lid. Nejraději bych ti nacpal botu do chřtánu. Zostudil jsi umma.“

„Já nejsem zostuzen. Jsem pyšný. Je to velká věc, kterou jsme udělali pro muslimský lid, tato operace s Američanem. Dokazuje, že můžeme cokoli.“

Hani udeřil Sulejmana vší silou do tváře, jako by nedokázal ovládnout svůj vztek. Z nosu mu vytryskla krev. Hani se s kletbami zvedl a odešel. Kameraman za jednosměrným zrcadlem vypnul video. Teď měli všechno, co potřebovali.

Jeden z Haniho mužů přišel Ferrise odvázat. Když měl ruce i nohy volné, stoupl si nad Sulejmana a usmál se na něj. To Sulejmanovi stačilo, aby pochopil, co se právě událo. Na jeho tváři se objevil výraz naprostého zoufalství. Najednou mu to všechno došlo.

„Prohrál jsi,“ řekl Ferris.

Sulejman vyrazil výkřik plný bolesti, zakvílení zlomeného ducha. Dostali ho. Spolupracoval s agentem CIA. To bylo horší než být mrtvý.

~

Ferris si vzal v Bejrútu taxíka a řidiči řekl, že chce odvézt do Damašku, tři hodiny cesty za vrcholkem Mt. Lebanon. Bylo to docela pohodlné auto. Původně chtěl jet skupinovým taxi serveece, ale Hani mu radil, aby to nedělal. Vypadalo by to divně, kdyby jel Američan spolu s tureckými dělníky a súdánskými pokojskými. Bude lepší, když si Ferris najde slušné auto a posadí se dozadu, jako správný Američan. Po pravdě Hani vůbec nechtěl, aby Ferris do Damašku jel. Ať tu kazetu do Al-Džazíry doručí někdo jiný. Ferris na tom ale trval. Kdyby nastal nějaký problém, on byl jediný, kdo k tomu dokázal podat vysvětlení. Jeho přítomnost potvrzovala původ nahrávky – byl důkazem její autenticity. Hani sice s Ferrisem souhlasil, ale přesto protestoval. Nabídl, že s ním pošle tým ze speciálních jednotek jako bodyguardy, ale Ferris odmítl. Hani věděl, že má Ferris pravdu, ale moc šťastný z toho nebyl. Nechtěl, aby Ferrisovi ta bomba, kterou ponese, vybuchla v ruce.

Subaru vyrazilo z bejrútského nábřeží a pustilo se strmou cestou po svazích kopců přes městečka Aley a Bhamdoun ke hřebeni. Na vrcholku Mt. Lebanonu ležela hluboká vrstva sněhu a silnice v jeho blízkosti byly zledovatělé i za takového slunného dne. Propletli se klikatými cestami nahoře na hřebeni kolem libanonských armádních kontrolních stanovišť a pak sjeli dolů k městu Chtaura a Bekaa Valey. Když se blížili k syrské hranici, Ferris poprvé pocítil svíravý strach v žaludku. Celou dobu, co pobýval na Středním východě, se téhle hranice děsil. Byl to bod, odkud nebylo návratu. Na protější straně jste byli vydáni na milost skrytých rukou.

Hani mu dal jordánský diplomatický pas. Teoreticky to mělo celou věc usnadnit. Syřané byli ale zvědaví. Proč by tenhle „Fares“ cestoval v zastoupení Jordánska? Jejich informační systémy byly příliš primitivní, aby mohli provést nějaké seriózní prověření jeho identity, ale přesto byli podezíraví. Vyptávali se Ferrise, jak dlouho hodlá v Sýrii zůstat, a Ferris odpověděl, že zřejmě jen pár hodin. Musí doručit nějakou zásilku a pak se vrátí do Libanonu. Zdálo se, že to kapitána pohraniční policie uspokojilo. Ferris možná představoval problém, ale nebude problémem dlouho.

Auto překonalo hřeben na syrské straně hranice a během třiceti minut byli na okraji Damašku. Město se rozkládalo na mílích syrských nížin. Perla Východu, která ztratila svou jiskru. Ferris udal řidiči adresu kanceláře Al-Džazíry v Abu Rummaneh, poblíž francouzské ambasády. Kancelář se nacházela v bezvýrazné, jednoduché betonové budově. Stejně jako většina Damašku vypadala, jako by vypadla z časové kapsle ze šedesátých let. Když k ní dorazili, řekl Ferris řidiči, aby počkal, že tam bude jen pár minut a pak se vrátí do Bejrútu.

Ferris pevně svíral malý balíček s originálem videokazety zabalené do hnědého papíru. Kopii měl v kapse kabátu. Stiskl zvonek označený „Al-Džazíra“, a když mu sekretářka otevřela dveře kanceláře, požádal o rozmluvu s ředitelem pobočky. Naproti mu vyšel podsaditý muž v dvouřadovém obleku ve stylu George Rafta a upatlané vázance. Ředitel přejel Ferrise pochybovačným pohledem.

„Mám pro vás kazetu od Raoufa,“ oznámil Ferris.

„Od koho?“ zeptal se ředitel pobočky a maličko couvl.

„Od Raoufa. To je jméno, které používá. Řekl mi, že od něj očekáváte kazetu. Speciální kazetu, která bude vaše diváky velice zajímat.“

Ředitel pobočky byl bledý jako stěna. Rychle se stáhl do své kanceláře a Ferris slyšel, jak s někým mluví po telefonu. Jeho hlas zněl podřízeně. Ferris zaslechl, jak několikrát zmínil jméno „Raouf“, nic jiného ale rozeznat nedokázal. Nakonec se ředitel vrátil. Vypadal, že se mu ulevilo, a brzy bylo jasné proč. Podařilo se mu se problematického hosta zbavit. Podal Ferrisovi proužek papíru, na který napsal adresu ve Starém městě.

„Jestli máte nahrávku od Raoufa, jděte za Hassanem,“ prohlásil. „Ne sem. Tady je adresa.“ Zamával rukama, jako by Ferrise vyháněl ze dveří.

„Nechám vám tady kopii,“ řekl Ferris, vytáhl kazetu z kapsy a položil ji na stůl. „Kdyby se mi něco stalo a já nemohl svoji zásilku doručit, budete to chtít vidět. Je to velice důležité, pro všechny Araby. Je to speciální dárek od Raoufa.“

Ředitel se netvářil příliš šťastně, že ho tam nechává s tím znepokojivě závažným darem. Nepokusil se mu ho ale vnutit zpátky.

~

Ta adresa se kupodivu nacházela v Bab Touma, v křesťanské části Starého města. Možná to byla jen další forma taqiyya. Řidič se proplétal hustou dopravou a troubícími klaksony na Baghdad Street, až se dostal k odbočce do Bab Touma. Pomaličku projížděli starou ulicí, kolem zbytků starobylých městských zdí. Nakonec dospěli k uličce dlážděné kočičími hlavami, která byla pro taxík příliš úzká. Řidič na ni ukázal trhnutím zápěstí. Ta adresa se nacházela někde tam, mezi vozíky taženými osly a temnými zákoutími. Ferris řekl řidiči, aby počkal, že se vrátí během pár minut.

Vyrazil pěšky naznačeným směrem. V noze mu cukalo od zranění po šrapnelu, ale silou vůle tu bolest potlačil. Úzká ulička byla plná Syřanů, kteří tady nakupovali. Řezník přímo pod širým nebem porcoval kus syrového jehněčího, o pár domů dál si dva mladíci v holičství prohlíželi syrský pornografický časopis, zatímco čekali, než je ostříhají. Nějaký pár v klenotnictví vybíral snubní prsteny. Od hřiště arménské školy kus dál po ulici se blížila skupinka tmavookých dětí. Ferris měl pocit, jako by se ztrácel v anonymním hemžení tohoto arabského města, ale věděl, že to tak není. Vyčníval tam jako jizva na kůži. V každém okně viděl Ferris vystavenou ikonu Ježíše, tmavého východního Ježíše, toho, který skutečně věděl, co je to utrpení.

A pak spatřil tu adresu přímo před sebou. V přízemí byl malý krámek, kde pod pestrobarevnou markýzou prodávali hudbu a videokazety. Vedle něj byl vchod do bytu v poschodí. Nahoře nad videoprodejnou bylo vidět slabé světlo. Ferris se zastavil a rozhlédl se oběma směry po ulici. Chvátající dav jako by se ztenčil. Lidé zacházeli do obchodů a domů. Možná věděli. Takhle to na místech jako Damašek chodilo: měla svůj tajný jazyk. V momentě, kdy se něco stalo, nebo třeba jen něco hrozilo, všichni to okamžitě věděli. Takhle ti lidé přežívali.

Ferris strčil hlavu do dveří. Uvnitř bylo temno, a tak stiskl vypínač na chodbě. Nějaká žena u dveří vzadu se stáhla do tmy.

„Kde bydlí Hassan?“ zeptal se Ferris.

Žena trhla hlavou, ukázala očima nahoru a pak zavřela dveře. Ferris vystoupil po rozvrzaných schodech. Prkna vypadala, jako by mu měla pod nohama každou chvíli povolit a dřevěné zábradlí se viklalo. Nahoře nad schody byla tma a Ferris nedokázal najít světlo. Tápal kolem sebe, dlaní hmatal po zdi a hledal vypínač, když se otevřely dveře. Světlo za zády zpola osvětlovalo zarostlou tvář jakéhosi muže.

„Vy jste Hassan?“ zeptal se Ferris. „Mám něco pro Hassana.“

Vousatý muž neodpověděl. Pokynul Ferrisovi, aby ho následoval do matně osvětlené místnosti. Ferrisovi se ta situaci příliš nezdála, ale teď už neměl na výběr. Celou tu dobu to všechno spělo do tohoto bodu. Musel doručit zásilku, to bylo celé. Zbytek obstará ta nahrávka. Za zády uslyšel cvaknutí dveřního zámku.

Uvnitř bytu stál další muž. Stejně jako ten první měl hustý vous. Na hlavě mu seděla pletená modlitební čepička. Soudě podle chladného intenzivního pohledu jeho očí to mohl být Sulejmanův bratr.

„Já jsem Hassan,“ představil se. „Kdo jste vy?“

„Mám pro vás nahrávku od Raoufa,“ řekl Ferris. „Raouf mi řekl, abych vám ji dal, pro Al-Džazíru. To bylo jeho poslední přání. Říkal, že bych ji měl dát vám a že na ni budete čekat.“

„Vy jste Američan? Ten, na kterého Raouf čekal?“

„Ano,“ odpověděl Ferris. Byl do toho vtahován stále hlouběji, ale na tom už teď nezáleželo. Jediné, na čem záleželo, bylo, aby si vzali tu kazetu.

Hassan přikývl. Věděl, kdo Ferris je – proto otevřel dveře – ale neměl z toho radost. „Čekali jsme tu nahrávku už před pár dny. Ale ztratili jsme spojení. Kde je Raouf? Proč jsme o něm nic neslyšeli?“

„To nevím,“ odvětil Ferris. „Vím jenom to, že chtěl, abych vám tohle dal.“ Podal svému hostiteli balíček v hnědém papíru. Hassan jej opatrně rozbalil a pak si prohlédl kazetu. Zkontroloval nějaké značky, které byly vepsány po straně. Musela to být jakási kódová slova. Hassan si je dvakrát přečetl a pak přikývl.

„Budiž Bohu díky,“ řekl.

„Budiž Bohu díky,“ zopakoval Ferris. „Teď půjdu. Raouf říkal, že mám jít pryč, až vám dám tu pásku.“

„Ne,“ prohlásil Hassan. „Nejdříve se na tu kazetu podíváme.“

Ferrise zaplavila vlna horka. Rozměry místnosti jako by se scvrkávaly. Potřeboval její stěny nějak zatlačit zpátky, než ho to rozdrtí.

„Musím odejít,“ prohlásil Ferris, couvající ke dveřím. „Až uvidíte tu pásku, pochopíte. Tohle musí pustit na Al-Džazíře.“

„O tom ještě rozhodneme,“ řekl Hassan. Podal pásku druhému muži, který zapnul televizor v malém obývacím pokoji. Měl vestavěný videopřehrávač. Během chvilky vloží kazetu do přístroje a na obrazovce naskočí obraz. Ferris věděl, že mu dochází čas.

„Musím odejít,“ zopakoval. „Hned.“

Hassan se přesunul za Ferrise, aby mu zablokoval dveře. A je to tady, pomyslel si Ferris. Vrhl kradmý pohled k oknu a vzpomněl si na ten obchod dole. Měl pocit, že si vybavuje markýzu.

„Přehřej tu pásku,“ řekl Hassan. Jeho asistent ji vložil do otvoru přehrávače a na obrazovce zablikal obraz.

Ferris zareagoval instinktivně. Ignoroval svoji bolavou nohu, namožené svaly, strach, který mu svazoval končetiny a pronikal do kloubů. Natočil se tak, aby stál zády k oknu a vší silou se vrhl proti rámu. Přitom se usilovně snažil chránit si hlavu. Slyšel, jak dřevo okenního rámu praská pod vahou jeho těla, a cítil, jak mu střípky skla rozřezávají kůži na tisíce kousků, jako řezačka na papír. A pak letěl vzduchem a nebyl si jistý, jestli jeho tělo narazí na ostré kamení dlážděného chodníku, nebo na měkkou látku markýzy. Trvalo to jen okamžik. Další, co ucítil, byl náraz na rám markýzy, právě tak silný, aby zbrzdil jeho pád, a pak už byl na zemi.

Lidé na ulici křičeli a ukazovali si na Ferrise. Netušil proč, dokud si nesáhl rukou zezadu na hlavu. Když ji odtáhl, byla celá od krve. Měl jen pár sekund k dobru, než se Hassan s tím druhým vyhrnou na ulici za ním. Když se pokusil zvednout, chvíli mu trvalo, než znovu získal rovnováhu. A pak se rozběhl ulicí, utíkal tak rychle, jak mu jen jeho zraněná noha dovolovala. Lidé pořád křičeli, ale on se o to nestaral. Ani by se mu nemohlo stát nic lepšího, než že by ho zatkla syrská policie. Ta ho ale nechala na holičkách.

Když se Ferris přiblížil k bráně Bab Touma, uvědomil si, že Hassan s tím druhým ho vůbec nepronásledují. Kde jsou? A pak mu to najednou došlo. Když Ferris vyskočil z toho okna, nahrávka se právě rozbíhala. Nejspíš je přikoval na místo pohled na Sulejmana: otřeseného, ohromeného, ochromeného. Kapsle s jedem se dotkla první uzliny. Teď poputuje dál a dál, pronikne do každého nervu a cévy, až dorazí k samému srdci. A pak začnou světla pohasínat a systém se bude zadrhávat a rozkládat, kůže se začne odlupovat.

~

Ferrisův řidič čekal přesně na místě, kde ho nechal. Měl v kufru ručník a Ferris si teď do něj otřel krev. Instinkt mu napovídal, aby se vyhnul syrské nemocnici i americké ambasádě. Nasměroval řidiče k francouzskému velvyslanectví, nejlepšímu a nejmodernějšímu ve městě. Francouzskému armádnímu důstojníkovi u brány vysvětlil, že potřebuje navštívit šéfa místní stanice DGSE. Možná to bylo tou krví, možná tím výrazem absolutního odhodlání ve Ferrisových očích, ale francouzský voják ho vyzval, aby zašel dovnitř, za těžké dveře ambasády, než si zavolá. Člověk z DGSE dorazil o minutu později i se sestrou, která na zdejší ambulanci očistila Ferrisová zranění a zavolala doktora.

Při pádu si zlomil dvě žebra a bylo zapotřebí více než čtyřicet stehů k uzavření všech ran, vcelku měl ale štěstí. Ferris podal částečné vysvětlení toho, k čemu došlo – neřekl toho moc, ale dost na to, aby člověk z DGSE nevypadal jako hlupák, až bude odesílat kabelogram s hlášením. Když se Francouz Ferrise zeptal, proč nejel na americkou ambasádu, odpověděl jen: „Jsem unavený,“ a Francouz se chápavě usmál.

Francouzský důstojník mu nabídl diplomatický vůz a řidiče na zpáteční cestu do Bejrútu a Ferris to s povděkem přijal. Bylo po všem. Teď už měl jen jeden cíl, a tím bylo najít Alici.

~

Video odvysílali na Al-Džazíře o čtyřiadvacet hodin později. Hlasatel je nazval „přiznáním zrádce“. Bylo to jako sledovat veřejnou popravu. Možná to bylo děsivé, ale stejně jste od toho nedokázali odtrhnout oči.

V době, kdy video běželo v televizi, byl už Ferris zpátky pod Haniho péčí a ochranou. Ani se neobtěžoval se na to kouknout. Nechají Sulejmanovo „přiznání“, ať odvede své dílo – ať se po muslimském světě šíří hanba a obviňování, ať jej zaplaví popírání a protiútoky, ať si mluvčí organizace řeční nebo se škodolibě radují nebo prostě zalezou do úkrytu. Tohle nebylo něco, co by zabralo dny nebo týdny. Bude k tomu zapotřebí celých let, než se síť vzpamatuje z tohoto toxinu. Protože pokud nemohlo toto hnutí věřit Sulejmanovi, velkému architektovi džihádu, pak nemohlo věřit ničemu.

37

První dny byly nepříjemné. Ani jeden z nich toho nechtěl říct příliš, ze strachu, že by tím uvolnil smršť syrových emocí, které by zničily jakoukoli jejich naději na štěstí. Našlapovali kolem sebe opatrně, jako pár, který má dost rozumu, aby nešťoural do minulých lásek. Ferris si sliboval, že rozmotá všechny lži a bude žít jen pravdou, ale to nebylo tak snadné. V jeho životě se téměř všechno ukázalo jako lež. Teď bylo zapotřebí spíše začít znovu než pokoušet se přepisovat, co se stalo dřív, a zdálo se, že Alice to chápe. A byla tady taky tajemství, které zase skrývala ona – záhady jejího života v Jordánsku, které nebyla schopna Ferrisovi plně vysvětlit, a možná dokonce ani sama sobě.

Znovu se setkali v nemocnici v Tripolisu, kde Alice během Ferrisovy nepřítomnosti zůstala. Když poprvé vstoupila do prosklené verandy, Ferrisovi vytryskly slzy. Neměl to v úmyslu, ale nedokázal si pomoct. Pokusil se Alici vylíčit, co se přihodilo, ale pak to vzdal a ona ho prostě jen přivinula k sobě. Všimla si modřin na jeho obličeji a krku, a když chtěla vzít jeho zafačovanou ruku do svých, prudce sebou škubla, když si uvědomila, že mu schází jeden prst. Zbytek si už dokázala domyslet sama. O svém posledním střetu v Damašku se jí Ferris ani neobtěžoval říct. Na to bude čas později, pokud vůbec.

Hani jim nechal auto s řidičem, které na ně čekalo, když společně vyšli ze dveří nemocnice do oslňujícího zimního slunečního svitu severního Libanonu. Na vrcholcích hor za jejich zády ležel sníh a voda se leskla tou nejryzejší modří. Čistota slunce a moře v okamžiku, kdy vykročili ven, jako by z nich smyla část té skvrny. Ferris se vypravil do mešity v Tripolisu, kde byl podle Haniho jeho pradědeček šejkem. Chtěl ji vidět na vlastní oči. Ukázal Alici kamenný dům, kde se narodil jeho dědeček, a ona se jen usmívala, jako by také vždycky věděla, že je muslim.

Toho odpoledne vyrazili autem podél pobřeží na jih k Bejrútu, smaragdu, který ztratil svůj lesk. Hani jim zamluvil apartmá ve Phoenicii s výhledem na křivku přístavu a sníh na hoře za hotelem. Alice vyvěsila na dveře cedulku „Nerušit“ a oba se pomalu navzájem svlékli – Alice byla velice opatrná kvůli jeho zraněním. Odvedla ho k posteli, ale dlouho tam jen tak leželi, navzájem se dotýkali a vzpomínali a čekali, až se k nim láska a touha vrátí zpátky. Ferris vyčkával, nebylo na něm, aby vyvíjel iniciativu, ale na ní, aby si ho vzala. A ona to udělala.

Zůstali v posteli po zbytek noci a celý příští den, jídlo si objednávali od pokojové služby a pak vysedávali na verandě svého apartmá a hleděli na moře. Měli teď před sebou nekonečně mnoho času, nemuseli nikam pospíchat, vykládat si nějaké lži. To odpoledne Ferris v polospánku uslyšel, jak mu Alice zpívá ukolébavku. Přestala, když se probudil, ale pak zase začala a přitom ho hladila po vzpurných vlasech na temeni hlavy. Ferris se v myšlenkách zatoulal zpátky v čase. V jistém slova smyslu prožíval ten příběh pozpátku, dokázal ale pochopit jeho podstatu? Domníval se, že ano.

„Ty jsi byla součástí toho všeho,“ řekl.

„Ke konci ano.“ Přestala zpívat, ale dál ho hladila po vlasech. „Už dřív jsem byla v Sýrii. Věděla jsem, co dělám.“

„Pracovalas pro Haniho?“

„Ano. Pomohl mi zůstat v Jordánsku, tak jsem mu občas taky vypomáhala. Ale tu poslední věc jsem udělala pro tebe. Říkal, že budeš v bezpečí. A jinak že nikdy nebudeš svobodný.“

„Je něco, co bys mi měla říct?“

Dlouhou chvíli nad tím přemýšlela. „Ne,“ prohlásila nakonec. Dotkla se jeho tváře a usmála se a po nějaké době usnula po jeho boku.

~

Zpátky do Ammánu odletěli v Haniho soukromém tryskáči. Hoffman už tam na něj čekal, a i když byl možná naštvaný, nedával to najevo. Připsal si veškeré zásluhy, přesně jak Hani předpovídal, i za to video na Al-Džazíře. Hoffman chtěl kompletní hlášení a Ferris mu ho podal. Nevynechal nic a celé vyprávění zabralo dohromady od začátku do konce skoro tři hodiny.

„Chtěl bych z agentury odejít,“ oznámil Ferris, když skončil s hlášením. Hoffman se mu to ani nepokoušel vymluvit. Zamumlal něco v tom smyslu, že ho naprosto chápe. Očividně se mu ulevilo. Ferris byl jediný Američan, který znal všechna fakta. V tomto ohledu byl tou poslední osobou, kterou by chtěl Hoffman u CLA vídat.

Hoffman nabídl Ferrisovi na rozloučenou slušný balík, ne zrovna nějaký zlatý padák, ale aspoň postříbřený. Zahrnoval doživotní invalidní důchod, plus zvláštní dohodu o předčasném odchodu na odpočinek, protože byl zraněn ve službě, dále zvláštní odměnu z ředitelova neoficiálního „výkonnostního fondu“, plus zpětné proplacení nahromaděné dovolené, kterou si Ferris nikdy nevybral, a přesčasů a příplatků za rizikovou práci, které si ještě nevyzvedl. Nebylo to zrovna jmění, ale vypadalo to slušně. Hoffman mu taky řekl, že chtějí dát Ferrisovi medaili, potají, a zeptal se, jestli je ochoten ještě se vrátit na Ústředí, aby mu ji ředitel mohl předat. Ale Ferris odmítl a prohlásil, že si můžou tu jeho medaili klidně schovat do skříňky hned vedle té z Iráku.

Roger Fares a Alice Melvilleová se vzali v Ammánu ještě toho června. Ferris trochu změnil svůj vzhled, nechal si narůst vlasy a nosil teď plnovous. Alice říkala, že tak vypadá ještě hezčí. Byl to prostý obřad. Ferris se nestal muslimem, na svatbě stál ale sunnitský šejk hned vedle episkopálního kněze, který je oddal. Přiletěla sem Alicina rodina i Ferrisová matka. Napřed ani nechtěl svědka, pak se ale rozhodl požádat Haniho, který přímo zajásal nad tím důkazem, že mu byly odpuštěny jeho manipulace. Alice po svatbě pokračovala v práci s dětmi palestinských uprchlíků. Ferris se přidal k ní a lidé v táborech byli šťastní, že ho mají. Hovořil jejich jazykem a poslouchal, co říkali. Pracovali takhle spokojeně až do podzimu, bydleli v Alicině bytě a učili se navzájem vařit.

Jednoho dne v září, přesně rok poté, co se setkali poprvé, přišel k nim na návštěvu Hani. Nejdřív požádal, aby si mohl s Ferrisem promluvit o samotě, ale Ferris rozhovor v soukromí odmítl, prohlásil, že tohle už mají definitivně za sebou. A tak to Hani řekl oběma: nějaký britský žurnalista ze Sunday Times se ho vyptával na střílení v Aleppu, do kterého byl zapleten jistý nedávno penzionovaný americký diplomat sídlící v Ammánu jménem Roger Ferris. Hani řekl, že by mohl ten článek zarazit – měl v Londýně dost přátel, a když na to přišlo, taky v Bejrútu, Paříži a Tel Avivu, pokud by začaly informace prosakovat. Jenže už to bylo venku. To znamenalo, že Ferris a Alice už nejsou v Ammánu v bezpečí. Hani je bude chránit, ale chtěl, aby to věděli.

Na začátku října se přestěhovali do jiného města arabského světa, kde se nacházela další dobročinná agentura, která potřebovala dobrovolníky. Dokonce ani svým přátelům neřekli, kam odjíždějí. Než opustili Ammán, zjistila Alice, že je těhotná. Dítě se narodilo v arabském světě a Roger a Alice jako by se tím spojili přímo se samotnou zemí, byli jí pohlceni, pronikla jim do žil. Nemohli uniknout té čarovné, strádající kultuře, která je vtahovala do svého náručí, a ani nechtěli. A tak prostě žili.

DAVID IGNATIUS

LABYRINT LŽÍ

Z anglického originálu Body of Lies

poprvé publikovaného nakladatelstvím

W.W. Norton & Company v roce 2008

přeložila Naďa Funioková

Odpovědná redakce Eva Strnadová

Obálka Jiří Mičkal

Sazba Vojtěch Mikulenka

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 911. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2009

První vydání

Počet stran 376

ISBN 978-80-7217-671-7

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai