Černý kříž

Greg Iles

(1997)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Válečný, Thriller

Můžeme říct, že současné romány na téma 2. světové války jsou především čistě válečné, akční příběhy. Z tohoto stereotypu trochu vybočuje kniha amerického autora Grega Ilese „Černý kříž“. Nechci tím říct, že jde o nudný moralizující příběh. Zcela souhlasím z citátem Stephena Kinga na obálce: „V ohni napětí“. I když kniha má kolem 500 stran, čte se velmi rychle díky skvěle stavěnému příběhu, autorovu stylu vyprávění a samozřejmě dobrému překladu Pavla Dufka, který se specializuje na překlady thrillerů z angličtiny. A co je tedy v příběhu nadstandardního? Celý příběh se odvíjí kolem koncentračních táborů a osudů Židů za 2. světové války. Už toto samotné téma donutí čtenáře se zamyslet nad hranicemi lidskosti. A když k tomu připočítáte i propracované dialogy hrdinů na téma „smrt menšiny pro záchranu většiny“, vyjde z toho příběh, který Vás nutí se zabývat i otázkami lidské bestiality a odplaty. Jste-li slabší nátury jako já, tak Vám zaručuji, že Vás nečeká klidné spaní. Další zajímavou věcí, na kterou se snaží autor upozornit čtenáře, je fakt, že antisemitistická politika nebyla pouze doménou fašistického Německa, ale i Britů a mnoha ostatních evropských národů. Na druhou stranu Iles ale také poukazuje na to, že koncentrační tábory a holocaust vůbec nebyly určeny pouze pro vyvražďování Židů. Hrdiny příběhu jsou Jonas Stern, židovský partyzán z Palestiny a horlivý nepřítel Němců, a americký vědec-chemik Mark McConell, zarytý pacifista, který pracuje na tajném spojeneckém výzkumu v oblasti ochrany před vojenskými plyny. Britským vyzvědačům se dostanou do rukou vzorky prudce jedovatých německých bojových plynů soman a sarin, které vyvíjejí němečtí vědci za podpory Himmlera pro nasazení proti spojeneckým vojskům během očekávané invaze do Francie v roce 1944. Továrna a „praktická“ zkušebna se nachází v koncentračním táboře Totenhausen, kde se konají zkoušky na vězních. Britské velení spolu s W.Churchillem se rozhodlo demonstrovat svoji ochotu odpovědět na plynový útok stejnou zbraní a proto tajně nařídí zlikvidovat celý tábor i s osazenstvem narychlo vyrobeným britským plynem. To by mělo Himmlera upozornit na to, že si s těmito zbraněmi nemá raději zahrávat. Jde o smyšlený příběh, ale jak Iles ve svém doslovu připomíná, vycházel ze skutečných záležitostí a dějů, které byly mnohdy mnohem děsivější. Totenhausen i hlavní hrdinové nikdy neexistovali, ale mnoho ostatních postav a míst jsou převzati z reálných dějin této nejděsivější války v historii lidstva. Plyny soman i sarin jsou taky skutečné a dodnes jsou to nejjedovatější bojové plyny na světě. „Černý kříž“ je jedna z mála knih, kde se autor ani nesnažil o nějaké vtipné vsuvky. Závěrem bych jen zopakoval větu samotného autora: „… rád bych požádal mladé čtenáře, aby si uvědomili, že padesát let od konce války není dlouhá doba!“

GREG ILES

ČERNÝ KŘÍŽ

TALPRESS

Copyright © 1995 by Greg Iles

Translation © 199V by Pavel Dufek

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-105-7

Betty Uesové-Thornhillové

a všem mužům a ženám,

kteří obětovali život

pro věc Spojenců.

PODĚKOVÁNÍ

Mnohokrát děkuji Natashe Kernové, superagentce v pravém smyslu slova.

Mnohokrát děkuji Elaine Kosterové, nakladatelce, která má tu kuráž, že autory nechává porušovat pravidla.

Zvláštní poděkování patří Johnu Grishamovi.

Edwardu Stacklerovi, výbornému redaktorovi a mistru POV!

Za pomoc při výzkumu: ve Skotsku Colinu Macleanovi a Beryl Austinové; v Londýně Foliy Marlandové, Stuartu Hamiltonovi a Petera Simkinsovi z Říšského válečného muzea; ve Washingtonu Davidu Kasmierovi; v Portlandu (Oregon) Orianě Greenové; v Novatu (Kalifornie) Daleu Wilsonovi.

Poradcům ve věcech lékařských: Jerrymu Ilesovi, M.D., Michaelu Bourlandovi, M.D., Noahu Archerovi, M.D., Barrymu Tillmanovi, M.D., a Davidu Stecklerovi, M.D.

Elektroinženýrství: Marlonu Copelandovi, Howardu Wootenovi

Jazyky: Toosu S. Nooijenovi, Jean-Claudu Coulerezovi, Susan Callonové, Christofu Schauweckerovi, Glorii Brameové-Glicksteinové

8. letecká armáda USA: Austinu Ingelsovi a Donaldu Toyeovi

Židovská problematika: Jerrymu Grossovi, Louisi DeVriesovi, Ronaldu E. Stacklerovi

Skotské záležitosti: Dianě Gabaldonové

Zvláštní poděkování Jeffu Walkerovi za proniknutí do křivolakých zápletek.

Zvláštní poděkování Geofíu Ilesovi za bratrské rady.

Sláva všem profíkům v Duttonu/Signetu.

Čtenářkám Betty Ilesové, Courtney Aldridgeové a Mary Lou Englandové.

Smiřuji se se svou Komisí pro brouka v hlavě: Carrie a Madeline.

Všechny chyby a omyly jsou moje.

Lidské události se točí v záhadném kruhu.

Některé generace dostávají mnoho.

Od jiných se mnoho očekává.

Tato generace má schůzku s osudem.

Franklin Delano Roosevelt

1

Je zvláštní, že smrt často neznamená konec, ale spíš začátek. Někoho známe deset dvacet let nebo ještě déle. Potkáváme ho dennodenně. Bavíme se s ním, smějeme se, hádáme se. Máme dojem, že víme, o koho jde.

A potom zemře.

Po jeho smrti začíná prchavá představa, utvářená celý život, dostávat konečnou podobu. Stává se středem naší pozornosti. Objevují se nová fakta. Otvírají se sejfy, čtou se závěti. S odstupem času mnohdy odhalujeme, že onen člověk byl docela jiný, než jak jsme si ho představovali. A čím nám byl bližší, tím víc nás toto zjištění zaráží.

Platí to o mém dědečkovi. Zemřel tragicky, veřejnosti na očích a za tak neobvyklých okolností, že rozhlasové a televizní stanice věnovaly jeho úmrtí v celostátním večerním zpravodajství půl minuty. Stalo se to minulý týden v úterý v sanitním vrtulníku cestou z Fairplaye ve státě Georgia – městě, kde jsem se narodil a vyrůstal – do fakultní nemocnice v Atlantě, kde pracuju jako lékař na pohotovosti. Během vizity v místní nemocnici se zhroutil na stanici u sester. Snažil se nemyslet na hroznou bolest v bederní části a nechal si od sestry změřit krevní tlak. Když mu oznámila naměřené hodnoty, správně určil abdominální aneurysma aorty (výduť srdečnice v břišní oblasti) a uvědomil si, že pokud ihned nepodstoupí naléhavou operaci, neodvratně zemře.

Za pomoci dvou sester si telefonicky objednal převoz vrtulníkem z Atlanty, vzdálené přes šedesát kilometrů. Babička trvala na tom, že zůstane v helikoptéře po jeho boku, a pilot neochotně svolil. Obyčejně se to nepovoluje, ale mého dědečka znal v Georgii ve zdravotnictví skoro každý nebo o něm aspoň slyšel jako o tichém, zato nesmírně uznávaném plicním specialistovi. Kromě toho moje babička nepatřila k ženám, kterým by muži odmlouvali.

Dvacet minut nato vrtulník havaroval v jedné klidné ulici na předměstí Atlanty. Od té chvíle uplynuly čtyři dny, ale příčinu neštěstí dosud nikdo nestanovil. Zkrátka nešťastná náhoda. S oblibou se tomu říká pilotova chyba. Mně je vcelku jedno, čí to byla chyba. Nemám v úmyslu někoho žalovat. Nemáme to v rodině v povaze. Nebo přesněji řečeno neměli.

Smrt prarodičů pro mě byla velká rána už proto, že mě vychovávali od mých pěti let. Rodiče mi zahynuli při autonehodě v roce 1970. Neštěstí jsem si užil víc než dost. A trvá to pořád. Ve dne v noci se vkrádá do mé ambulance, provázené krví, kokainem, pachem whisky, popálenou kůží a mrtvými dětmi. Takový je život. Píšu to kvůli tomu, co se přihodilo na pohřbu – vlastně kvůli tomu, s kým jsem se tam setkal. Protože až tam, v místě smrti, konečně vyšel na povrch dědečkův tajný život.

Hosté pohřebního obřadu – na naše město, převážně protestantské, jich bylo hodně – se již rozešli k dlouhé řadě důstojných lincolnů a veselejších japonských vozů. Stál jsem u travnatého pásu lemujícího oba hroby, jámy, které byly cítit čerstvě vykopanou hlínou. Dva hrobníci čekali, až nadejde čas, aby lesklé stříbrné rakve zasypali. Nijak se do toho nehrnuli. Oba totiž byli dědečkovi pacienti. Jednomu – šlachovitému Crenshawovi – prý dokonce pomáhal na svět.

„Takoví doktoři už se neroděj, jako bejval váš děda,“ pravil. „Teda lékaři,“ opravil se a nepatrně se usmál. „Porád si na to nemůžu zvyknout. Nic ve zlým, ale já furt nemůžu zapomenout, jak jsem vás tady chytil vo půlnoci s tou Clarkovic holkou.“

Oplatil jsem mu úsměv. Byla to legrační vzpomínka. Ani já si nemůžu úplně zvyknout na ten titul. Doktor McConnell. Vím, že jsem doktor – a sakra dobrý –, ale dokud jsem stával vedle dědy, vždycky jsem si připadal jako učedník. Chytrý, ale nezkušený student v přednostově stínu. Zrovna na tohle jsem myslel, když vtom mě někdo zezadu zatahal za rukáv u bundy.

„Zdravíčko, rabíne,“ pozdravil hrobník a kývl směrem za mě.

„Šalom, pane Crenshawe,“ odpověděl hlubší, dost opotřebený hlas.

Otočil jsem se. Za mnou se hrbil strýčkovský stařík se sněhobílými vlasy pod jarmulkou. Jeho jiskrné oči na mně spočinuly a dokonale si mě prohlížely. „Věrná podoba,“ řekl potichu. „I když máte o něco silnější kosti než Mac.“

„Babiččiny geny,“ vysvětlil jsem stručně, trochu rozpačitý z toho, že jsem v nevýhodě.

„Zcela správně,“ souhlasil stařec. „Zcela správně. Také to byla krásná žena.“

Najednou jsem si ho zařadil. „Rabín Leibovitz, nemám pravdu?“

Stařík se usmál: „Máte dobrou paměť, doktore. Už je to dávno, co jste mě viděl zblízka.“

Hlas měl hluboký, melodický, jakoby vybroušený letitou lichotivou a mírnou mluvou. Znovu jsem pokýval hlavou. Hrobníci přešlapovali z nohy na nohu.

„No, snad už bychom měli…“ navrhoval jsem.

„Vezmu lopatu,“ řekl rabín Crenshawovi.

„Ale rabíne, vy byste neměl dělat těžkou práci.“

Rabín vzal lopatu vyjevenému hrobníkovi z ruky a zapíchl ji do měkké hromady hlíny. „Tohle je práce pro nebožtíkovy přátele a příbuzné. Doktore!“ vyzval mě.

Vzal jsem si lopatu od druhého hrobníka a následoval jeho příkladu.

„Nashle, Marku,“ zabrumlal Crenshaw, poněkud vyvedený z míry. Se svým známým se šoural k odučenému pick-upu, který čekal opodál.

Vytrvale jsem házel lopatou zeminu do babiččina hrobu a rabín zatím dělal totéž na vedlejším. Bylo horko – jaké v létě v Georgii bývá – a brzy ze mě lil pot. Jak mi navršená hlína u nohou přibývala, mírně mě překvapilo, že to házení lopatou mi bylo příjemnější než všechno to, co jsem dělal od chvíle, kdy jsem se dověděl o dědově a babiččině smrti, a daleko milejší než všechny ty kondolence. Zkontroloval jsem, jak stařík v práci pokročil, a udivilo mě, že je jenom trochu pozadu. Se zápalem jsem se vrátil ke své hromadě.

Když jsem babiččin hrob dokončil, přešel jsem k rabínovu, abych mu pomohl. Spolu jsme měli dědečkův hotový za pár minut. Rabín odložil lopatu na zem za zády, otočil se k hrobu a začal se tiše modlit. Stál jsem v tichosti s lopatou v ruce, dokud neskončil. Potom jsme jako na povel vyšli k úzké asfaltové cestě, kde jsem měl zaparkovaného svého černého saaba.

Nablízku jsem nezahlédl žádná jiná auta. Hřbitov stál dobré dva tři kilometry od středu města. „Vy jste šel celou cestu sem pěšky?“ zeptal jsem se.

„Chytil jsem stopa – jednoho dobrého křesťana. Doufal jsem, že se zpátky svezu s vámi.“

Zaskočilo mě to, ale neodmítl jsem. „Jistě, s radostí.“

Otevřel jsem mu dveře na pravé straně, obešel auto a usedl za volant. Švédský motor se Hadce rozběhl. „Kam to bude?“ zeptal jsem se. „Pořád bydlíte naproti synagoze?“

„Ano. Ale myslel jsem, že bychom se mohli stavit v domě vašich prarodičů. Bydlíte tam, když jste ve městě, ne?“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Ano, bydlím.“ Zvědavě jsem si ho prohlížel. Pak jsem dostal pocit, že už jsem se s něčím podobným setkal. Ano, už jsem takovou situaci zažil. Některým lidem je nepříjemné stát tváří v tvář vážným příznakům chorob v ordinaci. „Potřebujete se mi s něčím svěřit?“ zjišťoval jsem pomalu. „Potřebujete vyšetřit?“

„Ne, ne. Na svůj věk jsem díky bohu docela zdravý. Ale chtěl bych s vámi o něčem mluvit. O něčem, co s vámi nakonec chtěl prodebatovat váš dědeček. Ale jaksi k tomu nikdy nenašel čas.“

„O čem to mluvíte?“

„O tom, co váš dědeček dělal za války, Marku. Vyprávěl vám o tom někdy?“

Malinko jsem se začervenal. „Ne. Nikdy neřekl nic víc, než že konal svou povinnost, když to bylo potřeba.“

„To je celý Mac.“

„Nikdy se o tom nebavil ani s babičkou,“ přiznal jsem ke svému údivu. „Svěřila se mi s tím… Bylo jí to líto. V našem životě to bylo něco jako tabu. Sice malé, ale přece jen. Takový temný bod, víte?“ Rabín přikývl. „Velmi temný bod, Marku. Myslím, že je načase, aby vám ho někdo trochu osvětlil.“

Čtvrt hodiny nato jsme stáli v dědečkově pracovně. V tomto živelně postaveném venkovském domě pobitém překládanými prkny vyrostly tři generace lékařů. Dívali jsme se na ocelový sejf, kde dědeček míval osobní doklady, aby je chránil před případným požárem.

„Znáte kombinaci?“ zeptal se mě rabín.

Zavrtěl jsem hlavou. Sáhl do zadní kapsy, vytáhl peněženku a hrabal se v ní, až konečně našel, co hledal: dědečkovu bílou navštívenku. Na rubu si přečetl několik čísel a netrpělivě na mě pohlédl.

„Poslyšte, rabíne,“ spustil jsem, protože ve mně rostl neklid. „Nevím vlastně, proč jsme tady. Totiž, vím, že jste se s dědečkem znali, ale netušil jsem, že tak důvěrně. Upřímně řečeno, nechápu, proč by vám mělo být něco do toho, co obsahuje tento sejf.“ Udělal jsem pauzu. „Ledaže… v závěti něco odkázal synagoze. Je to tak?“

Leibovitz si odkašlal. „Jste podezíravý. Tak jako býval váš dědeček. Ne, s penězi to nemá nic společného. Abych řekl pravdu, pochybuju, že jich po Macovi zůstalo nějak moc. Kromě pojistky, a to jenom tak kolem padesáti tisíc. Většinu peněz utratil.“

Podíval jsem se na něj úkosem. „Jak to všechno víte?“

„Byli jsme s vaším dědečkem víc než jen známí. Byli jsme nerozluční přátelé. Vím o jeho penězích, protože jich hodně věnoval synagoze. Když jste dodělal lékařskou fakultu, usoudil, že byste se o sebe mohl postarat sám a vaše babička taky, kdyby umřel dřív než ona. Samozřejmě vlastnil tenhle dům. Ten připadne vám. Pokud jde o peníze, které mi dal, měl jsem jich použít na pomoc pronásledovaným Židům, kteří usilovali o to, dostat se do Izraele.“ Leibovitz obrátil mozolnaté dlaně vzhůru. „Marku, všechno se to vztahuje k válce. Přesněji k tomu, co dělal za války on. Když mi ten sejf otevřete, všechno bude mnohem jasnější.“

Tomu mírnému a přímému hlasu se nedalo odolat. „Tak dobře,“ souhlasil jsem. I když jsem měl pocit, že se mnou manipuluje, kupodivu jsem se nedokázal vzepřít. „Přečtěte tu kombinaci ještě jednou.“

Leibovitz četl a já na sejfu vytáčel čísla, až jsem uslyšel cvaknutí. Pak jsem těžká dvířka tahem otevřel. Nejprve jsem uviděl stoh lejster – vlastnická práva na dvě rodinná auta a dům, starou hypotéku.

„Vidíte krabičku?“ zeptal se rabín. „Měla by být skoro placatá a ne moc velká.“

Opatrně jsem se přehraboval v papírech. Jasně, vespod, takřka na dně hromady, jsem nahmatal plochou dřevěnou krabičku. Vyndal jsem ji ze sejfu. Byla z obyčejného borového dřeva. Vešla se akorát do dlaně. Nikdy dřív jsem ji neviděl.

„Otevřete ji,“ poručil mi Leibovitz.

Mrkl jsem na něj přes rameno, pak zpátky a zdvihl jsem víčko krabičky. Ve světle se zatřpytil nablýskaný kov.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Viktóriin kříž. Nejkýženější vyznamenání v britské říši. Slyšel jste o něm?“

„Viktóriin kříž… Není to ten, co dostal Michael Caine ve filmu Zulu?“

Leibovitz smutně kroutil hlavou. „Ach, ta televize,“ povzdechl si. „Ano, Viktóriin kříž byl udělen jenom hrstce Angličanů, kteří zahnali početnější zulskou armádu při Rorkeově tažení v jižní Africe.“

Opatrně jsem kříž vyňal a prohlížel si ho na světle. Byl bronzový a zavěšený na rudé stužce. Uprostřed byl lev stojící na koruně. Pod ní byl vyražený nápis ZA UDATNOST.

Rabín hovořil, jako by promlouval ke shromážděným věřícím. „Marku, seznam nositelů Viktóriina kříže je nejuznávanější listina v anglických vojenských dějinách. Pokud je veřejnosti známo, od roku 1856, kdy královna Viktorie toto vyznamenání zavedla, je obdrželo pouze třináct set padesát lidí. Existuje však ještě jeden seznam – mnohem kratší –, a ten nezná nikdo jiný než panovník a ministerský předseda. Je to tajný seznam a jsou na něm jména těch, kdo vykonali bezpříkladné chrabré a oddané činy tváří v tvář nepříteli, avšak natolik delikátní povahy, že to nelze zveřejnit.“ Zhluboka se nadechl a dodal: „Marku, na tom seznamu je jméno vašeho dědečka.“

Nevycházel jsem z údivu. „Vy si snad děláte legraci. Nikdy se mi o ničem takovém nezmínil.“

Starý rabín se trpělivě usmíval. „To byl rub tohoto vyznamenání – zákon mlčení. Nikdy se totiž nesmí nosit na veřejnosti. Podle mě se ten tajný kříž uděloval proto, aby si lidé jako váš dědeček mohli v noční tmě, dávno potom, co sláva zašla, připomenout, že oběti… které přinesli, někdo ocenil.“ Leibovitz se tvářil zadumaně. „Stejně to chce zvláštní náturu, aby takovou slávu člověk dokázal tajit.“

„Můj dědeček nebyl extrémní egocentrik, ale ani nebyl nijak zvlášť skromný,“ přiznal jsem. „Neskrýval pocty, které si zasluhoval.“

Leibovitz si smutně povzdechl. „Mac si tuto poctu zasloužil, ale nebyl hrdý na to, co kvůli ní udělal. Víte, ze začátku válku z mravních důvodů jednoznačně odmítal.“

„To jsem nevěděl.“

„Marku, před dávnou dobou mě váš dědeček vyhledal kvůli něčemu, co ho velice trápilo. Probíral to s křesťanským farářem, ale ten prý vůbec nepochopil, o čem mluvil. Ten kněz mu tvrdil, že je hrdina, že nemá důvod hanbit se za to, co udělal. Mac to v sobě nějaký čas nosil dál, až konečně přišel za mnou.“

„Proč zrovna za vámi?“

„Protože jsem Žid. Dostal nápad, že bych snad já mohl do jeho problému proniknout, že bych jeho duši dokázal zbavit těžkého břemene.“

Polkl jsem. „A podařilo se vám to?“

„Snažil jsem se ze všech sil. Na mou věru. Vlastně to trvalo celé roky. Byl mi za to úsilí vděčný. Ale beztak to bylo bezúspěšné. Váš dědeček si své břímě vzal do hrobu.“

„Krucinál, to mi musíte vysvětlit. Co provedl tak hrozného? A kdy? Zmínil se mi, že válku přečkal v Anglii.“

Leibovitz se zadíval na nějaké neutrální místo. „V Anglii strávil většinu války, to je pravda – výzkumnou prací v Oxfordu. Ale dva týdny trochu cestoval. A tyhle cesty ho nakonec zavedly na místo, které mu muselo připadat jako peklo na zemi.“

„Kde to bylo?“

Leibovitzovi ztuhly rysy. „V Totenhausenu. Na řece Recknitz v severním Německu. Jestli vás zajímá, kdy tam byl, otočte ten kříž a uvidíte.“

Obrátil jsem jej. Na rubu bylo vyraženo:

Mark Cameron McConnell, M. D.

15. února 1944

„Tehdy se ten statečný čin uskutečnil,“ objasnil rabín. „V tom roce váš dědeček vykonal něco strategicky významného, tak ojediněle hrdinského, že mu byla udělena pocta, které se kromě něho dostalo jedinému nebritskému občanovi. Tím druhým vyznamenaným byl také Američan.“

„Kdo to byl?“

Rabín se namáhavě narovnal, páteř měl ztuhlou, jako by spolkl pravítko. „Neznámý vojín.“

Sevřelo se mi hrdlo. „Nemohu tomu uvěřit,“ zachraptěl jsem. „Nikdy jsem neslyšel nic tak neobyčejného. Ani nezažil,“ dodal jsem. Jak jsem držel ten kříž se stužkou, jako by mi v ruce ztěžkl.

„Však se dočkáte ještě něčeho neuvěřitelnějšího. Něčeho unikátního.“

Napětím jsem polkl.

„Podívejte se pod vycpávku. Ještě by to tam mělo být.“

Podal jsem mu kříž a pak jsem opatrně nadzdvihl plátýnko na dně borové krabičky. Pod ním jsem nalezl otřepaný chomáček vlněné látky se skotským kostkovaným vzorkem. Tázavě jsem vzhlédl.

„Pokračujte,“ pobídl mě Leibovitz.

Pod látkou se skrývala fotka. Černobílá a tak kontrastní, že vypadala jako jeden ze starých snímků z časopisu Life, které ukazovaly oblasti sužované prašnými bouřemi. Byla na ní štíhlá mladá žena od pasu nahoru. Měla na sobě prosté bavlněné šaty. Pózovala dost formálně na pozadí tmavých dřevěných fošen. Vlasy po ramena měla světlé a rovné a proti neopracovanému dřevu zářila. Kolem úst se sice nedaly přehlédnout vrásky způsobené starostmi, obličej jí však zvýrazňovaly oči tmavé jako dřevo za ní. Její věk jsem odhadl na třicet.

„Kdo je to?“ byl jsem zvědavý. „Není… Nevím. Není dvakrát krásná, ale… živá. Je to má babička? Pochopitelně zamlada.“

Rabín netrpělivě mávl rukou. „Všechno po pořádku. Podívejte se pod fotografii.“

Poslechl jsem ho. Ležel tam puntičkářský složený kus poznámkového papíru, pomačkaný a zažloutlý stářím. Vytáhl jsem ho a začal rozkládat.

„Opatrně,“ upozornil mě.

„Je to doklad k vyznamenání?“ zeptal jsem se a s papírem zacházel jemně.

„Něco docela jiného.“

Rozevřel jsem jej. Modrý rukopis již téměř úplně vybledl, jako by se omylem dostal do pračky, stále se však dal rozluštit. To, co jsem přečetl, byl pro mě rébus.

Jejich smrt padá na mou hlavu.

W

„Je to skoro nečitelné. Co to znamená? Kdo je to W?“

„Ta poznámka je téměř nečitelná, protože ji v roce 1944 málem smyla mrazivá voda řeky Recknitz. Abyste tomu rozuměl, musel bych vám vylíčit dost spletitou a otřesnou historku. A ten W – jak se autor té poznámky tajemně podepsal – to byl Winston Churchill“

„Churchill?“

„Ano.“ Starý rabín se škodolibě usmál. „O tom by se dalo ještě moc vyprávět.“

„Panebože!“

„Nemáte brandy?“ požádal Leibovitz.

Došel jsem pro láhev.

„Já za to všechno dávám vinu právě Churchillovi.“

Starý rabín se uvelebil v ušáku, kolena obalená háčkovanou pokrývkou a v ruce sklenku s brandy. „Jistě víte, že poprvé Mac odjel do Anglie jako stipendista v Oxfordu. To bylo roku 1930, rok po krachu. Pobyl tam dva roky a potom mu nabídli, aby zůstal ještě rok a zapsal se jako řádný posluchač. Byla to pocta. Po promoci se vrátil do USA. Určitě si myslel, že tím jeho anglická kapitola skončila. Jenže tomu tak nebylo.

Na lékařské fakultě promoval v třicátém osmém a během povinné praxe v nemocnici získal titul inženýra chemie. To už se psal rok 1940. Nastoupil jako praktický lékař u otcova přítele, ale sotva se usadil, telefonovali mu z Oxfordu. Jeho někdejší lektor ho informoval, že jeden z Churchillových vědeckých poradců byl nadšen některými jeho pracemi o chemické válce za první světové války. Chtěli po něm, aby doplnil britský kolektiv vyvíjející jedovaté plyny. Amerika v té době ještě neválčila, ale Mac pochopil, co je v sázce. Anglie visela na vlásku.“

„To si ještě pamatuju. Souhlasil za podmínky, že bude pracovat pouze na obranyschopnosti. Je to tak?“

„Ano. Dost naivně, smím-li to tak říct. Tak či onak, prostě vzal vaši babičku s sebou do Anglie, právě když se schylovalo k bitvě o Británii. Za cenu nějakého toho hubování Susan přemluvil, aby se vrátila do Států. Hitler sice do Anglie nevtrhl, ale beztak bylo pozdě. Nadlouho zůstali rozloučeni.

Padesát let,“ poznamenal Leibovitz. Odmlčel se, jako by se mu přetrhla nit. „Asi vám to bude připadat jako věčnost, ale zkuste si tu dobu představit. Uprostřed zimy, v lednu 1944. Celý svět – včetně Němců – věděl, že Spojenci na jaře vpadnou do Evropy. Jediný otazník byl, kde zasadí ránu. Eisenhower byl zrovna jmenován vrchním velitelem invaze do Normandie pod krycím názvem Overlord. Churchill…“

„Promiňte, rabíne,“ přerušil jsem jej, „nerad bych byl nezdvořilý, ale mám pocit, že vaše líčení toho příběhu bude dost dlouhé.“ Usmál se a ten úsměv byl podložen snášenlivostí vypěstovanou po boku netrpělivých dětí. „Potřebujete někam jít?“

„Ne. Ale jsem zvědavý na svého dědečka, a ne na Churchilla nebo Eisenhowera.“

„Marku, kdybych rovnou přešel k závěru té historky, nevěřil byste mi. Myslím to vážně. To, co vám budu vyprávět, nemůžete strávit, když nebudete vědět, co k tomu vedlo. Rozumíte?“ Přikývl jsem a snažil se skrýt netrpělivost.

„Ne,“ odpověděl si sám. „Nerozumíte. To nejhorší, co jste v životě viděl, všechno to nejhorší dohromady – týrání dětí, znásilňování, dokonce vraždy – není nic ve srovnání s tím, o čem vám budu povídat. Je to příběh o nepředstavitelné krutosti, o mužích a ženách, jejichž hrdinství se nic nevyrovná.“ Vztyčil křivý prst a ztišil hlas. „Až si to poslechnete, váš život se změní.“

„Nepřeháníte, rabíne?“

Upil brandy a pokračoval: „Doktore, já nemám děti. A víte proč?“

„Hm… zřejmě jste je nechtěl. Nebo jste byl neplodný? Nebo vaše paní?“

„Jsem neplodný,“ potvrdil Leibovitz. „Když mi bylo šestnáct, pár německých lékařů mě vyzvalo, abych si sedl do kabinky a vyplnil formulář. Že prý to zabere asi čtvrt hodiny. Těch patnáct minut mi ze tří stran procházely varlaty silné rentgenové paprsky. Po dvou týdnech mi jeden židovský chirurg se svou ženou zachránili život tím, že mě ve své kuchyni vykastrovali.“

Zalil mě studený pot. „Byl jste… v táborech?“

„Ne. Utekl jsem do Švédska. S tím chirurgem a jeho manželkou. Ale zůstaly tam moje nenarozené děti.“

Nevěděl jsem, co na to říci.

„Je to poprvé, co se s tím svěřuji křesťanovi.“

„Ale já nejsem křesťan,“ upozornil jsem ho.

Přivřel oči. „Víte něco, co já ne? Nejste Žid.“

„Nejsem nic. Agnostik, řekl bych. Profesionální pochybovač.“ Leibovitz si mě dlouho prohlížel a v tváři se mu zračily pocity, jež jsem si nedovedl vyložit. „Jako člověku, který toho prožil tak málo, se vám to říká dost snadno.“

„I já jsem si vytrpěl své. A také jsem některé utrpení zmírnil.“ Mávl rukou evropským gestem, které vyjadřovalo víc věcí naráz. „Doktore, vy jste ještě ani nenakoukl přes okraj propasti.“ Rukou si zakryl oči a skoro minutu seděl bez hnutí. Jako by se rozmýšlel, zda mi ten příběh vůbec má vyprávět. Zrovna když jsem se chystal promluvit, dal ruku dolů a řekl: „Tak co, Marku, jste ochoten si to poslechnout? Nebo byste to radši nechal, jak to je?“ Znovu jsem se zadíval na Viktóriin kříž, vyšisovanou poznámku, skotskou látku a fotografii ženy. „Dostal jste mě,“ odpověděl jsem. „Ale chvilku tady počkejte.“

Vrátil jsem se do dědečkovy ložnice a přinesl malý magnetofon, který používal k diktování zdravotních karet, a krabičku s mikrokazetami. „Nebude vám vadit, když si to nahrajú?“ dovolil jsem se a nastavil diktafon. „Jestli je ta historka tak důležitá, snad by se měla zdokumentovat.“

„Mělo se to zveřejnit už před lety. Ale Mac si to nepřál. Říkal, že ať se o tom ví, nebo ne, na lidských dějinách to nic nezmění. Nesouhlasil jsem s ním. Už dávno se ten příběh měla veřejnost dovědět.“

Nakoukl jsem z okna. „Venku už je skoro tma.“

Lhostejně vzdychl. „Tak tomu věnujeme noc.“

„Můžu vám něco poradit? Z redakčního hlediska?“

„Aha, takže teď jste redaktor?“

Pokrčil jsem rameny. „Napsal jsem několik novinových článků. Dokonce si o volných víkendech pohrávám s psaním napínavého románu z lékařského prostředí. Ale možná se mi nabídl nový námět. Každopádně mám pro vás radu – berte, nebo ne. Týká se představ a dohadů. Vynechte je. Vyprávějte mi tu historku jednoduše tak, jak myslíte, že se to odehrálo. Jako kdybyste to pozoroval jako moucha na stěně.“

Po chvíli rabín přikývl. „Snad to svedu.“ Dolil si brandy, opět se uhnízdil v koženém ušáku a pozdvihl skleničku jakoby na přípitek. „Na nejstatečnějšího muže, jakého jsem poznal.“

2

Oxfordská univerzita, Anglie, 1944

Mark McConnell tiše vytáhl dlouhé bidlo z řeky Cherwell a práskl jím o dno. Voda s ledem zmáčela záda kožené bundy jeho bratra, sedícího na předním sedátku úzké dřevěné pramice.

„Ty pitomče!“ zařval David a prudce se otočil, div přitom loďku nepřevrhl. Pravačku v rukavici ponořil do řeky a na oplátku pokropil Marka sprškou vody s ledem.

Ten křikl: „Nech toho! Potopíš nás!“

„Vzdáváš se?“ David znovu strčil ruku do vody.

„Vyhlašuju dočasné příměří. Ze zdravotních důvodů.“

„Srabe.“

Mark výhrůžně zatřásl kormidlem. „Mám palebnou sílu.“

„Tak jo, příměří.“ David zvedl ruku a obrátil se zpět k přídi pramičky s plochým dnem, která se právě prokousávala zákrutou na zledovatělé řece. Z obou bratrů byl menší, měl postavu halva, sprinterské nohy, úzký pas a svalnatá ramena, pískově žluté vlasy a silné čelisti. Kouzlo Normana Rockwella dokreslovaly jasně modré oči. Zatímco Mark dával bedlivý pozor, on sklouzl na příčky, zaklonil se, kolébal si hlavu rukama a zavřel oči.

Mark sledoval řeku před sebou. Holé stromy po obou březích byly hustě ověšené těžkými rampouchy, takže se skoro dotýkaly sněhu, pokrývajícího louku pod nimi. „To je nesmysl,“ komentoval to a naposledy stříkl spršku kapek do Davidova obličeje. Ale nemyslel to vážně. Kdyby jeho mladší bráška nepřijel z letecké základny v Deenethorpu, byl by tento zimní den podobný jako každý jiný v Oxfordu: ponuré aktuality sledované čtrnáct hodin přes zamlžená okna laboratoře. Déšť přecházel v plískanici a naopak, šedivý liják splachoval kamenné kostky na dvorech fakult a zahaloval rubášem hlavní univerzitní knihovnu a jindy líné řeky Cherwell a Temže se vzdouvaly tak, že z nich byly dravé proudy. „Takový je život,“ mumlal David. „Přesně tak si představujem vás, intelektuály, když vám lítáme nad hlavama. Žijete si přepychově a bezstarostně, plujete si na kánoích po mizerný akademický půdě, kdežto my každej den riskujeme, že nám ustřelej zadek, zatímco vy si tady na něm sedíte v teplíčku a domněle vyhráváte válku svejma mozkovejma buňkama.“

„Chceš snad říct plujete si po mizerné akademické půdě na pramicích, ne?“

David otevřel jedno oko, ohlédl se dozadu a zafuněl. „Pane na nebi! Každej rok mluvíš víc a víc jako Anglán. Kdybys do telefonu neříkal mami, už by tě ani nepoznala.“

Mark zkoumal bratrův obličej. Byl rád, že ho zase vidí, a to nejenom proto, že měl záminku vypadnout na celé odpoledne z laboratoře. Chyběl mu kontakt s lidmi. Zde se nabízelo tolik kamarádství, že se prakticky stal psancem. Nedávno musel zápolit s momentálním popudem obrátit se v autobusu na jednu soucitnou tvář a navázat kontakt. A přece, když se nyní díval na bratra – kapitána amerického vojenského letectva, který většinu dní prováděl bombardovací nálety na Německo –, pochyboval, zda má právo ještě zvyšovat břímě, které David nese.

„Už mám omrzlé ruce,“ remcal Mark, ale pramice se hnala dál po černé vodě. „Dal bych sto liber za přívěsný motor.“

Jednou už byl rozhodnut si s Davidem o svém problému popovídat – před třemi týdny, na Štědrý den –, ale plánované setkání jim zhatilo to, že mu byl na poslední chvíli přidělen letový úkol. Od té doby uběhl téměř měsíc. Tak to šlo poslední čtyři roky pořád dokola. Čas se řítil jako rozvodněná řeka. Další vánoce byly minulostí, stejně jako Nový rok. Markovi se ani nechtělo věřit, že už je rok 1944. Čtyři roky již byl izolovaný v pískovcových stavbách univerzity, zatímco tam venku pokračovalo zběsilé pustošení světa.

„Hej!“ křikl David, oči stále zavřené. „Co holky? Jaký jsou tam?“

„Jak to myslíš?“

David otevřel obě oči, natáhl krk a zíral na bratra nechápavě. „Jak to myslím? To sis na ty štyry roky, co nejseš se Susan, naložil ptáka do octa stejně jako mozek? Mluvím přeci o anglickejch ženskejch. Musíme žít podle toho, na co máme, ne?“

„Na co máme?“

„Hodně peněz – hodně sexu, rozumíš? Hergot, vždyť já vím, že Susan miluješ. Znám spoustu maníků, co jsou do tý svý zblázněný. Ale štyry roky jsou štyry roky. Nemůžeš bejt porád zakopanej v tý vaší díře jako Frankenstein.“

Mark pokrčil rameny. „Jak vidíš, tak ano.“

„Kriste pane, moh bych ti vyprávět o svejch dobrodružstvích, jenomže bys v noci neusnul.“

Mark zapíchl bidlo do dna řeky. Byla chyba poslat Susan domů, ale každý rozumný muž by v té době udělal s ohledem na německou invazi totéž. Byl otrávený, že na ten špatný odhad tak doplácí. Byl na nesprávné straně Atlantského oceánu déle než všichni Američané, které znal.

„K čertu s tím!“ napomenul se. Když vybírali zákrutu u koleje svaté Hildy, zapáčil směrem k nábřeží. Náraz přídě o břeh Davida prakticky katapultoval z loďky, ale přistál s přirozenou lehkostí sportovce.

„Pojďme na pivo,“ navrhl David. „Chodíte vy, intelektuálové, vůbec někam? Mimochodem, kdo měl tenhle idiotskej nápad?“ Mark vylezl z pramice a smál se. „Vlastně znám pár chlapíků, kteří by si to s tebou v pití rozdali – v čem bys chtěl.“

„Chlapíků?“ David na bratra civěl s otevřenou pusou. „Slyšel jsem dobře? Chlapíků? Hele, musíme se vrátit do Států. Zpátky do Georgie. Už mluvíš jako velkej Gatsby.“

„To já jenom tak.“

David vzdychl. „Měli bysme si dát rovnou vizoura. Panák bourbonu Kentucky ti ten anglánskej přízvuk vyžene z hlavy.“

„Nejkvalitnější Kentucky bohužel v Oxfordu asi nedostaneš.“ David se zakřenil. „Proto si nosím flašku v báglu. Na černým trhu mě stála třicet babek. Ale s takovým aristokratickým Anglánem bych se nenapil, ani kdybych umíral žízní.“

Christ Church Meadow minuli převážně mlčky. David si dal z láhve uschované v letecké brašně několik dlouhých loků. Mark opakované nabídky, aby si dal s ním, odmítal. Chtěl mít jasnou hlavu, až bude mluvit o svém dilematu. Byl by raději, kdyby měl jasnou mysl i David, jenže pro to nemohl nic udělat.

Jak kráčeli bok po boku, rozdíly mezi nimi byly patrnější. Zatímco David byl podsaditý a poměrně svalnatý, Mark byl vysoký a štíhlý a měl postavu běžce na dlouhé tratě. Dělal dlouhé, plynulé kroky, jisté a pevné, což byl návyk získaný za léta pěstování přespolního běhu. Ruce měl velké, prsty dlouhé a tenké. Byly to ruce chirurga, jak se jeho otec chlubil, když byl Mark ještě dítě. David zdědil po matce blýskavé modré oči, kdežto Mark je měl tmavohnědé – další dědictví po otci. A zatímco David neměl daleko k úsměvu ani ráně, Mark měl hloubavý pohled muže, který nejedná dřív, než pečlivě zváží všechny stránky věci.

Vybral si hostinec U velšského poníka v George Street. Byl tam čilý večerní ruch, ale na požádání člověk mohl mít soukromí. Mark šel rovnou k jednomu ze dvou pultů uprostřed a poručil si pivo, aby měl záminku zamluvit si stůl, a pak Davida odvedl do zadní části. Sám vypil teprve půlku, když mu došlo, že David má v sobě už dost bourbonu a ještě jej zapíjí anglickým těžkým černým pivem. Přesto měl pořád bystrý mozek. Kdyby v ničem jiném, v tomhle mu připomínal otce. Tohle spojení však nebylo moc radostné.

„Macu, co tě sakra žere?“ zeptal se David zostra. „Celej den mám pocit, že mi chceš něco říct, ale porád od toho uhejbáš. Prostě chodíš okolo horký kaše. Já z tebe dostanu mladý. Vyklop to a basta.“

Mark se opřel o opěradlo dubové židle a poprvé za celý večer si dal pořádný lok. „Davide, jaké to je, bombardovat německé město?“

„Jak to myslíš?“ David se napřímil a koukal zmateně. „Jako jestli se bojím?“

„Ne, mám na mysli shazování pum. Jaký je to pocit, shazovat stovky tun bomb na město plné žen a dětí?“

„Do prdele! Já je přeci neshazuju. To dělá pumometčík. Já jenom řídím letadlo.“

„Takže tak je to. Ty se od toho distancuješ. Myslím psychicky.“ David se po něm podíval úkosem. „Ježíši Kriste, nezačínejme o tom, jo? Nestačí, že jsem tydle kecy musel poslouchat od táty, když jsem narukoval? Když je teď po něm, začneš s tím ty.“ Máchl těžkou rukou a ukázal na hospodu a zasněženou cestu, kterou bylo vidět skrz ojíněné okno. „Ty si tady sedíš ve svý pohádkový říši a hraješ si s ostatníma intelektuálama. Moc rychle ztrácíš kontakt. Začínáš zapomínat, proč jsme vůbec do týdle války vstoupili.“ Mark zvedl ruku. „Davide, já vím, že musíme zastavit nacisty. Ale ničíme tím mnohem víc.“

„Macu, probuď se. Je rok 1944. Bavíme se tady o Hitlerovi. O zasraným führerovi.“

„To si uvědomuju. Ale neuniká ti náhodou, jak Spojenci Hitlerem ospravedlňují každý svůj čin, každou svou oběť? Plošné bombardování. Sebevražedné lety. Politici se chovají, jako by Hitler spadl z nebe. Lidé, kteří mají svědomí, mohli toho šílence zastavit už před deseti lety.“

„Mohli, měli, byli by, kdyby,“ mumlal David. „Vítej ve skutečném světě. Hitler si o to říkal, tak teď to má.“

„Ano, říkal a má. Ale když chceme zlikvidovat jednoho člověka, musíme kvůli tomu zničit celou kulturu? Abychom potlačili jednu epidemii, vymažeme celou zemi?“

David se najednou rozzuřil. „Myslíš Německo? Tak já ti něco povím o těch tvejch lidech. Měl jsem kámoše, menoval se Chuckie Wilson, jo? Jeho bé sedmnáctka spadla u Würzburgu, po druhým náletu na Schweinfurt. Pilot se přitom zabil, ale Chuckie a dva další z letadla vyskočili. Jednoho zajali, druhýho propašovali odbojáři z Francie. Ale Chuckieho dopadli nějaký německý civilisti.“ David do sebe otočil dvojitou whisky a pak se zasmušile odmlčel.

„A dál?“

„Lynčovali ho.“

Markovi vstávaly hrůzou vlasy. „Cože?“

„Oběsili ho na nejbližším stromě, hergot!“

„Myslel jsem, že Němci zacházejí se zajatými letci slušně. Alespoň na západní frontě.“

„Normální vojáci z povolání jo. Ale esesáci, to je něco jinýho. A civilní fricové nesnášej naši kuráž.“

„Jak ses o tom lynčování dověděl?“

„Ten, co z toho vyváznul, to všechno viděl. Chceš vědět to nejhorší? Když ty svině Chuckieho věšeli, přijel náklaďák Waffen SS. Seděli, řehtali se a kouřili. Musel jsem se zamyslet nad tím barevným, co ho u nás lynčovali na Bascombově statku. Tvrdili, že znásilnil bílou holku, pamatuješ? Ale neměli žádnej důkaz a taky se nekonal soud. Vzpomínáš, co řek strejc Marty? Šerif a jeho zástupci stáli u toho a koukali.“

David pomalu otvíral a zatínal levou pěst a pravačkou do sebe kopl pořádný doušek whisky. „Ten, co pozoroval, jak Chuckieho lynčujou, říkal, že u toho bylo stejně tolik ženskejch jako mužskejch. Když se houpal, jedna ženská prej vyskočila a pověsila se mu na nohy.“

„Chápu tvoje stanovisko. Tady dole ztrácíme představu, jak může být válka osobní. Nevidíme nenávist.“

„To si piš, že ne, brácho. Někdy by sis s náma měl zkusit nálet. Jednou jedinkrát. Mrzly by ti koule a vzpomínal bys, že máš dejchat z masky, protože někdy stačí mít holou kůži deset vteřin, a máš omrzliny. Celej let nadáváš na každou příležitost, kdys ve škole vynechal náboženství.“

Mark se zamyslel nad nabídkou, kterou nedávno udělal jednomu skotskému brigádnímu generálovi. V záchvatu vzteku pohrozil, že z laboratoře odejde a dobrovolně se přihlásí na frontu. „Možná bych se měl dostat blíž k opravdové válce,“ poznamenal tiše. „Jakou mají má přesvědčení cenu, když nevím, jaká válka ve skutečnosti je? Mohl bych požádat o přeložení k předsunuté chirurgické jednotce v Itálii…“

David bouchl sklenkou, natáhl ruku přes otlučený stůl a přirazil k němu bratrovu ruku. Několik hostů se podívalo směrem k nim, ale David jejich zvědavost jediným pohledem otupil. „Zkus to, a já ti zpřerážím ty tvý pitomý nohy,“ řval na něj. „A jestli to zkusíš bez mýho vědomí, stejně na to přijdu.“

Mark se bratrově prudkosti nestačil divit.

„Macu, já to myslím smrtelně vážně. Nestrkej nos k opravdovýmu bojišti. Ani na vzdálenost pěti mil. Věř mi, že to je peklo na zemi. Vnímáš mě?“

„Hlasitě a zřetelně,“ ujistil jej Mark. Ale znepokojilo ho, že bratra poprvé vidí, jaký skutečně je. Davida, na kterého se pamatoval, tedy drzého, nezkrotného mladého sportovce, válka proměnila v divocha s očima neurochirurga, napůl chlapce a napůl muže.

„Davide,“ zašeptal Mark naléhavě a měl pocit, že mu tváře hoří napětím z toho, že se mu chystá svěřit. „Musím si s tebou promluvit.“ Nedokázal to v sobě potlačit. Začal ze sebe chrlit tajné informace. „Britové mě honí, abych pro ně pracoval na zvláštním úkolu. Chtějí, abych to vedl. Jde o druh zbraně, která dosud nebyla použita – no, není to tak úplně pravda, použita již byla, ale ne tak, jak by mohla, a ne v plném rozsahu, když by mohla zabíjet hromadně…“

David ho chytil za ruku. „Prr! Zpomal. O čem mi to tu žvaníš?“ Mark se kradmo rozhlédl po hospodě. Hučelo to v ní dost silně, takže by tichý rozhovor nemělo být slyšet. Naklonil se nad stůl. „Davide, je to tajná zbraň. Nekecám. Je to jako ve filmu. Jako hnusný zlý sen.“

„Tajná zbraň?“

„Jak jsem řekl. Ovládala by se snadno a zabíjela by všechny bez rozdílu. Muže, ženy, děti, zvířata – hlava nehlava. Umírali by po tisících.“

„A Britové chtěj, abys stál v čele toho úkolu?“

„Přesně tak.“

Davidova ústa se roztáhla do pobaveného úsměvu. „Tak to si, chlapče, nevybrali toho správného.“

Mark pokýval hlavou. „Jenže oni si myslí, že ten správný jsem.“

„Jaká je to zbraň? Nedovedu si představit, co by bylo ničivější a míň vybíravý než nálet tisíce bombardérů.“

Mark se pomalu rozhlížel po lokále. „A přece je. Není to bomba. Ani nějaká ta superbomba, o které jsi asi slyšel nějaké drby. Je to něco… podobného tomu, co zranilo tátu.“

David se zalekl a známky cynismu mu z tváře ihned zmizely. „Chceš říct, že to je plyn? Otravnej plyn?“

Mark přikývl.

„Do prdele, vždyť v týdle válce ani jedna strana plyn nepoužívá. I náckové se dobře pamatujou na zákopy v první světový. Smlouvy to zakazujou, ne?“

„Ženevský protokol. Ale s tím si nikdo nedělá vrásky. USA to dokonce ani nepodepsaly.“

„Ježíšmarjá! Co je to za plyn? Yperit?“

Markův smích zněl téměř hystericky. „Davide, nikdo nezná děsivé účinky yperitu lépe než ty nebo já. Ale tenhle plyn, o kterém mluvím, je tisíckrát horší. Tisíckrát horší. Není vidět a ani se ho nemusíš nadýchat, a stejně tě zabije. Je to, jako by ti na mozek zaútočila kobra.“

David ztuhl. „Předpokládám, že by ses se mnou o tom vůbec neměl bavit.“

„Ani slůvkem.“

„Hm… asi bude lepší, když mi to vysvětlíš pěkně od začátku.“

3

Mark bloudil očima po prořídlém osazenstvu. Z těch, kdo zůstali, znal polovinu od vidění. Dva byli profesoři pracující na zbrojních programech. Proto hovořil velmi potichu.

„Před měsícem,“ začal, „jsem do laboratoře dostal k otestování malý vzorek bezbarvé kapaliny označené sarin.

Obvykle vzorky dostávám od anonymních civilistů, ale tentokrát to bylo jinak. Sarin mi doručil skotský brigádní generál Duff Smith. Je to jednoruký ostřílený kozák a už léta mě tu a tam přemlouvá, abych pracoval na útočných chemických zbraních. Chtěl po mně, abych se okamžitě vyjádřil k smrtonosnosti sarinu. Hned potom jsem proti němu měl začít vyvíjet účinný filtr do masky. Jenomže v případě sarinu je maska k ničemu. Je zapotřebí ochranný oděv na celé tělo.“

David vypadal zamyšleně. „Ten plyn je německej? Nebo spojeneckej!“

„To mi Smith neřekl. Ale varoval mě, abych byl mimořádně obezřelý. A že měl proč. Něco takového, jako je ten sarin, jsem ještě nezažil. Zabíjí tak, že způsobí zkrat v centrální nervové soustavě. Podle mých pokusů překoná třicetinásobně smrtonosnost fosgenu.“

Na Davida jako by to nezapůsobilo.

„Chápeš, co ti říkám? Fosgen byl v první světové válce nejsmrtelnější plyn. Ale ve srovnání se sarinem to není nic. Desetina miligramu sarinu – co do objemu je to jako zrnko písku – tě zabije za necelou minutu. Ve smrtící koncentraci je neviditelný a pronikne lidskou kůží. Projde jí jako nic.“

David tiše pohyboval ústy: „Představuju si, co říkáš. Pokračuj.“

„Minulý týden mě Smith navštívil znovu. Tentokrát se mě zeptal, jak bych se tvářil, kdyby mi sdělil, že sarin je německý plyn a Spojenci v arzenálu nic takového nemají. Chtěl vědět, co bych dělal na ochranu spojeneckých měst. Poctivě jsem mu odpověděl, že nemám tušení. Ochránit obyvatele města před sarinem je nemožné. Není to jako nálet těžkých bombardérů. I když je sebeošklivější, po jeho skončení lidé mohou vylézt z úkrytů. V závislosti na počasí by sarin mohl zůstávat v ulicích celé dny, pokrývat chodníky, okna, trávu, potraviny, prostě cokoliv.“

„Dobrá,“ přerušil ho David. „Co bylo potom?“

„Smith mi tedy řekl, že sarin je německý plyn. Že byl ukraden ze srdce reichu. A že se mýlím, protože bych na ochranu našich měst něco udělat mohl.“

„A co?“

„Vyvinout podobný smrtící plyn, aby se Hitler neodvážil sarin použít.“

David pomalu přikyvoval. „Jestli to, co o sarinu říká, je pravda, pak to zní jako jediný řešení. Já v tom problém nevidím.“

Mark posmutněl. „Nevidíš? Kriste pane, kdyby nikdo jiný, ty bys to chápat měl.“

„Podívej… Já už se nechci znova angažovat v nějakým mírovým hnutí. Myslel jsem, že se s tím vyrovnáš. Kruci, vždyť pro Brity pracuješ od roku 1940.“

„Ale jenom v rámci obranyschopnosti, to přece víš.“

David vyfoukl vzduch z tváří. „Abych ti řek pravdu, já v tom rozdíl nikdy neviděl. Buďto se válečnýho úsilí účastníš, nebo ne.“

„Davide, je v tom velikánský rozdíl, věř mi. I v liberálním Oxfordu jsem oficiální malomocný.“

„Buď rád, že seš v Oxfordu. Na mý letecký základně by ti ten nesmysl vytloukli z hlavy.“

Mark si dlaněmi mnul čelo. „Podívej, chápu logiku odstrašování. Ale takováhle zbraň nikdy dřív neexistovala. Nikdy.“ S úlevou si povšiml, že oba profesoři z hostince odcházejí. „Davide, povím ti něco, co většina lidí neví a o čem jsme nikdy nediskutovali. Ještě před měsícem byl otravný plyn nejhumánnější zbraň na světě.“

„Cože?“

„To je pravda. Navzdory agónii z popálenin a hrůz chemických zbraní čtyřiadevadesát procent mužů zasažených plynem v první světové válce bylo za devět týdnů zase způsobilých výkonu služby. Za devět týdnů, Davide. Úmrtnost na následky zasažení otravným plynem je kolem dvou procent. Zato střelné zbraně a granáty měly úmrtnost dvaceti pěti procent – desetkrát vyšší. Tragické je, že náš otec byl výjimka.“

Na Davidově tváři bylo patrné, jak je z toho zmatený. „Co mi to říkáš, Marku?“

„Snažím se ti vysvětlit, že dokud nebyl vynalezen sarin, můj odpor k plynové válce byl podložen převážně ochromujícím účinkem na vojáky a psychickými následky zranění způsobeného plynem. Čísla neprozrazují úplnou pravdu, zejména co se týče lidské bolesti. Ale se sarinem chemická válka vstupuje do zcela nové fáze. Mluvíme o zbrani, která má čtyřikrát vyšší úmrtnost než střelné zbraně a granáty. Sarin je stoprocentně smrtelný. Zabije každého živého tvora, kterého se dotkne. Radši bych na frontě držel v ruce pušku, než měl na svědomí vyvinutí něčeho tak ničivého.“

David dával najevo, že nemá velkou chuť zabrousit na toto téma. „Poslouchej, přísahal jsem, že už se o tom s tebou nebudu hádat. Stejnej spor jsem vždycky míval s tátou. Kázání na hoře versus samopaly. Gándhí versus Hitler. Trpnej odpor proti Německu nic nezmůže. Náckům je to fuk. Nastavíš těm hajzlům druhou tvář, a máš po ní. Sakra, hlavně uvažuj tak, že tátu otrávili plynem skopčáci!“

„Potichu.“

„Jo, jo. Ježíši, nelíbí se mi, kam jsme se v tom rozhovoru dostali.“ Mladý pilot se poškrábal na strništi a zahloubal. „Dobře… dobře, jen mě chvíli poslouchej. Doma ti všichni říkaj Mac, jo? Vždycky ti tak říkali.“

„Jak to souvisí?“

„Jenom poslouchej. Mně každej říká David, jo? Nebo Dave nebo Slick. Proč myslíš, že ti všichni říkaj Mac?“

Mark pokrčil rameny. „Protože jsem byl prvorozený.“

„Chyba lávky. Protože ses choval stejně jako táta, když byl kluk.“

Mark si poposedl. „Možná.“

„Možná – sakra! Však víš, že mám pravdu. Ale nevíš, nebo nechceš vědět, že se jako on chováš porád dál.“

Mark ztuhl.

„Náš otec – významnej lékař – strávil většinu života v našem domě. Schovával se.“

„Vždyť byl slepý, proboha!“

„Ne, nebyl,“ odporoval mu David energicky. „Měl sice zrak poškozenej, ale když chtěl, tak viděl.“

Mark pohlédl stranou, ale nepřel se.

„Bůhví, že měl obličej zmrzačenej, ale nemusel ho skrejvat. Když jsem byl malej, tak jsem si myslel, že jo. Ale nemusel. Lidi by si na to zvykli. Na ty jizvy.“

Mark zavřel oči, avšak obraz otce se mu před očima rýsoval ještě jasněji. Na kanapi ležel zdrcený muž, obličej a krk zohavené jedy způsobujícími puchýře. Ty mu zasáhly půlku těla a vnikly i do plic. Jako malý chlapec Mark často sledoval matku, jak na otcovy oči přikládá vatu, aby nasákla slzy, které samovolně vytékaly z poškozených sliznic. Jakmile se ujistila, že otec usnul, vzdálila se do kuchyně vyplakat.

„Máma si na to nikdy nezvykla,“ řekl tiše.

„To máš pravdu,“ připustil David. „Ale nešlo o jeho obličej. Šlo o jizvy uvnitř. Ty ošetřovat nesvedla. Slyšíš, co ti říkám? Táta byl úředně prohlášenej za válečnýho hrdinu. Moh se pohybovat po celý Americe se vztyčenou hlavou. Ale nedělal to. A víš proč, doktore McConnelle? Protože si to sakra moc probíral v hlavě. Zrovna jako ty. Usmyslel si, že břímě tohodle posranýho světa ponese na svejch zádech. Když jsem narukoval k letectvu, vyhrožoval, že mě vydědí. A to na smrtelný posteli. Ale ještě dávno předtím myšlenkama o válce tak vyděsil a znechutil tebe, že ti tím nalinýroval celej život.“ David si otřel čelo. „Koukej, já ti neradím, co máš dělat. To ty seš v týdle rodině za chytrýho.“

„No tak, Davide.“

„Do prdele, vyser se na ty falešný kecy! Já nastoupil do školy až osm let po tobě, ale všichni učitelé mi říkali tvým jménem, jasný? Jsem pilot, ne filozof. Ale jedno ti povím. Až Ike, teda jako Eisenhower, tu invazi konečně odstartuje a naši borci zaplavěj francouzský pláže, bude to zlý. Opravdu zlý. Kluci mladší než já maj útočit na opevněný kulometný hnízda. Betonový bunkry. Budou tam umírat jako mouchy. A ty mě teď strašíš, že by mohli narazit na sarin. Jestli můžeš Hitlerovi zabránit v jeho použití nebo proti němu vynalízt obranu nebo nám aspoň dát možnost stejně silnýho protiúderu…, musel bys ty kluky hezky dlouho přemlouvat, abys je přesvědčil, že je správný nedělat vůbec nic. Označili by tě za to jako zrádce.“

Mark sebou trhl. „To vím. Ale ty nechápeš, že proti tomu obrana není. Oděv nutný na ochranu člověka před sarinem je vzduchotěsný a těžký. Voják by v něm mohl bojovat v nejlepším případě možná hodinu dvě. Naši vojáci nyní do boje nenosí ani klasické plynové masky, protože jsou nepohodlné. Na opevněné pláže by nemohli v kompletním oděvu.“

„Takže co mi chceš říct? Že jsme nahraný, a tak si lehnem a budem čekat, dokud všichni nebudem žrát vídeňský řízky?“

„Ne. Podívej, jestliže je sarin německý plyn, Hitler ho nejprve musí použít. Třeba ho nepoužije. Zdůrazňuju, že nebudu tím, kdo umožní Harmagedon. To ať si udělá někdo jiný.“

David několikrát zamrkal, jak se snažil zaostřit na hodinky. „Hele, asi ještě v noci pojedu zpátky do Deenethorpu.“

Mark natáhl paži přes stůl a stiskl bratrovi ruku. „Nejezdi, Davide. Neměl jsem o tom vůbec začínat.“

„O to nejde. Prostě… mám toho po krk. Když pomyslím na všechny ty kámoše, co se nevrátili z náletů. Přede dvěma měsícema jsem si kámoše přestal dělat. Nestojí to za to.“

Pak si teprve Mark uvědomil, že bourbon konečně začal působit.

„Víš, hodně na tebe myslím,“ řekl David vlídně. „Když cejtím, jak Shady Lady sype z břicha pumy, když nám do trupu buší protiletadlový dělostřelectvo, říkávám si, aspoň můj brácha na to nemusí koukat. Aspoň on se dostane domů. Zaslouží si to. Porád se snaží jednat správně, bejt hodnej syn, věrnej manželce. Teď vidím, že máš starosti s tímdle…“ David měl sklopené oči, jako by ho zaujalo něco uprostřed stolu. „Snažím se na tátu moc nemyslet. Ale ty se mu opravdu moc podobáš. Myslím i v kladným smyslu. Možná máš pravdu. Možná měl pravdu i on. Jenom o tom už dneska nechci přemejšlet. A když jsem tady, nedá se tomu vyhnout.“

„Rozumím.“

Když odcházeli, Mark dal hospodskému spropitné, což pokaždé vyvolalo ironický úsměv u toho, kdo na to nebyl zvyklý. David pečlivě zastrčil skoro prázdnou láhev bourbonu do kožené bundy a na rohu George Street se zastavil. „Nakonec stejně uděláš správně,“ uzavřel. „Jako vždycky. Ale už nechci slyšet ani slovo o předsunutý zdravotní jednotce. Někdy umíš bejt fakt kretén. Musíš bejt v týdle válce jedinej maník, co vymejšlí, jak se dostat blíž k boji než naopak.“

„Až na důstojníky,“ podotkl Mark.

„Správně.“ David se podíval na zatemněnou ulici a pak na své prýmky. „Hele, já jsem důstojník, abys věděl.“

Mark ho praštil do ramene. „Já to nikomu neprozradím.“

„Fajn. Tak kde jsem zaparkoval ten pitomej džíp?“

Mark se usmál a šel napřed. „Za mnou, kapitáne.“

4

Třicet kilometrů od Oxfordu stál Winston Spencer Churchill strnule u okna, kouřil doutník a vykukoval trhlinou v zatemňovacím závěsu. Tři muži sedící za jeho zády napjatě čekali a nečinně pozorovali, jak se modrý kouř z jeho doutníku kroutí vzhůru k červené konzole.

„Reflektory,“ oznámil jim triumfálním hlasem.

Odvrátil se od okna. Mračil se sice, ale tito pánové jej dobře znali, a tak věděli, že to u něho obvykle znamená výbojnou soustředěnost. Také v jeho očích zpozorovali vzrušení. „Brendane, běžte tomu vozu naproti. Uveďte generála rovnou ke mně,“ přikázal stroze.

Brendan Bracken, jeho dřívější soukromý tajemník, věrný sluha a nyní ministr informací, pospíchal k hlavnímu vchodu v Chequers, jednom z venkovských sídel, která ministerský předseda využíval v době války jako úkrytů.

Churchill tiše sledoval oba zbylé muže. Jako prkenný seděl u nízkého krbu brigádní generál Duff Smith. Tento padesátiletý Skot měl prázdný levý rukáv kabátu přišpendlený k rameni. Paži, která v něm chyběla, pochoval kdesi v Belgii. Byl Churchillovým osobním přítelem a nyní řídil Útvar zvláštních operací (SOE), polovojenskou špionážní organizaci, jejímž prvořadým úkolem, vytyčeným v roce 1940 Churchillem, bylo roznítit požár v Evropě.

Po Smithově pravici stál profesor Frederick W. Lindemann, nyní lord Cherwell. Jako univerzitní učitel a dlouhodobý důvěrník předsedovi vlády radil ve všech vědeckých záležitostech a sledoval práci géniů – převážně z Oxfordu a Cambridge –, kteří pracovali čtyřiadvacet hodin denně, aby zvýšili technický náskok Spojenců nad Němci.

„Jsme připraveni, pánové?“ zeptal se Churchill jasně.

Smith přikývl. „Pokud jde o mě, Winstone, je to jednoznačný případ. Samozřejmě není záruka, že se k tomu Eisenhower postaví jako my.“

Profesor Lindemann si vzal slovo, ale Churchill se již narovnal, neboť z chodby zaslechl kroky. Brendan Bracken otevřel dveře do pracovny a pustil dovnitř generála Dwighta Davida Eisenhowera a za ním fregatního kapitána Harryho C. Butchera, jeho poradce pro otázky válečného námořnictva a dlouholetého přítele. Seržant Mickey McKeogh, Eisenhowerův řidič a komorník, zaujal místo za dveřmi. Jako poslední z Američanů vešel major vojenské zpravodajské služby. Jeho nepředstavili.

„Zdravím vás, milý generále,“ uvítal jej Churchill. Přistoupil k Eisenhowerovi a s americkým zápalem mu potřásl rukou. Jeho červenočernozlatý župan podivně kontrastoval s prostou a jednotvárnou olivově zelenou uniformou.

„Pane ministerský předsedo,“ odpověděl Eisenhower, „rád se s vámi opět setkávám, třebaže tak neočekávaně.“

Oba jako by se dorozumívali očima. Na konferencích v Káhiře a Teheránu v minulém měsíci mezi nimi panovalo napětí. Necelých pět měsíců před invazí měl Churchill stále výhrady k provedení této operace přes Lamanšský průliv. Sám navrhoval, aby se na Německo zaútočilo z „měkkého podbřišku“ Evropy. Eisenhower, čerstvě jmenovaný vrchním velitelem spojeneckých expedičních jednotek, si teprve zvykal na mocné postavení a musel prosadit své prvenství v otázkách strategie.

„Doufám, že jste měl z Londýna klidnou cestu,“ poznamenal Churchill zdvořile.

Eisenhower se usmál. „Na chesterfieldském kopci byla tak hustá mlha, že Butcher musel vystoupit a jít před autem s baterkou. Ale zvládli jsme to, jak vidíte.“ Došel ke Smithovi a uctivě si s ním potřásl rukou. Znal se s ním od roku 1942. Všechny ostatní mu představili, s výjimkou amerického majora ze zpravodajské služby, který stál tiše a nehybně jako dekorativní brnění vedle zavřených dveří pracovny.

Churchill si vzal z popelníku dohasínající doutník a přešel ke svému stolu. Neposadil se. Tuhle atmosféru měl rád – bylo to jeho prostředí –, jako když v parlamentu vstoje hovořil k sedícím poslancům a ti byli jeho projevem uchváceni. Na stole uchopil něco malého a převaloval to v dlani. Vypadalo to jako ozdobné sklíčko „pánové,“ spustil, „času je málo a věc, kterou máme projednat, vážná. Proto budu stručný. Nacisté,“ vyslovil to tak, aby vyjádřil zároveň opovržení i hrozbu, „opět chystají staré úskoky. A rovněž nové. V momentě, kdy se karta obrací neodvratně v náš prospěch – troufám si říci na vrcholu invaze –, fric sahá k největším hrůzám. Zřejmě se rozhodl, že žádná vědecká ohavnost není dost příšerná, aby se jí v zájmu odvrácení katastrofy nemohl chopit.“

Ačkoliv si Eisenhower již zvykl na Churchillovu bohatou rétoriku, poslouchal pozorně. Právě přijel ze severní Afriky přes Washington, a tak prahl po každém náznaku nových informací o evropském válčišti.

Churchill stále cosi žmoulal v ruce. „Než přejdu k dalšímu, musím vás upozornit, že se tato schůzka oficiálně nikdy nekonala. Neměli byste si proto do soukromých diářů zaznamenávat žádné údaje. Sám dokonce porušuji své pravidlo. Až budete odcházet, nebudete se ani podepisovat do knihy hostů.“

Eisenhowerovi došla trpělivost. „O čem to hovoříte, pane ministerský předsedo?“

Churchill zvedl věc, s kterou si dosud nervózně pohrával. Byla to ampulka. „Pánové, kdybych tuto ampulku rozbil, každý z nás by byl do minuty mrtev.“

To byl zase starý Churchill, mistr dramatizace a slovních bomb. „Co to sakra je?“ hořel Eisenhower zvědavostí.

Předseda vlády se zahryzl do doutníku a vyzývavě sklopil hlavu. „Plyn,“ řekl úsečně.

Eisenhower přimhouřil oči. „Otravný plyn?“

Ministerský předseda záměrně zvolna přikývl a vyndal doutník z úst. „A ne ten kuchyňský, kterým jsme se dusili v minulé válce, i když byl dost zlý, jak je bůh nade mnou. Tento je zcela nový, naprosto obludný.“

Eisenhowerovi neuniklo, že ve zmínce o plynových útocích Churchill mluvil v první osobě množného čísla. Zajímalo ho, zda to nebyla skrytá narážka na to, že on v první světové válce ještě nebojoval, neboť v té době cvičil tankové jednotky v Pensylvánii. Pokud Churchill hledal bolavé místo, pak je nalezl. „Co je to za plyn?“ zeptal se stručně.

„Jmenuje se sarin. A je zázrak, že jsme se o něm vůbec dověděli. Za to můžeme poděkovat tady Duffu Smithovi.“ Churchill jednorukého náčelníka štábu Útvaru zvláštních operací pohledem vyzval, aby povstal. „Brigádní generále?“

Duff Smith, ostřílený bývalý příslušník skotského střeleckého pluku, se sebejistě postavil. „Před třiceti dny,“ začal patrným rytmem příznačným pro horaly ze Skotské vysočiny, „jsme zjistili, že naše nejhorší podezření ohledně úsilí Němců na poli chemických zbraní bylo přesné. Nejenže provádějí výzkum chemických zbraní krkolomnou rychlostí již od doby před válkou, ale také vyrábějí nové plyny a zásoby rozmisťují po celé zemi.“

„Okamžik,“ skočil mu do řeči Eisenhower. „My děláme totéž, ne?“

„Ano a ne, generále. Naše programy se nepohnuly, dokud jsme nepřišli na to, kolik toho Německo uskutečnilo mezi válkami. A upřímně řečeno, už jsme je nedohonili.“

„Bavíme se o bojových látkách s ochromujícím účinkem na nervovou soustavu?“ ozval se poprvé major z americké výzvědné služby. „Nějakou dobu víme o tabunu.“

„To má docela jinou závažnost,“ odsekl Smith poněkud nedůtklivě. „Nejjasnější známka nebezpečí je, že nacisté tyto plyny testují na lidských obětech, většinou v koncentračních táborech v Německu a Polsku, které spravují jednotky SS. Při těchto pokusech bylo usmrceno sto procent zasažených. Domníváme se, že Němci chystají použití nervového plynu proti našim invazním jednotkám.“

Eisenhower šlehl okem po fregatním kapitánu Butcherovi. „Řekl jste sto procent případů úmrtí?“ zeptal se major. „Všechny jednoznačně na následky toho plynu?“

„Sto procent,“ potvrdil Smith. „Před měsícem se polským odbojářům podařilo propašovat vzorek sarinu z jednoho tábora v severním Německu. O dva dny později jsme ten vzorek doručili jednomu z Lindemannových odborníků na chemické zbraně v Oxfordu.“

Tentokrát je přerušil Eisenhower. „Myslel jsem, že britský komplex zaměřený na chemickou válku je v Porton Downu, na Salisburské planině.“

„V podstatě je to pravda,“ odpověděl Smith. „Ale také pro nás pracují nezávisle někteří vědci na jiných místech. Je to tak objektivnější.“

Churchill to upřesnil: „Profesor Lindemann má lepší vybavení, aby nám mohl dodávat informace o technických detailech. Profesore?“ Slavný britský vědec se trápil s otlučenou dýmkou, která tvrdošíjně vzdorovala jeho pokusům ji zapálit. Zkusil to naposled a byl překvapen úspěchem. Několik okamžiků soustředěně bafal, potom se podíval na Američany a rozhovořil se.

„Ano… tak tedy. V první světové válce, jak si jistě vzpomenete, Němci třídili chemické látky podle systému křížů. Na každé láhvi nebo dělostřeleckém granátu s plynem byl namalovaný kříž příslušné barvy, podle toho, jaký druh plynu obsahoval. Existovaly čtyři barvy. Zelená označovala dusivé plyny, hlavně chlor a fosgen. Bílá značila dráždivé neboli slzné plyny. Žlutý kříž symbolizoval leptavé, puchýřotvorné plyny, zejména yperit. Modrá představovala plyny, které zastavují molekulární dýchání – kyanid, arzenovodík, kysličník uhelnatý (v moderním názvosloví oxid uhelnatý – pozn. překl.).“

Generál Eisenhower si od první cigarety zapálil druhou, vtáhl kouř a dál se pozorně soustředil.

„Před jedenácti měsíci,“ pokračoval Lindemann, „hned potom, co se Němci vzdali u Stalingradu, jsme se dověděli o existenci tabunu. Ten byl zajímavý z toho hlediska, že účinkoval naprosto odlišně od všech dřívějších plynů – ochromoval totiž centrální nervovou soustavu. Poněvadž však nebyl smrtonosnější než fosgen, nereagovali jsme přehnaně. Nicméně jsme si byli vědomi toho, že naše chemické zbraně od roku 1918 daleko nepokročily. Proto jsme učinili opatření, abychom tuto nerovnováhu částečně napravili. Sarin – třebaže má některé vlastnosti shodné s tabunem – je úplně jiný neřád.“

„Já v chemii nejsem pevný v kramflecích,“ přiznal s odzbrojující upřímností Eisenhower. „Čím se sarin od ostatních tolik liší?“ Lindemann svraštil čelo. „Na rozdíl od většiny jedovatých plynů, generále, je sarin absolutně smrtící. V roce 1939 byl nejsmrtonosnější bojový plyn fosgen.“ Odmlčel se, aby svému dalšímu tvrzení dodal potřebný důraz. „Sarin je třicetkrát smrtelnější než fosgen. V dostatečné koncentraci dokáže zabít během pár vteřin, a ani se nemusí dostat do plic. Pronikne přímo lidskou kůží.“

„Ježíši Kriste!“ Eisenhower zbledl. „Jak ta látka působí?“ Lindemann amerického velitele chvilku zkoumal. „Generále, každou funkci lidského těla, vědomou i nevědomou, řídí mozek. Podobně jako generál řídí vojsko. Mozek vydává příkazy orgánům a končetinám prostřednictvím větví nervů. Nervy jsou, dalo by se říct, takoví poslové mozku. Když mozek vyšle po nervu zprávu, vytvoří se sloučenina zvaná acetylcholin. V tom okamžiku nerv dočasně ztratí vodivost. Posel doručil zprávu a dále již není schopen běžet. Stav vodivosti nervu znovu dodá enzym zvaný cholinesteráza. Bez tohoto enzymu nejsou nervy v lidském těle nic než mrtvé tkáně. Poslové umírají tam, kde se ocitnou.“

„A tenhle plyn,“ navázal Eisenhower, „ten sarin – ničí ten enzym, jak jste ho…?“

„Cholinesterázu,“ doplnil major.

„Přesně tak,“ přisvědčil Lindemann.

Eisenhower našpulil rty. „Kolik by toho stačilo na zabití jednoho vojáka?“

Lindemann odpověděl s dýmkou mezi zuby: „Tisícina dešťové kapky. Tak drobounká kapička, že by ji většina z nás pouhým okem nespatřila.“

Churchill si v Eisenhowerově tváři všiml sklíčeného výrazu. Schůzka se vyvíjela tak, jak si naplánoval.

„Naši lidé v Portonu pracují nepřetržitě ve dne v noci, aby sarin napodobili,“ pokračoval Lindemann, „ale zatím bohužel nemají štěstí. Je to pekelně těžké.“

„K naší smůle stojí štěstí prozatím při Němcích,“ vyvodil z toho Churchill. „A bude ještě hůře. Profesore?“

„Ano. Generále, brigádní generál Smith má svědectví o ještě smrtelnějším plynu, než je sarin. Nazývá se soman. Vzorek nemáme, viděl jsem však podrobnou zprávu. Připomenu vám poměr smrtícího účinku. Fosgen byl nejsmrtelnější plyn v roce 1939. Sarin je třicetkrát smrtelnější než fosgen. A na základě nejnovějších zpráv víme toto: o kolik byl sarin účinnější než fosgen, o tolik je soman účinnější než sarin. Ba co hůř, je trvalý.“

„Trvalý?“ opakoval po něm Eisenhower.

Americký major tohoto momentu využil, aby se znovu prosadil: „Generále, trvalý účinek bylo jedno z hlavních měřítek účinnosti plynů za první světové války. Jde o to, jak dlouho se plyn po vypuštění drží u země.“

Lindemann přikývl. „Máme zprávy, že soman je stálý po mnoho hodin, dokonce dní, a přilne ke všemu, s čím přijde do styku. Pravděpodobně by zemřel i voják zasažený somanem několik hodin po boji. A byla by to strašná smrt, generále, to vám mohu zaručit.“

„Máme ponětí, kolik té látky mají Němci na skladě?“

Brigádní generál si odkašlal. „Generále, náš nejlepší odhad je přes pět tisíc tun k okamžitému použití.“

Major byl tak ohromen, že se potřeboval ujistit: „Řekl jste tun?“

Churchill rázně přikývl. „V klasických tlakových láhvích, leteckých pumách, dělostřeleckých granátech, to všechno dohromady.“ Eisenhower natáhl k Churchillovi ruku. „Ukažte mi tu zatracenou věc.“

Churchill hodil těsně uzavřenou ampulku směrem na pohovku. Fregatní kapitán Butcher a Brendan Bracken vyskočili, ale Eisenhower ji chytil a podržel proti světlu. „Nic nevidím,“ podivil se. „Jenom nějaký kondenzát na dně.“

„To proto, že je neviditelný,“ vysvětlil Churchill. „Profesore?“

„Ehm?“ Lindemann se zase potýkal s dýmkou.

„Síření. Aerosols vecteurs?“

„Správně. Generále, když nacisté v roce 1940 vpadli do Belgie, pátrali na univerzitách po technologii, která by podpořila jejich zbrojní výzkum. Bohužel narazili na práci dost nadaného chemika Dautrebanda. Ten experimentoval s koncepcí, kterou nazval aerosols vecteurs. Laicky řečeno, vynalezl způsob, jak téměř každou látku srazit do jejího nejmenšího stálého stavu: nabité částice v suspenzi rafinované na devadesát sedm procent čistoty. Měl v úmyslu tuto technologii využívat k rozprašování léčebných prostředků v utěsněných nemocničních pokojích. Nacisté mají samozřejmě za lubem jiné uplatnění.“

„Uvědomte si,“ připomněl Churchill, „že rozhodující činitel v plynové válce je moment překvapení. S Dautrebandovým systémem by nacisté mohli celý bitevní prostor zamořit somanem dříve, než by někdo poznal, že útočí. A my nemáme tušení, jak by aerosoly působily na současnou ochrannou výstroj. Mohlo by se ukázat, že je naprosto zastaralá.“

Eisenhower se postavil a začal přecházet po místnosti. „Dobrá, nepozvali jste mě sem, abyste mi ten problém popsali. Co s tím hodláte dělat?“

Churchill neváhal. „Chci, aby 8. letecká armáda a velitelství bombardovacího letectva okamžitě zahájily bombardování německých skladů. Všechny známé továrny na nervové plyny by měly být zařazeny na seznamy hlavních cílů, a to s označením nejvyšší přednost.“

„Můj ty bože,“ zabrumlal Butcher, jehož dřívější funkce byla viceprezident Columbia Broadcasting System. „Přímým zásahem by mohla vzniknout mračna smrtícího plynu nad Německem. Možná by zahynuly tisíce žen a dětí. Už jen z propagandistického hlediska…“

„Kdyby naše letectvo,“ přerušil jej Churchill, „během bombardování německé průmyslové základny náhodou rozpoutalo něco, o čem jsme v žádném případě nemohli vědět, nechápu, jak by nás z toho někdo mohl vinit.“

Nemilosrdnost Churchillova návrhu Američany umlčela. Eisenhower se zastavil. „Opravte mě, jestliže se mýlím, ale Němci jedovatý plyn na bojiště dosud nerozmístili. Dokonce ani proti Rusům. Pravda?“

„To je pravda,“ přiznal Churchill. „Zato vraždí zajaté Židy kyanidovým plynem.“

Eisenhower to ignoroval. „Z toho tedy musím vyvodit, že se Hitler drží na uzdě, a to i v době hrozných ztrát, ze stejného důvodu, jako nepoužil biologické zbraně. Protože záměrnými úniky z naší zpravodajské sítě Němcům dáváme zcela jasně na vědomí, že máme prostředky, abychom mohli odpovědět stejnou mincí.“

Churchill smířlivě pokýval hlavou. „Generále, v případě biologických zbraní byly naše úniky docela pravdivé. Avšak v oblasti chemických zbraní jsme trochu přeháněli. Pochopitelně z rozumného důvodu. Abychom získali čas. Ale jak se blíží invaze, náš čas vypršel.“

Eisenhower se obrátil k majorovi ze zpravodajské služby. „Co máme v chemickém arzenálu my?“

„Spoustu fosgenu,“ odpověděl major. „Pro den D máme zásoby na odvetné útoky na šedesát dní. A neustále přicházejí nové zásilky yperitu.“

Eisenhower se zakabonil. „Ale nic jako sarin?“

„Ne, pane.“

„Ani jako soman?“

Major zavrtěl hlavou. „Ani nic podobného, pane.“

„Ježíši Kriste!“ Eisenhower se rozhlédl po místnosti. „Pánové, asi by bylo lepší, kdybychom v tomto rozhovoru pokračovali s ministerským předsedou mezi čtyřma očima.“

„Brendane,“ reagoval Churchill a ani se nesnažil potlačit vzrušení, „nabídněte našim americkým přátelům čaj a sušenky. Clemmie vám ukáže, kde to všechno je. A profesor má zřejmě napilno.“

Lindemann se náhle podíval na hodinky. „Panebože! Winstone, máte pravdu.“ Vysoký profesor popadl klobouk a kabát a vyrazil ke dveřím a až v posledním okamžiku si vzpomněl, že je přítomen vrchní velitel spojeneckých expedičních jednotek. Obrátil se, pohlédl na Eisenhowera a lehce se dotkl okraje klobouku.

„Bůh vás provázej, generále!“ rozloučil se a odešel.

5

Dwight David Eisenhower zuřivě kouřil cigaretu u téhož okna, kde jej Churchill předtím vyhlížel. Uplynulých čtyřicet minut seděl převážně v tichosti a kouřil jednu cigaretu značky Lucky Strike za druhou, zatímco předseda vlády barvitě líčil chmurný obraz, jak se na plážích, kde se mají vylodit Spojenci, na poslední chvíli vyskytnou sarin se somanem. Konečně se Eisenhower od okna otočil do místnosti.

„Upřímně řečeno, pane ministerský předsedo, nechápu, proč jste se s tím obrátil na mě. Víte, že mi strategické bombardovací jednotky přímo nepodléhají. Již týdny o přímou nadřízenost usiluji a vy sám jste proti tomu. Měníte snad své stanovisko?“

Churchill seděl v ušáku asi dva metry od něho. Dolní ret měl vystrčený, jako kdyby zvažoval neobvyklou otázku. „Jistě dosáhneme nějakého rozumného kompromisu, generále.“

„Hm, do té doby nemohu vydat rozhodnutí bombardovat ta skladiště, ani kdybych chtěl. Navíc je to politická záležitost. Je to otázka pro prezidenta Roosevelta.“

Churchill si zhluboka povzdechl. „Generále, hovořil jsem o tom s Franklinem v Káhiře. To jsem měl o sarinu teprve předběžné zprávy. Bohužel plně nedocenil rozsah nebezpečí. Podle všeho se domnívá, že se karta dostatečně obrátila v náš prospěch a situaci nemůže zvrátit jedna německá tajná zbraň. Generálporučíci letectva se vyjadřují podobně a nesou nelibě, že se jim do toho míchám. Proto jsem se obrátil na vás. Myslel jsem, že jako člověk pověřený operací Overlord budete mít toto nebezpečí na zřeteli.“

„Dobře, mám je na zřeteli.“

„Chvála bohu.“ Churchill mluvil rychle. „Je to děsivá představa. Rommel by mohl zakopat sudy se somanem týdny předtím, než se naše vojsko vylodí, a potom je odpálit z bezpečné vzdálenosti. Kdyby soman rozprašoval byť jen půltucet letadel, mohlo by to veškeré invazní vojsko zastavit již na plážích. Den D by byl katastrofální.“

Eisenhower pozvedl ruku. „Proč si myslíte, že Hitler nasadí nervový plyn na plážích určených k invazi, když to neudělal u Stalingradu?“

Churchill odpověděl sebejistě: „Protože Stalingrad, třebaže tam utrpěl hroznou porážku, ještě neznamenal konec. Pořád se díval daleko dopředu. Avšak nyní mu hrozí, že se spojenecká armáda pevně usadí na kontinentě. Jestliže prolomíme jeho atlantickou zeď, bude to pro něho konec. A on to ví. Dále je zde otázka, zda Němci sami budou mít v té době účinnou ochrannou výstroj pro své vojáky. Vzpomeňte, sarin a soman pronikají lidskou kůží. Stačí, když se vítr obrátí nesprávným směrem, a německý prapor bude zdecimován stejně snadno jako náš. Za první světové války se to stávalo často. Uváží-li se však, co je při invazi v sázce, bude Hitler váhat obětovat své vlastní muže? Ani na okamžik. Řeknu vám, ten ďábel se nezastaví před ničím.“

Eisenhower si všiml, že má Churchill smutné oči. „Pane ministerský předsedo, v této fázi se musíme k Hitlerovi postavit přímočaře. Nic jiného si nemůžeme dovolit.“

„Prosím, rozveďte to.“

„Vím totiž jistě, že jste v roce 1940 plánovali použít proti Němcům jedovatý plyn, kdyby vnikli na anglické pobřeží.“ Churchill to nepopřel.

„Proto si přestaňme namlouvat,“ pokračoval Eisenhower, „že nám nějaký zvláštní morální závazek překáží v tom, zabránit Hitlerovi použít plyn za okolností, kdy bychom pravděpodobně jednali stejně.“

„Ale to je přesně moje řeč! Hitler se zanedlouho ocitne v situaci, kdy bychom sami sáhli k plynu. Můžeme si tedy dovolit doufat, že on jej nepoužije?“

Eisenhower energicky zhasil cigaretu. „Jak jsme se kruci dostali do téhle šlamastyky?“

„Nerad to říkám, generále, ale původ je v tom, jak Standard Oil a IG-Farben ve dvacátých letech uzavřely dohodu, že si nebudou konkurovat. Společnost Standard Oil se zavázala, že se nebude plést do chemikálií, pokud se IG-Farben zřekne obchodování s ropou. Obě firmy ujednání dodržovaly, a to dokonce i po vypuknutí války. Němci tak dosáhli převratného pokroku v komerční chemii. U nás se s konglomerátem Farben nemůže nic srovnávat.“

„A co francouzští vědci?“

Churchill smutně zavrtěl hlavou. „Tento trumf drží v ruce Hitler.“ Vzal pero a začal čmárat do poznámkového bloku. „Mohu hovořit naprosto upřímně, generále?“

„Prosím vás o to.“

„Duff Smith a já máme teorii. Myslíme si, že Hitler dosud sarin nepoužil z jednoho prostého důvodu. Že se totiž plynu bojí. Víte, v první světové válce dočasně oslepl, když byl zasažen yperitem. Rozebral to ve své knize Mein Kampf. Třeba má z našeho chemického potenciálu přehnaný strach. Domníváme se, že skutečným nebezpečím není Hitler, ale Heinrich Himmler. Sarin a soman se testují v koncentračních táborech spravovaných Himmlerovými jednotkami SS. Vzorek sarinu se k nám dostal ze vzdáleného tábora SS, postaveného výhradně za účelem výroby a testování nervových plynů. Himmler rovněž ovládá velkou část nacistického zpravodajského aparátu. Proto s největší pravděpodobností ví, že my sami nervové plyny nevlastníme. S Duffem jsme toho názoru, že Himmler plánuje zdokonalit své nervové plyny a ochrannou výstroj a pak to celé předvést Hitlerovi v okamžiku, kdy to bude nejvíc potřebovat – aby odrazil invazi. Himmler by tak jediným tahem zachránil reich a sám se vyšvihl do neochvějné pozice následníka na nacistickém trůnu.“

Eisenhower na Churchilla ukázal čerstvě zapálenou cigaretou. „Ano, pane ministerský předsedo, tento motiv dává smysl. Máte důkaz?“

„Duffovi polští přátelé mají kontakt velmi blízký veliteli jednoho z těch táborů. Tento agent se domnívá, že taktické předvedení somanu – předvedení pro führera – je nejspíše otázkou týdnů, možná dnů.“

„Aha. Dovolte mi, pane ministerský předsedo, abych na moment odbočil. Profesor Lindemann se zde zmínil, že vaši lidé pracují nepřetržitě, aby sarin napodobili. Doufám, že čistě za účelem odvety.“

Churchill se zhluboka nadechl. „Budete-li se mnou souhlasit, generále, pak nikoliv. Podle mého soudu je jedna možnost vhodnější než bombardování německých skladišť. Hovořím o demonstračním útoku. Podaří-li se našim vědcům sarin napodobit, podle mě bychom měli dát co nejdříve příkaz k malému útoku naším plynem. Jedině tak dáme jasně najevo, že ať je Himmler přesvědčen o čemkoli, v odhadu našeho potenciálu a našeho odhodlání se mýlí.“ Eisenhower si Churchilla prohlížel s nezakrytým úžasem. Chladnokrevnost Britů jej nepřestávala udivovat. Odkašlal si. „Avšak prozatím je úsilí vašich vědců napodobit sarin neúspěšné, že ano?“ Churchill zvedl dlaně. „Hrají si s nějakými fluorofosforečnany, ale jde to pomalu.“

Eisenhower se obrátil k oknu a díval se na zasněženou anglickou krajinu. Ve tmě byl venku klid jako na hřbitově. „Pane ministerský předsedo,“ ozval se konečně, „v tomhle vás bohužel nebudu moci podporovat. Ani co se týká bombardování, ani… toho demonstračního útoku.“ Zaslechl, jak si Churchill lehce povzdechl, a otočil se. „Počkejte. Vyslechněte mě, prosím. Hluboce si vážím vašeho úsudku. Mnohdy jste měl pravdu, když se všichni ostatní mýlili. Ale není to tak jasné, jak se snažíte, aby to vypadalo. Když budeme bombardovat německá skladiště a továrny na nervový plyn, vyložíme Hitlerovi karty na stůl. Ukážeme mu, čeho se nejvíc bojíme. A zároveň tím bombardováním skladišť nepřímo použijeme nervového plynu proti německým občanům. To je prakticky totéž, jako jej použít první. Co by potom Hitlerovi zabránilo v nasazení somanu proti našim vojákům?“

Churchill Američanovi visel na každém slově a hledal skulinu v jeho logice.

„Ne,“ dodal Eisenhower neoblomně. „To rozhodně nepřichází v úvahu. Prezident Roosevelt by k plynovému útoku nikdy nedal svolení a americký lid by se za něj nepostavil. Po amerických ulicích stále chodí tisíce vysloužilců, které plyn poznamenal v první světové válce. Někteří z nich jsou hrůzostrašně zohaveni. Kdybychom byli napadeni, sáhli bychom k odvetě. O tom se prezident vyjádřil jasně. Ale použít plyn jako první? To ne.“

Eisenhower se obrnil proti známému řevu britského lva. Ale místo aby se Churchill postavil a nadechl k vášnivé polemice, uzavřel se do sebe.

„Udělám to,“ pokračoval Eisenhower honem, „že se budu zasazovat o úplnou spolupráci Ameriky ve vývoji naší verze sarinu. Kdyby si pak Hitler začal, ukážeme svému lidu, že umíme rány rozdávat stejně, jako je dostáváme. Budu naléhat na Eakera a Harrise, aby zařídili letecký průzkum továren na plyn a skladišť. Jestliže Hitler použije sarin, budeme připraveni okamžitě zahájit bombardování. Co vy na to?“

„Jako kdybychom chtěli klec zavírat, když ptáci vylétali,“ reptal Churchill.

Eisenhower cítil, jak se jeho pověstný temperament blíží bodu vznícení, ale dokázal se ovládnout. V příštích měsících jej čekal bezpočet hodin velmi podobného vyjednávání a musel zachovat zdvořilé vztahy. „Pane ministerský předsedo, od roku 1942 slýchám, že jsou na obou stranách zbraně posledního soudu, schopné zničit veškerý život na zemi. Nakonec tuto válku stejně vyhrají nebo prohrají letadla, tanky a lidé.“

Winston Churchill seděl ve velkém ušáku v županu s draky, ruce složené na kulatém břiše. Ze všeho nejvíc mu připomínal bledého Buddhu na sametové podušce. Pod těžkými víčky vykukovaly vodnaté oči. „Generále,“ řekl vážně, „osud křesťanského světa je ve vašich a mých rukou. Prosím vás, abyste to zvážil znovu.“

V tom momentě měl Eisenhower dojem, jako by celá tíha Churchillovy nezkrotné vůle dopadla na něj. Jeho rozhodnutí však bylo nezlomné. „Budu to mít na paměti,“ ujistil jej. „Avšak prozatím musím trvat na tom, co jsem již řekl během večera.“ Vrchní velitel vstal a šel ke dveřím pracovny. Sotva však sáhl na kouli, zarazil se. Stručná narážka, že snad vyhrál příliš snadno? Otočil se a upřeně se na Churchilla zadíval. „Však vy jistě také, pane ministerský předsedo.“

Churchill se rezignovaně usmál. „Samozřejmě, generále.“

Jakmile Eisenhower a jeho lidé odjeli, brigádní generál Duff Smith zašel k Churchillovi do soukromé pracovny. Na jeho stole svítila jediná lampička. Jednoruký muž se předklonil.

„Když si Ike vyzvedl své lidí, zdálo se mi ovzduší trochu studené,“ vypozoroval.

Churchill položil obě zavalité ruce na stůl a vzdychl. „Odmítl to, Duffe. Jestliže vyvineme vlastní plyn, nebude žádné bombardování skladišť ani demonstrační útok.“

„Do prdele. Copak si neuvědomuje, co s tou jeho posranou invazí soman udělá?“

„Patrně ne. To je pořád stejná americká písnička, stejná školácká naivita.“

„Ta naivnost by nás mohla stát válku!“

„Eisenhower nikdy nezažil boj, Duffe, na to nezapomínej. Já mu to nezazlívám, ale člověku, na kterého nikdy nikdo nevystřelil – natož že by na něho pustil plyn –, chybí rozhled.“

„Pitomí Amíci!“ soptil Smith. „Buďto tuhle válku chtějí vybojovat z desetikilometrové výšky, nebo podle pravidel markýze z Queensbury.“

„Pomalu, starouši. V Itálii se osvědčili.“

„Jo,“ ustoupil Smith. „Ale sám jsi, Winstone, stokrát opakoval Jednat ještě dnes!“

Churchill zase vystrčil dolní ret a propíchl brigádního generála očima. „Tys nevěřil, že by Eisenhower s bombardováním souhlasil, vid?“

Náčelník štábu Útvaru zvláštních operací zachoval ledovou tvář. „To je fakt, Winstone. Nevěřil.“

„A samozřejmě máš plán.“

„Mám nápad.“

„Ať jsme se dostali do jakkoli zoufalého stavu, nikdy jsem nešel proti přání Američanů. Riziko je nesmírné.“

„Hrozba je větší, Winstone.“

„Tomu věřím.“ Churchill udělal pauzu. „Nikoho z britských mužů bys nasadit nemohl.“

„Důvěřuj mi, starouši.“

Churchill ťukal tlustými prsty o stůl. „Co kdyby to nevyšlo? Dokázal bys smazat stopy?“

Smith se usmál. „Bombardéry se odchylují od dráhy letu každou chvíli. Náklad shazují na nejpodivnějších místech.“

„Co bys potřeboval?“

„Pro začátek ponorku, která může čtyři dny setrvávat v Baltském moři.“

„To je hračka. Ministerstvo námořnictva patří k místům, kde moje slovo platí jako zákon.“

„Na jednu noc potřebuji mít k dispozici letku bombardérů Mosquito.“

„To je něco docela jiného, Duffe. Velení bombardovacího letectva je mi nejostřejším trnem v oku.“

„Je to absolutně nutné. Jediná možnost, jak to zamaskovat, kdyby to selhalo.“

Churchill zdvihl obě ruce na znamení marnosti. „Nerad bych šel za Harrisem s prosíkem, ale snad to jednou přežiji.“

Smith nasál vzduch. Chystal se totiž zeptat na téměř nemožné. „Také bych potřeboval přístup k letišti na jižním pobřeží Švédská. Nejméně čtyři dny, raději déle.“

Churchill se v křesle opřel zády, tvář měl bezvýraznou. Jednání s údajně neutrálními zeměmi byla delikátní věc. Pro Švédsko by pomoc Spojencům obnášela padesát tisíc nezvaných hostů z Německa – všichni by na zádech měli padák. „Zvládneš to, Duffy?“

„Kdo jiný, starouši?“

Churchill si dávného přítele nějakou dobu prohlížel a zvažoval jeho minulé úspěchy a nezdary. „Dobrá, to letiště dostaneš. Vlastně, ušetřme si trochu času.“ Ze stolu vzal plnicí pero, škrábal cosi na list poznámkového papíru a ten potom Smithovi podal přes stůl. Brigádní generál četl a vykulil přitom oči.

Všem vojákům spojeneckých expedičních jednotek: Brigádní generál Duff Smith, náčelník štábu Útvaru zvláštních operací, je tímto oprávněn dožadovat se libovolné pomoci, kterou bude pokládat za nutnou při vykonávání vojenských operací na území okupované Evropy v době od 15. ledna do 15. února 1944. Vztahuje se to jak na pravidelné, tak nepravidelné vojsko. Veškeré dotazy v přístavku k č. 10.

Winston S. Churchill

„Můj ty bože!“ vykřikl Smith.

„Tolik výhod, jak myslíš, z toho mít nebudeš,“ krotil ho Churchill s náznakem ironie. „Schválně uvidíš, jak s tím pochodíš na velitelství bombardovacího letectva u zpropadeného sira Arthura Harrise.“

Smith doporučení obratně složil jednou rukou a zastrčil do saka. „Podceňuješ svůj vliv, Winstone. Dej mi tohle tak na tři měsíce, a přinesu ti Hitlerovu hlavu v košíku.“

Churchill se od srdce zasmál. „Nuže, bůh tě provázej. Máš na to třicet dní. Neudělej kopanec.“ Podal mu přes stůl boubelatou ruku.

Smith ji stiskl a řízně zasalutoval. „Bůh ochraňuj krále.“

„Bůh žehnej Americe,“ dodal Churchill. „Nechť setrvává v nevědomosti a bezelstnosti.“

6

Dva dny potom, co Dwight David Eisenhower zdvořile varoval Churchilla, aby nechal německá skladiště plynu na pokoji, seděl brigádní generál Duff Smith sám v zadní řadě zasedací síně jedné z vládních budov, chráněných pytli s pískem. Za dlouhým, vyvýšeným stolem v přední části místnosti čekali dva majoři a generál britské armády. Smith se o ně nestaral. Uplynulých čtyřiadvacet hodin se probíral archivem Útvaru zvláštních operací v Baker Street. Pátral po muži, který by byl schopen splnit úkol v Německu. Zatím vůbec neměl štěstí.

Největším zklamáním a omezením bylo vyloučení britských agentů. Věděl však, že to je oprávněné. Kdyby byli britští agenti zajati při plnění strategického úkolu, který Eisenhower výslovně zakázal, křehké anglo-americké spojenectví by se přes noc rozpadlo. V kartotéce správy byly stovky zahraničních agentů, ale málokterý měl nezbytné schopnosti, aby mohl úkol provést. Z typické práce správy – nasazovat agenty do okupované Francie – se stala taková rutina, že jí někteří důstojníci říkali francouzský pendl. Ale vysílat lidi do Německa bylo něco jiného. Vedoucí této výpravy musel být tělesně zdatný, hovořit plynně německy, neevidovaný u abwehru a gestapa, a přitom dost zkušený, aby se dokázal bez odhalení pohybovat v přísně kontrolovaném reichu s falešnými doklady. V první řadě musel být dost chladnokrevný, aby při plnění úkolu zabil nevinné lidi. Tento poslední požadavek vyřadil několik pravděpodobných kandidátů.

Na dnešního vedoucího narazil brigádní generál Smith čistě náhodou. Během oběda v klubu zaslechl od sousedního stolu debatu a jeho vnitřní radar ihned zachytil zajímavé signály. Jeden štábní důstojník vyprávěl historku o mladém německém Židovi, jenž před válkou uprchl do Palestiny a stal se sionistickým teroristou. Vydíráním přišel k jízdence z Haify do Londýna. Slíbil, že prozradí partyzánské techniky, které používá Haganah, tajná židovská polovojenská organizace, k terorizování britských okupačních jednotek v Palestině. Měl přijet dnes a jeho jediným požadavkem bylo, aby jej přijal vrchní velitel bombardovacího letectva. Pravděpodobně měl plán, jak na vlastní pěst zachránit židovskou obec v Evropě. Důstojník se smál, že se teroristovi slyšení dostane, ale ne tak, jak si představoval. Smith si poslechl jméno mladého Žida a místo setkání a pak uháněl do Baker Street telegrafovat starému příteli do Jeruzaléma, aby mu zjistil, zda má jistý pan Jonas Stern záznam v rejstříku.

Měl. A čím víc se Smith dovídal, tím větší zvědavost v něm vzbuzoval. Britská armáda Jonase Sterna dvakrát vyznamenala za hrdinské činy, kterými jí pomohl v severní Africe. Přesto po něm šla britská vojenská policie za zločiny, které spáchal jako příslušník obávané organizace Haganah proti jednotkám Jeho Veličenstva v Palestině. Za jeho hlavu byla vypsána mimořádná odměna jednoho tisíce arabských dinárů. Důstojník na druhém konci přidal poznámku, že Jonas Stern je hlavní podezřelý ve třech případech vraždy, ale ani v jednom nebyl shromážděn dostatek důkazů, aby mohl být souzen.

Smith se otočil, neboť z chodby za sebou zaslechl hlasy. Jako první vešel ozbrojený strážný a za ním vysoký osmahlý mladík s pouty na rukou. Smith postřehl hubený hranatý obličej a pronikavé černé oči. Vtom jej Jonas Stern minul a šel vstříc důstojníkům, kteří na něj čekali v přední části místnosti. Pod jednou paží třímal nějaký balíček omotaný voskovaným plátnem. Jako poslední prošel dveřmi menší muž ve světlé khaki uniformě, opálený do hnědá jako britský důstojník sloužící na Blízkém východě. Smith šel za nimi uličkou a sedl si k boční stěně, odkud měl lepší rozhled.

Generál John Little oslovil opáleného Angličana: „Kapitáne Owene?“

„Ano, pane. Velice se omlouvám, že máme zpoždění. Byli bychom dorazili již včera, nebýt německých ponorek.“

Generál Little se podíval na Owena spatra. „No, hlavně že jste tady. Začněme tedy. Je tohle známý pan Stern?“

„Ano, pane. Ehm… Směl bych mu již sundat želízka?“

Major s růžovoučkým obličejem po generálově pravici to zamítl: „Ještě ne, kapitáne. Je to přece jenom hledaný uprchlík.“

Duff Smith zaostřil na muže, který se právě ozval, majora zpravodajské služby se skromnými výsledky.

„Já jsem major Dickson,“ pokračoval. „Při vstupu do této budovy jste byl neskonale drzý. Pokud to nevíte, jste hlavní podezřelý z účasti na řadě pumových útoků v Jeruzalémě v roce 1942. Jediný důvod, proč jsme se vás rozhodli přijmout, je to, že jste v Tobrúku zachránil život kapitánu Owenovi. Asi to nevíte, ale otec kapitána Owena dosáhl docela význačné kariéry ve Velšské gardě.“

Stern na to nereagoval.

„Kapitán Owen nás informoval, že máte nějaký smělý plán, jak samostatně vyhrát válku v Evropě. Je to pravda?“

„Ne.“

„No, to je skvělé!“ vyštěkl Dickson. „Podle mě Monty zvládne invazi bez pomoci takových, jako jste vy.“

„Ale, ale,“ vložil se do toho druhý major, sedící po generálově levici.

Stern se zhluboka nadechl. „Rád bych, aby se zaprotokolovalo, že důstojníci, které jsem tady chtěl mít, tu nejsou.“

Obličej majora Dicksona v tu ránu zbrunátněl. „Jestli si myslíte, že maršál letectva sir Arthur Harris nemá nic lepšího na práci, než aby poslouchal žvanění mizerného sionistického teroristy –“

„Clive,“ přerušil jej generál Little. „Pane Sterne, sešli jsme se zde přes značné obtíže, abychom si poslechli, co pro nás máte. Měl byste to tedy vyklopit.“

Brigádní generál Smith sledoval, jak se mladý Žid nemotorně snaží spustit balíček, který držel v podpaží, do spoutaných rukou. „To je mrhání časem na prd,“ zabručel major Dickson.

„Pane Sterne,“ oslovil teroristu generál Little se zdánlivě otcovským zájmem, „nebude vám vadit, když se zeptám, jestli Moše Šertok nebo Chaim Weizmann vědí, že jste v Londýně?“

„Nevědí.“

„To jsem si myslel. Víte, pane Sterne, existují náležité cesty, jimiž se vyřizují záležitosti týkající se evropských Židů. Vláda Jeho Veličenstva velkomyslně udržuje vynikající vztahy s Židovskou agenturou v Londýně. Právě s pány Weizmannem a Šertokem byste se měl v této věci setkat. A až tak učiníte, patrně zjistíte, že dělají, co je v jejich moci, aby evropskému Židovstvu pomáhali.“

Generál čekal na vhodnou chvíli, až to jeho mozek vstřebá, a potom se jej zeptal: „Uklidnil jsem vás, pane Sterne?“

„Nic takovýho,“ odpověděl Stern. O krok popošel ke stolu. „Úsilí Šertoka, Weizmanna a Židovské agentury je mi dobře známo. Jistě maj nejlepší úmysly. Ale já jsem sem nepřijel žádat o povolení k pobytu pro bezprizorné Židy, ani abyste je prohlásili za chráněné britské občany, ani vás prosit, abyste jim vykoupili svobodu válečným materiálem. Nevěřím totiž, že se něco takového stane. Generále, přijel jsem si s váma promluvit jako s vojákama čistě o vojenském řešení.“

Duff Smith našpicoval uši. Zatímco vysoký mladík vyjadřoval své stanovisko, Smith u něho postřehl určitou duchapřítomnost, rozvážnost, na tak nízký věk pozoruhodnou. Byla to vlastnost rozeného vojáka – nebo agenta.

Stern šermoval balíčkem ve spoutaných rukou, „Obsahem téhle složky jsou výpovědi očitých svědků o programu hromadného vyhlazení, který nacisti prováděj ve štyrech koncentračních táborech v Německu a v okupovaném Polsku. Mám přesné záznamy o mrtvých a podrobné popisy vražedných metod, které nacisti používaj – od hromadných poprav zastřelením a elektrickým proudem po nejběžnějc uplatňovanou metodu: otravu jedovatým plynem a následné spalování těl.“

Generál Little nepříjemně mrkl na majora Dicksona. „Pane Sterne, smím se na ty zprávy podívat?“

Stern o krok couvl, ale Little zvedl ruku. „Prosím, nepřibližujte se ke stolu,“ řekl chladně. „Seržante Gilchriste?“

Vojenský policista složku vzal a donesl generálovi. Ten ji otevřel a letmo si prohlédl papíry uvnitř. „Pane Sterne,“ obrátil se na něj, „máte nějaký důkaz, že tyto informace jsou přesné? Myslím kromě svědectví jiných Židů.“

„Generále, zprávy o úmrtí Židů po statisících se objevily v London Times a Manchester Guardianu. Leckdy citujou přesná jména a polohu táborů smrti. Mám pocit, že jeden takový článek dokonce vyšel v New York Times. Jenom pořád nechápu, proč s tím Spojenci odmítaj něco dělat.“

Generál Little si levým ukazováčkem hladil okraj upraveného šedivého kníru. „Mám za to,“ vyslovoval s chladnou precizností, „že jste již ukončil, co jste měl za cíl. Ujišťuji vás, že těmto zprávám bude věnována veškerá pozornost, kterou si zasluhují.“

Jonas Stern pohrdavě zasupěl. „Generále, to, co jsem tady měl za cíl, jsem ještě ani nezačal. Ty zprávy jsem vám dal jenom proto, abych ospravedlnil zoufalou akci, o kterou vás chci požádat, abyste podnikli jménem židovského národa.“

„Čeho je moc, toho je příliš,“ připomněl se major Dickson. „Skončeme tu šarádu.“

„Ještě okamžik, Clive,“ ozval se major po generálově levici. „Vyslechněme jej. Mám podezření, že je to člen gangu, co organizuje bombardování železnic. Je to tak, že, pane Sterne? Chcete, aby Královské letectvo bombardovalo železnice vedoucí ke koncentračním táborům?“

„Ne, majore.“

„Aha. Pak určitě patříte ke stoupencům myšlenky vytvořit židovskou brigádu a začlenit ji do invaze. To jsem si mohl myslet. Zúčastnil jste se bojů v severní Africe, ne?“

„Proto jsem sem nepřijel.“

Generál Little plácl dlaní na Sternovu složku. „Tak proč jste k čertu přijel? Už si s námi přestaňte hrát na schovávanou, ano?“

„Generále Little,“ spustil Stern, „já se vyznám v politice. Vím, že by židovská brigáda byla zárodkem židovské armády, která by se po válce mohla vrátit do Palestiny a bojovat proti Britům a Arabům. O to nežádám. Vím, že se navrhovalo, aby se polský odboj pokusil nacistické plynové komory zničit. Jenže Poláci jsou na to moc slabí, a i kdyby nebyli, neriskovali by vlastní život, aby zachránili Židy.“

„Svatá pravda,“ zamumlal major Dickson.

Stern jeho poznámku nekomentoval, ale pokračoval: „Mám určité vojenské zkušenosti a uvědomuju si, že bombardování železnic vedoucích k táborům není k ničemu. Koleje se daj poměrně snadno opravit a místo železničních vagonů by nacisti mohli využívat nákladních aut.“

Smith si všiml, že mladíkovo realistické hodnocení neušlo pozornosti generála Littla a majora po jeho levici, ne-li majora Dicksona.

„Generále,“ uzavřel Stern, „moje žádost je prostá. Žádám vás o čtyři úkolové lety těžkého bombardéru nad Německo a Polsko. Mám jména a přesné polohy čtyř koncentračních táborů, kde je v každém z nich popravováno plynem a zastřelením střízlivým odhadem pět tisíc Židů denně. Ve jménu lidskosti – ve jménu boha vás žádám, aby byly ty čtyři objekty vymazány z povrchu zemského.“

V místnosti nastalo naprosté ticho. Major Dickson se narovnal a koukal na Sterna vyjeveně. Jakmile počáteční šok opadl, generál Little si odkašlal. „Máte tím, pane Sterne, na mysli, že chcete, abychom ty tábory bombardovali, když v nich jsou židovští vězni?“

„Přesně to chci, generále.“

Duff Smith cítil jakési zadostiučinění.

„Je to šílenec,“ vyjádřil své mínění major Dickson. „Mluví z cesty.“

„Jsem úplně normální, majore,“ ohradil se Stern. „A myslím to zcela vážně.“

„A já jsem si zase docela jistý,“ upozornil jej generál Little, „že pánové Šertok a Weizmann ani ve svých úpěnlivých prosbách nic tak drastického nenavrhovali. Tvrdíte, že když žádáte toto šílenství, mluvíte za celý židovský národ?“

Stern hovořil klidně a jasně. „Generále, Weizmann a Šertok jsou politici – k tomu, co se doopravdy děje v Evropě, mají dost daleko. Myšlenku bombardovat tábory navrhli jako první členové židovského podzemního hnutí v Polsku a Německu. Bavil jsem se s několika, co uprchli. Generále, díval jsem se do očí ženě, které ty ničemové vzali malá děcka a důstojníci SS jim pak roztřískali hlavy o zeď. Poslouchal jsem otce, co sotva z jednoho metru přihlíželi, jak jim syny vraždí bajonety…“

„To stačí,“ přerušil jej Little ostře. „Nemusíte mi dávat přednášku o hrůzách války.“

„Jenže ti lidé neválčí, generále! Jsou to bezbranní civilisté. Nevinné ženy a děti.“

Generál Little si prohlížel papíry, které Stern přinesl, potom zvedl hlavu a tiše pokračoval: „Chlapče, nemohu než obdivovat odvahu, s níž vyslovuješ svůj požadavek. My jej však jednoduše nemůžeme brát vážně. Ani z ryze vojenského hlediska. Naše bombardéry nemají takový dolet, aby se dostaly k těm táborům. Doprovodné stíhací letouny nemohou letět tak daleko…“

„To dávno neplatí, generále,“ skočil mu Stern do řeči. „Nové americké jednomístné dálkové stíhačky P-51 Mustang mají dolet 1360 kilometrů. Takže by se na ty tábory dalo zaútočit z Itálie.“

„Jste překvapivě dobře informován,“ uznal Little. „Ale i tak je zde otázka nasazení vojenských zdrojů k nevojenským účelům…“

„Ale ti Židé jsou využíváni k otrocké práci ve válečném průmyslu!“

Little zvedl ruku. „Jediným cílem spojeneckých vzdušných sil je eliminovat válečný potenciál reichu. To znamená výrobu nafty, továrny na kuličková ložiska, kaučukárny – ale ne internační tábory pro civilisty. Kdybychom tyto tábory bombardovali, naše nálety by Hitlerovi poskytly dokonalou příležitost prohlašovat, že všechny zabité Židy v zajetí máme na svědomí my. A zbývá ještě otázka, že chceme jednat v zájmu židovských civilistů. Jestliže budeme na nesnáze Židů reagovat odvetným bombardováním, bude se nám o stejnou službu hlásit kdejaká ukřivděná skupina.“

„A nezapomínejte,“ přidal se major Dickson, „že ti Židé jsou podle zákona německými občany. Hitler od počátku zdůrazňoval, že židovská otázka je vnitřní záležitostí Německa, a z technického hlediska má pravdu.“

Generál Little se na Dicksona zamračil. „Nemůžeme přehlížet, že nacisté mají ve svých rukou bezmála milion spojeneckých zajatců. Jenom čtyřicet tisíc Britů zajatých u Dunkerque. My máme německých zajatců poměrně málo. Nemůžeme si dovolit vyprovokovat odvetu, zvlášť když jde o zajatecké tábory. Hitler by se mohl uchýlit k ještě horším nepříjemnostem než dosud.“

„Nepříjemnostem?“

„Podívejte se, Sterne,“ pokračoval Little, „kapitán Owen mi napsal, že váš otec byl v Německu dopaden. To je těžké, já vím. Všichni jsme v této válce ztratili své milované. Ale tak to za války chodí. Já jsem v roce 1940 přišel ve Francii o bratra. Úplně zbytečně. Lecjaká britská školačka by dokázala bojovat lépe než ti žabožrouti. Ale v této době…“

Smith div nevzdychl nahlas. Generál byl obrazem omezeného a povýšeného Angličana v nejhorším světle. Mně zahynul jeden příbuzný, tak proč se vzrušovat kvůli tvým? Natož kvůli milionu. Vždyť takové množství si člověk ani neumí představit.

„Mně se zdá,“ pokračoval Little a zároveň studoval jednu stranu ze Sternovy složky, „že ten počet je přehnaný. Poctivě řečeno, připadá mi to jako židovský podvrh. Vám to vůbec nevyčítám. Je to nejlepší způsob, jak na sebe upozornit. Zavražděny dva miliony Židů? Přitom celá první světová válka si vyžádala pouze šest set tisíc obětí. Vezměme to rozumně, Sterne. Berme v úvahu fakta. Mám tušení, že ta čísla někdo zešvindloval. Snad s nejlepším úmyslem, ale přece jen zešvindloval. Někdo, kdo k tomu měl politické motivy, jak jste předtím podotkl.“

Smith viděl, jak mladík svěsil ramena, když mu došlo, že jeho snaha byla marná. „Nevím, proč jsem počítal s tím, že uvěříte tomu, co se děje,“ kroutil hlavou, „když tomu nevěří ani většina Židů v Palestině.“

Generál pokynul seržantovi, aby Sterna vyprovodil.

„Ale jedno vám řeknu!“ rozkřikl se Stern, sotva ho britský voják vzal za ruku. „Můj otec je teď někde v Německu. Živý, nebo mrtvý, nevím. Ale jestli je naživu, prosil by vás přesně o to samé jako já. Generále, odmítnout ty tábory smrti bombardovat z důvodu, že by přitom zahynuli nevinní zajatci, je jenom bláhová sentimentalita. Hitlerův program vyhlazení se dá zpomalit jedině zničením plynových komor a krematorií. Když zabijete pár tisíc nevinných, zachráníte miliony! Není to snad nejzákladnější idea vedení války? Obětovat málo pro mnoho?“

Smith sevřel ruce v pěst. Sternův projev ho uchvátil.

Generál na mladého sionistu pohlédl přísně. „Pane Sterne, přednesl jste nám výmluvné argumenty. Tato komise je vezme v úvahu. Seržante Gilchriste?“

Stern se na generála díval vyplašeně. „Generále, smím ještě jednu věc?“

Major Dickson podrážděně vzdychl.

„Ale rychle,“ svolil Little.

„Když ty tábory bombardovat nebudete, dovolíte mi, abych si vzal malé komando do Polska a pokusil se s ním osvobodit jeden koncentrační tábor? Vím, že britská armáda cvičí několik Židů, kteří mají seskočit padákem v Maďarsku a vyburcovat tam Židy k odboji. Generále, nežádám vás, abyste riskoval život jediného Brita. Jestli mi to nevyjde, co tím ztratíte? Tucet Židů. Jsem zkušený partyzán…“

„To bych řek!“ zařval major Dickson jedovatě. „Zkušený ve vraždění britských vojáků!“

Major vyskočil na nohy a zrudl v obličeji. Stern se ani nepohnul. Místo toho zvedl spoutané ruce k zipu u bundy a rozepnul ji. Na levé polovině hrudi se mu na khaki košili blýskal stříbromodrý kov. Byla to jiřská medaile, druhé nejvyšší britské vyznamenání udělované civilním osobám, zavedené v roce 1940.

„Majore Dicksone,“ poučoval jej Stern, „tuto medaili mi připíchl generál Bernard Law Montgomery za průzkumné akce u Alamejnu. Druhé vyznamenání jsem dostal za pomoc britské armádě u Tobrúku. Tu mi připnul Auchinleck. Oba tito důstojníci jsou lepší než vy, a kdybyste měl mozek nebo srdce, mohl byste pochopit aspoň něco z toho, co jsem tady dnes říkal. Stál jsem tu jako voják a žádal jenom o šanci bojovat. Ukázat Hitlerovi něco, co ještě neviděl. Něco, co je potřeba, aby viděl: Žida, který umí bojovat a chce bojovat. Já s dvaceti řádně ozbrojenými partyzány z Haganah můžeme zničit koncentrační tábor. Tím jsem si jistý.“

„A jsme u toho!“ burácel Dickson. „Zpropadená Haganah!“ Smith měl chuť za něj Dicksonovi dát za uši. Generál majora bohudík mávnutím zarazil. „Takový útok nepřipadá v úvahu, pane Sterne. A to z tolika důvodů, že je ani nemohu vyjmenovat. Nechte si poradit. Nejlepší, co můžete udělat, je vrátit se do Palestiny a pomáhat svému lidu tam.“

„Můj lid umírá v Německu,“ bránil se Stern.

„Ano… jistě. Po celém světě nyní umírá spousta lidí.“

Smith sledoval, jak se spoutané ruce zvedají a vyčítavě ukazují na Littla. „Generále!“ oslovil jej Stern prorockým hlasem. „Jednou, a nepotrvá to dlouho, svět uvede Anglii do rozpaků otázkou, proč odmítla poskytnout útulek Židům, kteří byli v Evropě hubeni po milionech. A proč jste tu hrstku šťastlivců, kterým se podařilo dostat do Palestiny, uvrhli do britských koncentračních táborů. A nejvíc…“

„Dost!“ zahřměl Little. Jeho kultivovaná britská rezervovanost konečně vzala za své. „Vy si troufnete sem vlézt a kázat nám? Vzpurný povýšence! Vy nejste voják. Jste prachsprostý terorista! Stát se vojákem, to chce mnohem víc než pušku. Nebýt nás, kteří jsme v roce 1940 stáli proti Hitlerovi sami, váš lid by byl vymazán již před lety!“

Major Dickson ukázal na Sterna. „Jediný důvod, proč jste směl přijet do Anglie, bylo to, abyste nám odpověděl na otázky ohledně terorismu v Palestině.“ Oči mu krůtě plály. „A jako major výzvědné služby vám s radostí oznamuji, že výslech připadne mně.“

Stern zlostí a zklamáním zatínal pěsti. Smith postřehl, jak kapitán Owen popošel blíž pro případ, že by se jeho přítel přestal ovládat. Generál sebral papíry ze Sternovy složky a vhodil je do aktovky u nohou.

„Seržante Gilchriste, zatkněte ho,“ poručil klidně.

Kapitán Owen vykřikl: „Počkat!“ Jenže bylo pozdě. Jakmile se seržant přiblížil, Stern se pohotově rozmáchl spoutanýma rukama. Gilchrist zrovna sahal po obušku, když jej želízka trefila do brady. Žuchl na podlahu jako omráčený boxer.

Major Dickson hmatal po boční zbrani, vtom si však vzpomněl, že ji nechal pobočníkovi, aby mu ji vyčistil.

„Nechte těch nesmyslů!“ křikl generál.

„Jonasi!“ zaječel Peter Owen. „Proboha!“

Ale nebylo to nic platné. Sotva zakročil druhý strážný, Stern chňapl ze země po Gilchristově obušku a píchl jím strážného do břicha. Ten se skácel a Stern přiskočil ke zdi vedle dveří. Téměř v pravý okamžik se do místnosti vřítil jiný strážný s revolverem v ruce. Stern jej švihl obuškem přes zápěstí, a revolver zarachotil o podlahu. Stern se vrhl ke dveřím, ale strážný ho nebolavou rukou popadl za límec a strhl dozadu.

Bylo slyšet, jak se páře látka. Bundu měl svlečenou a khaki košili strženou do pasu. Zmítal se.

„Do prdele!“ Strážný zalapal po dechu. „Podívejte se na to!“ Pohled na Sternův obnažený trup ohromil i Smithe. Mladý sionista měl záda, ramena a břicho poseté nafialovělými šrámy. Některé způsobily žiletky, jiné zřejmě oheň. Jizvy na břiše směřovaly přes pas kalhot dolů. Ticho trvalo několik vteřin. Potom Stern skopl strážného na zem, sebral košili a vyběhl ze dveří.

„Za ním!“ zařval major Dickson. Dusot kroků se rozléhal schodišťovou šachtou.

Kapitán Owen se postavil do dveří. „Generále! Dovolte, abych s ním promluvil!“

„Z cesty,“ zavrčel major Dickson, „nebo svým mužům rozkážu, aby vás zastřelili.“

„Proboha, generále!“

„Pozor!“ zavelel generál.

Strážní zkameněli tam, kde stáli. I Smith zůstal v tom zmatku nehybně stát, jako by sledoval muzikál.

„Stůjte, Dicksone,“ poručil mu Little. „Kapitán Owen jej přivede zpět. Nemá smysl zbytečně prolévat krev. Až se uklidníte, můžete si Sterna vyslýchat ve volném čase.“

„To je dobrý nápad, Johnny,“ ozval se poprvé Smith.

Major Dickson stál celý sinalý a třásl se. „Já dám toho hajzla spoutat okovy a vytluču z něj celou strukturu Haganah! Je to jeden z vůdců. Stačí říct.“

„Je mu teprve třiadvacet, pane,“ namítl Owen. „Ale s tím vůdcem asi máte pravdu.“

„Nerad bych, aby ten kluk skončil přikovaný ke zdi,“ řekl generál. „I když je to židák, má kuráž.“

„Výslech by stejně nebyl k ničemu,“ usoudil monotónně Owen. „Proč?“ podivil se Dickson.

„Majore, možná by vám Stern mohl prozradit všechny klíčové muže ve vedení organizace Haganah. Možná i vedení organizace Irgün Cvaï Leumï. Ale on by to neudělal. To by radši zemřel.“

„To tvrdí hodně lidí,“ nedal se Dickson. „Ze začátku. Ale tohle přesvědčení dlouho nevydrží.“

Owen kroutil hlavou. „Stern je jiný.“

Dickson se samolibě uculoval. „Jak to?“

„Neviděl jste ty jizvy? Už to prodělal. Myslím mučení. A to ne naše metody, věřte mi. Jednou v noci uháněl z útoku u Sabahu a jeho kůň si zlomil nohu. Bylo mu teprve sedmnáct. Arabové byli útočníkům v patách. Skoro hned ho dohonili.“

„Co s ním sakra prováděli?“ zeptal se generál.

„Nevím to jistě, pane. Nemluví o tom. Měli ho u sebe noc a den. Byli to skuteční barbaři. Ti, co ho dopadli. Brutální vrahové. Sternovi se druhou noc nějak podařilo upláchnout. Nic jim nevyzradil. Během bojů v severní Africe jsem jednou poslouchal, jak si o tom šeptali jeho druhové. Pro sionisty je legenda. Až dodnes jsem ho nikdy neviděl svlečeného.“

„Můj ty bože,“ zhrozil se Little. „Já viděl následky arabského výslechu za první světové války, u Gallipoli. Je zázrak, že to ten kluk přežil.“

„Jak jsem řekl, pane. Podle mě nemá cenu ho vyslýchat. Když nebude chtít, tak neřekne ani slovo.“

„Chápu, jak to myslíte,“ přikývl Little. „Zítra to nějak vyřešíme. Máte čtyři hodiny na to, abyste ho o jeho vůli přivedl. Potom bude mít volné ruce major Dickson.“

„Najdu ho, pane.“

Little pokýval hlavou. „To je všechno, kapitáne.“

„Děkuji, pane.“ Velšan se prosmýkl dveřmi.

Brigádní generál Duff Smith pomalu vstal, kývl generálovi na pozdrav a vyšel za Owenem ven.

7

Jonas Stern stál sám ve vchodě, kde byla tma jako v pytli, tiskl se ke studené kamenné zdi, třásl se a pozoroval širokou silnici od Whitehallu. Neměl kam utéci. Tak se dostal až sem. Když mu bylo čtrnáct, otec zůstal v Německu a on s matkou putoval tisíce kilometrů po souši v uprchlické karavaně. O všechno, co měli, je obrali pašeráci. Ti je pak zavedli po ilegální trase do Palestiny. Týdny trávili v otlučené nákladní lodi. Rezavějícím trupem prosakovala slaná voda a v podpalubí lidé umírali žízní. Následovala léta bojů v Palestině proti Arabům a Britům, potom v severní Africe proti nacistům. Pak se konečně vydal z Palestiny do Londýna, do oné zasedací síně, kde seděli nadutí britští štábní důstojníci s upravenými kníry a modrýma očima. Major Dickson měl alespoň pravdu: Jediný důvod, proč ho sem vůbec pustili, bylo to, aby jej mohli vyslýchat v souvislosti s organizací Haganah.

Stern zpozorněl, protože zaslechl, že někdo přibíhá jeho směrem. Přimáčknutý k cihlovému zdivu nepatrně vykoukl a oddechl si úlevou. Ty kroky patřily Velšanu Petera Owenovi. Byl sám. Stern vytrčil ruku a chytil ho za sako.

„Jonasi!“ vykřikl Owen.

Stern ho pustil.

Mladý Velšan vztekle trhl rameny. „Co to tam hergot mělo znamenat?“

„Řekni mi, Petře, jdou po mně lidi majora Dicksona?“

„Půjdou, jestli se neobjevíš do čtyř hodin.“ Owen se v ledovém větru snažil zapálit si cigaretu. Stern to nakonec udělal za něj. „Díky, brachu,“ poděkoval Owen. „Kruci, klidně bych si zopakoval tu poušť.“

„Domýšliví parchanti,“ zavrčel Stern.

„Varoval jsem tě, že nejsi realista. Ve srovnání s obojživelným výsadkem milionu mužů v okupované Evropě si pár tisíc civilistů obzvlášť Židů – velkou pozornost ve vojenských kruzích nezíská.“ Stern zdvihl spoutané ruce. „Sundej mi to, Petře.“

Owen se zatvářil úzkostlivě. „Dickson mě za to požene k soudu.“

„No tak, Petře…“

„Krucinál.“ Owen zašmátral v kapse a vytáhl klíček.

Stern mu ho vytrhl a vykročil směrem k Trafalgarskému náměstí. Rozevřená pouta cinkla o cement jako drobné mince hozené nějakému uličníkovi. Zastrčil klíček do kapsy a šel dál. Stále byly v platnosti předpisy o zatemňování, a tak hvězdy nad Londýnem zářily jako vzdálené bodové reflektory, osvědující tabuli, která oznamovala existenci protileteckého krytu ve stanici podzemní dráhy Charing Cross.

„Jonasi, musíš se vrátit,“ přemlouval jej Owen a měl co dělat, aby s ním držel krok. „Nemáš na vybranou.“

Stern postřehl, že se za chůze předklání proti větru a mírně odvrací hlavu. Tohle držení těla zaujímal naposledy v dětství, které trávil v severním Německu. Některé zvyky zkrátka přetrvávají.

Owen ho chytil za rukáv a zastavil. „Jonasi, nebudu ti nic vyčítat, ať v tomhle okamžiku uděláš, co chceš. Ale zároveň za tebe nemůžu nést zodpovědnost. Ať se teď stane cokoliv, považuju tobrúcký dluh za splacený.“

Stern na to nic neřekl, avšak pohled měl výmluvný.

„Řekl jsem, že jsme si kvit,“ opakoval Owen, i když nejistým tónem.

„Jasně, Petře.“ Stern ještě něco dodal, jenže jeho slova zanikla v náhlém vrčení motoru. U obrubníku se vynořil dlouhý stříbrný vůz Bentley a zastavil vedle nich. Motor běžel dál.

Stern strčil do Owena tak, že vrazil do dveří spolujezdce, a dal se na útěk. Slyšel, jak ho Velšan volá zpátky. Otočil se. Owen vedle auta vyskočil do pozoru. Stern zaostřoval na vnitřek vozu, ale viděl pouze řidiče a jediného cestujícího. Opatrně se vracel. Někdo stáhl zadní okénko. V tmavém obdélníku byl zarámován větrem ošlehaný obličej, z něhož vykukovaly jasné oči a kolem se rýsovala široká ramena brigádního generála.

„Poznáváš mě?“ zeptal se hlubokým hlasem se skotským přízvukem.

Stern si ho prohlížel. „Vy jste byl na té schůzce.“

„Já jsem brigádní generál DufF Smith, Sterne. Rád bych si s tebou popovídal.“

Stern mrkl na Owena tázavým pohledem, aby zjistil, zda to není léčka. Velšan pokrčil rameny.

Smith zvedl stříbrnou láhev. „Dáš si loka? Hnusná zima.“ Stern láhev odmítl. Když si brigádního generála prohlížel, najednou jako by nabyl jistoty, že by měl vzít nohy na ramena. Od toho člověka a jeho poslání by se měl držet stranou. Aniž pořádně věděl, co dělá, šel od auta pryč.

To pak popojíždělo pomalu vedle něj. „No tak, chlapče,“ volal na něj Smith. „Co ti to udělá, když si trochu popovídáme?“

„A o čem?“

„O zabíjení Němců.“

„Já jsem Němec,“ odsekl Stern a šel dál proti větru. Mrkl vzhůru k tmavé fasádě budovy ministerstva námořnictva. „Aspoň podle majora Dicksona.“

„Měl jsem říct nacistů.“

„Já zabil spoustu nacistů v severní Africe. O to mi nejde.“ Smithovu odpověď bylo přes rachocení motoru sotva slyšet, ale Stern se i tak zastavil, „Mluvím o zabíjení nacistů přímo v Německu.“ Auto zastavilo vedle Sterna. Smithovi koukal z očí černý humor. „To by mohla být tvoje parketa, co říkáš?“

Řidič vystoupil a otevřel zadní dveře na protější straně, než seděl Smith, avšak Stern stále váhal.

„Mluvíš dobře anglicky,“ prohodil Smith, aby vyplnil ticho. „Neber to jako lichotku. Poznej svého nepřítele, to je moje motto.“ Stern na brigádního generála ukázal prstem. „Můžete ze mě setřást majora Dicksona?“

„Drahý příteli,“ řekl Smith velkoryse, „když se pro to rozhodnu, můžu zařídit, abys zmizel z povrchu země.“

Stern matně zaregistroval, že když nastupoval do vozu, Peter Owen cosi křičel, ale pamatoval si z toho jenom poslední útržky rozhovoru mezi ním a Smithem, než zavřel zadní okno. Owen se ohrazoval, že generál Little chce Sterna vzít do vyšetřovací vazby, a když se tak nestane, major Dickson po něm bude zuřivě pátrat. Smith mu vůbec nepřipadal rozrušený. Owenovi odpověděl něco jazykem, který Stern neznal. Až později se dověděl, že to bylo velšsky. Hlavní myšlenka byla: „Nic si z toho nedělej, mládence. Nenašel jsi ho, mě jsi neviděl, a tím to hasne. Zajdi někam do hospody a přestaň si s tím lámat hlavu. To, co ukrývá Dujff Smith, nikdy nikdo nenašel a taky nenajde.“

V příštích dvou hodinách, kdy autem jezdili v nevlídném zimním počasí ulicemi zatemněného města, se Stern dověděl o reálné situaci před nadcházející válkou v Evropě víc, než si vysnil v nejcyničtějších záchvatech deprese. Na začátku na brigádním generálovi vyzvídal něco o akci, kterou jen tak nadhodil, ale Skot se chtěl k jádru věci dostat oklikou. Ze všeho nejdřív musel uhasit Sternovy naděje, že by Spojenci zachránili Židy stále vězněné v Evropě. Některé věty se Sternovi vybavovaly ještě mnohem později, a to již žasl, jak upřímně mu Smith všechno vyložil.

„Nechápeš to, chlapče?“ vysvětloval mu Smith. „Kdybychom nabídli útočiště Židům dosud žijícím v Evropě, Hitler by mohl souhlasit. A pravda je, že my je nechceme. A Američani taky ne. Vy, Židi, jste velmi vzdělaná rasa. Tudíž přebíráte místním obyvatelům pracovní místa rychleji než kterákoli jiná přistěhovalecká skupina. A jsou i vojenské důvody. Little si nedělal legraci. Nacisti už určili pravidla Červenému kříži: Sáhněte na koncentrační tábory, a přestaneme dodržovat Ženevské konvence, pokud jde o válečné zajatce. To není planá hrozba.“

Projeli kolem Královské nemocnice. „Sterne, ty jsi předběhl dobu. I když ne o moc. Vsadím se, že nepotrvá dlouho a Chaim Weizmann přijde za Churchillem se stejnou žádostí, jakou jsi dnes odpoledne předložil ty. Bombardovat tábory. Ale tím se nic nezmění. Velitelství bombardovacího letectva si prakticky dělá, co chce, neohlíží se na pravidla a konvence. Taková žádost se dá zazdít mnoha způsoby v komisích a studiemi o proveditelnosti. Tu bitvu jsi dnes prohrál, ještě než jsi tam vešel. Pro lidi, jako je Little, nejsi nic než civilista, který se plete do jeho věcí. Už to je důvod, aby tvou žádost zamítl, i kdyby měla sebevětší smysl.“ Smith se usmíval pod vousy. „To bych chtěl vědět, na co sis hrál. Ten hlupák arcibiskup z Canterbury se zastával toho, aby Anglie poskytla útočiště evropským Židům, a ztroskotal. A ty, hledaný terorista!“

„Musel jsem to zkusit,“ hájil se Stern. „Kdybyste znal pouhá čísla, kolik nevinných lidí umírá, tak byste…“

„Tady přece nejde o čísla.“ Smith kroutil hlavou.

„Sám jsem viděl popisy očitých svědků. O Polkách, které znásilňovali a mučili a pak je krvácející házeli na ulici. O celých rodinách, jak musely svlečené do naha stát na kovových deskách, kde je popravovali elektrickým proudem. Židovky sterilizují a posílají do vojenských bordelů. Děti vyřvávají od matčiných prsů. Je to hotové peklo. Ty na tom celém nechápeš, že na tom vůbec nezáleží. Sterne, válka je vždycky peklo. Něco takového už dnes nikoho neohromí, zvlášť ne vojáky, jako je Little, kteří za první světové války zažili, jak jejich kamarády pobíjejí po tisících. Pro takové lidi je smrt civilních osob politováníhodná, ale nepodstatná. K popravám nebo důsledkům války nemají přímý vztah.“

„Všichni nemůžete být jako Little,“ namítl Stern. „To si nedovedu představit.“

„Máš pravdu. Mnohem víc je takových jako major Dickson.“ Brigádní generál udělal pauzu, nacpal si a zapálil ručně vyřezávanou dýmku.

„V Anglii musej bejt taky slušný lidi.“

„Jistěže jsou, chlapče,“ přitakal Smith a lehce bafal. „K vašim nejhorlivějším zastáncům patří Churchill. Je pro to, aby se po válce v Palestině zřídila židovská národní domovina. Ne že by to znamenalo bůhvíco. Jen co Winston vyhraje válku, ti mizerové v parlamentu ho odkopnou jako prašivého psa.“

Jakmile Smith Sterna přesvědčil, že jeho cesta do Anglie byla úplně zbytečná, konečně přešel ke svému plánu. „Když jsem předtím mluvil o zabíjení Němců přímo v Německu,“ hovořil pomalu, „nedělal jsem si legraci.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se Stern podezíravě.

Smith se hned zakabonil. „Nebudu ti lhát, chlapče. Nejde mi o záchranu patetických zbytků evropského Židovstva. Upřímně řečeno, není to můj píseček.“

„Co teda chcete udělat?“

Smithovi zajiskřily oči. „Nic moc, jenom zvrátit vývoj války.“ Stern se opřel do plyšového sedadla. „Brigádní generále… kdo jste? Pro koho pracujete?“

„Hm, oficiálně neseme označení Útvar zvláštních operací. Děláme neplechu na okupovaných územích, hlavně ve Francii. Sabotáže a tak podobně. Ale jak je přede dveřmi invaze, naše činnost se zužuje. Převážně teď shazujeme zásoby.“

„Jak můžete zvrátit vývoj války?“

Smith se na něj záhadně usmál. „Víš něco o chemické válce?“

„Zatajit dech a nasadit si masku. To je všechno.“

„No, tvoji bývalí krajani toho vědí trochu víc. Myslím nacisty.“

„Vím, že používaj jedovatý plyn k zabíjení Židů.“

Smith výsměšně mávl dýmkou. „Pche, cyklon B je běžný prostředek na hubení hmyzu. Jo, v uzavřené místnosti má dostatečné smrtící účinky, ale s tím, o čem mluvím, se nedá srovnat.“

Za dvě minuty Smith Sternovi v kostce načrtl, jaký mají nacisté program nervových plynů, i to, že nad ním drží ochrannou ruku osobně Heinrich Himmler. Důraz kladl na dvě věci: bezmocnost Spojenců proti sarinu a zálibu nacistů v testování bojových plynů na židovských vězních.

„Přesně jsme určili, že se testování odehrává částečně ve třech pracovních táborech,“ uzavřel Smith. „V Natzweileru v Alsasku, Sachsenhausenu u Berlína a Totenhausenu u Rostocku.“

„Rostock?“ vykřikl Stern. „Tam jsem se narodil!“

Smith pozvedl obočí. „Vážně?“

„Co chcete podniknout? Zneškodnit jednu z těch fabrik? Přepadnout ji úderným oddílem?“

„Ne. Mám představu něčeho komplexnějšího. Něčeho elegantnějšího.“ Smith si propnul prsty, až mu zapraskaly klouby. Začal malíčkem. „Chci nacisty zastrašit tak silně, aby se neodvážili nervový plyn použít, ani až se jim bude reich rozpadat před očima.“

„Jak to chcete dokázat?“

„Jednu věc jsem ti opomněl říct. Týká se spojeneckého programu vývoje plynů. Po důkladném rozboru ukradeného vzorku sarinu se kolektivu britských chemiků podařilo vyprodukovat obdobný nervový prostředek.“

Sternovi se zrychlil dech. „Kolik toho máte?“

„Jednu celou šest desetin tuny.“

„Je to hodně?“

Smith si povzdechl. „Upřímně řečeno, není.“

„Kolik maj nacisti?“

„Podle našeho nejlepšího odhadu pět tisíc tun.“

Stern zbledl. „Pět tisíc…? Panebože. Kolik by bylo potřeba, aby jedno město utrpělo vážné škody?“

„Dvě stě padesát tun sarinu by vyhladilo Paříž.“

Stern odvrátil hlavu od Smithe a tvář přitiskl ke studenému okénku. Hlava mu začínala třeštit. „A vy máte jednu tunu?“

„Jednu celou šest desetin.“

„To je báječné. Co s tím chcete dělat?“

Smithův hlas rozčísl vzduch jako rezavá šavle. „Plánuju, že zabijeme každého muže, ženu, dítě a psa v jednom z těch tří táborů. Esesáky, vězně, prostě všechny. A Himmlerovi dám vědět, kdo to přesně udělal.“

Stern si nebyl jistý, jestli slyšel dobře. Chvíli zažíval, co se od brigádního generála právě dověděl. „Proč to proboha chcete udělat?“

„Je to bluf. Hazardní hra. Možná největší sázka do loterie za celou válku. Tou troškou plynu, co máme, se pokusím přesvědčit Himmlera, že máme vlastní nervový plyn a že jsme navíc ochotni ho použít. Až zjistí, že jeden z jeho cenných táborů je do posledního muže vyhlazen, a přitom veškeré německé zařízení zůstalo v původním stavu, nebude mít jinou volbu, než dospět k závěru, k jakému chci, aby dospěl. Že kdyby nacisté nasadili nervový plyn proti našim invazním jednotkám, vyhladili bychom stejnou zbraní jejich města.“

„Ale jak víte, že vám to Hitler neoplatí, když maj takové zásoby?“

„Nevím to. Ale jestli mám pravdu v tom, že Himmler pracuje na programu nervových plynů na vlastní pěst, Hitler se o našem útoku ani nedoví. Himmler zamete stopy a celé to ututlá. A i kdyby na to Hitler přišel, neměl by důkaz, který by mohl světu předložit jako záminku k odvetnému útoku. Tak jsem si to naplánoval.“

„Jste šílenec,“ reagoval Stern. „Hitler své činy před nikým nepotřebuje ospravedlňovat.“

„To se mýlíš,“ odporoval mu Smith sebejistě. „Hitler neváhá masakrovat Židy, ale dělá všechno možné, aby to zamaskoval. Záleží mu na veřejném mínění. Vždycky mu na něm záleželo.“ Sternovi náhle začalo svítat. „Brigádní generále, tohle je strategický úkol. Proč jste s ním přišel za mnou?“

„Protože mám svázané ruce nežádoucími politickými důvody.“

„A sice?“

„Amíci jsou proti,“ zabručel Smith. „Pitomí naivkové. Spokojí se s tím, že budou bojovat s klacky a kamínky, a budou doufat, že se nikdo nenaštve a nezajde si domů pro tátovu flintu. To, že se Američani postavili proti, vylučuje, abych komando na tuhle operaci sestavil z Britů nebo Američanů.“

„A co tajní agenti z toho vašeho Útvaru zvláštních operací?“

„Američani se protlačili i tam. Požadují, abychom sestavili dvoučlenné parašutistické týmy – jeden Arnik, jeden náš – a nasadili je do Francie, kde by odbojáře připravovali na den D. Je to žalostné. Ještě jsem nepotkal Amíka, co by si uměl francouzský objednat Boeuf Bourguignonne, natož aby oklamal Němce.“

„Takže melete z posledního. Najednou jsou vám dobří uprchlíci.“

Smith se zazubil. „Hnusní teroristi.“

„Máte k té akci povolení? Brigádní generál není zrovna vrchní velitel.“

Smith sáhl do kapsy u blůzy a vytáhl z ní obálku. Z ní vyndal Churchillovo pověření a podal je Sternovi. Ten při čtení ani nemrkl.

„Spokojen?“ zeptal se Smith

„Mein Gott“ zašeptal Stern.

„Chci, abys tu akci vedl ty. Jsi můj člověk, nebo ne?“

Stern ve tmě přikývl. „Ano.“

Smith ze saka vylovil mapu Evropy. Od Polska až po francouzské pobřeží byla poseta hákovými kříži. Při vyhlídce na akci se Sternovi zrychloval tep.

„Moc jsme toho za pět let nedokázali, co?“ prohodil Smith. „Podívej, dneska mi můžeš pomoct s jednou věcí. Možná jsi to už udělal.“

„Co je to?“

„Vybrat cíl. Zmínil jsem se o třech táborech. Abych byl upřímný, už jsem svůj seznam zúžil na dva. Sachsenhausen je na takovou operaci, jakou zamýšlím, prostě moc velký. Takže buď Natzweiler, nebo Totenhausen.“

Stern si mapu dychtivě prohlížel. Věděl, na který tábor by, rád zaútočil. Jenom nechtěl působit moc horlivě.

„Natzweiler je z obou ten větší,“ pokračoval Smith. „Tam esesáci skoro určitě zabíjejí víc Židů.“

„Do většího tábora by bylo snadnější nepozorovaně proklouznout,“ poznamenal Stern.

„Ty do tábora nevnikneš. Tak si to nepředstavuju.“

„No, protože máte jenom malé množství plynu,“ vyjadřoval Stern neutrálním tónem svůj názor, „měl byste větší šanci na úspěch, kdybyste si za cíl vybral ten nejmenší tábor.“

„Přesně tak,“ souhlasil Smith.

„Jak daleko je Totenhausen od Rostocku?“

„Třicet kilometrů na východ. Leží na řece Recknitz.“

Stern nedokázal v hlase zakrýt vzrušení. „Brigádní generále, tam ten kraj znám. S tátou jsme podnikali turistické výlety do přírody v celém okolí Rostocku. Jako kluk jsem tam pozorovával Wandervögel.“

Smith studoval mapu. „Totenhausen je prakticky na pobřeží Baltského moře. Mnohem blíž ke Švédsku než Natzweiler. To by usnadnilo jak vniknutí do terénu, tak útěk.“

„Brigádní generále, musí to být Totenhausen!“

„Dnes ještě bohužel nemůžu vydat konečné rozhodnutí.“ Skot sbalil mapu. „Ale jedno ti povím. Totenhausen byl zřízen výhradně k testování a výrobě sarinu a somanu. Z politického hlediska je to perfektní cíl.“

Stern se snažil zkrotit netrpělivost. „Co budu dělat teď? Kam mám jít?“

„Několik mých lidí se o tebe postará.“ Smith se předklonil a otevřel okénko v přepážce, která je oddělovala od řidiče. „Norgeby,“ poručil šoférovi, okénko zavřel a obrátil se zpět ke Sternovi. „Tenhle úkol nespočívá jenom v tom, zabít lidi. Jsou tu ještě jiné, nesmírně důležité cíle. Až se zničí ubikace esesáků…“

„Počkat,“ přerušil jej Stern. „Řek jste, že musíme zabít vězně?“

„Ano. Bohužel to jinak nejde. Nemůžeme akci ohrozit tím, že bychom je varovali. I kdybychom je varovali, nemáme možnost je z tábora dostat ven. Natož z Německa.“

Stern pomalu pokýval hlavou. „Jsou všichni Židi?“

„Bože, člověče, teď není vhodná doba být sentimentální. Nenavrhoval jsi snad sám bombardování čtyř koncentračních táborů bez sebemenšího varování?“

Stern měl divný pocit nerozhodnosti. Pravda, navrhl to. Ale tohle bylo něco jiného. Bombardování táborů smrti by bylo neklamné potvrzení podpory Židů ze strany Spojenců a zdrcující rána nacistickému systému vyhlazování. Plán brigádního generála také znamenal obětování Židů, nikoliv však přímý užitek pro židovský lid. Nebo snad ano? Kdyby Eisenhowerova invaze na francouzských plážích uvízla, Hitler by měl téměř jistě dost času dokončit genocidu, kterou započal před jedenácti lety. Stern si odkašlal.

„Brigádní generále, co ty další cíle?“

Smith si ho pozorně prohlížel. „Správně. Až budou zlikvidovány ubikace, přesuneš se do továrny na plyn. V první řadě potřebujeme vzorek somanu, jejich nejnovějšího a nejjedovatějšího plynu. Za druhé potřebujeme fotografie výrobního zařízení. Nervové látky se velice těžko vyrábějí hromadně. Z fotografií německého zařízení bychom se mohli hodně poučit.“

„Brigádní generále, já nejsem vědec,“ namítl Stern. „Umím zacházet s fotoaparátem, ale nerozeznal bych továrnu na jedovaté plyny od konzervárny na sledě.“

„S tím si nedělej starosti. Tvým úkolem je zneškodnit tábor. Technické pokyny ohledně plynu ti dá někdo jiný.“

„Kdo?“

„Jeden Američan. Je to nejpřednější odborník na jedovaté plyny mimo nacistické Německo. Nejenom to. Mluví plynně německy.“

„Neříkal jste snad, že Američani jsou proti téhle akci?“

„To jsou. Ale tenhle člověk je civilista. Pro daný úkol se hodí dokonale.“

Stern přimhouřil oči. „To zní, jako byste mi ho chtěl přidělit.“

„Je to tak, že on je ten pravý, a tak si ho pro tuto akci budeme muset přidělit. Náhodou je to pacifista.“

„Pacifista! Toho nechci.“

„Stejně si ho vezmeš,“ konstatoval Smith nelítostně. „Budeš hezky dělat, co ti řeknu. A první, co uděláš, je to, že si do akce vezmeš jeho. Vsaď na bědování nad situací Židů. Morální povinnost a takové ty kecy.“

Sternův hlas vyjadřoval znechucení. „Chcete po mně, abych přesvědčil pacifistu, aby zavraždil bezbranné vězně?“

V koutcích Smithových úst se objevil zlomyslný úsměv. „Kdo říká, že hned musíš mluvit o vraždění? Tohle je obchodní kšeft. A první pravidlo obchodu je znát svou značku. V tomhle případě můžeš tuhle radu vzít doslova.“

„Jak to myslíte? Co je to za člověka?“

Brigádní generál se opřel zády o sedadlo a zavřel oči. „Doktor medicíny Mark McConnell. A řeknu ti rovnou, Sterne, že ho budeš nesnášet.“

Dvě hodiny nato v lese hluboko v severním Německu zastavil smykem černý volkswagen za hustým jedlovým porostem. Vystoupily z něj dvě postavy – jeden muž a jedna žena – a pospíchaly do lesa. Žena na sobě měla těžký vlněný kabát a pod ním bílý stejnokroj zdravotní sestry, na svědovlasé hlavě beranici. Muž měl rozedrané sako bez knoflíků, které zakrývalo šedivou košili s vězeňskými pruhy.

Muž se zastavil na kraji paseky a hlídkoval. Žena šla vpřed a zavolala několik slov polský. Zpoza stromů se vynořili dva muži a vystoupili na měsíční světlo. Jeden byl statný, takřka obrovitý, s hustým černým plnovousem. V jedné ruce nesl samopal Sten, za opaskem řeznický sekáček. Mladík vedle něj vážil polovinu toho, co vážil jeho druh, a nesl jenom kufřík. Vzhledem k dlouhým hubeným rukám a jemným prstům vypadal, jako by utekl z žebráckého symfonického orchestru.

„Jdeš pozdě, Anno,“ pokáral ji obr. „Už jsme sundali anténu.“

„Tak ji zase dejte zpátky. Málem jsme se sem nedostali vůbec.“ Hromotluk se zakřenil a řekl něco polský svému soudruhovi. Hubeňour otevřel kufřík a vytáhl klubko drátu. Kolos si jeden konec uvázal k opasku a drápal se na nejbližší jedli.

Anna z kabátu vyndala zápisníček a klekla si na zem vedle kufříku. Jednoduchost toho pojetí ji uchvacovala. Vysílač, přijímač, baterie, anténa – to všechno v jednom otlučeném koženém kufříku. Tuhle vysílačku postavili vlastnoručně polští partyzáni, ale fungovala skoro stejně dobře jako německá tovární výroby tam, kde pracovala. Mladík ladil frekvenci a ona mu poklepala na ruku. „Franku, myslíš, že už je pozdě?“ zeptala se.

Podíval se na ni vpadlýma očima a usmál se. „Můj brácha si tě rád dobírá, víš? Londýn vždycky čeká.“ Z kapsy vytáhl šifrovací sešitek, rozevřel jej a pak pohlédl nahoru do tmavých větví. „Hotovo, Andrzeji?“

„Dej se do toho!“ zvolal velikán. „Ale zkrať to.“

Franěk si třením zahříval ruce a potom si rozhýbával prsty, jako když muzikant cvičí etudu. Blondýna nalistovala v sešitku označenou stránku a podala mu jej.

„To je ono?“ zeptal se Franěk, když očima projížděl téměř prázdný list. „Stojí to za ty štrapáce?“

Anna pokrčila rameny. „Požádali nás o to.“

Sto kilometrů od Londýna, v místě někdejšího římského ležení, stála ohavná viktoriánská vznosná budova, známá jako Bletchley Park. Od začátku války sloužila jako řídicí centrum britské špionáže namířené proti nacistům. Rádiové antény maskované stromy chytaly spěšné vysílání z okupované Evropy a směrovaly je k bývalým lodním rádiovým operátorům, kteří měli v budově službu a předávali dekódované signály vědcům a učencům, jejichž starostí bylo skládat dohromady obraz toho, co se dělo za vodou na temném evropském kontinentě.

Dnes večer jel náčelník štábu Útvaru zvláštních operací brigádní generál Duff Smith vozem Bentley do Bletchley děsivou rychlostí. Mohl zatelefonovat, ale chtěl být u toho, až – pokud vůbec – dorazí zpráva, na kterou čekal. Hodinu stál za zády mladého námořníka z Newcastlu a pozoroval němý rádiový přijímač, dokud ho nervové vypětí nezmohlo. Už už to chtěl vzdát a vrátit se do Londýna, a vtom se místnůstkou rozeznělo staccato teček a čárek morseovky.

„To je on, pane,“ komentoval to námořník a potlačoval vzrušení. „PLATO. Ani nemusím slyšet jeho identifikační klíč. Jeho klavíristické prsty poznám stejně dobře, jako když hraje na piáno Ellington.“

Smith mladíkovi koukal přes rameno, jak zapisuje skupiny přijímaných znaků. Byly jich tři krátké sady. Jakmile přijímač zase oněměl, námořník se zmateným výrazem pohlédl vzhůru.

„To je ono, pane?“

„To poznám, až to dekódujete. Jak dlouho vysílali, Claphame?“

„Řek bych tak padesát pět vteřin, pane. On na tu telegrafní klávesu hraje jako muzikant. Ten PLATO je hotovej umělec.“

Smith se podíval na hodinky. „Podle mě to bylo padesát osm vteřin. Slušný výkon. Poláci jsou v tomhle nejlepší. Bez výjimky. Hned to dešifrujte.“

„Ano, pane.“

Za minutu námořník vytrhl z bloku papír a podal mu jej. Smith četl:

Vinuté ocelové navíjecí lano kvůli nedostatku mědi.

Průměr 1,7 cm. Deset stožárů. 609 metrů.

Svah 29 stupňů. 6 drátů. 3 pod napětím, 3 bez napětí.

Smith položil lístek na stůl a z kapsy vytáhl jiný. Porovnával nějaká čísla, která tam v týdnu načmáral jeden skvělý britský inženýr. Námořník sledoval, jak ruka brigádního generála ztuhla a potom papír zmačkala.

„Bože, vždyť ono by to mohlo fungovat,“ zaradoval se Smith.

„Ta ženská je zlatý poklad. To by mohlo fungovat.“ Opatrně oba lístky uložil v náprsní kapse u saka a ze stolu si sebral čepici. „Dobrá práce, Claphame.“

Smith položil námořníkovi ruku na rameno a rozkázal mu: „Odteďka budete veškeré vysílání od PLATA předávat pod krycím jménem SCARLETT. SCARLETT s dvěma T.“

„Jako Scarlett O’Harová v Jihu proti Severu, pane?“

„Zrovna tak.“

„Beru na vědomí.“ Mladý námořník se zazubil. „To je prima, že i skopčáci maj něčeho málo, že jo?“

Smith se ve dveřích zastavil a zamyšleně se díval zpátky. „Nikdy se nedovědí, co je ta chybějící měď stála, Claphame.“

8

V Londýně byl podvečer. Stříbrný bentley brigádního generála Smithe vjel na silnici A-40 a zamířil k Oxfordu. Dnes si Smith řídil sám. Zvládal to díky důmyslnému převodovému mechanismu, který mu sestrojili technici z jeho oddělení. Vedle něj seděl Jonas Stern a studoval topografickou mapu Meklenburska, nejsevernějšího kraje v Německu.

„Pamatuju si to všechno,“ řekl nadšeně. „Každou ulici, každý potok. Brigádní generále, tím cílem musí být Totenhausen.“

„Trpělivost, chlapče.“

„Ten koncentrák tady nevidím vyznačený.“

„Říkal jsem ti, že Totenhausen není jako jiný tábor, o kterém jsi slyšel. Je to vyloženě laboratoř a testovací zařízení. Ve srovnání s takovým Buchenwaldem je mrňavý. Esesáci nechali stromy vysázet až po elektrické ploty. Potřebuješ podrobnější mapu. Himmler to s utajením lágru myslí vážně.“

Smith si dnes nevzal uniformu. V tvídovém saku a lovecké čapce vypadal jako profesor. „Poslyš, s tím setkáním jsem si to rozmyslel.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, že nechci, abys něco říkal, pokud se tě nezeptám.“

„Proč?“

Smith odvrátil zrak od silnice a zadíval se Sternovi do očí tak, aby pochopil, že to neříká jen tak pro legraci. „Doktor McConnell je jiný než většina lidí. Je dost chytrý, aby sebou nenechal manipulovat – rozhodně ne tebou a natolik zásadový, že se nenechá zahanbit nebo podplatit, aby dělal něco, v co nevěří. A je to takový pitomý paličák, že si nedá říct.“

Stern koukal z okna. „Jak se může člověk v roce 1944 vydávat za pacifistu? Je to náboženský fanatik?“

„To v žádném případě.“

„Tak filozof? S hlavou v oblacích?“

„Spíš v písku. Je prostě jiný. Vynikající, ale praktický. Možná génius. Ten pacifismus má po otci. I on byl lékař. V první světové válce byl zasažen plynem. Jeden z nejhorších případů. Zůstal hodně zjizvený a oslepl. Proto si jeho syn vybral to, co dělá. Aby zabránil tomu, že by se něco takového stalo znova. A nelenošil. Jeho strýc vlastnil barvířskou továrnu v Atlantě v Georgii. Když bylo McConnellovi šestnáct, z chemikálií v továrně připravil vlastní yperit. A taky fosgen. Testoval je na krysách, které choval ve sklepě. V šestnácti vyvíjel pitomé plynové masky.“

„To vypadá na nebezpečného pacifistu.“

„Jo, mohl by být, kdyby se pro to rozhodl. Je pro mě záhadou.

V roce 1930 byl stipendistou v Oxfordu. Vrátil se do Ameriky a studoval medicínu. U závěrečných zkoušek prospěl nejlíp z celého ročníku. Pak se rozhodl pro dráhu všeobecného lékaře. Získal titul inženýra chemie. V USA má pět nebo šest patentů na různé průmyslové sloučeniny.“

„Je bohatý?“

„Nevyrůstal v bohaté rodině, jestli tě zajímá tohle. Teď určitě žije spokojeně. Chci tě upozornit na jedno: Asi ti něco z toho, co bude říkat, připadne dost zvláštní. Nebo komukoliv, kdo rozumí válce. Ale za žádných okolností neztrácej rozvahu. A nenarážej na jeho otce. Vlastně neříkej vůbec nic.“

Stern hodil mapu severního Německa na podlahu auta. „Proč mě teda berete s sebou?“

„Chci, abys ho poznal. Jestli ten úkol přijme, bude tvým jediným partnerem.“

„Cože? Chcete říct, že to je úkol pro dva lidi?“

„Z tvého pohledu ano.“ Smith přidal a předjel nákladní auto americké armády.

Stern pomalu kroutil hlavou. „Čím dál víc mi to připadá jako sebevražedná akce.“

„Možná taky je. Ale měj na paměti jedno. Úkol, který navrhnu McConnellovi, bude trochu jiný než ten, o kterém jsem se bavil s tebou. Ze zřejmých důvodů určité aspekty té nepříjemné stránky… omezím na minimum. Ať řeknu cokoliv, nedáš na sobě znát překvapení. Jasné?“

„Budu držet jazyk za zuby, ať řekne kdo chce co chce.“

Smith na mladého sionistu naposledy mrkl. „Zatím jsi k tomu velký talent neprojevil.“

Stern zdvihl ruku a kýval na brigádního generála prostředníčkem nahoru a dolů. Bylo to totiž nejsprostší arabské gesto, jaké znal.

9

V Oxfordu pršelo. McConnell stál uprostřed obrovské změti kovových trubek, tlakových zásobních nádrží, gumových hadic a polic s plynovými maskami – chaosu, který sám vytvořil. Po celé laboratoři a těsném okolí bylo rozmístěno tolik cedulek se známým symbolem lebky a zkřížených hnátů, varujících před jedem, že by to odradilo i německý pluk. Dva starší asistenti v bílých pláštích tiše pracovali na vzdálenějším konci laboratoře. Připravovali se na odpolední pokus.

McConnell se opíral o okno a díval se na písčitý dvůr o tři patra níž. Ve škvírách mezi kameny se hromadila studená dešťová voda a odtékala kanálky, vymletými za uplynulých šest století. Byl zvědav, jestli dnes jeho bratr létá. Nebo bombardéry Boeing B-17 Fortress v tomhle počasí nesmějí startovat? Nebo David manévruje letadlo napěchované smrtonosnými pumami po slunečném éteru nad mraky a brouká si swingovou melodii?

Od jejich posledního setkání sotva uplynul den, kdy by Mark nepřemýšlel o tom, co mu bratr vykládal. Přestože jeho odhodlání nepodílet se na honbě za plynem posledního soudu bylo nadále stejně silné jako ten večer, něco mu na tom nedávalo spát. Kolik vědců mělo za války podobné dilema? Určitě ti z projektu Tube Alloys, muži, kteří pracovali na temném, faustovském poli atomové fyziky. Měli hodně společného s lidmi pracujícími v hermeticky uzavřených chemických laboratořích v Porton Downu. Dobří lidé žijící ve zlé době. Dobří lidé, kteří dělali kompromisy nebo byli kompromitováni. Jak vysvětlit, proč jim nemůže pomoci?

Pozoroval, jak dešťové kapky skrápějí sklo, chvějí se jako bakterie na sklíčku mikroskopu, potom se spojují ve větší a stékají dolů, zdánlivě beze směru, až se nakonec slučují s vodou, hromadící se v odpadní rouře. A tahle kapalina má sílu na to, aby omlela kámen dole. Myslel na to, co mu David řekl v hostinci U velšského poníka o Američanech, kteří se připravují na invazi. Déšť mladíčků padajících na Anglii z letadel, valících se z lodních prostorů, splývajících ve skupiny, jež vytvářejí buňky kolosální lidské vlny. Vznikající vlna každým dnem roste, proudí na východ a brzo bude přichystaná k velkému skoku přes Lamanšský průliv. Přehoupne se naráz, ale na protějším břehu se rozlomí a roztříští na jednotlivé dílečky, jednotlivce, mladé muže, kteří zaplaví půdu svou krví.

Třebaže byla tato kataklyzmatická událost teprve budoucností, již nyní byla nezadržitelná jako západ slunce. Lidé, kteří za tím stáli, se sešli v Anglii a kolem sebe srocovali mladé životy po milionech. Dýchali vůni dějin a za Lamanšským průlivem cítili temné armády, Festung Europa, pevnost Antikristovu, čekající na jejich mocný úder.

Očekávalo je tam však něco jiného. McConnell to viděl sám. A také slyšel. Cestoval přes Lamanšský průliv do Belgie a Francie a chodil po polích, která kdysi bývala křížem krážem rozbrázděna zákopy a bahnem. Chvíli postával nad smíšenými pluky kostí odpočívajících neklidně v mělkých hrobech pod zemí. A tam, přehlušován skučením větru ženoucího se přes nehostinný kraj, slyšel šeptat bezradné hlasy chlapců, kteří nikdy neměli ženu a neměli děti a nestačili zestárnout. Sedm milionů hlasů sborově vyslovujících nezodpovězenou otázku, jež rovnou obsahovala odpověď:

Proč?

Velice brzy jim přibude společnost.

„Jste v pořádku, doktore?“

Mark se udiveně odvrátil od okna a spatřil své asistenty, jak drží čtyři malé bílé krysy vedle hermeticky uzavřené skleněné komory, jíž přezdíval Bublina.

„Fajn, Billle,“ odpověděl. „Jdeme na to.“

Bublina měřila téměř půldruhého metru. Nebyla tedy dost vysoká, aby v ní mohl stát dospělý člověk, zato malý primát by v ní měl místa habaděj. Od tlakových láhví k příslušenstvím podstavci Bubliny vedly pryžové hadice různých měřicích přístrojů a kroutily se po podlaze. V komoře ležely čtyři kulaté, různě zbarvené předměty o velikosti fotbalového míče. Asistenti brali nádoby jednu po druhé do ruky, otvírali malá dvířka na bocích a strkali dovnitř krysy. Na každý balon připadala jedna. Když nádoby uzavřeli, vrátili je do Bubliny a zajistili hlavní otvor. McConnell sáhl po ventilu na tlakové láhvi s plynem. Vtom někdo zaklepal na dveře laboratoře.

„Vstupte,“ vyzval neznámého.

S nadšeným úsměvem na tváři vešel brigádní generál Duff Smith. Zhruba uprostřed si nesl několik kilogramů navíc – nevyhnutelný příznak středního věku. Ale sval vespod mu stále fungoval a býval tvrdý. Drahý muž, jenž vstoupil, měl nejméně sto osmdesát pět centimetrů. Snědá pleť napovídala, že pobýval v poušti. Tmavé oči zaměřil na McConnella a nespouštěl je z něj.

Smith letmo přehlédl spletité zařízení. „Jak to jde, doktore? Co je dneska na programu? Oživování mrtvých?“

„Nejspíš naopak,“ odvětil McConnell kysele. Znovu sáhl na ventil a otevřel jej. Vzápětí bylo slyšet tlumené syčení plynu, vypouštěného pod tlakem.

Smith mrkl na skleněnou komoru. „Copak máme v Bublině dnes? Opice makak rhesus?“ Natáhl krk. „Nic nevidím.“

„Podívejte se zblízka.“

„Ty čtyři míče?“

„Přesně tak jim říkáme. V každém z nich je jedna krysa. Povrch je vyrobený z materiálu na filtry k maskám.“

„Na jakou kategorii plynů?“

„Modrý kříž. Právě tam pouštím kyselinu kyanovodíkovou. Jestli pocítíte v dýchacích cestách sebemenší dráždění, zadržte dech a uhánějte pryč jako o závod. Tenhle plyn je bez zápachu a nedráždivý, a proto jsem přidal malé množství dikyanchloridu, abychom se dověděli, že zemřeme.“

„Kolik času máme na ústup, až to ucítíme?“

„Asi šest vteřin.“

Smithův tmavý společník ztuhl. Smith se zakřenil a prohodil: „Spousta času, co, Sterne?“

McConnell zavřel ventil. „To by mělo stačit. Vyčistěte to.“ Jeden asistent spustil hlučnou vývěvu.

„Brigádní generále, vaši přátelé v Porton Downu se domnívají, že se Němci tohoto plynu již zřekli,“ překřikoval vývěvu McConnell. „Já ne. Je těžké vytvořit smrtící koncentraci na bojišti, ale právě v takových úskalích si Němci libují. Jestliže vám kyselina kyanovodíková prosákne filtrem masky, zabije vás za patnáct vteřin. Říkáme tomu průnik filtrem. Našimi současnými filtry kyselina kyanovodíková snadno pronikne, a Němci to asi vědí. Proto se snažím vyvinout prakticky neproniknutelné vložky do filtrů ochranných masek M-2 až M-5.“

„A co, úspěch?“

„Podívejme se.“ McConnell dal asistentovi znamení, aby vývěvu vypnul, a pak si nasadil těžkou černou plynovou masku a pokynul Smithovi a jeho průvodci, aby ustoupili ke zdi. Otevřel dvířka Bubliny a ta nasála vzduch, až to zasyčelo. Zvedl jeden míč, držel ho od sebe na délku natažené paže, otevřel otvor a prostrčil jím dva prsty. Smith zaujatě přihlížel, jak McConnell z balonu vytahuje za růžový ocásek bílou krysu.

Hlodavec visel bez hnutí ve vzduchu.

„Krucifix!“ zaklel McConnell a sundal si masku. Otočil se a viděl, jak asistenti vyndavají ze zbylých tří míčů ostatní mrtvé krysy. Rozčarováním kroutil hlavou. „Mrtvé krysy. Tak to mám pořád dokola již tři měsíce.“

„Nevidím zřejmé příznaky zadušení,“ pozoroval Smith. McConnell vzal ze stolu skalpel a dovedně kryse rozřízl hrdlo. Potom tělíčko zmáčkl, aby z tepny vydalo krev. „Vidíte to? Krev je třešňově červená, jako by byla úplně okysličená. Kyanid se váže na molekulu hemoglobinu místo kyslíku. Voják se bude dusit, a přitom vypadat jako v rozpuku.“

Asistenti hlodavce vyhodili a Smith se naklonil blíž. „Doktore, rád bych s vámi mluvil v soukromí. Co třeba v Mitre Inn? Mohli bychom si najmout místnost.“

„Raději bych se bavil zde.“ McConnell se Smithovi podíval přes rameno na tichého cizího člověka a pak oznámil svým asistentům: „Dáme se do toho zase až po obědě.“

Hned jak asistenti odešli, Smith si přitáhl židli, posadil se na ni obkročmo a pravou ruku si opřel o opěradlo. Toto gesto nápadně zdůraznilo, že mu chybí druhá horní končetina. „Máme znepokojivou zprávu,“ začal. „Z Německa.“

„Jsem jedno ucho.“

„Nejdřív, jestli vám to nevadí, bych byl rád, kdybyste v krátkosti objasnil situaci ve vedení chemické války tady panu Sternovi. Je to Žid, pochází z Německa. Možná tomu nebudete věřit, ale právě přijel z Palestiny. Plyn není jeho parketa. Tak jenom v kostce. Německé názvosloví, jestli smím prosit.“

„Četl jste přece klasifikační příručku.“

„Ale vy jste ji pomáhal psát,“ namítl Smith trpělivě. „Já mám radši informace přímo od pramene.“

McConnell svou odpověď směřoval ke Sternovi. „Máme čtyři třídy, označené barevnými kříži. V činnosti jste již viděl modrý kříž. Bílý je slzný plyn. Zelený označuje chlor, fosgen, difosgen a tak dále. Jsou to nejstarší chemické zbraně, ale stále prvořadé bojové plyny. Zabíjejí tím, že způsobují plicní otok – vnitřní utopení. Poslední je žlutý kříž, který se také váže k první světové válce.“ McConnell si otřel čelo a hovořil mechanicky. „Žlutý kříž označuje leptavé, puchýřotvorné či zpuchýřující plyny. Yperit… lewisit. Velice trvalé plyny. Všude, kde s nimi tělo přijde do styku, zanechávají popáleniny, puchýře a nejbolestivější hluboké vředy. Hojivá schopnost organismu se sníží, takže účinky žlutého kříže bývají obzvláště dlouhodobé.“

„Děkuju,“ ocenil výklad Smith. „Ale jednu kategorii jste asi vynechal.“

McConnell přimhouřil oči. „Pro poslední třídu není označení křížem,“ odpověděl opatrně.

„Od včerejška je. Černý kříž.“

„Schwarzes Kreuz,“ opakoval lékař německy. „Příznačný název pro ďábelský nástroj.“

„No tak, doktore. Kdybych nevěděl, že jste vědec, přísahal bych, že jste pověrčivý.“

„Přejděte k věci, brigádní generále. Nejel jste sem přece z Londýna, abychom se bavili o roztřídění plynů.“

Smith se srdnatě usmál. „Zcela správně, doktore. Přijel jsem, abych vaše tělo i duši naverboval do války.“

„O čem to mluvíte?“

„Minulý týden zaujímal sarin v nacistickém arzenálu druhé místo. Nyní se na lidech v Německu zkouší dokonce ještě smrtelnější nervový plyn. Nazývá se soman. Zprávy uvádějí, že je mnohonásobně jedovatější než sarin a také daleko trvalejší.“

„Sotva si umím představit něco smrtelnějšího než sarin.“

„A vidíte, existuje to. Mládenci z Portonu se tím teď zabývají. Abych byl upřímný, hrozbu, kterou představuje soman, pokládáme za tak strašlivou, že jsem byl pověřen, abych do Německa vyslal tým s cílem zneškodnit výrobní závod a přivézt zpátky velký vzorek,“

Stern letmo pohlédl na brigádního generála.

„Do Německa?“ podivil se McConnell. „Ale… proč to říkáte mně?“

Skot vetkal lež do pravdy. „Protože chci, abyste jel s nimi. Konečně jsem vám našel ideální práci. Úkol, který má naprosto obranný charakter. Je to něco jako preventivní lékařství.“

„Na zničení továrny na nervový plyn není nic obranného. Mohl byste tím způsobit smrtící mrak v samém srdci Německa. Rovnou byste svůj úkol mohl označit za útok nervovým plynem.“

„O to větší důvod, abyste se té akce zúčastnil. Když bude na místě odborník jako vy, může se tím takové katastrofě předejít.“

„Brigádní generále, na rovinu: Nevěřím, že zrovna vy byste takovou událost bral jako katastrofu.“

Smith měl na jazyku odpověď, ale McConnell zvedl ruku. „Tato diskuse je bezpředmětná. Udělám, co bude v mých silách, abych proti tomuto novému plynu vyvinul obranu, ale to je všechno. Lituji, pane Sterne. Brigádní generál vám mohl ušetřit cestu z Londýna. Mé stanovisko k tomuto problému zná.“

„Však mě taky pěkně dožralo!“ vybuchl Smith překvapivě důrazně. „Hrajete si na pacifistu, a přitom se téhle války účastníte déle než prakticky kterýkoliv jiný Američan!“

„Toto nařčení si vyprošuji,“ řekl McConnell klidně. „Jistě se najdou jiní vědci, kteří by pro váš úkol byli vhodní.“

„Žádný z nich nemluví plynně německy.“

McConnell vyvalil oči. „Vy máte za to, že já mluvím plynně německy?“

„Tři roky němčiny na střední škole a další tři na vysoké.“

„To mě stěží pasuje na špiona.“

„Už jsem zažil, že lidi s polovičními jazykovými schopnostmi co vy šli do dvakrát nebezpečnější situace, než je ta, o kterou žádám vás.“

„A vrátili se?“

„Někteří.“

McConnell úžasem kroutil hlavou.

„Doktore, deset německých slov stačí, abyste se dostal přes hranici. A vy toho umíte víc. Závěrečné zkoušky ze špionáže se neskládají na univerzitě, ale postupně každým okamžikem v terénu. Navíc tady Stern je rodilý Němec. Než skončíme s přípravou, můžete si vedle něj znalosti vybrousit.“

McConnell udělal krok ke Smithovi. „Nepojedu, brigádní generále. A nemůžete mi to rozkázat. Jsem civilní osoba, občan Spojených států a registrovaný odpůrce vojenské služby.“

„Myslíte si, že to nevím? Zapomněl jste, kdo vám zajistil, že jste tohle zařazení dostal? Když se nad tím zamyslíte, je to dost divné. Říkáte si odpůrce vojenské služby, ale neskrýváte se ve Státech spolu s kvakery ze Společnosti přátel nebo s mennonity. Vy nejste jako ostatní pacifisti, které jsem poznal. Ne, doktore, pro mě…,“ Smith na okamžik zaváhal, „… pro mě jste spíš zbabělec, který se bojí, aby nepřišel o život.“

McConnell se upřímně zasmál. „Ano, bojím se, abych nepřišel o život. Podle mě se bojí i každý voják, pokud není blázen. Brigádní generále, zahanbováním mě nepřimějete, abych vám pomáhal. Tohle není školní hřiště.“

„To máte sakra pravdu, mládenče! Jestli nás fricové zasáhnou somanem, musíme být připraveni udeřit dvojnásob tvrdě!“

McConnell se ledově usmál. „Tak celou jejich zemi postříkejte antraxem. Pak by bylo celé Německo neobyvatelné po dobu padesáti let. Možná i sta let.“

„To nemůžeme riskovat, a vy to víte. Mohli by udělat to samé nám. Je to oko za oko, zub za zub. A nepřítel má vždycky výsadní právo udeřit první. To je rub demokracie.“

„Brigádní generále, tím, že nehodláme takové zbraně použít jako první, se právě lišíme od nacistů.“

Stern jako první zaslechl z chodby kroky. Poklepáním na rameno na to upozornil Smithe a ten přiskočil ke dveřím a trhnutím je otevřel. Pak vyšel kousek ven a tlumeně se s někým bavil. Potom se tiše vrátil a za ním přicházel mladý kapitán v tmavomodré blůze a růžových kalhotách leteckého důstojníka. V ruce držel obálku.

„Doktore,“ oslovil McConnella brigádní generál ohleduplně, „tenhle chlápek s vámi potřebuje prohodit pár slov.“

Mark ucítil v konečcích prstů mravenčení. „Co je? Stalo se něco s Davidem?“

Kapitán mrkl na Smithe. „Měl bych mlčet, dokud neotevřete ten dopis. Ale… Pane doktore, váš bratr byl minulou noc sestřelen. Je mi to líto, pane.“

A podal mu obálku. McConnell si ji vzal a roztrhl pečeť. Uvnitř byl jeden list a na něm text napsaný na psacím stroji ve stylu telegramu.

S LÍTOSTI OZNAMUJEME ZE KAPITAN DAVID MCCONNELL PADL V BOJI 19 LEDNA STOP SVÝMI CINY KAPITAN MCCONNELL VZDY DĚLAL CEST LETECTVU POZEMNÍCH SIL USA A SPOJENÝM STATUM AMERICKÝM STOP OSOBNE VAM PROJEVUJI HLUBOKOU SOUSTRAST STOP

PLUKOVNÍK WILLIAM T HARRIGILL

401 BOMBARDOVACÍ SKUPINA 94 BOJOVÉ KŘIDLO 8 LETECKÁ ARMADA DEENETHORPE ANGLIE

„Doktore!“ oslovil jej Smith znovu vlídným tónem. „Macu!“ McConnell zdvihl ruku. „Prosím vás, nic mi neříkejte.“ Tento okamžik si mnohokrát představoval. Posádky bombardérů měly při letech za denního světla hrozně vysokou úmrtnost. A stejně mu na tom cosi připadalo divné. Ta časová shoda, napadlo ho. Dvě minuty potom, co odmítne Smithův největší kšeft, mu posel přijde vyřídit, že mu Němci zabili bratra. McConnell zvedl oči od dopisu a zadíval se Skotovi do bleděmodrých očí.

„Brigádní generále,“ šeptal sotva slyšitelně, „to je vaše práce?“ Smith na něj pohlédl užasle. „Prosím?“

McConnell k němu přistoupil. „Je, viďte? To je nějaký hloupý trik toho vašeho oddělení. Snažíte se mě vtáhnout do svého plánu, že ano? Účel světí prostředky, nemám pravdu? Když pacifista nechce, donutíme ho pod nátlakem.“ Obličej mu zezelenal. „Je to tak, brigádní generále?“

Skot se vypnul a zvedl bradu. U Britů tato póza věstí totéž, jako když se kobra vynoří ze svého úkrytu a předvádí svou hrozivou sílu. „Doktore, i když se mi vaše narážka vůbec nelíbí, přejdu ji mlčením. Chápu, že v této situaci člověka napadá ledacos a tonoucí se chytá sebetenčího stébla. Ale jste úplně vedle.“

McConnell cítil, jak se mu hrne krev do obličeje. Kapitán před ním stál jako nebezpečná, duševně chorá osoba. Znovu se začetl do telegramu. Padl v boji. Zatraceně nekonkrétní formulace. Odkašlal si.

„Kapitáne, můžete mi k tomu něco dodat?“

Mladý důstojník si zatahal za šosy saka. „Plukovník mi sdělil, že se na vás státní tajemství nevztahuje a že vám mohu tlumočit, co víme. Davidův letoun byl katastrofálně poškozen při návratu z náletu na Řezno. Koupil to od protiletadlového dělostřelectva a pravděpodobně také z kanónu stíhačky. Nikdo neviděl, že by se zřítil, ale ani nezpozoroval padáky.“

McConnella štípaly oči a sevřelo se mu hrdlo. „Vy… jste mého bratra znal?“

„Ano, pane. Výborný pilot. Na zemi vždycky všechny bavil. Dokonce i plukovníka kolikrát rozesmál. Plukovník by býval přišel osobně, ale měli jsme… totiž máme toho pořád nad hlavu.“ Mark mrkáním potlačoval slzy. „Už to ví naše matka?“

„Ne, pane. To je koncept telegramu pro ni.“

„Ježíši Kriste. Požádejte, prosím vás, plukovníka, ať to neposílá. Chtěl bych jí to oznámit sám.“

„Beze všeho, pane. Nakonec se to stejně musí odeslat, ale snad to plukovník může o pár dnů odložit.“

McConnell se od zdravě červených tváří brigádního generála odvrátil ke Sternovým snědým a pak ke kapitánovi. Posel nejistě přešlapoval. „Ještě jednou upřímnou soustrast,“ vysoukal ze sebe, zasalutoval Smithovi a vyšel z laboratoře.

Mark si přiložil ruku k ústům a ztěžka polkl. Viděl před sebou jenom Davida. Ne jako když se setkali před čtyřmi dny, ale jako malého kluka v kalném rybníku v Georgii, když se učil zadržovat dech.

„Promiňte, brigádní generále,“ řekl mírně. „Omlouvám se vám.“

Skot ho vzal za ruku. „Není třeba. Vím, že to je těžké. Mně taky padl bratr. U Lofotenu, v jedenačtyřicátém. Ale probůh, doktore, jestli tohle není vážný důvod, abyste byl s námi na stejné lodi, pak už nic. Vždyť vám ty svině zabily bratra!“

McConnell beznadějně kroutil hlavou. „Vy jste mě nepochopil, že? Vy nemáte ponětí, proč jsem takový, jaký jsem.“

Smith se naježil. „Chápu vás, budiž. Vím o vašem otci. Ale co by na to řekl teď? Prosím vás, abyste podnikl milosrdnou akci. Prokristapána, doktore, nacisti testují nervové látky na lidských bytostech. Proč si myslíte, že do toho jde tady Stern? Většina z těch pokusných králíků jsou Židi. Němci vyvražďují jeho národ a svět přihlíží a nic proti tomu nedělá!“

McConnell zkoumal Sternův výraz. V jeho rysech nepostřehl smutek ani prosbu. Všiml si jediného: znechucení. Nebo si to alespoň myslel. „Je mi moc líto, ale musím vás požádat, abyste mě nechali o samotě. Potřebuji být sám,“ vyzval je McConnell.

K jeho údivu se brigádní generál otočil na podpatku a beze slova z místnosti odešel. Mladý Žid však zůstával na místě. Po celou dobu setkání byl zticha, ale nyní popošel dopředu, až se zastavil pár centimetrů od McConnella. Ten byl o takových šest sedm let starší, ale z mladíka na něj čišela náruživost, která přímo naháněla hrůzu.

„Smith vám nerozumí, doktore,“ řekl mírným tónem. „Ale já jo. Vy nejste zbabělec. Vy jste blázen. Jste takový, jaký byl můj otec. Jako milion Židů po celé Evropě. Věříte v rozum a zásadní dobrotu člověka. Věříte, že když sám odmítnete páchat zlo, jednou ho ovládnete.“ Z jeho hlasu bylo znát opovržení. „Všichni hlupáci, kteří tomu věřili, jsou dneska mrtví. Stali se oběťmi jedovatých plynů a plamenů těch, kdo znají pravou podstatu lidstva. Jediný rozdíl mezi vámi a těmi hlupáky je to, že vy jste Američan.“ Stern najednou přešel z angličtiny na němčinu, ale McConnell většině rozuměl. „Vy teprve musíte okusit aspoň kapku bolesti, které mnoho jiných za posledních deset let vytrpělo moře.“

McConnell otevřel pusu, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska. Ta tvrdá slova mu s tak mladou tváří neladila. S očima to bylo něco jiného. Mladý Žid je měl podobné jako David, když vyprávěl, jak přišel o kamarády. Jakoby nadčasové a bezcitné…

„Sterne!“ Brigádní generál stál v otevřených dveřích. „Nech ho na pokoji.“

Tmavý mladík na McConnella pomalu kýval hlavou. „Vašeho bratra je mi líto. Ale je to jenom kapka v moři. To byste měl vzít na vědomí.“ Otočil se a vyšel na chodbu za Smithem.

McConnell konečně osaměl. Jako omráčený si znovu četl telegram. S lítostí oznamujeme… padl v boji… Svými činy kapitán McConnell vždy dělal čest… Osobné vám projevuji upřímnou soustrast… soustrast… Mark dal ruku za záda a nahmatal okraj stolu. Nemohl popadnout dech. Doškobrtal k nejbližšímu oknu a pokusil se je otevřít, jenže západka byla zaseknutá. Zdvihl pravou nohu a zuřivě kopl do kování.

V rozčilení z toho, že McConnell odmítl, Smith hnal auto vyšší rychlostí, než bylo zdrávo a hlavně dovoleno. Navíc ještě řídil ve tmě a jednou rukou. Za normálních okolností by to Sternovi muselo nahánět hrůzu. Ale nyní se to v něm vařilo stejně jako ve Smithovi.

„Tak najděte jiného chemika!“ přeřvával motor bentleye.

„To se snadno řekne,“ odpověděl brigádní generál. „V úvahu nepřicházejí vojáci, Američani ani Britové. Mimoto je McConnell ve svém oboru nejlepší. Rozhodně z těch, kterým ještě nebylo šedesát.“

Stern bouchl rukou do dveří. „Tak co budeme hergot dělat? Jeden hloupý idealista nám to přece nepokazí.“

Smith se na mladého sionistu letmo podíval. „Já jsem se našeho doktůrka ještě nevzdal.“

„Ne? Tak to jste cvok. Ten na to nikdy nepřistoupí. To byste moh rovnou požádat Alberta Schweitzera, aby začal nosit tarasnici.“

„Myslím, že to nakonec přijme,“ nenechal si to rozmluvit Smith. „Zdálo se mi, že už dneska to skoro vzal. Ten telegram ho málem zviklal.“

Stern se krůtě zasmál. „Jste blázen.“

„Ještě si vzpomeneš na má slova.“ Brigádní generál se soustředil na tmavou silnici. „Však změní názor. Tragédie mění myšlení lidí.“

Stern se ke Skotovi náhle obrátil a zíral na něj. „Kruci, že vy jste to nainscenoval, že jo? Totiž… je vůbec ten jeho brácha mrtvý?“

Smith se na něho podíval pohoršené. „To si myslíš, že jsem tak prohnaný? Měl bych si vás, Židů, najmout víc, dokud ještě nějací zbýváte. Jste rození spiklenci.“

Stern v jeho tváři hledal známku klamu, ale Skot na sobě nedal nic znát. Stern usoudil, že nemá smysl se dál vyptávat. Ale když se ponořil do vlastních myšlenek, pořád mu to leželo v hlavě. Kam by až brigádní generál zašel, aby dosáhl svého? Odpověď na tuto otázku by měla velikánský význam po válce – v Palestině.

Pokud se toho samozřejmě dožije.

McConnell kopal do okenního kování a vtom jej přepadla první pochybnost. Proč vzal brigádního generála za slovo? Kdyby ho oklamal domnělou Davidovou smrtí, vyslyšel by potom jeho žádost?

„Ten mizera je tak chladnokrevný, že by toho byl schopen,“ říkal si nahlas.

I když věděl, že to je nepravděpodobné, silná touha přebíjela každou rozumovou námitku, kterou jeho mozek vykouzlil. Třesoucí se rukou vytočil číslo spojovatelky a požádal, aby ho spojila s 8. leteckou divizí v Deenethorpu. Nesnesitelně zdvořile ho ujišťovala, že to zkouší. Nervózně bubnoval nohama o podlahu. Konečně se dovolala.

„Prosím vás, rád bych hovořil s někým o obětech.“

„Okamžik, pane,“ odpověděl mladý mužský hlas.

McConnell zaslechl několikeré cvaknutí a potom se ze sluchátka ozval muž s jižanskou pomalou výslovností. „Tady plukovník Harrigill.“

Harrigill. McConnell si vzpomněl, že ten se podepsal pod telegram. To ještě nic neznamená, namlouval si. Brigádní generál si mohl hravě zjistit správná jména. „Plukovníku,“ začal a divil se, že se mu chvěje hlas, „tady je doktor Mark McConnell. Volám z Oxfordské univerzity. Byl minulou noc nálet na Řezno?“

„Pane doktore, podobné informace bohužel nemohu podávat po telefonu.“

McConnell myslel na obsah rozhovoru a zároveň uvažoval, že podle přízvuku by Harrigilla zařadil do delty Mississippi. Zabarvení jeho hlasu prozrazovalo víc než pouhou formální zdvořilost. Spodní tón zněl téměř soucitně.

„Jaké informace mi můžete poskytnout?“

„No… dostal jste dnes ode mě telegram?“

McConnell zavřel oči. „Ano.“

„Mohu vám potvrdit, že letoun vašeho bratra se ztratil během plnění bojového rozkazu nad Francií. Zprávy posádek ostatních letounů podložené očitým svědectvím nás vedly k závěru, že celá posádka při akci zahynula.“

Mark nebyl schopen dalšího slova.

„Mohu pro vás něco udělat, synu? Chystal jsem se zaslat telegram vaší rodině do Států.“

„Nedělejte to. Totiž alespoň prozatím ne. Zůstala nám už jenom matka a ta si toho užila dost… zkrátka… já jí to oznámím sám, plukovníku.“

„Leteckému sboru pozemních sil to problémy nedělá. Pokusím se trochu zpomalit Western Union. A ještě jednou mi dovolte, abych vám vyjádřil hluboký zármutek. Kapitán McConnell byl výborný důstojník. Byl přínosem pro svou letku, vlast a Jih.“

Při tomto vyjádření úcty z úst krajana z Jihu běhal Markovi mráz po zádech. Přesto na něho zapůsobilo. K Davidovi to asi sedělo. „Děkuji vám, plukovníku.“

„Dobrou noc, doktore. Bůh vám žehnej.“

McConnell zavěsil. Plukovník Harrigill ho právě připravil o poslední naději. David byl po smrti. A brigádní generál se domníval, že jeho smrt konečně usmíří Markovu nenávist k válce.

Tentokrát ho žal sklátil bez varování. Bratr mrtvý. Otec mrtvý. Ze všech mužských v rodině teď byl naživu jediný. Poprvé od návratu do Anglie pocítil skoro neodolatelné nutkání jet domů. Zpátky do Georgie. Za maminkou. Za manželkou. Při myšlence na matku ho polilo horko. Jak jí to jenom říci? Jak jí to podat?

Ještě jednou kopl do okenní západky a tentokrát se okenní tabule s železnými panty konečně otevřela. Do obličeje ho udeřil ostrý vítr. Pomalu se mu začalo uvolňovat stažené hrdlo. Mohl se nadýchat. Díval se na zasněženou krajinu, která vypadala jako před čtyřmi staletími. Oxfordská univerzita. Jeho ostrov klidu v šíleném světě. Smutný žert. Telegram mu vypadl z ruky, otřel se o okno a třepotavě se snášel na kamennou dlažbu o tři poschodí níž.

První zvuk, který ze sebe vydal, byl tklivý nářek, vycházející z hloubi duše. Několik oken do dvora bylo otevřených a v nich zvídavé bílé obličeje. Odkudsi se linuly tóny písně Binga Crosbyho I’ll Be Seeing You. Než se přes nádvoří přenesla druhá sloka, na tvářích mu umrzaly slzy.

Byl sám.

10

„Pásek se vám zastavil,“ upozornil mě rabín Leibovitz.

„Cože?“

Stařec ukázal dlouhým prstem na diktafon s mikrokazetou ležící na konci stolu vedle jeho křesla. Dvakrát jsem mrkl, protože jsem nebyl schopen zahnat obraz dědečka u toho oxfordského okna ani myšlenky na prastrýce, kterého jsem vůbec neznal.

„Potřebujete vyměnit pásek,“ vysvětlil mi. „A já zase potřebuju dolít brandy. Podejte mi láhev, prosím vás.“

Přistrčil jsem mu ji. Rabín na mě pohlédl a opatrně si jantarovou tekutinu naléval do sklenky. „Tak co si o tom myslíte, doktore?“ Pokrčil jsem rameny. „Nevím, co si mám myslet.“

„Řekl byste to do svého dědy? Zdá se vám to pravdivé?“ Uvažoval jsem o tom a mezitím jsem vyměňoval kazetu Sony. „Asi ano,“ odpověděl jsem konečně. „Neumím si představit, že by ze svých zásad slevil čistě z pomstychtivosti.“

„Jste si tím jistý, Marku?“

Prohlížel jsem si jeho scvrklý obličej. „Nejspíš budu muset počkat, až mi to dopovíte, že? Je to zajímavý příběh, to uznávám. Ale těch podrobností… Odkud to všechno víte?“

Leibovitz se letmo pousmál. „Vysedávali jsme s vaším dědou dlouhá odpoledne v mé pracovně. A něco vím z dopisů od jiných lidí, kteří v tom sehráli nějakou roli. Když jsem se o tom příběhu jednou dověděl… nějakou dobu mě to dost zajímalo.“

„Co ta dívka?“ zeptal jsem se a natáhl ruku. „Ta žena na téhle fotografii. Kdo je to? Jakou má v tom příběhu úlohu? Je to ta, co posílala tu šifrovanou zprávu brigádnímu generálu Smithovi? A o čem vlastně byla?“

Rabín se napil brandy. „Buďte trpělivý. Ještě se k ní dostanu. Vy byste chtěl za hodinu vědět všechno. Jako v nějakém uhlazeném televizním filmu.“ Stařík natáhl krk a zaposlouchal se do neúnavného cvrlikaní cvrčků ve viliku a tmě venku za domem. „Je čas přesunout se na chvilinku někam jinam. To celé se pochopitelně neodehrávalo ve vakuu. Jiní lidé se nestarali o to, o co brigádní generál Smith v Londýně, a honili se za svými cíli. Někteří z nich byli velmi zlí lidé. Zrůdy, řekl bych, jestli proti tomu výrazu nic nemáte.“

Sledoval jsem, jak starý rabín po dědečkově pracovně neklidně těká očima. Měl jsem pocit, že se ve vyprávění dostal k místu, které mu bylo nepříjemné. „Kam se tedy nyní přesuneme?“ popíchl jsem ho, protože už jsem byl napnutý.

„Co?“ Díval se na mě upřeně.

„Kam?“ opakoval jsem. „Tuším, že máte na mysli Německo, nemám pravdu?“

Leibovitz se v křesle narovnal. „Ano, ano,“ přitakal chraplavě, ale rozhodně. „Nacistické Německo.“

11

Všichni vězňové v táboře Totenhausen stáli seřazeni na nástupu na udusaném sněhu v ledovém severáku. Měli na sobě jenom vězeňský mundúr z režného plátna s šedými pruhy a na nohou dřeváky. Stáli v sedmi řadách po čtyřiceti. To je dohromady bezmála tři sta duší – vysílených starců, matek a otců v nejlepších letech, mladíků se silnými pažemi a malých dětí. Jeden capart trpící kolikou v tom nešťastném zástupu nepřetržitě brečel.

Tenhle apel byl překvapivý. Dva pravidelné – v sedm hodin ráno a v sedm večer – se již konaly. Ti, kdo zde již byli delší dobu, věděli, že změna běžného pořádku nevěstí nic dobrého. V táboře totiž byla každá změna k horšímu. Na apeláku stáli teprve pět minut a již zaslechli polské vězně šuškat obávané slovo selekcja – výběr. Záhadou bylo, že se Poláci vždycky všechno dověděli jako první.

Nejnovější z nastoupených vězňů byli Židé. Včera je vyhnali klacky z nevyhřátého železničního vagonu, který je sem přivezl z koncentračního tábora v Osvětimi, kam je přivlekli zvláštními vlaky z dalekých koutů západní Evropy – převážně z Francie a Holandska. Byli to poslední šťastlivci, kteří unikli dřívější deportaci.

Jenže i jim štěstí vypršelo.

Jeden z Židů stojících v první řadě nebyl žádný nováček. Byl v Totenhausenu už tak dlouho, že na něj esesáci nevolali číslem ani jménem, ale podle jeho povolání: Schuhmacher – švec. Bylo mu pětapadesát, byl hubený, šlachovitý, měl orlí nos a šedivý knír. Švec se netřásl jako ostatní vězňové ani neměl sklon šeptat si se sousedy v řadě. Prostě stával bez hnutí, spaloval co nejméně kalorií a sledoval, co se děje.

Nyní pozoroval, jak se rotmistr SS Günther Sturm před těmi otrhanci naparuje. Pro jednou byl hladce oholený, dlouhé a splihlé světlé vlasy měl na kulaté hlavě ulízané. Ševcovi neušlo, že vřeštění toho caparta rotmistra příšerně rozčiluje. Zkoumal ho již dva roky, a tak si snadno dokázal představit, co se za jeho břidlicově modrýma očima rýsuje. Jak to ta kurevská máma toho haranta dokázala, že proklouzla výběrem? Nepochybně tím, co má pod sukní. Osvětimští esesáci jsou věčně ožralí a vězeňská komanda líná. Jak ti flákači chtějí vyhrát válku, když se nechají obelstít jednou mazanou Židovkou? Sturmovo rostoucí znechucení ševce moc zaujalo. Stát se to kterýkoli jiný večer, rotmistr by jednoduše to mrně na místě pověsil. Ale dnes to neudělal. To ševcovi něco napovídalo.

Dnešní večer je něčím zvláštní.

Vnímal, jak si chce rotmistr vynutit, aby tento večer probíhal jako každý jiný podle zaběhaného pořádku. Osmdesát příslušníků vyhlazovacích úderných oddílů SS Totenkopfverbände – smrtihlav, umrlčí lebka – v hnědých uniformách stálo nehnuté v pozoru, pušky v pohotovosti pro případ, že by se některý šílený nováček vrhl do drátů. Hrůzu naháněli i Sturmovi oblíbení němečtí ovčáci

– psi pečlivě chovaní s vlky, aby se u nich posílil instinkt zabíjení

– a dále dvě kulometné věže v předních rozích tábora.

Bouchnutím dveřmi ohlásil příchod Sturmův přímý nadřízený, major Wolfgang Schörner. Tento vyšší důstojník bezpečnostního orgánu v Totenhausenu si rázně vykračoval po sněhu a zastavil se dva metry od ševce. Na rozdíl od stráže z oddílů smrtihlavů oblékal šedou polní uniformu ozbrojené složky Waffen SS. Přes levé oko nosil černou pásku – suvenýr z krvavého ústupu od Kurska, kde nastal obrat ve válce v Rusku – a na krku Rytířský kříž.

I když mu bylo teprve třicet let, instinktivně rozuměl dynamice zastrašování. Během nástupu měli vězňové zakázáno se hýbat, avšak při jeho příchodu celá ta masa lidí malinko couvla. Zdravým okem major zkontroloval přední řadu od jednoho konce k druhému a pátral po něčem, co se vězňové mohli jenom dohadovat. Málokdo našel odvahu opětovat jeho pronikavý pohled.

Jedním z mála byl švec.

Druhá byla asi pětadvacetiletá žena, holandská Židovka Jansenová. Na rozdíl od ševce tam byla s celou rodinou: manželem, dvěma malými dětmi a tchánem. Švec si jich všiml, když den předtím přijeli vlakem. Hlavu měla oholenou, ale z velkých hnědých očí vyzařovala inteligence a bystrost, která z očí většiny ostatních žen v táboře dávno vyprchala. Švec ji obdivoval, že se Schörnerovi vydrží dívat do očí, ale věděl, že si tím jenom uškodí. Ona však neměla tušení, co její rodinu čeká.

Švec ano. On nepotřeboval poslouchat, co si šeptají Poláci. Odpoledne sledoval, jak se esesáci usilovně vyhýbají prostoru se zásobníky s plynem za ubikacemi. Zřejmě obsahovaly nějaký nový a hodně účinný jed vyvinutý v laboratoři. Ano, dnes večer bude výběr. A výběr, to byla výlučně doména pana doktora.

„Promiňte, pane,“ zašeptala mladá Holanďanka jazykem jidiš. „Jmenuju se Rachel Jansenová. Jak dlouho tady musíme stát na mrazu?“

„Nemluvte,“ varoval ji švec, obličej stále vystrčený dopředu. „A vaše děti ať jsou proboha taky zticha.“

„Mlčet!“ zařval rotmistr Sturm. To byl podnět pro vlčáky, aby se rozštěkali.

Švec zpozorněl, neboť dveře opět práskly. Před zadním vchodem do svého příbytku stál generálporučík SS dr. Klaus Brandt, velitel tábora Totenhausen, v elegantním, světlešedém slavnostním stejnokroji. Schválně pomalu kráčel k apeláku a nastoupeným vězňům. Pozorovat tohoto muže vždycky poutalo ševcův zájem. Nejenže byl Klaus Brandt úplně stejně starý – padesát pět –, ale navíc to byl ze všech velitelů koncentračních táborů jediný lékař. Jednou předtím to již zkusili v jiném táboře, ale tamější doktor nadělal zmatek v administrativě. Brandt ne. Plešatějící a obtloustlý Prus byl nesmírný perfekcionista. Někteří jej pokládali za génia.

Švec o něm věděl, že je duševně chorý.

I ta parádní uniforma SS naznačovala, že je ten večer zvláštní příležitost. Brandt se považoval v první řadě za lékaře a až na druhém místě za vojáka. Proto většinou nosil přes vycházkový oblek bílý plášť. Však také trval na tom, aby jej podřízení oslovovali spíš Herr Doktor – pane doktore – než Herr Kommandant – pane veliteli. Samozřejmě mohl nosit uniformu z prostého důvodu: aby se zahřál. Takový vítr jako nyní švec nepamatoval dlouhé týdny. Nedlouho předtím zahlédl esesáky, jak rozdělávají oheň pod vozidly, aby jim v klikových skříních nezamrzl olej.

Jakmile se Brandt přiblížil na deset kroků od krajních vězňů, rotmistr Sturm se vypnul do pozoru a zaječel: „Všichni vězňové přítomni, pane doktore!“

Brandt hlášení přijal strohým přikývnutím. Podíval se na hodinky, předklonil se a potichu něco sděloval majoru Schörnerovi. Ten si zkontroloval čas na svých hodinkách a potom se podíval k hlavní bráně do tábora. Jeden ze strážných na bráně v odpověď zavrtěl hlavou. Pak se Schörner tázavě podíval na Brandta. „Začněme, sturmbannführere,“ řekl Brandt.

Major Schörner dal trhnutím hlavou znamení rotmistru Sturmovi. Ten došel na vzdálený konec řady a začal z ní vytahovat lidi. Ševcovi neušlo, že tento výběr se liší od všech ostatních, které dosud zažil. Obvykle býval evidentní – někdy byli vybíráni určití dospělí muži – (například podle přibližné váhy), jindy menstruující ženy. Ještě nikdy se však nesetkal s tím, aby bylo naráz vybráno víc než deset dospělých, a to z prostého důvodu: Brandtova zkušební komora nebyla na větší počet uzpůsobena.

Obyčejně také Brandt chodíval rotmistrovi za zády a schvaloval výběr jedinců, případně zřídka požadoval na místě výměnu. Pán života a smrti v Totenhausenu svou božskou moc jaksepatří vychutnával. Ale dnes Sturm lidi vytahoval namátkou, sotva na ně pohlédl. Stranou od hlavní skupiny jich pod dozorem stálo už třináct. Se zlou předtuchou si švec uvědomil, že všichni dosud vybraní jsou Židé. Nadešel konečně také jeho čas?

Ruce se mu třásly. Ani jeden nevypadal na víc než padesát, ale kdo ví? Postřehl, jak se Jansenová vyklání z řady, aby viděla, co se děje. Vojín SS k ní přistoupil a zastrčil ji zpátky. Rotmistr se prodíral řadami, aby si vzdorujícího vězně přitáhl za límec, a ihned se k místu hrnulo pět příslušníků úderného oddílu. Vtom se ozvalo hysterické kvílení a psovodi museli krotit zuřivě reagující ovčáky.

Švec se začal modlit. Nic jiného mu také nezbývalo. Chybu udělal již léta předtím, když odmítl uprchnout z Německa s ženou a synem. Alespoň že oni nyní byli v bezpečí, pomyslel si – nebo doufal. V bezpečí v zaslíbené zemi, Palestině. Určitě měl větší štěstí než Jansenovi na pravé straně. Dnes večer starý děda přijde o syna, mladá žena o manžela a děti o tátu. Oči plné zděšení, Jansenová koukala, jak by manžela ochránila. Jenže nebylo jak. Byli v nacistickém Německu a rotmistr Sturm se blížil.

„Ty!“ vyštěkl a ukázal prstem. „Ven z řady!“

Švec sledoval, jak se čtyřicetiletý úředník z Varšavy šourá z řady a přidává k mužům odsouzeným k záhubě, krčícím se uprostřed dvora. Jmenoval se Rosen, ale nad jeho ostatky se pomník se jménem nikdy nevztyčí…

„Ty“ zařval Sturm opět. „Ven z řady!“

Koutkem oka švec zahlédl, jak se mladý holandský otec obrací a hledí manželce do očí. Nebál se o sebe, jenom měl pocit viny, že opouští rodinu a ta bude trpět bez jeho ochrany, třebaže hodně chabé. Obě děti, prťavý kluk a holčička, se držely lemu maminčiny šedé sukně a zíraly v němém úžasu.

„Austretten!“ vybafl rotmistr a chňapl po Holanďanovi.

Mladík zvedl jednu ruku a něžně manželku pohladil po tváři. „Ik heb er geen woorden meer voor, Rachel,“ řekl. „Postarej se o Jana a Hannah.“

Švec byl sice Němec, ale holandsky uměl natolik, aby si to přeložil: Nemám co víc dodat, Rachel.

Rotmistr popadl mladého Holanďana za rukáv a vtom zezadu vyrazil bělovlasý muž a vrhl se Sturmovi k nohám. Švec se zadíval dopředu. Čtyřicet metrů odtud byl major Schörner zaujatý rozhovorem s doktorem Brandtem. Ani jeden si toho pohybu nevšiml.

„Ušetřte mého syna!“ žadonil stařec šeptem. „Ušetřte mého syna! Benjamin Jansen vás prosí na kolenou o milost!“

Rotmistr Sturm mávnutím rukou zadržel příslušníka úderného oddílu, který se k nim řítil se psem. Vytáhl pistoli, dobře naolejovaný luger. „Zpátky do řady,“ zahřměl. „Nebo tě vezmeme místo něj.“

„Ano!“ nabízel se stařec. „To právě chci.“ Postavil se a poskakoval jako blázen. „Já vám posloužím stejně dobře.“

Sturm ho odstrčil o krok zpět. „Tebe nepotřebujem.“ Namířil pistoli na syna. „Pohyb!“

Pravou ruku starý Jansen zavrtal do kapsy u kabátku. Sturm přiložil pistoli na Holanďanovo čelo, ale svraštělá ruka se vynořila z kapsy a něco se v ní pod obloukovými lampami blýskalo jako hvězdy. Sturm zatajil dech.

Holanďan měl dlaň plnou diamantů.

„Vemte si je“ zašeptal Ben Jansen. „Za život mého syna.“

Švec pozoroval, jak se rotmistrovi několikrát změnil výraz. Hlavou se mu v tu chvíli musely honit různé myšlenky. Kdo ještě ty diamanty viděl? Jakou asi mají cenu? Při pohledu na ně to odhadoval na slušný majeteček. Jak dlouho by je musel nosit, než by je mohl ukrýt ve svém pokoji?

„Jsou vaše,“ zašeptal stařec a cpal mu je ke kapse.

Rotmistr je sevřel v ruce.

Švec se přikrčil. Věděl, co bude následovat. Viděl, jak Sturm pokrčuje ukazováček na spoušti…

„Co je to tam za zdržení?“ zeptal se ostrý hlas.

Rotmistr stál jako přikovaný, protože se mu major Schörner díval přes rameno.

„Ano,“ přidal se doktor Brandt, když se postavil vedle Schörnera. „Kde to vázne, hauptscharführere?“

Sturm si odkašlal. „Tenhle starý Žid chce zaujmout synovo místo.“

„Nelze,“ rozhodl Brandt znuděně. Otočil se a netrpělivě se zadíval k přední bráně.

„Pane doktore, prosím vás!“ žadonil Jansen úpěnlivě, přičemž jej chytře oslovil tak, jak to měl rád. „Můj syn má malé děti a ty ho potřebují. Pane doktore, Marcus je právník, kdežto já jenom unavený starý krejčí. Nepotřebný. Vemte si mě místo něj!“

Brandt se obrátil na podpatku, prohlížel si starce a přitom se cynicky usmíval. „Ale zde je dobrý krejčí rozhodně cennější než právník,“ poučil ho a ukázal na otrhané šaty vězně stojícího poblíž. Kůži pod ní měl namodralou. „K čemu by byl tady tomu právník?“

Nato se otočil a popošel několik kroků podél řady.

Benjamin Jansen se za ním díval zoufalým pohledem. „Ale pane doktore…“

„Ticho!“ okřikl ho Sturm a chmátl po Marcusi Jansenovi, který zatím klečel vedle dětí.

Stařec se chvěl, jako by měl třesavku. Natáhl ruku a chytil majora zezadu za šedé sako uniformy. „Sturmbannführere, vemte si polovinu těch diamantů. Vemte si je třeba všechny.“

Schörner se obrátil a mhouřil oči. „Diamanty?“

„Jsem připraven,“ skočil jim do řeči Marcus a odhodlaně vystoupil z řady. Jeho žena si dřepla, objala děti a zakryla jim oči.

Rotmistr právníka popadl a smýkl jím stranou.

Ben Jansen zuřivě zavřeštěl, zaťal obě ruce v pěst, udělal nejistý krok k majorovi a skočil doprava směrem k doktoru Brandtovi.

Švec měl pocit, jako by v něm něco puklo. Navzdory riziku vymrštil pravačku a zasáhl Bena pěstí do čelisti. Starý Holanďan se skácel na záda do sněhu a švec se ve stejném okamžiku zařadil zpět do zástupu. V mžiku zase stál v pozoru.

Stalo se to tak rychle, že nikdo nevěděl, co má udělat. Ještě zlomek vteřiny, a Sturm starce zastřelil. Teď se díval nejistě tu na ševce, tu na Schörnera, hned zase na Brandta, který se otočil, aby zjistil, co se děje. Marcus Jansen s hrůzou sledoval pistoli nad otcovou hlavou.

Život mu zachránilo náhlé zatroubení. Pronikavá ozvěna prořízla vzduch nad sněhem jako polnice.

„To je říšský vedoucí!“ křikl rotmistr Sturm v naději, že obrátí veškerou pozornost k hlavní bráně.

Z větší části se mu to podařilo. Ale zatímco Klaus Brandt pospíchal k bráně s čestnou stráží oddílů SS a švec přemítal, jestli skutečně zaslechl slovo reichsführer, major Wolfgang Schörner tiše rozkázal: „Otevřte ruku, hauptscharführere.“

„Ale co výběr?“ protestoval Sturm. „Musím ho dokončit.“ Schörner mu stiskl tlusté zápěstí. „Hauptscharführere, nařizuji vám, abyste tu ruku otevřel.“

„Zu Befehl, sturmbannführere!“ Ve Sturmově hlase se odrážel strach a zároveň vztek. Hluk motorů k nim doléhal ze stále větší blízkosti. Rotmistr konečně dlaň rozevřel.

Byla prázdná.

Major na ni okamžik zíral a pak mu přikázal: „Zůstaňte v pozoru, hauptscharführere.“

Potom bez váhání sáhl Sturmovi do kapsy u kalhot. Tvářil se jako u mučení. Zalovil v kapse, vytáhl ruku a otevřel ji pár centimetrů od rotmistrova obličeje.

Diamanty se třpytily jako modrý plamen.

„Myslel jsem, že jsme tuto záležitost vyřešili,“ komentoval to tiše. Sturm sklopil oči. „Ano, sturmbannführere.“

„Chtěl byste snad vysvětlit říšskému vedoucímu, jak se k vám ty diamanty dostaly?“

Sturm zbledl. Himmlerův výnos o rabování Židů ve vlastní prospěch byl jednoznačný: byl za to trest smrti. „Ne, sturmbannführere.“

Schörner vzal Sturma za levou ruku a vtiskl mu do ní diamanty. „Tak se jich zbavte.“

„Zbavit se jich? Jak?“

„Schnell!“

Švec vyjeveně koukal, jak rotmistr rozhazuje diamanty po sněhu, jako kdyby sypal kuřatům zrní.

„Tak,“ dodal Schörner vyrovnaným hlasem, „a nyní dokončete výběr.“

Obrátil se a odpochodoval k přední bráně. Boty vysoké až po kolena se mu ve světle reflektorů blýskaly.

Sturm se díval na Bena Jansena a tiše zuřil. Potom zasunul pistoli do pouzdra a nakopl Marcuse Jansena tak, aby se pohnul směrem k ostatním odsouzeným. „Všichni Židi mužského pohlaví od šestnácti do padesáti let vystoupí z řady!“ křičel. „Jestli někdo z této kategorie zůstane odteďka za minutu v řadě, každá druhá žena bude zastřelena!“

Švec pocítil strašnou, báječnou úlevu – jako pokaždé, když přežil takový výběr. Z celkového počtu třiceti devíti židovských mužů spadlo do určené kategorie dvacet osm. Ostatní z nich vystoupili z řady. Přes apelák pak s burácením přejel do zadní části tábora konvoj šedých polních vozidel a jeden těžký transportér. Nad levým blatníkem nejdelšího vozidla vlála čtvercová vlaječka s dvěma trojúhelníky a nacistickou orlicí.

Tak je to pravda, pomyslel si švec. Heinrich Himmler si konečně přijel zkontrolovat výsledky své práce.

12

Vojáci rotmistra Sturma hnali odsouzené do zadního prostoru tábora a tloukli je pažbami pušek a obušky, dokud se vězni ve sněhu udrželi na nohou. Rachel Jansenová pořád ještě klečela a objímala děti. Tchán byl dosud jako smyslů zbavený. Švec přejížděl očima zdecimovanou židovskou obec a pátral po několika přátelích, kteří mu zbyli. Nic než šedovlasí starci.

„Všichni vězňové zpátky na bloky!“

Švec se uchýlil na okraj zástupu, který byl jako opařený a rozdělil se na skupinky podle šesti bloků. Cloumaly jím tak silné pocity, že měl pokušení je zapudit – ze strachu, zda by je unesl.

V nejzazší části tábora nebyl již rok. Měl k tomu pádný důvod. Za špitálem, napůl zapuštěná do země, stála vzduchotěsná komora označená Experimentální blok, ale pokud se o ní obyvatelé tábora zmiňovali, říkali jí jednoduše blok E.

To, co se dělo uvnitř, švec pozoroval jenom jednou, a to zevnitř. Tehdy měl na sobě těžkou gumovou kombinézu a neprodyšnou plynovou masku napojenou na kyslíkovou bombu. Druhou osobou v komoře byl ruský válečný zajatec, přikovaný řetězy k ocelové stěně úplně nahý. Když švec viděl, co s ním udělal neviditelný plyn vháněný do komory, div nespáchal sebevraždu. A dnes přijel Heinrich Himmler, aby podobnou podívanou spatřil na vlastní oči.

Aniž dál uvažoval o tom, co dělá, švec se odtrhl od davu a cílevědomě kráčel do zadní části tábora. Riziko bylo velké, i když pro něj ne tolik jako pro jiné vězně. Jeho práce s kůží byla v Totenhausenu pověstná a všichni esesáci ho znali od vidění. Každému vojákovi tam nejméně jednou něco spravil. Jednou botu, podruhé nárameník, jindy zase trepky pro milenku. To byla jeho deviza a tajemství přežití. Kdyby ho někdo zastavil, vymluvil by se, že ho zavolali, aby se podíval na nějaké boty ve špitále.

Nedbal pátracích reflektoru a vešel do stínu špitálu. Spěchal vpřed. Nakoukl za roh třípatrové budovy. Na konci cesty stál zaparkovaný transportér, takže mu bránil ve výhledu. Protáhl se mezi ním a zdí špitálu a šinul se dál, dokud něco neuvidí.

Rotmistr Sturm zastavil vězně na půli cesty. Na drahém konci stála šedá polní vozidla konvoje. Motory stále běžely. Kolem se rozestoupilo přes dvacet esesáků z divize osobní stráže Adolfa Hitlera, Leibstandarte Adolf Hitler. Naráz se otevřely několikery dveře. Do ledové noci vystoupili muži ve světlešedých uniformách. Ševcův zrak spočinul na maličkém důstojníkovi, který si právě sundal skřipec. Musel se mu zamlžit, sotva vystoupil z vyhřátého auta, neboť jej podal pobočníkovi a ten mu ho ihned otřel kapesníkem a vrátil. Když si důstojník cvikr zase nasadil, ševcovi se roztřásly ruce. Stál totiž necelých čtyřicet metrů od říšského vedoucího SS Heinricha Himmlera.

Ten trpělivě poslouchal, když doktor Brandt vysvětloval jakési tajemné podrobnosti o tom, co uvidí. Jak se přesouvali do bloku E, jednu stranu cesty lemovalo asi tak třicet techniků a chemiků z totenhausenské továrny na jedovaté plyny. V bílých pláštích je na sněhu málem nebylo vidět. Když kolem nich Himmler procházel, přívětivě jim kýval na pozdrav. Brandt pokynul k bloku E, obrátil se, aby něco řekl, a teprve si všiml, že už říšského vedoucího nemá po boku.

Ten se totiž zastavil a konverzoval se šesti totenhausenskými civilními ošetřovatelkami. Čtyři z nich byly staré harcovnice, zato dvě – Greta Müllerová a Anna Kaasová – byly sotva třicátnice, blonďaté a svobodné. Švec si je předtím spletl s laboratorními techniky. Zdálo se, že slečna Kaasová Himmlera uchvátila. A nebylo divu. Byl ve středních letech, zavalitý, měl tlustý krk, kdežto ona mohla pózovat pro Goebbelsovy plakáty oslavující ideální árijskou ženu. Brandt netrpělivě čekal. Měl v úmyslu, aby zdravotní sestry dělaly křoví, ne aby byly hlavním programem. Himmler se konečně Anně mírně uklonil a pokračoval. Brandt ho rychle vedl k zadnímu schodišti špitálu, odkud byl přes cestu výhled na vchod do bloku E.

Na zapuštěný vchod byly namířeny dva reflektory. Himmlerovi strážci zvědavě natahovali krk. Několik se jich vylekalo, když se ozvala tlumená rána. U esesáků z Totenhausenu si tím vysloužili potlačovaný smích. Ti věděli, že to bylo jenom tělo, co se nafouklo a potom prasklo, když dopadlo do mělkého společného hrobu za zadním plotem nabitým elektřinou.

Odsouzení se k sobě přimkli jako stádo antilop, když v okolí cítí dravé šelmy. Švec jasně viděl mladého holandského právníka, který tak stoicky přijal svůj osud. Rotmistr Sturm na ně štěkl, aby se svlékli. Ty, kdo se loudali, přesvědčily rány pažbami pušek. Švec si rukou zakryl ústa. Může být smutnější pohled než na skupinu mužů násilím donucených, aby se svlékli do naha? V štiplavém mrazu se jim genitálie scvrkly k nepoznání. Jeden z Himmlerových mužů hýkal cosi o obříznutých Židech, kteří přišli o mužství. Z místa, kde stál, musel švec připustit, že se vězňové dají identifikovat coby muži jenom podle toho, že nemají ňadra.

Jakmile byly šaty a dřeváky na hromadě ve sněhu, první z jejich majitelů museli udělat čtyři kroky ke vchodu do zapuštěné komory. Ocelové dveře měly na venkovní straně veliké kolo, asi jako vodotěsný poklop v ponorce. Švec se zatřásl, protože zaslechl hermetické pfff] jež doprovázelo otvírání dveří. To, co se dennodenně dělo na této cestě, bylo děsivé, ale to, co viděl nyní, zcela předčilo jeho dosavadní zážitky. Do bloku E se vstoje vešlo deset lidí. Dnes jich bylo do ocelové komory nahnáno skoro třicet. Dovedl si představit tu hrůzostrašnou scénu, když Sturmovi podřízení nutí nahé muže, aby se cpali jeden na druhého.

Hned jak dovnitř vkopali posledního, zabouchli dveře a otočili kolem do polohy zavřeno. Rotmistr dal pokyn muži v pruhovaném vězeňském kabátku, stojícímu na rohu bloku E. Ten otočil vypínačem a za pozorovacími okny s dvojitými skleněnými tabulkami se rozsvítilo.

Ševcovi se dělalo špatně od žaludku. Ten, kdo rozsvítil, se jmenoval Ariel Weitz a byl Žid. Před válkou tento šlachovitý malý homosexuál pracoval jako ošetřovatel v Hamburku. Po příchodu do Totenhausenu si vyloudil postavení Brandtova asistenta. Chováním v této funkci se záhy stal nejnenáviděnějším člověkem v celém táboře. Nebýt hrůzy z odvety, dávno by byl skončil s proříznutým hrdlem. Nyní postával na rohu bloku E a dychtivě očekával další rozkaz.

Brandt vedl Himmlera k boční straně bloku a major Schörner je následoval v uctivé vzdálenosti. Zastavili se vedle zvláštního stroje, umístěného na sněhu v jejich výšce na špalcích. Švec tento stroj dosud neviděl, ale vypadalo to jako nějaké důmyslné čerpadlo. Brandt něco vyndal z kapsy a ukazoval Himmlerovi, aby si to prohlédl. Nebylo to větší než náboj do pušky a ve světle se to blýskalo. Sklo, dovtípil se švec. Himmler pokyvoval hlavou a usmíval se na Brandta, jako by bodře vyjadřoval skepsi. Potom se Brandt obrátil ke stroji a sklíčko vložil do jeho přední části. V tom okamžiku si švec všiml gumové hadice spojující stroj s dílcem na boční zdi bloku E.

Major pomohl říšskému vůdci SS na stoličku vedle jednoho z pozorovacích průzorů. Pak se otočil zpět k Brandtovi. Ten natáhl levou ruku k přepínači na stroji, zvedl pravici a ohlásil:

„Akce začíná… teď.“

Ozvalo se krátké a hluboké zahučení a vzápětí stroj utichl. Ze zvukotěsného bloku E vycházely slabé výkřiky. Himmler sebou trhl dozadu, div ze stoličky nespadl, a zase se narovnal.

Za deset vteřin křik ustal.

Himmler vstal a odvrátil se od okénka. Vrávoral, ale když major přiskočil, aby ho podepřel, škubl sebou, jako by byl popálený. Velmi pomalu přicházel k sobě.

„Danke, sturmbannführere. Pane doktore?“

Brandt pelášil sněhem k Himmlerovi a švec se plížil podél boku nákladního vozu, kam se až odvážil.

„Ano, říšský vůdče?“ odpověděl Brandt.

„Překonal jste se. Určitě je zabil plyn z té ampulky, co jste mi ukázal, a nic jiného?“

„Stoprocentně, říšský vůdče. Soman čtyři. Obzvlášť rychle účinkuje ve formě aerosolu.“

„Pozoruhodné. Nezahlédl jsem v té komoře nic než umírající muže.“

„Tak jste si to přál, říšský vůdče.“

„Brandte, vy jste génius. Vás budou potomci oslavovat ještě tisíc let. Vás a von Brauna.“

Klaus Brandt vytrčil ruku k obloze. „Heil Hitler!“

„Bude tento plyn zabíjet stejně účinně i na otevřeném prostranství?“

„Bude působit přesně tak, jak jste viděl nyní.“

„Úchvatné. Bude nutné další testování?“

„U tohoto plynu již ne. Kromě aerosolu však pracujeme také na ručních plynových granátech a několika dalších způsobech použití. Máme problémy s ochrannou výstrojí, říšský vůdče. Před týdny nám z Raubhammeru slíbili nové lehké nepropustné obleky, ale ještě jsme je nedostali. Než bude možné nasadit soman na bojišti, musíme mít jistotu, že naši vojáci budou v bezpečí.“

„Ty obleky dostanete, pane doktore. Po tom, co jsem zde dnes viděl, plánuji předvedení somanu v plném rozsahu vůdci. Řekněme… za čtrnáct dnů.“ A podlézavě se na Brandta usmál. „Test provedeme na zkušební dráze v Raubhammeru. Jestli ty svině do té doby ještě nebudou mít ty obleky, postavím je nahé do prostoru, který pak zamoříme somanem.“

Brandt se úslužně zasmál. „Říšský vůdče, jestliže mi zajistíte trvalý přísun zkušebního materiálu, zdokonalování doplňkových systémů použití se tím uspíší. Nedávno jsem měl potíže s doplňováním zásob. Nyní potřebuji zdravé muže, ale Speer je všechny zabírá pro muniční továrny.“

„Dostanete své vzorky, pane doktore. Bohužel i v roce 1944 máme Židů ještě nadbytek.“

Himmler přehlédl rotmistrovy nastoupené příslušníky SS. „Kamaraden!“ zařval a v té zimě mu šla z úst pára. „Vím, že vaše práce zde je obtížná. Ano! Chce to silnou náturu, být svědkem toho, co jsem právě viděl, a přitom zůstat dobrým a slušným člověkem. Vy jste náš nejlepší výkvět, sémě budoucnosti říše. Jenom vy máte sílu konat to, čeho je třeba. Proto tuto válku vyhrajeme. Angličané – a ostatně i Američané – se v každém zápase pouze snaží ze všech sil. Němci dělají, co je nutné! Kamaraden, Sieg heil! Heil Hitler!“

Odpověď Sieg heil! zahřměla jako salva. Švec zatím ležel na břiše v úzkém pásmu mezi nákladním vozem a zdí špitálu a oblečení z hrubé tkaniny měl promáčené od sněhu. Pozoroval, jak Brandt doprovází Himmlera zpět k čekajícím vozidlům a nasedá s ním do polního automobilu. Když odjížděli, doprovázeni v závěsu vozem s vojáky, major Schörner dal znamení dvěma esesákům stojícím za blokem E. Za několik vteřin do komory stříkala pára pod tlakem a čisticí chemikálie, aby z těl, zdí, stropu a podlahy spláchly nervový plyn. Zbytek směsi vzduchu a jedovaté kapaliny vysály výkonné vakuové vývěvy. Nakonec se otevřely dva malé větrací otvory ve střeše a horký suchý vzduch spolu s odmořovacími látkami odstranily z komory všechny stopy po somanu.

Major se netrpělivě rozhlížel. Ariel Weitz k němu pelášil jako poslušný psík.

„Jako obvykle, Weitzi.“

„Jawohl, sturmbannführere!“

Schörnera zřejmě uchvátil pohled na to, jak malý Žid chvátá po schodech, na něž by nikdo jiný nevkročil s klidným srdcem. Když Weitz zmizel, major pospíchal zpět do přední části tábora.

Cesta byla prázdná.

Švec poslouchal vzdalující se vrčení motorů. Hnán morbidní zvědavostí přeběhl přes cestu ke vzdálenému konci bloku E, dřepl si do sněhu a přitiskl obličej k pozorovacímu průzoru.

Udivilo ho, jak je vnitřek sterilní. Žádná krev ani výkaly, ba ani smítko prachu. Postarala se o to pára. Ale poloha mrtvých odhalovala, jaké šílenství se tam odehrálo. Dvacet osm Židů, kteří tam chvíli předtím zahynuli, bylo nacpáno jako sardinky. Většina zemřela vstoje. Jejich těla byla propletena v změť končetin, od páry proudící pod tlakem jim na kůži naskákaly růžové puchýře, lesklé oči měli hrozivě vylezlé z důlků. Jeden muž měl hlavu přitlačenou k okénku, kudy se díval Himmler.

Švec div nevykřikl, když se těla u dveří dala do pohybu. Potom zahlédl Weitze, jak se prodírá mezi mrtvolami jako vykrádač hrobů. Ani neměl nasazenu plynovou masku! Třeba v něm vědomí viny vzbudilo přání zemřít. Weitz zvedl nos a začichal jako hausfrau, když kontroluje vůni v koupelně. Očividně byl spokojen. Sáhl do kapsy a vytáhl kleště. Pak se sehnul nad jedno z padlých těl. Švec jasně rozeznával obličej a růžové dásně v ústech rozevřených bolestí a zděšením. Byl to mladý holandský právník Jansen.

Weitz ze zadní kapsy vyndal baterku a posvítil si do ústní dutiny. Jeho odporná snaha měla kýžený výsledek: v ústech zasvítilo zlato. Pomalu do nich zasunul kleště, uchopil jimi zub a vytrhl jej z dásně. Weitz si setřel cár kůže, co mu spadl na ruku, zastrčil trofej do kapsy a znovu vnořil kleště do právníkových úst.

Ševcovi se třásly ruce. Co musí být člověk za zrůdu, aby dokázal plenit těla příslušníků svého národa pro jejich hubitele? Když Weitz nasadil kleště na další zlatou korunku, švec měl v očích krev. Potom jako by si byl Weitz vědom, že ho někdo pozoruje, podíval se nahoru, přímo do okénka, za nímž švec dřepěl.

Ten rázem zkameněl. Pár vteřin sledoval Weitzův vyjevený výraz a díval se mu hluboko do očí. Pak utíkal přes pustou cestu a podél zdi špitálu.

Jakmile se blížil ke sprchám, přinutil se zpomalit. Běh totiž mohl být kdykoliv důvodem ke střelbě ze strážních věží. Když přecházel přes apelák, hlavou mu bleskly diamanty starého Holanďana. Stálo to za to riziko? Hodnota klenotů byla po celou válku nízká, přinejmenším v táborech. Za velmi cennou brož mohly být na černém trhu leda tak čtyři brambory. Ale časy se měnily. Když se rozhýbala ofenziva Rudé armády, někteří esesáci jevili zájem o zboží, jímž by si mohli v případě ruského průlomu vykoupit cestu na západ.

Udělal pět rychlých kroků po udupaném sněhu, kde předtím stál s Jansenovými při výběru. Zrovna když mu svitlo, že Sturm patrně majora Schörnera obelhal a vrátil se pro diamanty, na zemi po jeho pravici se něco zatřpytilo. Sehnul se, nabral hrst sněhu a rychlým krokem zamířil k blokům. Za pochodu mu sníh tál v dlani. Napočítal v ní čtyři drahokamy. Strčil je do kapsy, tiše přelezl drátěný plot a skočil na druhou stranu.

„Bitte! Nestřílejte!“

Švec se leknutím chytil za prsa. Až když poznal Rachel Jansenovou, manželku holandského právníka, začal se uklidňovat. Stála ve stínu bloku křesťanek, k nohám se jí tiskly její děti, drobounký chlapeček a holčička. „Co tady děláte?“ zeptal se zuřivě.

Holanďanka dlouho váhala. „Děti potřebovaly na záchod. Mají průjem.“

„Nelžete mi! Šla jste hledat diamanty, že ano?“ Z jejího výrazu poznal, že se nemýlil. Buďto byla odvážná, nebo blázen. „Esesáci si je už posbírali,“ řekl vlídnějším tónem. „Musíte se vrátit.“

Váhavě přikývla. „Můžete mi říct něco o mém manželovi? Pravdu.“

Švec náhle a překvapivě podlehl citům. V rozporu s lepšími instinkty vzal jemné tváře mladé ženy do dlaní a velice tiše, tak aby to neslyšely děti, odpověděl: „Rachel, musíte být silná. Váš manžel byl výborný člověk, ale je mrtvý. Všichni jsou mrtví.“

Čekal hysterickou reakci, ale místo toho se nejdříve zachvěla, rychle zamrkala a potom se od něj odvrátila. Pravou ruku si přiložila k čelu a zakryla si oči. „Můj ty bože,“ zašeptala, „tak jsme sami.“

Švec vzal obě děti do náruče a nesl je k bloku Židovek. Rachel šla za nimi. U dveří je dal na zem.

„Děkuju vám. Vy jste de schoemaker, vidle? Sotva jsme sem přijeli, ale… už jsem o vás slyšela. Někteří lidé… pomlouvají.“

Švec pokrčil rameny. Myslel na Ariela Weitze.

„Prý jste kolaborant.“

Úzkostlivě se zadíval k mužskému bloku Židů. Neměl čas se vyptávat, ale něco na této ženě na něj udělalo dojem. Možná její děti nebo statečnost jejího muže, kterého ztratila, anebo síla, s níž unesla ránu z jeho ztráty a nesložila se tak jako mnoho jiných. Sáhl do kapsy a vzal do hrsti ty čtyři diamanty. Začal vytahovat jeden, potom vyndal dva. Opatrně jí je dal do ruky.

„Víc jsem nenašel. Použijte je rozumně.“

Než stačila odpovědět, otočil se a spěchal k bloku Židů.

Když procházel pod vybledlou žlutou šesticípou hvězdou nad vchodem, do nosu ho praštil zápach zatuchliny, potu, plísně a nafty – zápach domova. Lehl si na pryčnu a podivil se, že se poprvé po mnoha měsících nemusí dělit o deku. Po dlouhé době nebyl nedostatek kavalců. Nikdo z jedenácti zbylých obyvatel jeho bloku se nezeptal, kde byl.

Chtělo se mu spát, jenže nemohl pustit z hlavy Weitze. Ve tmě nad ním se vznášel obraz židovského zrádce golema vyplašeného při olupování mrtvol. K útěku jej však nepřiměl strach, že by ho chytili, ale slzy. Když ten malý přisluhovač vzhlédl od těla, po tvářích se mu řinuly slzy jako hrách. Ten pohled ševcem otřásl a vryl se mu do hloubi duše. Protože jestli v sobě Weitz ještě měl nějakou tajnou studnici soucitu, nějakou stopu identity, proč by ji v sobě nemohl nalézt i on?

V mysli si promítal staré časy, život před Hitlerem. Dráždivý smrad bloku ustoupil příjemným barvám a vůním domova. Pečení chleba v peci, dobrý maces – nekvašený chléb, manželka pracující u kuchyňských kamen. A v zadní části bytu jeho dílna. A nakonec jeho syn, jak pracuje s kůží. Bylo mu teprve čtrnáct, ale už tátu dorůstal. Rychle se z něj stával muž. Slyšel, jak žena volá: „Avrame! Avrame! Pojď honem! Na ulici jsou muži! Hnědokošiláči!“

Švec se na pryčně schoulil do klubíčka a roztřásl se. Ten vpád nacistů znamenal začátek jeho konce; konce doby, kdy ho lidé znali vlastním jménem. Brzy potom, co jeho manželka a syn z Německa uprchli, začali Hitlerovi hrdlořezové sbírat židovské veterány a s nimi všechny ostatní. Tak jak jeho syn předvídal. Avrama zatkli s hromadou dalších Židů z Rostocku a odvezli do dalekého tábora. Tam se stal vězněm číslo 6065. V ďábelském světě lágrů to nyní bylo prestižní číslo, protože naznačovalo buďto umění přežít, nebo štěstí, přičemž obojí bylo stejně vzácné.

Když už byli všichni jeho druhové po smrti, převezli jej na sever, aby pomáhal stavět další z řady nesčetných vězení: koncentrační tábor Totenhausen, necelých třicet kilometrů od Rostocku, jeho domovského města. Tam – vlastně tady – si vybudoval místečko pro sebe. Životem se prodíral po jednotlivých krůčcích a s každým z nich doufal, že se vyhne bohu lágrů, jímž byla smrt. Jestli přežití bylo štěstí, pak měl zatím štěstí. Někteří vězni se však domnívali, že šťastnější jsou ti mrtví. Občas tomu věřil i on. Avšak dnes večer, v tom nicotném časovém úseku, který uplynul od okamžiku, kdy spatřil slzy na Weitzově zrádné tváři, do chvíle, kdy předal dva diamanty Rachel Jansenové, se opět stal Avramem Sternem. A to ho děsilo.

Protože měl zase co ztratit.

Hodinu potom, co švec usnul, stála Anna Kaasová za stromem na tmavé pasece osm kilometrů severovýchodně od Totenhausenu. Vedle ní se tyčil polský obr s černým plnovousem a hltavě žvýkal slanou šunku, kterou pro něj ukradla ze zásob tábora. U nohou jí klečel vyzáblý mladík s bujnou kadeří a klavíristickými prsty. Ohnutý nad otevřeným kufříkem začal telegrafickou klávesou vyťukávat skupiny šifrovaných čísel. Zakódovaná čísla zastupovala text na kousku papíru v Annině ruce. Mladý Polák doťukal a jeho starší bratr mezitím spořádal šunku. Anna si zprávu přečetla ještě jednou:

Himmler dnes večer osobně sledoval zvláštní akci. Polní test somanu čtyři se má konat za čtrnáct dní na zkušební dráze v Raubhammeru. Přítomen bude vůdce.

Z kabelky vyndala zápalku a papírek spálila. Shořel rychle. Okem sledovala tmavý anténní drát natažený od kufříku k větvi vysoko nad nimi.

Byla zvědava, kam přesně ty tečky a čárky putují.

Bezmála tisíc kilometrů odtud, v Bletchley Parku v Anglii, zprávu přijal mladý Clapham, přepsal ji a dešifroval. Potom zvedl sluchátko a zavolal do hlavního stanu Útvaru zvláštních operací v Baker Street.

Vyzvánění telefonu probudilo brigádního generála Duffa Smithe na lehátku v kanceláři. Poslechl si krycí jméno SCARLETT a obsah zprávy, poděkoval Claphamovi, zavěsil, namočil si prsty ve vodě a pokropil si obličej. Potom tiše přešel do vedlejší kanceláře a zeptal se: „Barry, kde je dneska Winston?“

13

Rachel Jansenová se první noc coby vdova všemožně snažila neusnout. Neodpočinula si již mnoho hodin, ale nechtěla spát, dokud nebude mít jistotu, že její děti jsou relativně v bezpečí. Seděla toporně na podlaze, záda opřená o úzkou palandu, která jí byla přidělena. Byla to jedna ze tří pryčen namáčknutých jako police na knihy u přední zdi bloku Židovek. Její tchán stál nejistě vedle ní. Její dvě děti – tříletý Jan a dvouletá Hannah – seděly každé po jednom boku, hlavičky opřené o její prsa, která se postupně zmenšovala.

Ostražitě se rozhlížela po bloku. Oči ji štípaly. Během poslední hodiny na ni civěly všechny vězeňkyně bez rozdílu věku. Nechápala to. Za tu krátkou dobu, co tady byla, si dávala bedlivý pozor, aby se nikoho nedotkla. Nezíraly na ni jenom ženy, které si v duchu pokřtila „nové vdovy“ – tedy ty, co přijely s ní a minulý večer také přišly o manžely. Na všech bylo vidět, že utrpěly šok – každá jinak velký. Zato ty ostatní čučely. Jejich jediným společným rysem byly vlasy. Většina je měla krátké.

To jsou staré vojny, řekla si znepokojeně. Vejrají na nás veteránky tábora. Přitiskla stehna těsně k sobě a myslela na ty dva diamanty, které jí dal švec. Bylo trošku nedůstojné ukrývat je na tak intimním místě, ale ve sprše si všimla, že veteránky si tam schovávají mince, srolované fotografie a jiné drobné poklady, a tak pohotově následovala jejich příkladu. Ukázalo se, že to bylo moudré rozhodnutí. Od té doby byla svědkem dvou překvapivých šťár.

Proč tak zevlujou? pomyslela si úzkostlivě.

„Můj syn,“ naříkal Benjamin Jansen posté. „To jim nestačil můj domov a podnik? To mi museli vzít ještě jediného syna?“

„Tiše,“ zašeptala Rachel a ukázala na spící děti. „Spánek je jejich jediné útočiště.“

Stařec beznadějně kroutil hlavou. „Tady neexistuje žádné útočiště. Jedině zadními vraty.“

Rachel se na něj podívala přísně. „Přestaňte fňukat. Nebýt toho, že vás ten švec srazil k zemi, už byste sám zmizel zadními vraty.“

Stařec zavřel oči.

Přestože byla vyčerpaná, hleděla vzdorovitě do tváře ženy, jejíž pohled byl nejnepříjemnější – zavalité Slovanky s popelavými vlasy –, a bránila se tchánově rezignovanosti. Nebylo to snadné. Myšlenka na „zadní vrata“ by ochromila každého. Již se stačila dovědět, že tlumené rány rozléhající se ozvěnou ve stromech za táborem nejsou výstřely z pušek, jak si zprvu myslela, ale výbuchy plynu pod nafouklou kůží rozkládajících se těl pohřbených v mělkých jámách za táborem. V místě posledního odpočinku jejího manžela…

„Hej!“ vyštěkl skřípavý hlas. „Vy nevíte, proč na vás všechny tak koukaj?“

Rachel mávla pravou rukou a zamrkala. Na moment si zdřímla a Slovanka za tu chvilku došla k jejímu kavalci. „Dejte nám pokoj!“ vyštěkla.

Drsně vyhlížející žena, tyčící se nad ní, neodtáhla. Dřepla si a buclatým prstem šťouchla do Jansena. Rachel si všimla, že má jako jediná z celého bloku boty s koženou podrážkou.

„Koukaj na vás kvůli němu,“ vysvětlila s polským přízvukem. „Todlecto je blok Židovek. Nemůže tady zůstat. Esesmani tolerujou určitej pohyb mezi ženským a dětským blokem. Pomáhá to omezovat uličnictví. Ale mužský na ženským bloku, to dovolený není. Ať si ten starej kozel poslechne, co mu řeknu, a pak ať jde pryč.“

Rachel se pohledem na tchána přesvědčila, zda rozuměl.

„Vy jste ještě v žádným lágru nebyli, co?“ vytušila Slovanka. „Ani jeden z vás.“

„Prošli jsme Osvětimí,“ odpověděla Rachel, „ale jenom na hodinu. Tady je to pro nás úplně nové.“

„To je vidět.“

„Jak?“

Žena výsměšně svraštila široký, plochý obličej. „Na každým kroku. Ale na tom nezáleží. Když teď tvůj bohatej manžílek odešel zadníma vratama, možná vám nejsme dost dobrý, abyste se s náma družili, co? Nebo třeba požádáte o přeložení do bloku prominentů.“

„Ne, ne. My nechceme žádné výsady.“

„Dobře. Protože tady žádnej blok prominentů není. Ten je v Buchenwaldu. V Totenhausenu jsou si všichni rovný.“

Zdálo se, že ta žena byla s tímto tvrzením spokojena. Rachel jí podala ruku. „Já jsem Rachel Jansenová. Je mi ctí, že vás poznávám.“ Jejím formálním způsobům se žena ušklíbla. „Já jsem paní Haganová,“ oznámila jí. „Jsem blokařka. A taky Polka a komunistka.“ Vyslovila to, jako by to byla hozená rukavice ďáblovi. „Jsem kápo židovskejch vězeňkyň. Protože rozumím jidiš, to dá rozum. Každej v tomdle lágru není Žid. Jsou tu i křesťani z Polska, Rusové, Lotyši, Estonci, Cikáni, Ukrajinci… dokonce i Němci. Spíš komunisti. Celej svět za elektrickým plotem.“

Paní Haganová se znova zamračila na Jansena. „Přišla jsem vám říct, jak to tady v lágru chodí – než na svou nevědomost doplatíte vy a jiný smrtí.“

Rachel honem pokývala hlavou. „Děkujeme vám za laskavost.“ Haganová pohrdavě zasupěla. „Ze všeho nejdřív vás upozorním na todle: ať jste venku byli čímkoliv, zapomeňte na to. Čím dřív, tím líp. Čím vejš jste na žebříčku byli, tím horší pro vás bude zvyknout si na lágr. Čím jste byli? Co dělal tvůj muž?“

„Byl právník. Velmi dobrý.“

Haganová zvedla silné ruce v předstírané beznaději. „Vidíte? To je hrozný. Další rozmazlená princezna.“

„Můj otec byl tesař,“ dodala chvatně.

„To je trochu lepší. Já byla tam venku pradlena. Služka v rodině německýho podnikatele. Ale tady jsem blokařka.“

„To je úchvatné,“ poznamenala Rachel opatrně.

Haganová na ni koukala, jako by si z ní Jansenová dělala legraci. Pak usoudila, že ne. „A teď k odznakům. Tvoje děti nosej obyčejnou žlutou hvězdu. Jood. To je v holandštině Žid, ne? Když ne, tak v nějakým jiným jazyce. No, Žid je Žid a na písmenech nezáleží. Všechny je označuje žlutej trojúhelník. Ale jsou tady ještě jiný barvy. To uvidíš. Sem svážej lidi z hodně lágrů, ale odznaky vycházej z osvětimskýho systému. Znalost jejich barev tady může znamenat život nebo smrt.“

Rachel se podívala na hadrový odznak našitý na blůze v místě levého prsu. Skládal se ze dvou protilehlých a protínajících se trojúhelníků, které tvoří Davidovu hvězdu. Horní trojúhelník, se špicí nahoru, byl červený a uprostřed stálo velké písmeno N. Dolní trojúhelník, se špicí dolů, byl jasně žlutý.

„Ten červenej trojúhelník,“ vysvětlovala Haganová, „znamená politického vězně. Nemá to nic společnýho s tím, co jsi udělala; pro Němce je to jenom vhodná nálepka. Myslej si, že všechno musej rozškatulkovat a označit, jinak to neexistuje. To velký písmeno značí zemi, odkud pocházíš. To platí pro všechny cizince. Ty máš N jako Nizozemí, chápeš? Já mám zase P jako Polsko.“

„Aha.“

„Taky uvidíš hodně zelenejch trojúhelníků. Zelená označuje zločince, lidi, který předtím, než se sem dostali, byli usvědčený z nějakýho zločinu. Všichni zelený nejsou špatný, ale nelez jim do cesty. Držej spolu.“ Najednou se Haganová zachmuřila. „Tvůj kluk ať se vyhejbá růžovejm trojúhelníkům. To jsou homosexuálové. A ať si dává majzla na každýho, kdo se s ním bude chtít sblížit. Jsou tady taky pederastové, a ty žádnej odznak nosit nemusej.“ Rachel vstřebávala příval jejích slov a vtom se Hannah začala mlít. Tím probudila tříletého Jana. Ten sáhl do kapsy a vytáhl z ní malý dřevěný dreidl. Rachel se ho podařilo propašovat celou cestu z Holandska. Ani jedno z obou dětí ho zatím neumělo roztáčet, ale byla to připomínka bezpečnějšího místa a doby. Proto si s dětmi hrála tak, že si všichni mezi sebou dreidl šoupali. Haganová se na ně letmo podívala.

„Tys jim neřekla, co ta minulá noc znamená?“

„Ne,“ zašeptala Rachel. „Jejich otec jim řekl, že odjíždí na dlouhou cestu. Pracovat. Kdybychom jim řekli pravdu, ničemu by to neprospělo.“

Zdálo se, že s tím Haganová souhlasí. „Překvapuje mě, že ti dovolej, aby sis nechala syna u sebe. Když je tak malej a blonďák. Je zázrak, že ho nedali na převychování – aby ho poárijštili.“ Rachel se hrůzou zatřásla. „Marcusův děd byl blonďák,“ vysvětlila. „Křesťan.“

Haganová hned děti pustila z hlavy. Tiše si počítala na prstech jednotlivé odznaky podle roztřídění vězňů. „Černý. Černý označuje asociály. Těm nevěř. Taky uvidíš pásku na rukávě se slovem Blöd. Tu nosej slabomyslný. Duševně zaostalý. V podstatě jsou neškodný: Svědkové Jehovovi nosej nachový trojúhelníky. Jsou laskavý, ale nepřátel se s nima. Dlouho tady nevydržej. Jsou moc tvrdohlavý.“ Haganová si povzdechla. „Jsou ještě jiný odznaky a barvy, ale za jeden den se je stejně všechny nenaučíš.“

Bachratá Polka náhle ztichla, protože se ozvalo klepání na zeď baráku. Ostatní ženy se rozutekly ke svým palandám. Haganová ukázala na Benjamina Jansena. „Pod postel!“

Stařec se nasoukal pod Rachelin kavalec a co nejvíc se snažil schovat. Jedna vězeňkyně od okna zašeptala: „Je to dobrý! To je jenom Anna!“

Rachel postřehla, jak si všechny oddechly. Půl tuctu žen si předávalo tichou poštu: Nurse Kaas! Rachel se zájmem sledovala, jak se skupinka vězeňkyň seřazuje skoro jako delegace – s paní Haganovou v čele –, aby přijala ctěnou návštěvnici. Vešla bez zaklepání. Prostě se rozlétly dveře a navzdory zimnímu větru zůstaly otevřené. Vysoká blondýna pěkných tvarů v bílém stejnokroji s modrými ozdobami vytáhla zpod sukně balíček.

„Poníženě vám děkujeme, Fräulein Kaas,“ řekla Haganová, vzala si balíček a předala ho jedné spoluvězeňkyni.

Rachel udivilo, že se tak formálně vyjadřuje zrovna žena, která se před chvílí vysmívala její zdvořilosti.

Světlovlasá ošetřovatelka se zatvářila poněkud ustaraně. „Jak se dnes daří paní Buhleové?“

Haganová zavrtěla hlavou. „Bohužel se to nezlepšilo. Ale zatím se drží. Kdybyste ji náhodou měla čas vyšetřit…“

„Dnes ne. Máme ve špitále docela fofr.“

„Samozřejmě.“

Rachel si je obě prohlížela. Byly mezi nimi obrovské fyzické rozdíly. Vedle blonďaté ošetřovatelky byla Haganová popelavá a vysušená jako prachovka. Najednou jí svitlo, že Nurse Kaas je Němka. Patřila k německému osazenstvu tábora.

Ošetřovatelka se úzkostlivě ohlédla ke dveřím. „Snad na chvilinku,“ rozhodla se.

Haganová ji vedla k pryčně v zadní části baráku. Veteránky tábora se před nimi rozestupovaly, jako by dělaly cestu pozemské světici, a zase uličku uzavřely. Ošetřovatelka si pak klekla, takže ji Rachel ztratila z dohledu.

Byla na ni zvědavá, přesto zůstala stát vedle svého kavalce. Raději se nevměšovat. Využila této pauzy, aby trochu ulevila očím. Poslední týden prožívala zničující hrůzu a nevýslovné pokořování. Nejhorší to bylo v dobytčáku. Nekonečné hodiny postávání v zimě a o hladu na zamrzlých vedlejších kolejích. Marcus šíleně sháněl alespoň pro děti hrst vody. Cestou do Polska oba spali vstoje mezi napresovanými špinavými těly a každý choval v ruce jedno dítě. Když se horečnaté Hannah rozbouřila střeva a potřebovala si je vyprázdnit, držela ji Rachel nahou nad přetékajícím kbelíkem a potom si nad ten hnus dřepla sama. Nakonec si našli místo mezi mrtvými a už se netrápili kýblem ani ničím jiným, jenom se starali, aby mohli dýchat, a vyhýbali se těm, kdo již přišli o rozum.

Zastávka v Osvětimi byla milosrdným vysvobozením. Tichý muž ve vycházkovém obleku je vytáhl z tlačenice lidí se skelným pohledem čekajících ve frontě u lékaře a naložil je na otevřený nákladní vůz, který je pak dopravil k dalšímu vlaku. Ten je vezl tři dny na severozápad, zpátky do Německa, a nakonec je vyvrhl na rozbombardovaném seřaďovacím nádraží v Rostocku. Odtud je nákladní auto převezlo sem, do Totenhausenu, do místa, kde Marcus zemřel.

Tak jsem vdova, pomyslela si s podivnou netečností. Vzhledem k celkovým přeměnám, které byla nucena v uplynulých třiceti hodinách spolknout, nebylo těžké to pochopit. Ještě cítila ostré doteky nůžek, které jí stříhaly hlavu dohola. Vzpomněla si na poslední chabý protest důstojnosti, když ji přinutili svléknout se na sněhu u plotu z ostnatého drátu do naha a pochodovat před řehtajícími se esesáky, kteří tomuto odlidšťujícímu postupu říkali „lékařská prohlídka“. V rychlém sledu pak přišlo na řadu odvšivení, vytetování čísla na vnitřní stranu předloktí, přidělení pruhovaných šatů, dřeváků a rozlišovacího odznaku a podrobný výčet dosud prodělaných nemocí. A teď vdovství – zdánlivě nevyhnutelné. Před chvilkou zastavila příval slz a umínila si, že další už nedovolí. Musela se přimět přemýšlet, soustředit se na jedinou věc: jak přežít.

Naučila se to již v útlém dětství. Jako německou Židovku, která za první světové války osiřela, ji poslali do Amsterdamu, kde měla krátce žít u bezdětných židovských manželů. Časem si je oblíbila, ale hlavně se snažila, aby oni měli rádi ji. Již ve čtyřech letech si uvědomovala, že už nechce hladovět. Brzo si osvojila holandštinu a holandské zvyky, a když nadešel čas, aby se vrátila do Německa, náhradní rodiče ji adoptovali. Jakmile dospěla, vdala se za Marcuse Jansena, rodilého holandského Žida, a z německého sirotka se stala holandská manželka.

V roce 1940 vtrhli do Holandska nacisté a její rodina se musela ukrývat. Zabydlela se proto v podkrovní místnosti nad obchodem patricím křesťanské rodině, a to s takovým šarmem, že celá rodina dokázala jejího příkladu následovat. V té podkrovní světnici se jí narodila Hannah. Avšak události posledního týdne – začalo to hrůzostrašným bušením gestapáků na dveře jejich úkrytu – prověřily její adaptabilnost na nejvyšší míru.

„Ta už dlouho nevydrží,“ ozvalo se německy.

Rachel otevřela oči a uviděla německou ošetřovatelku, jak se k ní blíží a za chůze dává pokyny paní Haganové. Ošetřovatelka nesla v pravé ruce stetoskop. „Denní příděl jí nepomůže. Rozdělujte si ho mezi sebe. Ať je v teple a…“

Zničehonic se zarazila. „Co ten tady dělá?“

Rachel se podívala tam co ona. Před očima měly Benjamina Jansena, který se marně schovával pod Rachelinou pryčnou.

„Je tady novej, teprve od včerejška,“ vysvětlovala Haganová. „Přišel sem na návštěvu za vnoučatama. Hned jak odejdete, pošleme ho pryč.“

„To byste měly. Kdyby ho zde přistihl rotmistr Sturm, do setmění by byl na stromě.“

„Postarám se o to,“ slíbila Haganová. „Co ty výběry? Včera večer to bylo zatím nejhorší.“

Kaasová měla najednou naspěch. „Můžeme se jenom modlit, aby to nejhorší bylo za námi.“

Haganová přikývla. „Už byste měla jít.“

Než ošetřovatelka vykročila ven, urovnala si oběma rukama bujné vlasy. Rachel to připadalo, jako by si rytíř upravoval brnění.

„Modlíme se, abyste zase brzo přišla,“ poznamenala Haganová v naději.

„Neočekávejte toho příliš.“

„Jak to půjde. Auf Wiedersehen.“

Anna Kaasová odešla. Paní Haganová se obrátila a pochodovala jako rotmistr k Rachelinu kavalci. „Hej, starej, vylez odtamtud!“

Benjamin Jansen se vysoukal zpod pryčny a postavil se vedle Rachel.

„Poslechni si zbytek a pak se nadobro kliď od mýho bloku. Slyšel jsi, co ošetřovatelka povídala o tom stromě?“

„Ano. Ale nikde v táboře jsem žádný strom neviděl.“

„To není opravdickej strom glupi. Je to vysokej kůl zapichnutej hluboko do země. K němu jsou přibitý dvě břevna. Jedno hodně dole, druhý vysoko nahoře. Všim sis toho?“

„U špitálu?“

Haganová přikývla. „Němci tomu říkaj Trestnej strom. Pro nás je to prostě strom.“ Popošla k Rachel, aby to neslyšely děti, a rozvedla to: „V lágru jsou tři oficiální způsoby trestání. Všechny se prováděj na stromě a všechny můžou bejt smrtelný. Je to bič, provaz a psi. Bičování je za první porušení řádu. To tě přivedou ke stromu, svážou ti ruce a před nastoupenejma vězněma ti stáhnou kalhoty nebo vyhrnou košili. Pak tě přehnou přes spodní břevno a spráskaj tě bičem na koně. Bičujou tě tak dlouho, dokud nekrvácíš. Celej lágr ti přitom civí na zadek. Tvrdý to přežijou, jiný ne. Někerý umřou chladem, jiný leknutím.

Provaz je horší. To ti svážou ruce za zádama, potom přehoděj silný lano přes horní břevno a vytáhnout tě k němu za ruce. Hned se ti vyklouběj ramena. Když ztratíš vědomí – a většina lidí po čtvrt hodině agónie taky omdlí – esesáci na tebe chrstnou pár kýblů vody, aby tě probrali. Buďto z toho zešílíš, nebo pojdeš. V zimě je po tobě docela rychle.“

Rachel bázlivě mrkla na děti, které se tiskly ke zdi, oči dokořán.

„A psi?“ zeptal se Jansen.

Haganová se krůtě uchechtla. „To si můžete domyslet sami. K dolnímu břevnu jsou řetězem připevněný okovy. Svlíknou tě, na jeden kotník ti nasaděj pouto a rotmistr Sturm pak na tebe poštve psy.“ Polka náhle prudkým trhavým gestem napodobila skousnutí psích čelistí. Ben Jansen vyskočil. „Psy nepřežije nikdo. Rotmistr Sturm je krmí a cvičí a udělal z nich pořádný zabijáky. Je to příšernej pohled. Sturm byl cvičitelem psů v úderným oddílu na východě. Jeden z esesáckejch lovců. Jeho úkolem bylo stopovat nezkrotný Židy do sklepů a stok a pak je zabíjet. Chvástá se, že dokonce cvičil jednoho ze svejch ovčáků v znásilňování svázanejch žen.“

Rachel se udělalo na zvracení.

Dobromyslný výraz Haganové zpřísněl. „Jestli v noci uslyšíte ječení, nevstávejte. A ráno ať se tvoje děti nedívaj ke stromu. Mohly by tam uvidět něco horšího než peklo, o jakým se ti zdává.“

Rachel si položila hlavu do dlaní. „Kam nás to proboha zavlekli?“

„Na boha zapomeň,“ poradila jí Haganová. „On totiž zapomněl na tebe. Přece je tu jedna dobrá zpráva. Tendle lágr je lepší než někerý jiný. Jsme tady pokusný králíci, ne otroci na práci. Poslali tě sem, aby na tobě moh doktor Brandt dělat pokusy, a ten má rád, když jsou jeho pokusný králíci zdravý. To znamená, že se jídlo dá jíst a nemusíme spát ve vlastních sračkách. Ten ráj samozřejmě trvá do dne, kdy si tě vyberou. Nebo dokud neporušíš pravidla. Sturm a jeho lidi pořád číhaj na přestupky. Ty, kdo řád porušej, jsou zdrojem jejich zábavy.“

„Ale jaký je ten řád? Kde je sepsaný?“

„V hlavách Němců,“ zasmála se Haganová drsně. „Proto je tak těžký ho dodržovat. Jedno už mluví proti tobě, malá Holanďanko.“

„Co?“

„Jsi moc hezká. Ještě nejsi vyhladovělá, a tak máš pořád prsa.“ Vysoká Polka natáhla ruku a pohladila ji po holé hlavě. Vlastně se na ní již objevilo černé strniště. Rachel instinktivně ucukla. Haganová se opět zasmála. „Jo, někoho by mohlo napadnout dostat tě do postele. Schörner je většinou ožralej, ale někdy se rozjaří. Pití je na něm to nejlepší i nejhorší. Před rotmistrem Sturmem se měj na pozoru. Je to prase. Radím ti, abys co nejdřív vypadala co nejošklivějc, i když si myslím, že si tě už všimli při lékařský prohlídce.“

Rachel se při té připomínce zachvěla.

„Esesáci jsou sice dobytek, ale jedno si pamatuj.“ Haganová přitom mrkla na Jansena. „A ty taky, dědo. Nepsanej zákon každýho lágru je, že nejhorším nepřítelem vězně je vězeň.“

Blokařka zašilhala po Rachel, jako by se chtěla přesvědčit, zda se její těžce nabytá moudrost ujala. „Víš, já přežila tři roky v Osvětimi,“ pokračovala. „Nemám vytetovaný číslo. Víš, co to znamená? Jsem míň než nula. Pomáhala jsem to smradlavý místo stavět. Byla jsem tam kápo. Dobrý kápo. Zažila jsem hodně Holanďanů. Žádnej nevydržel dlouho. Hlavně ženy. Nedovedly se přizpůsobit změnám. Nekoupaly se, nejedly. Doufám, že ty jsi jiná, Holanďanko. V Osvětimi se z Holanďanek už po dvou tejdnech staly uzlíky kostí.“

„Uzlíky kostí?“

„Jo, princezno. Pochodující kostry. Vůbec jim totiž nezáleželo na tom, jestli ještě budou jíst. Zkrátka těla bez duší.“

„Ale zde jsem nikoho takového neviděla.“

„Říkala jsem ti, že tendle lágr je jinej. Neposlali tě sem, aby ses upracovala k smrti. Poslali těm sem proto, aby oni pracovali na tobě.“

„Jak to myslíte?“

Haganová pohlédla na děti. „To zjistíš brzo.“ Urostlá Polka si dala obě ruce v bok. „Rozumíš tomu všemu, co jsem ti říkala?“

Rachel nejistě přikývla.

„Za dvě hodiny příděly. Hlídej si boty, lžíci a ešus jako oko v hlavě. Věci děcek měj u sebe. Chleba si sněz hned, jak ho dostaneš. Jenom v žaludku je v bezpečí před zlodějema.“ Chňapla Jansena za límec. „A ty běž ven!“

Rachel jako omráčená přihlížela, jak blokařka vleče jejího tchána ke dveřím baráku a vystrkuje ho na sníh. Vrhla se ke dveřím. Sledovala, jak se tchán trmácí k bloku Židů, a za zády zaslechla rychlé šoupavé kroky. Otočila se a uviděla, jak Haganová rozdává malé párky z balíčku, který přinesla ošetřovatelka Kaasová. Polčin zrak se střed s jejím hladovým pohledem, ale párek jí nenabídla.

Rachel se odvrátila. Byla si jistá, že by jich pár dostala za jeden z těch diamantů, aby měla pro Jana a Hannah. Ale zatím nehladověli. Bude muset ty drahokamy použít moudřeji. Kdyby měla štěstí, vydržely by jí až do konce války. Byla zvědavá, co by řekl švec, když ji objevil, jak se schovává ve stínu u plotu, kdyby věděl, že se neplíží k apeláku hledat ztracené diamanty, ale že se plíží nazpátek. Bylo to hrozné riziko, nechat Jana s Hannah o samotě a pátrat po diamantech, ale nelitovala toho, protože našla tři, takže se dvěma, které dostala od ševce, jich nyní měla pět. Život v táboře jasně fungoval na stejném principu jako život tam venku: na ekonomickém.

Tchánovi o diamantech nic neřekla a ani se mu o nich nezmíní. Minulou noc prokázal, že neumí správně posoudit, kdy svůj poklad utratit. Samozřejmě byl v zoufalé situaci, jenže Rachel měla jistotu, že by Marcuse před výběrem nezachránily ani ty diamanty. Úplatky se nedávají veřejně. Aby přežila, bude potřebovat spojence, a ty si musí hledat velmi pečlivě. Někoho, jako je švec nebo možná i paní Haganová. Však se blokařka brzy doví, kam až Holanďanka dokáže zajít, aby přežila.

Když Rachel přecházela místnost k dětem, pohlavní svaly se jí hýbaly. Asi to nebylo nutné, jenomže v tom byla nezkušená. Rozhodla se tak chodit dál, dokud nebude mít jistotu, že jsou diamanty v bezpečí jako v sejfu v nějaké jiné skrýši. Zatím neměla tušení, jak je utratit, ale musí je mít k dispozici, až je bude nejvíc potřebovat.

14

Jonas Stern ležel na ošuntělé matraci a zasmušile se díval na skvrnitý strop vězeňské cely. Pět dní uplynulo od doby, kdy jel s brigádním generálem Duffem Smithem do Oxfordu za americkým lékařem, a čtyři z nich strávil ve vězení. Kde je sakra Smith? Když McConnell odmítl jeho žádost, odvezl Sterna zpět do Londýna a vysadil ho u penzionu, který prý spravovali jeho dobří přátelé. Až uvnitř Stern poznal, že ti Smithovi „dobří přátelé“ jsou londýnští policisté, kteří zrovna nebyli ve službě. Ale unikat britské policii se v Palestině stalo jeho druhou přirozeností a ukázalo se, že londýnští policisté nejsou ve střežení o nic zběhlejší než jejich kolegové z Blízkého východu.

Většinu prvního dne se Stern potloukal po různých londýnských hospodách. Za tu dobu potkal víc než dost amerických vojáků. Jak se spojenecká vojska seskupovala k invazi, člověk mohl na amerického vojáka narazit na každém kroku. Netrvalo dlouho a Stern si začal vybíjet vztek na McConnella na nejbližších Američanech, které měl po ruce. Jednu hádku v Shoreditchi přečkal bez vážnější újmy. Potom mu do cesty vlezlo družstvo námořníků před vchodem do baru v hotelu Strand Palace. Mariňáci, povzbuzení alkoholem, si nenechali líbit titulování „pacifističtí diletanti“ – zvlášť od opáleného civilisty s německým přízvukem. Vojenská policie ho našla, jak leží naznak s čerstvými modřinami na očích. Kolem byly roztroušené úlomky dřevěné židle.

Probudil se až ve vězení. Žebra měl tak pohmožděná, že sotva dýchal. Do slovníku mu přibyl nový výraz z amerického slangu: shitbird. Čurák. Spílal svým věznitelům, aby zavolali brigádnímu generálu Smithovi. Stále mu vysvětlovali, že už to udělali, jenže Skot se pořád neukazoval. Buďto policisté lhali, vyvodil si z toho Stern, nebo byl přesně tam, kde ho Smith chtěl mít. Včera si klíčkem Petera Owena odemkl pouta a pokusil se o útěk, ale poldové byli připraveni. A tak tohle dobrodružství skončilo v base. Trhl sebou, protože zazněl náraz kovu na kov.

„Prostrč mezi tyčema kýbl, a honem!“ vyštěkl dozorce. „Jestli to vycejkáš, tak to vytřeš košilí!“

Stern se překulil tváří ke kamenné zdi. Nedovedl určit, koho nenávidí víc; jestli brigádního generála Smithe, nebo doktora Marka McConnella.

V té době si McConnell procházel nějaké poznámky ve své laboratoři v Oxfordu. Když zazvonil telefon, snažil se to nebrat na vědomí, ale vyzvánění nebralo konce. Mrkl na hodinky. Deset večer. Možná je to paní Craigová, paní domu, kde je ubytován, a nabízí mu v pozdních hodinách ještě večeři. Zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Haló!“ ozval se mužský hlas s brooklynským přízvukem. „To je doktor McConnell?“

„Ano.“

„Musím s váma mluvit, doktore. Mám problém.“

„Promiňte, asi máte špatné číslo. Jsem sice doktor medicíny, ale nepřijímám pacienty. Pracuji pro univerzitu.“

„Tak to je vono. Právě s váma chci mluvit. Už mě docela dobře spravili. De vo něco jinýho. Fakt s váma potřebuju mluvit.“ McConnell by rád věděl, kdo jej proboha doporučil člověku s duševními potížemi. „Bohužel nejsem ani psychiatr. Ale mohu vám doporučit šikovného lékaře v Londýně.“

Hlas v telefonu byl čím dál rozčilenější. „Ste vedle jak ta jedle, doktore. Já se potřebuju sejít s váma. Ne s ňákým felčarem nebo psychoušem.“

„Kdo jste?“ zeptal se zmatený McConnell. „Znám vás?“

„Ne. Ale já znal vašeho bráchu.“

„Vy jste znal Davida?“ McConnell cítil, jak se mu rozbušilo srdce. „Jak se jmenujete?“

„Kapitán Pascal Randazzo. David mi říkal prostě Talián. Byl sem jeho druhej pilot v Shady Lady.“

McConnellovi se tep stále zrychloval. Člen Davidovy posádky přežil? „Odkud voláte, kapitáne?“ zeptal se vzrušeně.

„Přímo tady. Z Oxfordu.“

„Panebože! Jak jste se dostal z Německa? Víte něco o Davidovi?“

Dlouhá odmlka. „Právě kvůli tomu s váma potřebuju mluvit, doktore. Myslíte, že bysme se mohli sejít eště dneska?“

„To se ví, že ano, kapitáne. Můžete přijít ke mně do laboratoře. Nebo bych vás mohl pozvat někam na večeři. Už jste jedl?“

„Jo. Přídu k vám, jesli vám to nevadí. Čím dřív, tím líp.“

„Moje laboratoř je v areálu univerzity dost schovaná. Myslíte, že ji najdete?“

„Doktore, sem přece z New Yorku. Jesli tam sou cesty a baráky, tak to najdu. Ztracenej sem akorát mezi stromama v lese.“ McConnell se neubránil úsměvu. To musela být dvojice – tenhle Talián Randazzo a venkovan David z Georgie! „Kde jste teď, kapitáne?“

„V hospodě Mitre.“

Doktor mu podrobně popsal cestu a zavěsil. Co se vlastně stalo? Když mají u letectva informace o Davidově posádce, proč mu nedali vědět? Před pěti dny měl nejtěžší telefonát v životě, když matce oznamoval, že její nejmladší syn je považován za mrtvého. Že by se to změnilo? Když na Randazza čekal, chodil po chodbě sem a tam. Druhý pilot tedy přežil – co to mohlo znamenat? Posádky ostatních bombardérů, které se podílely na náletu, nezahlédly padáky. Ale to ještě nutně neznamená, že nikdo nevyskočil. Za poslední čtyři roky slyšel hodně vyprávět o tom, jak letci nevysvěditelně přežili sestřelení. Třeba David s bombardérem nehavaroval, ale nouzově přistál bez podvozku. Vždyť byl fantastický pilot. Dokazovaly to medaile, které si vysloužil.

McConnell sebou trhl, hned jak uslyšel dupot. Byl nepravidelný, ale stále silnější. Napadlo ho, že to je domovník a vleče něco těžkého po schodech nahoru. Možná kbelík s vodou a smeták. Potom zaslechl zaklepání na dveře laboratoře.

„Doktore?“ volal ho tlumený hlas. „Haló, doktore!“

Pospíšil si a otevřel dveře. Před ním stál malý mladík s tmavýma očima a kudrnatými černými vlasy a šikmo před sebou vytvářel tlustý stín. Těžce se opíral o berle a levou nohu měl od kotníku až k boku v sádře. Leteckou uniformu měl prosáklou potem. „Kapitán Randazzo?“

„Talián osobně.“

„Neměl jsem tušení, že jste raněný. Omlouvám se.“

„To nic, doktore.“

Randazzo se belhal přes místnost a skácel se do křesla vedle téhož okna, z něhož Mark upustil telegram z předešlého týdne. „Furt si na ten krám nemůžu zvyknout,“ poznamenal.

„Co se vám přihodilo s nohou?“

„Zlomená ve dvou místech.“

„Při té havárii?“

„Spatně sem dopad při seskoku. Nemám v tom praxi.“

Mark nedokázal potlačit vzrušení. „Chcete říct, že jste z letadla vyskočil? A co David? Také vyskočil?“

„No jasně.“

„Ale podle letectva nebyly žádné padáky spatřeny.“

Randazzo si odfrkl. „To mě neudivuje. Pro začátek si uvědomte, že sme letěli na konci sestavy. A ve chvíli těsně před seskokem tak nízko, že nás letka nechala daleko za sebou.“ Ital si špičkou berle poklepal na sádru. „Tak sem přišel tady k tomu krámu. Vyskočili sme moc pozdě. Ale furt je to lepší než umřít, ne?“ McConnell si prohlížel jeho olivovou tvář a kalné oči. Randazzo byl opilý. Nejspíš už několik dní. „Kapitáne, snad byste mi měl popsat, co se stalo.“

Mladý důstojník se podíval z okna na tmavou oblohu nad Oxfordem. Indigové nebe s hvězdami přetínaly pouze černé věže. „Jo. Dyť kvůli tomu sem taky přišel.“

McConnell čekal.

„Nálet probíhal bezva. Výchozího bodu naše letka dosáhla jenom se dvěma ztrátama. Všech deset pum sme svrhli do tisíce stop vod středního bodu shozu. Natřeli sme jim to. Ňákou dobu Řezno nevyprdí ani jednu stíhačku.“

„Takže problém nastal potom?“ vytušil McConnell.

„Přesně tak. Dyž sme vopustili shromaždiště. Při zpátečním letu. Velkej problém.“

„Co se stalo?“

„Asi pět zásahů vod protiletadlovýho dělostřelectva. To se stalo. Náhodou do Shady Lady uďály asi deset děr. Fašouni nás dostali, eště než sme zmizli. K tomu si přičtěte, že do nás pralo vod jednoho konce křídla k druhýmu takovejch dvacet em é sto devítek.“

Randazzo si olízl rty a znovu se zadíval z okna. „Támdle to vypadá na ňákej hrad nebo co. Jako z ňákýho filmu s Errolem Flynnem nebo tak něco.“

McConnell čekal, ale kapitán už dál nic neřekl. „Kapitáne, co si pamatujete o Davidovi – potom co protiletadlová obrana zasáhla letadlo?“

„Ty kurvy hnusný!“ vykřikl Randazzo náhle. „Proklatý vrahouni!“ McConnell se zakymácel na patách dozadu, protože Randazzovi z úst vylétla slina. Ten se opřel do jedné berle a pokusil se vstát. Mark přispěchal a opatrně ho zatlačil zpět do křesla. „Jen klid, kapitáne. Řekl jste, že vás zasáhlo protiletadlové dělostřelectvo. Co se stalo pak?“

„Dělostřelectvo,“ opakoval Randazzo jakoby nepřítomně. „Jo. Dyž Shady Lady dostala pět nebo šest zásahů, natřásala se jak ňáká štětka. Kluci vzadu ječeli. Joey, náš střelec z kulové věže, už byl mrtvej. Upozornil sem Davea, že je na čase vyskočit, ale von se s tím chtěl dokodrcat až do Anglie. Byli sme někde u Lilie. To je ve Francii. Dyž přilítly mesršmity, bylo mi jasný, že Lady Anglii už neuvidí. Motory hořely a padali sme jako cihla z Empire State Building.“

McConnellovi oschly rty. Randazzo se podrbal na hustém černém strnisku na tváři, až to zašustilo.

„Zařval sem na Davea, abysme se vykýblovali, ale von, že prej musíme počkat, až vypadne posádka. Povidám mu, že ta už to má asi za sebou. Von na to, abych to šel vomrknout. Víte, piloti seděj ve fortressu hodně vysoko. Tak sem šel dozadu. Radista, středový střelci – mrtvý. Mrdnu sebou po skluzavce dolů. Bombometčík a navigátor rozstřílený na sračku. Vnitřní spojení hluchý. Byl čas se zdejchnout. Shady Lady se třásla, div se nerozpadla na kusy. Dyž sem vyskakoval, Dave ji udržoval jakžtakž v rovnováze. Von skočil několik vteřin po mně.“

Randazzo si odkašlal a zhluboka se nadechl. Hlas se mu chvěl. „Dave nás díky bohu dostal z dosahu baterií protiletadlovýho dělostřelectva, jinak nás sestřelili, dyž sme padali. Doskočili sme asi štvrt míle vod sebe. Zkejsnul sem na místě. Měl sem zlomenou nohu. V tu chvíli sem to pochopitelně eště nevěděl, ale kurevsky to bolelo. Dave se vypráhnul a vydal ke mně.“

„Byli jste v lese? Na poli? Kde?“

„Já byl na vokraji stromořadí, ve velkým hroznu křoví.“ Sklopil zrak k zemi. „Ale Dave musel šlapat přes votevřený pole.“ McConnell také svěsil hlavu.

Randazzo teď sotva šeptal. „Ani sme nevěděli, že sme přistáli hned u vesnice. Esesáckej voddíl nás zahlíd padat. Vyslali hlídku do míst, kde viděli padáky. Dave eště pochodoval, když přes vršek malýho svahu přijížděl kübelwagen – to je německy džíp. Jak uslyšel motor, praštil sebou vo zem, ale stejně ho zahlídli. Zajeli přímo k němu.“

Randazzo se prudce podrbal ve vlasech. „Na místě ho začli vyslýchat. Byl tam poručík a štyry další maníci. Samej esesák. Jeden z nich byl, myslím, četař. Ptali se Davea na mě. Neprozradil mě. Měno, hodnost a osobní číslo. Zrovna jako ve filmech. Posranej John Wayne.“ Randazzo si obličej zakryl rukama, jednou vzlykl a potom utichl.

Mark měl sám co dělat, aby ze sebe vypravil hlásku. „Kapitáne, co se stalo pak?“

„No… tři esesáci postavili Davea před poručíka. Ten vytáli esesáckou dýku. Už ste ji někdy viděl? Vypadá jako takovej miniaturní meč. Tendlecten skopčák mu přiložil tu dýku k prsoum a začal vyzvídat.“

„Německy, nebo anglicky?“ zeptal se McConnell, a ani nevěděl proč. David totiž německy neuměl.

Randazzo byl na moment v rozpacích. „Německy,“ odpověděl konečně. „Jo. Ale na tom nezáleželo, páč Dave by stejně nic neřek. Asi po třetí votázce ho poručík praštil. Tvrdě. No a Dave mu za to plivnul do ksichtu.“

Mark zavřel oči.

„Ten poručík ho pak bodnul. Prostě vybuchnul, byl nepříčetnej“

„Ne.“

Randazzo u toho dělal podivné grimasy. „Ty maníci Davea pustili. Upad na zem. Chvíli tam ležel, potom se převalil na záda. Pak ho… ach…“

Mark zvedl ruku. „Zbytek mi ani nepovídejte, kapitáne. Ani to nechci vědět.“

„Musím vám to doříct,“ namítl Randazzo. „Protože to byla moje chyba, do prdele!“

McConnell si teprve uvědomil, že Daveův druhý pilot je raněný daleko víc než jen na noze. „Tak dobře,“ souhlasil mírně. „Jak to bylo dál?“

„Nikdy sem nic takový neviděl. Dave byl eště naživu, ale voni mu začli cpát do pusy hlínu. Hlínu. Potom ten četař našel klacek a pěchoval mu tu hlínu do krku.“ To už Randazzo brečel. Ani Mark se slzám neubránil. „Takhle umřel, doktore. Ty náckové ničemný ho udusili hlínou a… a já tam ležel a čuměl na to!“ McConnell se stěží hýbal. Přinutil se natáhnout ruku a stisknout pilotovi rameno. „Kapitáne, nic jste nemohl dělat. Totiž tak, aniž byste obětoval vlastní život.“

Ital zvedl uslzené oči. „Dave by něco uďál.“

McConnell mu to chtěl vyvrátit, jenže věděl, že to je pravda. „Ten venkovskej balík by výběh z toho křoví s řevem, kerej by vydal za celou divizi. A třeba s holejma rukama.“ Randazzo zároveň vzlykal a smál se. „Ale Talián ne.“ Pateticky kroutil hlavou. „Já tam ležel jak zbabělej posera a chcal si do kalhot.“

McConnell počkal, až se trochu uklidní. „Kapitáne?“

„Hergot!“

„Kapitáne, chtěl bych vědět zbytek. Jak vy jste z toho vyvázl?“

„No… dyž byl Dave mrtvej, esesáci jako by ztratili zájem. Chvíli se tam motali, ale než zašli do lesa, už se stmívalo a já se plazil jako vo závod. Měl sem z prdele kliku. Druhej den ráno na mě kápli hoši z francouzskýho vodboje tam z tý vesnice. Byli ňáký rozparáděný, celou dobu se hádali jako banda senátorů, ale vodvedli mě k lidem, kerý vodtuď už předtím propašovali naše letce.“ Randazzo zavrtěl hlavou. „Takže tady sem. Zatímco Dave zůstal tam ve Francii. Nevím, doktore. Velení nevidí rádo, dyž se tydle historky pouštěj mezi lidi, ale… prostě sem musel mít jistotu, že se dovíte pravdu. Váš brácha byl ten nejstatečnější mizera, jakýho sem poznal. Byl to fakticky hrdina.“

„Asi máte pravdu, kapitáne,“ souhlasil McConnell a absurdně se snažil udržet zdání profesionálního odstupu. „Ale vy nejste zbabělec.“ Zrak se mu zatoulal k oknu. „Co budete dělat nyní?“ Randazzo se naklonil, popadl berle a namáhavě se zvedal na nohy. „Jestli se tadlecta noha správně zahojí, pudu hnedka zase lítat.“ McConnell se na něj otočil. „To snad žertujete.“

Randazzo nasadil kamenný výraz. „Nedělám si srandu, doktore. Budu na ty kurvy shazovat bomby, dokud z Německa nezbyde nic než ňáká posraná poznámka v zaprášený starý knize na blbý univerzitě, jako je tadlecta.“

Na McConnella šla závrať a měl pocit, jako by se měl vznést ke stropu. Mám šok, došlo mu.

„Kapitáne, děkuji vám, že jste za mnou přišel. Má to pro mě velký význam… že jsem se dověděl pravdu. Buďte zdráv.“

Randazzo se belhal ke dveřím. Zasalutoval Markovi, obrátil se a beze slova odkulhal z místnosti. McConnell ještě slyšel, jak jeho berle duní po chodbě a schodišti. Dolů mu to trvalo skoro tři minuty.

Jakmile ozvěna jeho kroků utichla, McConnell došel k oknu, otevřel je a zhluboka vdechoval studený vzduch. Po těle cítil mravenčení. Když už se začal smiřovat s tím, že jeho bratr zahynul statečně ve vzdušné bitvě, zjevil se Pascal Randazzo jako duch a rozptýlil i tuto chmurnou útěchu. David nezemřel v boji. Byl brutálně, chladnokrevně zavražděn. O život ho připravili příslušníci Hitlerových nechvalně známých černých oddílů SS Scbutzstaffeln.

Jednou z McConnellových nejzřetelnějších vzpomínek na dětství bylo to, jak se mu mladší bráška narodil. Přivedl ho na svět sám otec. Jeho lékařská praxe sice již dlouho skomírala, ale trval na tom, že svému synovi pomůže na svět sám. Mark vzpomínal, jak se otec tvářil pyšně. Vlastně to bylo jedinkrát, co byl pyšný na sebe, a ne na syny.

Ruce si opřel o kamenné okno a vyklonil se ven. Vzduch tady byl úplně jiný než o parných nocích, které si pamatoval z mládí. Tmavé parapety a věže tyčící se z ledové anglické kamenné dlažby vypadaly jako z doby Robina Hooda. Vznešený hrad. Pevnost. A nepřipadal si jako v pevnosti on? Neukrýval se v ní před válkou? Pět let tam pracoval v bezpečí, zatímco odvážní muži nasazovali a obětovali své životy v boji s nacisty. Sledoval, jak jeho přátelé umírají, tak jako Randazzo, jenže oni bojovali bez ohledu na strach dál.

Smith vám nerozumí, doktore, řekl mu nedávno mladý Žid. Ale já jo. Vy nejste zbabělec. Vy jste blázen. Jste takový, jaký byl můj otec. Jako milion Židů po celé Evropě. Věříte v rozum a zásadní dobrotu člověka. Věříte, že když sám odmítnete páchat zlo, jednou ho ovládnete. Všichni hlupáci, kteří tomu věřili, jsou dneska mrtví. Stali se oběťmi jedovatých plynů a plamenů těch, kdo znají pravou podstatu lidstva. Jediný rozdíl mezi vámi a těmi hlupáky je to, že vy jste Američan. Vy teprve musíte okusit aspoň kapku bolesti, které mnoho jiných za posledních deset let vytrpělo moře…

„Již jsem kapku bolesti okusil,“ řekl si McConnell.

Měl hořký, palčivý pocit v žaludku. Nic takového dosud nezažil. Jak si uvědomil, byly to průvodní znaky zuřivosti, silného počátečního vzteku.

Snažil se ho potlačit a vybavit si slova, jaká říkali přemýšliví lidé o marnosti násilí jako prostředku k vybudování lepšího světa. Ale ve srovnání s obrazy, které mu probleskovaly v očích, ta slova neznamenala nic. Byl to pouhý shluk písmen a symbolů nicotnosti jazyka vzhledem k činům.

Odvrátil se od okna a přešel k zavalenému stolku. Několik okamžiků se přehraboval v horní zásuvce a potom z ní vytáhl bílý lístek. Zvedl telefon a objednal si hovor do Londýna, na číslo zapsané na lístku. Přestože bylo pozdě, volaný se ozval již na třetí zazvonění.

„Tady Smith,“ zavrčel drsný hlas.

„Brigádní generále, tady je doktor Mark McConnell.“ Následovala pauza. „Co pro vás můžu udělat?“

„Ta cesta, jak jste o ní hovořil. Do Německa.“

„Co s ní?“

„Ať je to, co chce, udělám to.“

Brigádní generál chvíli nic neříkal. „Vyspěte se,“ promluvil konečně. „S nikým se nelučte. O všechno se postaráme. Pošlu vám šoféra k domu přesně na šestou ráno.“

McConnell zavěsil sluchátko na vidlici a vyšel z laboratoře, ani se neohlédl.

Deset minut před půlnocí zazvonil telefon na londýnské policejní stanici. Důstojník ve službě krátkou dobu poslouchal bručení na lince a potom zavěsil a zavrčel: „Ten náfuka si myslí, že je první námořní lord.“

„Bille, kdo to k čertu byl?“ zeptal se noční dozorce.

Důstojník ve službě přehnaně rázně narovnal ramena. „Pitoměj brigádní generál Duff Smith.“

„A kdo si myslí, že je?“

„To nevím. Kleje jako pohan.“

„Co chtěl?“

„Toho židovskýho kluka. Že prej ho mám umejt a přichystat na šestou ráno, jinak si dá moje koule k snídani.“

„Poslechneš ho?“

Důstojník ve službě se zamračil. „Počítám, že jo. Smith se zná s policejním prezidentem. Proto je tady ten Žid celej tejden, i když vůbec nebyl obviněnej.“

Noční dozorce zdvihl husté obočí. „Já bych sebou hodil, Bille. Chvíli potrvá, než ho dám do pucu.“

Důstojník ve službě si povytáhl opasek přes vypouklé břicho. „Abych byl upřímnej, jsem rád, že se toho darebáka zbavíme. Jsem z něj nervózní. Od prvního dne, co je tady, pomalu ani nehles. Ale ty oči. Vsadím se, že by nám oběma podříz krk kvůli šestáku.“

„Zatracenej židák.“

McConnell se překulil a podíval na hodiny na stěně ložnice. Bylo něco po třetí ráno, ale nemohl spát. Do postele šel o půlnoci, hodinku dřímal a pak seděl vzpřímeně, protože ho něco nutkalo. O jednom aspektu navrženého úkolu nehovořili – o ochraně proti nervovému plynu a neměl v úmyslu se spoléhat na výstroj, kterou by mu mohl opatřit Smith. V klidu se oblékl a jel na kole zpátky na univerzitu. Vešel do své laboratoře a v tichosti si vzal dva prototypové kusy protichemického oděvu, s nímž poslední měsíc tajně experimentoval. Jízda domů s těžkým nákladem přivázaným ke kolu ho docela vyčerpala, ale obleky a kanystry nyní ležely zabalené ve dvou kufrech u nohou postele.

Teď se v ní zase převaloval kvůli něčemu jinému. Smith mu nařídil, aby se s nikým neloučil, a tak se ho snažil poslechnout. Jenže to nedokázal, protože měl pocit, že nestačil udělat a sdělit něco důležitého. Ten pocit byl tak silný, že mu neuměl odolat. Lehce zaklel, vyhrabal se z postele, rozsvítil svíčku na stolku v pokoji a vzal do ruky plnicí pero.

Dopis Susan mu šel snadno. Zřejmě se moc nelišil od milionů psaní, která za války posílali jiní manželé. Omluvil se jí, že ji během bitvy o Británii poslal domů, a ujistil ji, že jí byl po celá léta věrný, což byla pravda. Děti zatím neměli, a nyní toho litoval, ale koneckonců to pro ni bylo jednodušší; kdyby došlo k nejhoršímu, mohla by začít nový život.

Druhý list mu dal zabrat víc. Když myslel na matku, měl hrozný pocit viny a byl přesvědčen, že nemá právo z jakéhokoliv důvodu riskovat svůj život; riskovat, že ji připraví o jediného dosud žijícího syna. A přec, byl to jeho život a ona by to nakonec pochopila. Zvedl pero a dal se do psaní:

Milá maminko,

jestli jsi dostala tento dopis, pak již nejsem na tomto světě. Dostala jsi od života tvrdé rány, a tak si tuhle nezasloužíš, ale to, co jsem se rozhodl udělat, jsem prostě udělat musel. Táta by řekl, že jsem promarnil život při zbytečném pokusu pomstít Davidovu smrt, ale ty mě znáš lépe. Dověděl jsem se, že zlo v lidském srdci je bezmezné, a díky svým schopnostem mám možnost a pravděpodobně povinnost udělat, co je v mých silách, abych jej zastavil. V životě přijde doba, kdy si člověk řekne: Dost!

Je třeba se postarat o některé praktické věci. Za bleskové války jsem sepsal závěť a odeslal ji panu Wardovi z našeho města. Jak víš, měsíční výplata, kterou posílá tobě a Susan, pochází z mých šesti průmyslových patentů. Je to zvláštní ironie, ale jak se válka rozrůstá, výnos z těch patentů stoupá na značnou částku. V té poslední vůli jsem odkázal tři patenty Susan a tři tobě. Je mi velkou útěchou vědomí, že již nikdy nebudeš mít starosti, jak se protlouct, ani nebudeš muset dřít jako za velké hospodářské krize.

V dopise Susan jsem napsal, že by se měla znovu vdát, mít děti a zařídit si nový život, jaký si zaslouží. Doufám, že ji k tomu budeš povzbuzovat, ale ona není jediná, kdo potřebuje povzbudit. Asi se nesluší, aby o těchto věcech hovořil syn s matkou, ale já tak činím. Myslím, že sis po tátově smrti vsugerovala, že bychom s Davidem neměli pochopení pro to, kdybys milovala ještě někoho jiného. Bylo to od tebe ušlechtilé, ale mylné. David, já a vlastně i táta jsme si v životě nic nepřáli tolik jako tvé štěstí. Vždycky jsi říkávala, že jsi tvrdá stará ženská, ale nejsi tak stará a nikdo by neměl žít jenom vzpomínkami.

Neprožil jsem ani den, aniž bych na tebe nemyslel. Vím, že totéž platí i o Davidovi. Bůh ti žehnej a opatruj tě.

Tvůj syn

Mark

Každý dopis dal do jiné obálky, zalepil je a pak napsal krátký vzkaz vysokoškolskému učiteli, u něhož bydlel, aby obě psaní poslal do Georgie, kdyby o něm neměl zprávu do devadesáti dnů. Obě obálky nechal ležet na listě se vzkazem, sfoukl svíčku a šel si zase lehnout. Tentokrát se mu spánek nevyhnul. Přepadl ho záhy a nepřinesl žádný sen. Byl téměř stejně hluboký jako smrt.

Ve čtvrt na dvě a pět minut zazvonil u Smithe telefon té noci naposled.

„Tady Smith,“ ozval se.

„Brigádní generále, zahrál sem to nejlíp, jak umím.“

Skot se opřel do křesla. „Ty peníze jste si zasloužil, desátníku.“

„Zabralo to?“ byl zvědavý.

„Když jsem napsal tak skvělý scénář…“

„Kriste pane, a jak! Až mi toho ubohýho trouby bylo líto. Sotva sem to dokázal dovyprávět. Nejvíc zapracovaly ty podrobnosti. A ta sádra. Jako by se to stalo dovopravdy. Byla to hračka.“

„Desátníku, ten příběh nebyl vymyšlený. Skutečně se to přihodilo.“

„Pane na nebi! Úplně mě to vzalo u srdce, jak z toho byl zničenej.“

„Takže ty peníze ani nechcete?“

„Počkat! Chci každičkej cent. Vydělal sem si je. Pět set babek.“ Smith si cynicky odkašlal. „Desátníku, předpovídám vám hvězdnou kariéru u amerického filmu.“

Zavěsil telefon, podíval se do kalendáře, naškrábal pár poznámek do bloku a naposledy tu noc zavolal. Ohlásil se tajemník, ale po osmi minutách Smithe odměnil neklamný hlas Winstona Churchilla.

„Duffe, doufám, že to je sakramentsky důležité,“ zavrčel ministerský předseda. „Vytáhl jsi mě od bratří Marxů.“

„Winstone, doktor do toho jde.“

Nastala pauza. „Jak rychle se sem můžeš dostat?“

„Pravděpodobně ještě než skončí ten film.“

„Duffe, ať tě nevidí žádný Amík. Obcházejí kolem Londýna jako ten pitomý fantom opery.“

„Nalej mi Glenfiddich, jestli ho máš.“

„Už se stalo.“

15

Nějaká žena mluvila ve tmě jidiš. Měla východoevropskou hrdelní modulaci hlasu, ale Rachel Jansenové nedělalo potíže jí rozumět. Dokonce by jí rozuměla, i kdyby jidiš neuměla. Zoufalství nepotřebuje tlumočení.

Všechny ženy z bloku se shromáždily v těsném kruhu kolem odkapávající svíčky stíněné plechovkou. Seděly na podlaze a poslouchaly jako truchlící pozůstalí v tmavém chrámu. Světlo svíčky nestačilo zjemnit jejich tvrdé, předčasně zestárlé obličeje a zcela uhasínalo v jejich vpadlých očích. Všechny kromě Haganové měly na šatech žlutý trojúhelník.

Rachel takový rituál ještě nikdy neviděla ani si ho nepředstavovala. Ženy tomu říkaly der Ring – kruh. Každou noc se takhle slézaly a jedna po druhé vyprávěla své vzpomínky. Děti musely na dobu kruhu barák opustit. Rachel se brzy dověděla proč. Z toho, co se tam povídalo, by měly hlubokou depresi a noční můry; navždy by tím byly poznamenány. Už tak to s nimi měli dospělí těžké. Každá žena v místnosti měla nezahladitelné jizvy. Ale když slyšely o strastech druhých, tolik je to nepálilo. Alespoň se mohly o své neštěstí podělit.

To však nebylo cílem kruhu. Účelem byl zápis. Žena nazývaná písařka zaznamenávala těsnopisem každé slovo a zvláštní pozornost věnovala jménům, datům a místům. Každou noc byl tento zápis uschován na místě za zdí, kde by byla izolace, kdyby v baráku vůbec nějaká byla. Když si Rachel poslechla nově zaznamenávané příběhy za jedinou noc, bylo jí jasné, že by nechtěla číst celý text. Bylo to víc než svědectví o neochotě – nebo snad ještě hůř: o neschopnosti – boha chránit své služebníky.

S velkým úsilím se jí podařilo pouštět hlas vypravěčky druhým uchem ven. Obdivovala účel kruhu, ale uplynulé čtyři noci v tu dobu zažívala to, co se za celý den naučila, a snažila se nových poznatků využívat tak, aby její rodina přežila. Na rozdíl od ostatních čerstvých vdov, které se po táboře pohybovaly v různém stavu letargie, Rachel pochytávala kdejaký rozhovor a z každého si vyčleňovala střípky informací, jež by jí mohly pomoci ochraňovat děti.

Již zažila nejvyšší stupeň naděje i zoufalství. Nejprve se dověděla, že kdyby ji a její rodinu zatkli o pár měsíců dřív, její děti by v Osvětimi nebyly ušetřeny, ale rovnou poslány do plynové komory. Avšak vzhledem k tomu, že na základě zvěstí o nacistických táborech smrti sílil mezinárodní tlak, SS se rozhodlo vytvořit v určitých táborech zvláštní „rodinná oddělení“. Inspektorům z Červeného kříže měl být povolen přístup k přední bráně a potom po připravených trasách do oblastí, kde by je čekal obraz rodinného života, jenž by se moc nelišil od života za plotem tábora, až na menší hmotné zabezpečení. Měli odejít v přesvědčení, že ty strašlivé pověsti jsou nadsázka ustrašených Židů.

Paní Haganová Rachel řekla, že když se o tomto plánu zmínil říšský vedoucí SS Himmler doktoru Brandtovi, ten se té šance okamžitě chopil. A systém přinesl jisté výhody. Několik rodin se vyhnulo bolestnému roztržení, které bylo pro některé podle slov paní Haganové horší než smrt; někdy matky takové odloučení řešily sebevraždou. Divné však bylo, že od přijetí systému rodinných táborů nebyl ani jedinému komisaři Červeného kříže umožněn přístup do Totenhausenu.

Až včera se Rachel dověděla důvod. Odpověď ji neustále děsila. Jak se zdálo, až donedávna nebyl talent Klause Brandta oceňován podle pokusů s jedovatými plyny v zájmu říšského vedoucího Himmlera. Jako hobby prováděl soukromé výzkumy etiologie spinální meningitidy. Údajně to dělal se zřetelem na vývoj patentovatelných léků, které by mu po válce vynesly bohatství. Rozhodně pro svůj výzkum používal v šokující míře děti. Jeho běžnou metodou bylo naočkovávat bakterie meningokok do zdravých páteří a potom vyhodnocovat účinnost či neúčinnost různých sloučenin proti infekci. Přijetí systému rodinného tábora mu zajišťovalo stálý přísun dětí na pokusy.

Podle paní Haganové se výzkum meningitidy v posledních týdnech značně zpomalil, ale Rachel to neuklidnilo. Myšlenka, že Jana nebo Hannah mohou kdykoliv odvést z apeláku do „špitálu“ a naočkovat jim do těla smrtelnou bakterii, byla tak příšerná, že ji nemohla pustit z hlavy. Vůbec představa, že je takto ohroženo kterékoli dítě – a že některé zrovna teď ve špitále umírají v agónii –, ji takřka zachvacovala panikou. Každý okamžik, kdy byla vzhůru, nyní věnovala usilovnému přemýšlení, jak své děti před těmito pokusy uchránit.

Myšlenkový pochod jí náhle přerušilo vzlykání z kruhu. Jednu posluchačku vyprávění dojalo k slzám. Rachel se s morbidním zaujetím nechala strhnout do víru vyprávění. Příběh, který právě poslouchala, byl mnohem trýznivější než ten její. Byla nervózní z toho, co asi řekne, až na ni přijde řada.

„Náklaďáky stály na náměstí,“ líčila žena, oči upřené na holou prkennou podlahu, jako by tam viděla maketu svého města. „Esesáci všechny vyháněli z domů a mlátili je přitom. Nejdřív zabíjeli ty, kdo se loudali nebo zdrželi balením cenností a nezbytných potřeb. Já uvěřila nejhorším drbům den předtím, tak jsem měla sbalíno. Odevšad bylo slyšet střelbu z pušek. Ze začátku byla panika, ale většina z nás uháněla k těm náklaďákům. Byli jsme jako dobytek. Nikdo se radši nestaral, co ty výstřely znamenaj. Mámy řvaly na děcka, do toho ječela ta děcka. Mužský na sebe volali a ptali se, co dělat. Co asi tak mohli dělat? Esesáci mezitím už zastřelili starostu a policejního šéfa.

Z korby náklaďáku jsme pozorovali to nejhorší. Děti… ubožátka malá. Na Pražské ulici je Němci rovnou zabíjeli. Roztřískávali jim hlavy pažbami pušek, roztáčeli je za paty a vrhali proti zdím. Sama jsem viděla, jak jeden esesák popad caparta Hannah Karpikové a rozmlátil mu hlavu o dlažební kostky. Hannah z toho zešílela, rvala si vlasy a tloukla toho esesáka pěstma. Po několika vteřinách vytáh pistoli, střelil ji do břicha a nechal ji tam ležet mrtvou.“ Pokrčila rameny. „Tak se Němci chovali u nás.“

„V Lodži taky,“ přidala se žena z vnějšího okraje kruhu. „Stejně, ba ještě hůř. Když jsme stáli v řadách na náměstí, esesáci zacouvali s plošinovým vozem k nemocniční zdi. Nechápali jsme, co dělaj. Někdo otevřel okno ve druhém patře. Pak z něj začaly lítat balíčky. Když na korbě přistál druhý, došlo nám, co to je. To z dětského pokoje vyhazovali novorozeňata. Dvě patra. A přitom se řehtali.“

„Jako barbaři v temném středověku,“ komentovala to první žena. „Náš rabín vzýval boha, aby nás zachránil, a nějaký mladý chlap se zase dvakrát hlasitějc rouhal. Tu noc jsem měla dojem, že ten mladý měl pravdu. Jak mohl bůh sledovat ta jatka a nezasáhnout?“

„Je to pořád to samý,“ vložila se do toho jiná žena mnohem starším hlasem, který přeskakoval, protože měla v hrdle hlen. „Proč to zapisovat? To je posté stará písnička. Potisící. To už nikoho nezajímá.“

„Právě proto musíme zapisovat všechno,“ odporovala Haganová energicky. „Dokumentovat, čeho se fricové dopouštěj. Dobrý lidi ve válce vobčas dělaj špatný věci. Ale u SS je to pravidlo. Je to politika. Naše příběhy můžou todle šílenství prokázat, když budou zdokumentovaný jeden za druhým. Jedině tak bude možný, aby to pozdějc nemohli popřít.“

„Pozdějc,“ vysmíval se neosobní hlas. „Co to je pozdějc? Kdo tady zbyde, aby naše zápisy vyhrabal? Naše příběhy. Kdo zbyde, aby je poslouchal? Brzo budou Němci vlastnit celej svět.“

„Zavři tu svou hloupou pusu,“ zpražila ji Haganová. „Za všechno se jednou musí zaplatit. Rudá armáda se blíží, aby nás vosvobodila. Stalin Hitlera zamáčkne do ruskýho ledu a jeho tanky utopí v bažinách. Musíme bejt připravený, až vojáci přijedou. Musíme je na ty řezníky upozornit.“

„Stalin nepřijde. Hitler v jedenačtyřicátým málem dobyl Moskvu. Stalin beztak Židy nesnáší stejně jako Hitler. Na tom stejně nezáleží. Moskevský ulice brzo ponesou německý jména.“

„Lhářko!“ obořila se na ni Haganová. „Seš tupá husa! Zeptej se Holanďanky. Přijela z Amsterdamu. Měla rádio. Jen se jí zeptej na Stalina. Zeptej se jí na Rudou armádu.“

Všechny obrátily zrak k Rachel. „Tak se jí zeptej,“ naléhala paní Haganová.

„Je to pravda,“ potvrdila Rachel. „V prosinci Rusové zahájili zimní ofenzivu. Jen pár dní předtím, než mě zajali, jsem slyšela, že postoupili do Polska.“

„Jak jsem vám říkala!“ zajásala Haganová triumfálně.

„Také jsem zaslechla na BBC, že Němce ženou zpátky přes Ukrajinu.“

Skoro padesát obličejů se otočilo k Rachel a vychrlilo na ni otázky směsicí jazyků. Co se stalo v Estonsku? Ve Varšavě? Itálii? A co Američani? Angličani?

„Bohužel toho moc nevím,“ omlouvala se. „Povídá se, že se letos chystají k invazi.“

„To říkaj každej rok,“ reagoval kdosi pohrdavě. „Ty nepřijdou. Kašlou na nás.“

Noční klid náhle prořízl dlouhý výkřik. Ženy v kruhu ztichly. Rachel ještě předtím zaslechla, jak několik žen volá o pomoc, ale přicházelo to z dálky, od esesáckých ubikací, a nemohla na to Haganovou upozornit. Jakmile však zazněl druhý výkřik – tentokrát zjevně z větší blízkosti –, tvář paní Haganové Rachel prozradila, že tuší vážné nebezpečí.

„Asi budu muset promluvit s paní Komorowskou,“ nadhodila blokařka.

„Neriskuj to,“ varovala ji jiná žena. „Ať si svoje problémy řešej samy.“

Haganová přemítala. „Pár minut počkám. Brano, dopověz to.“

„Neměla bych ty zápisy schovat?“ zeptala se písařka. „Co když je ten křik vyprovokuje ke šťáře?“

„Dopověz to.“

Brana navázala na své vyprávění. Povídala o tom, jak je vezli na otevřeném nákladním autě v ledovém větru k vězeňskému vlaku na opuštěném úseku trati. Jak byly celé rodiny napěchované v nevytápěných dobytčácích, tak jak to zažila i Rachel. Bez jídla, vody a toalet. Podvědomě se jí ulevilo, když poslouchala o strastiplném putování druhých. Až jí naskočila husí kůže.

„Tiše!“ přerušila je ostře.

Haganová se na ni podívala. „Co je, Holanďanko?“

„Někdo je venku. Schovejte ty papíry.“

Haganová se tvářila skepticky. „Heinkeová poslouchá u dveří. Nic neslyšela.“

„Říkám vám, abyste ty papíry schovaly!“

Haganová je písařce vytrhla a nacpala si je pod šaty. Pak zaostřila pohled na Heinkeovou u dveří. „Děje se něco?“

Ta zavrtěla hlavou. Haganová ohrnula ret na Rachel.

„SS!“ zasyčela náhle Heinkeová. „Na kavalce!“

V tu ránu zastíněná svíčka zhasla. Následoval kratičký mumraj, jak se každá z žen vrhla ke své palandě. Rachel si uvědomila, že mají tento manévr stokrát nacvičený. To již bylo slyšet pouze remcání a nadávky nových vězeňkyň, protože si v tom nezvyklém shonu okopaly prsty u nohou a otloukly holeně. Obdivovala „starousedlice“. Sama šla neslyšně, jak se to naučila před dávnou dobou v Amsterdamu – a že to nebylo jednoduché!

Na své pryčně zatajila dech a čekala, až se rozlehne rána do dveří a dupot bot pátrací čety SS. Místo toho zaslechla kradmé zaklepání. Vzápětí se dveře pootevřely a dovnitř proklouzl stín. „Haganová?“ zašeptal ženský hlas.

„Irino, to seš ty?“ zeptala se Haganová.

„Da.“

„Všechny zůstaňte na kavalcích,“ nařídila ostatním.

Podlaha duněla pod Polčinýma těžkýma nohama. Haganová přešla místnost v úplné tmě a něco si šeptala s kápem bloku křesťanek. Za necelou minutu se dveře znova otevřely a zase zavřely.

„Další dítě je nezvěstný,“ oznámila Haganová osazenstvu. „Cikáně.“

Nikdo ani nemukl.

„Chlapec?“ zeptal se kdosi potichu.

„Ano. Vosmiletej.“

Rachel slyšela z dálky naříkání.

„Ten křik, co jsme slyšely, to byla jeho máma. Komorowská jí nařídila, aby byla zticha a zůstala na svým kavalci. Kvůli její vochraně. Ta cikánka se jí totiž svěřila, že pude za doktorem Brandtem, aby jí syna vydal zpátky.“

„To si vybrala toho pravýho,“ rýpla si jedna žena.

„Bože, stůj při něm,“ modlila se jiná. „To je nevýslovné.“

„Byl to ten samý co předtím?“

Haganová odpověděla utrápeně: „Jedna lotyšská politická vězeňkyně dnes zahlídla Ariela Weitze, jak se s tím cikánětem baví.“ Rachel zaslechla, jak si někdo ve tmě odplivl a zaklel, a hned nato až příliš rychle změněné hlasy.

„Hajzl!“ zasyčela jedna žena.

„Některý muž by měl toho červa rozmačkat.“

„Měly bysme ho zabít samy.“

„Nemluvte nesmysly,“ napomenula je Haganová. „Zabijem Weitze a pochcípem všechny. Slouží Brandtovi, tak ho Brandt chrání. Sturm ho vochraňuje. Dokonce i Schörner Weitze chrání, i když jím vopovrhuje.“

„Však ho Schörner taky využívá,“ poznamenal někdo znalecky. „Weitz mu donáší.“

„Když si pomyslím, že se narodil jako Žid,“ uvažovala jiná. „Weitz je horší než SS. Tisíckrát horší.“

„Švec je taky Žid,“ namítla Haganová.

„Švec dělá boty. Weitz vybírá děcka, který pak zneužijou a zabijou.“

„Co ten poslední kluk?“

„Nejspíš šel do plynu s mužskejma,“ tipoval kdosi.

„Ne,“ nesouhlasila Haganová. „Minulej tejden ho zastřelili. U jámy.“

„Proč jsi nám to neřekla?“ podivil se hlas naplněný hrůzou.

„A co bys uďála, Jašo?“

Rachel pochopila, že Haganová rozeznává lidi podle zabarvení hlasu, i když jenom šeptají.

„Dost řečí,“ uzavřela Polka. Po chvilce ticha oslovila Rachel: „Holanďanko, máš dobrej sluch. Irina se tiskla k vnější zdi, aby ji nezachytily reflektory. Tos slyšela?“

Rachel polkla. „Něco jsem zaslechla. V Amsterdamu jsem se schovávala tři roky. Nad krámem. Celý den chodili zákazníci sem a tam. Sebemenší hluk znamenal nebezpečí.“

„Naučila ses to dobře. Vodteďka budeš dveře hlídat ty.“

Rachel zavřela oči. Je to dobrá funkce, dělat ucho? Jestli si tím u Haganové udělá plus, pak zřejmě ano. Ale nebude ji teď za to Heinkeová nenávidět?

„Slyšelas mě, Holanďanko?“ zeptala se Haganová.

„Zítra budu hlídat dveře.“

„Ano. Teď spi. To platí pro všechny.“

Trochu zaskřípalo dřevo, jak se blokařka šplhala na svou pryčnu. Od druhého dne v táboře Rachel pozorovala muže s růžovým odznakem – a všechny ostatní muže – jako kvočna, ale dosud neodhalila žádné známky úchylného chování vůči Janovi. Mohl by pro ni být velitel Totenhausenu nebezpečím, před nímž ji Haganová varovala? Existují dva výběry, jimž se člověk musí vyhnout, jestli chce přežít? Je-li tomu tak, jak může syna ochránit? Doktor tam měl absolutní moc nad životem a smrtí každého vězně. Již stihl nařídit smrt jejího manžela. Kdyby chtěl Klaus Brandt zneužít jejího Jana, byla proti tomu bezmocná.

Vzpomněla si na Ariela Weitze a odporem se otřásla. Pokud byl Brandtovým dodavatelem, možná by ho mohla podplatit, aby nechal Jana na pokoji. Vždyť měla těch pět diamantů. Ale i kdyby se Weitz dal koupit, bylo by to co platné? Brandt si své oběti patrně vybíral, když procházel táborem v bílém plášti a předstíral, že je lékař. Bylo to vážně nevýslovné. A přece, byla to skutečnost. Nemohla odletět zpět do Holandska s dětmi pod křídly. Proto musela něco vymyslet.

Jak si může dopomoci lží? Švec prokázal, že je soucitný, ale za uplynulé čtyři dny ho sotva zahlédla. A co Anna Kaasová? I ta mladá ošetřovatelka zřejmě měla s vězni soucit. Nemohla by jí snad ona poradit, jak by se Jan vystříhal nebezpečí? Myslela na Jana a Hannah, kteří teď leželi v bloku židovských dětí jenom několik metrů od ní. Na pořádek tam dohlížela jistá Židovka ze Soluně. Rachel jí při večeři dala půlku svého přídělu chleba za slib, že Jan a Hannah budou smět spát vedle sebe. Uvažovala, že by té ženě nabídla celotýdenní příděl, kdyby si s ní tuto funkci vyměnila, ale nakonec si to rozmyslela. Týden bez chleba by mohl mít za následek, že by zemřela hladem. Navíc by sice byla u svých dětí, zato dál od dospělých žen, které znaly pravidla přežití, především od paní Haganové. Na obvodu tábora vyl německý ovčák. Rachel dospěla k závěru, že Haganová je její záchranné lano, její most k přežití. Proto ať bude Polka potřebovat cokoliv, ona to pro ni udělá.

Hlídání u dveří bude teprve začátek.

16

Řidič se k McConnellovi do Oxfordu dostavil přesně v šest ráno, jak brigádní generál Smith slíbil. Dvě hodiny nato pasažéra vysadil se dvěma velmi těžkými kufry u vchodu do nádraží haly King’s Cross v Londýně, kde měl nastoupit do vlaku 56, odjíždějícího v 7.07 do Edinburghu ve Skotsku.

Nádražím se rozléhaly hlasy vojáků z deseti zemí, oblečených do desítek různých uniforem. Všichni tam byli zjevně ještě ztracenější než McConnell. Ten nevěděl, jak v té tlačenici hledat Smithe – ani jak Smith najde jeho. Jakmile však ustoupil Kanaďanovi, který se smutně loučil s Angličankou o patnáct centimetrů vyšší než on sám, ucítil, jak ho někdo tahá na rukáv. Otočil se a hleděl do Smithových jiskrných modrých očí. Náčelník štábu Útvaru zvláštních operací měl na sobě švihácké tvídové sako, levý rukáv přišpendlený k rameni.

„Dnes bez uniformy, brigádní generále?“

Smith se pousmál, ale nekomentoval to. Zavedl McConnella do soukromého kupé, v nacpaném vlaku neocenitelného. Vedle okna již seděl mrzutý Jonas Stern. Smith zavřel dveře, potřásl McConnellovi rukou a žoviálně prohodil: „Vítám vás na palubě, doktore.“

McConnell kývl na Sterna, ale mladík pozdrav neopětoval. Lékař si pod jeho kůží zkušeným okem ihned všiml zvolna se ztrácejících krevních výronů. Patrně Stern od jejich prvního setkání nestrávil klidný týden.

„Nač všechny ty krámy?“ vyprskl Smith a ukázal na McConnellova zavazadla. „Heleďte, nepočítáte snad, že jedete na měsíc do lázní?“

„Já vím. Je tam výstroj. Nezbytná.“

„Doktore, my vám výstroj na cestu dodáme. Tohle tady budete muset nechat.“

„Brigádní generále, tuhle výstroj mi opatřit nemůžete.“

Smith vypadal zaskočený. „Tak se na to podíváme.“ McConnell převrátil těžké kufry na bok a otevřel je. V jednom byla kupa složené gumy a navrchu dvě jakési průsvitné kukly na hlavu. Druhé zavazadlo obsahovalo dvě žluté tlakové láhve dlouhé asi půl metru a nějaké vlnité gumové hadice.

„Nejsou ty láhve náhodou vyrobené v Německu?“ zeptal se Smith.

„Ano. Jsou to přenosné láhve s kyslíkem z havarovaných bombardérů luftwaffe. Napadlo mě, že když se máme vydávat za Němce, měli bychom mít německé vybavení.“

„Zdravá úvaha, doktore. Vážně. Ale takový protichemický oděv jsem ještě neviděl.“

„Je to nejnovější americký nepropustný oblek.“

„Jak jste se k němu proboha dostal?“

„Pořád mám ve Státech ještě pár přátel. Edgewood Arsenal v Alabamě. Dělal jsem s tím oděvem pokusy celý měsíc. Ta čirá vinylová plynová maska byla vyvinuta pro vojáky s těžkým zraněním hlavy. Upravil jsem to tak, aby k tomu pasovala hadice z těch láhví s kyslíkem. Použil jsem na to něco z nové výstroje na potápění v moři. Také jsem vyvinul a nainstaloval speciální acetátovou membránu, aby se zvýšila schopnost hovoru. Díváte se na jediný vzduchotěsný oblek na světě, který vojákům v boji umožní hledět si do očí a mluvit spolu.“

Smith se podíval na Sterna. „Řekl jsem ti, že je na tuhle práci ten pravý, ne?“

Pro jednou neměl Jonas Stern na jazyku pohotovou poznámku. „Máte ty obleky dva?“ zeptal se.

McConnell zavřel kufry a posadil se naproti němu. „Ano. A máte zatracené štěstí, že máme stejnou velikost.“

Smith ze země zvedl proutěný košík. „Tady máte jídlo, mládenci. Já s vámi nepojedu, ale zítra se uvidíme.“

„Kam teda jedem?“ zeptal se Stern. „Nemůžete mi to říct, když je teď konečně tady?“

Smith vystrčil dolní ret. „Když to teda musíš vědět, jedete na hrad Achnacarry.“

„Kde to sakra je?“

Smith se usmál. Tu otázku slyšel už stokrát. Achnacarry. Některé muže polil studený pot, už když to jméno zaslechli. „Někdo tvrdí, že to je na konci světa. Jiní zase, že odtud není daleko do nebe. Většinou Skoti. Totiž Cameroni.“

Jakmile vyslovil jméno Cameron, McConnell prudce zvedl hlavu.

„Proč tam sakra jedem?“ naléhal Stern.

Smith se přestal usmívat. „Za prvé, je to tajemství. Za druhé, na výcvik. Za třetí, máme naspěch. Pánové, nemohu vám říct proč, ale faktor času je náhle kritický. Za jedenáct dní už nebude mít cíl našeho poslání žádnou strategickou hodnotu.“

„Ale jestli je čas problém,“ namítl Stern, „tak proč se vláčíme do Skotska? Probůh, řekněte mi, co po nás chcete, a pošlete nás do Německa. Postarám se, aby to vyšlo.“

Brigádní generál zavrtěl hlavou. „Možná jsi proháněl Němce v severní Africe, chlapče, ale odvážit se vkročit do jámy lvové nejde bez speciálního výcviku. Máme jedenáct dnů. Sedm z nich strávíte s nejtvrdšími chlapy z britské armády. Velící důstojník v Achnacarry – nyní se tomu tam říká výcvikové středisko výsadkových diverzních jednotek – je můj přítel a velkoryse svolil, že ti jeho cvičitelé vtlučou do hlavy těžce nabyté vědomosti. Za sedm dnů z tebe bude jiný člověk, pane Sterne; lepší člověk, který možná bude schopen provést úkol, kterým tě pověřuju.“

Smith to dořekl a vyšel z kupé. „V Edinburghu přestupte,“ připomněl jim. „Potřebujete na nádraží Spean Bridge. Tam na vás někdo bude čekat. Tu menáž bych si schoval. Charlie Vaughan má zásob tak akorát pro své lidi. Jestli na hrad přijedete pozdě, večeři asi už nedostanete.“

Brigádní generál si své dva brance několik okamžiků prohlížel. „Vzmužte se,“ povzbudil je. „Než dojedete do Speanu, měli byste být skoro přátele.“

Mírně se zasmál a odkráčel chodbou.

McConnell se opřel do rohu kupé. Neměl ponětí, kde přesně leží Spean Bridge, ale tušil, že to je někde na Skotské vysočině, možná u Loch Nessu. Bude to dlouhý výlet.

Vlak ujížděl přesně na čas a severně od Londýna nabíral rychlost. Bylo jasno a chladno, obloha šedá. Po několika minutách Stern projevil zvědavost: „Doktore, co vás přimělo změnit názor? Proč jste se rozhodl na úkolu podílet?“

McConnell se dál díval z okna. „Do toho vám nic není,“ odpověděl neutrálním tónem.

„Jste si jistý, že na to máte nervy? Ten úkol může být krvavý. Nerad bych, aby utrpěla vaše pacifistická přecitlivělost.“

McConnell se pomalu odvrátil od okna. „Vy zřejmě milujete boj. Ale já nejsem váš problém. Vybijte si vztek na těch, na koho jste naštvaný. Vydali jsme se na dlouhou cestu.“

Opět se uvelebil na svém sedadle a zavřel oči. Stern ho chvíli zuřivě sledoval, potom se obrátil k oknu a pozoroval zimní krajinu. Vlak mezitím uháněl kolem Alexandřina paláce.

Následujících osm hodin na sebe oba muži nepromluvili.

„Spean Bridge!“ vyvolával vysoký hlas a protahoval slabiky, takže slovům bylo stěží rozumět.

McConnell se probral a zamžikal. Stern, košík s jídlem a jeden kufr byli pryč.

„Spean Bridže!“ zavolal průvodčí potřetí a naposled.

McConnell popadl druhý kufr a vyběhl z kupé. Sterna našel na nástupišti, jak se choulí pod zelenou plátěnou stříškou a jí nedopečený sendvič, z něhož byla odříznuta kůrka. Z břidlicově šedé oblohy neúnavně padal studený déšť. Vesnici Spean obklopovaly odpudivé kopce. Vypadaly jako základní hornina obestřená jinovatkou a přikrytá sněhem.

Bylo teprve odpoledne, ale McConnell měl pocit, jako by již nadcházela noc. Teprve pak si uvědomil, že už se opravdu schyluje k večeru. Na Skotské vysočině se totiž v zimě stmívá brzy a svítá velmi pozdě. Když se vlak vykodrcal z nádraží, McConnell se rozhlédl po nástupišti. Bylo vylidněné, stejně jako zelenobílá nádražní budova, která byla uzamčená.

„Smith říkal, že tu na nás někdo bude čekat,“ nadhodil. „Já nikoho nevidím.“

Stern neodpověděl. Měl kyselý obličej, opuchlý od spánku. McConnell sáhl do košíku a vyndal sendvič. Vtom si všiml vysoké postavy v suknici a se zeleným baretem, stojící nehnuté na konci peronu. Vlněnou kostkovanou látku měl převážně červenou, dále žlutou a zelenou.

„Doktore McConnelle?“ zavolal na něj a přitom ráčkoval jako typický Skot z vysočiny.

„To jsem já.“

Muž v suknici jim šel vstříc. McConnellovi se nikdy nesnilo, že by ho zastrašil muž v sukni, avšak nyní se tak stalo. Měřil kolem sto devadesáti. Zastavil se a stál na mrznoucím dešti před plátěnou roletou, jako by se vyhříval na květnovém slunci. Čišela z něj živočišná síla. Měl vysoký a široký hrudník a lýtka, obepínaná podkolenkami, jako by byla vytesána z bronzu. Hezký obličej měl orámovaný nakrátko ostříhanými vlasy a svítily v něm jasně modré oči.

„Seržant lan McShane,“ představil se obr. „Stern, to jste vy?“

Stern přikývl.

McConnell mu podal ruku, ale seržant se na ni jen podíval.

„Moc toho o vás nevím,“ spustil McShane, „a ani nepotřebuju. To, co máme před sebou, nemá nic společnýho s tím, kdo vlastně jste. McConnelle, odteďka jste pan Wilkes.“ Mrkl na Sterna. „A vy jste pan Butler.“

Skot si oba prohlížel od hlavy k patě. „Byl někdo z vás na vojně?“

Stern se narovnal. „Já mám nějaké zkušenosti.“

„Máte? Dobře. Zejtra uvidíme, co s váma. Připadlo na mě, abych ved váš krátkej výcvik. Je to mimo pořadí, ale tak zněl MacVaughanův příkaz. Takže to tak bude.“

Ještě naposledy si své svěřence přeměřil pohledem, obrátil se a odcházel směrem, odkud přišel.

Stern s McConnellem se na sebe dívali, potom uchopili zavazadla a pospíchali za ním. Na konci nástupiště Skota zahlédli, jak leze do krytého džípu a startuje motor.

„Hej!“ křikl na něj McConnell. „Seržante! Počkejte!“

McShane se vyklonil a poučil je: „Jděte po týhle cestě na západ přes Kaledonskej kanál, v Gairlochy zahněte na sever, pokračujte podél jezera, a až uvidíte Bunarkaig, dejte se nahoru po serpentině k hradu. Je to dohromady asi jedenáct kilometrů. Nemůžete zabloudit.“

„Ale v džípu máte spoustu místa!“ namítl Stern.

McShane se zatvářil unaveně. „To vůbec nepřichází v úvahu, pane Butlere. Poprvé se do Achnacarry nikdo nevozí. Veškerá přeprava je pěší.“ Mrkl na Sternovy obnošené kožené boty. „Na hradě vám dáme nějakou vhodnou výstroj. Ale vezmu vám ty zavazadla.“

McConnell naložil do džípu těžké kufry a za nimi tam hodil Sternův kožený vak.

„Vždyť leje jako z konve,“ protestoval Stern.

Seržant McShane zvedl oči k nebi a usmál se. „Jo. Chčije, to je fakt. Doporučuju, abyste si na to zvyk, pane Butlere. V Achnacarry prší pořád.“

Stern se prudce obrátil na McConnella. Nejspíš mu chtěl navrhnout, aby do džípu nasedli násilím, ale Američan už za ním nestál. Šlapal k hlavní silnici a neradostně se opíral do deště.

„Uvidíme se na hradě, pane Butlere,“ uzavřel seržant McShane. Džípu se protočily pneumatiky, zacouval na silnici, vydal se západním směrem a Sterna nechal stát na cestě samotného.

Ten mrštil košíkem s potravinami přes rameno a klusal za McConnellem. Dohnal ho na kamenném mostě, podle něhož dostala místní vesnice jméno. „Kam jdete?“ zaječel. „Počkáme, až přestane pršet.“

„Třeba nepřestane,“ upozornil ho McConnell a do kopce přidal do kroku.

I Stern zrychlil a šťouchl McConnella do pravého ramene. „To vážně chcete šlapat jedenáct kiláků v tom mrznoucím dešti?“

„Ne. Nechci. Proto asi poběžím. I v těchto kopcích by to nemělo trvat déle než půldruhé hodiny. Nanejvýš tak dvě.“

„Cože?“

McConnell se dal do poklusu a Stern se za ním vztekal. Tmavé vlasy měl zplihlé. Z košíku vytáhl poslední sendvič a zhltl ho. Sledoval, jak Američan zdolává vrcholek hřebenu, mizí mu z dohledu a zase se vynořuje o pár set metrů vpředu. V šedivé dešťové cloně z něj zbyl jen matný stín a ten se neustále zmenšoval.

„Arschloch“ zavrčel. V Africe se plahočil nekonečné kilometry pouští bez vody – když nebylo vyhnutí. Ale aby se vláčel po kopcích v lijáku, když se mohl vézt, to mu připadalo nesmyslné. Odkopl prázdný košík a rozběhl se.

Zhruba tři kilometry udržoval stále stejné tempo, potom zpomalil a šel nakloněný ke straně, aby si mohl masírovat pravý bok, protože v něm cítil píchání jako nožem. Před sebou viděl jenom další kopce, dlouhé černé jezero a pár kamenných domečků. Na silnici žádný provoz. Po McConnellovi ani stopy. A po hradu jakbysmet.

Vtom zahlédl jízdní kolo.

McConnell se dostal na vrchol serpentiny vedoucí k hradu Achnacarry přesně šedesát minut potom, co začal běžet. Strmé kopce spolu s prudkým větrem a bičujícím deštěm ho málem udolaly. Ale dokázal to. Ze tmy vykukovaly obrysy grandiózní šlechtické stavby. V jednom horním okně svítilo hřejivé žluté světlo. Zpomalil krok a zamířil k budově. Se středověkou krajinou, kterou dosud poznával, na mírném svahu pod hradem silně kontrastovaly lesklé střechy Nissenových krytů z vlnitého plechu.

Jak se blížil k hradu, padlo mu do oka ještě něco jiného. Rada hrobů podél cesty. Každý byl označen bílým křížem a tabulkou se jménem, hodností a stručným epitafem. Na prvním, u něhož se zastavil, stálo: Ukázal se na hřbetnici. A na druhém: Nekryl se patřičně před minometnou palbou.

Jak stál a kroutil hlavou nad nápisy, zaslechl pomalé zaskřípání. Nato se ze tmy ozval známý hlas: „Mrtvejm déšť nevadí, pane Wilkesi.“

Seržant McShane.

„Ale živejm bych radil, aby zalezli dovnitř.“

McConnell doklusal k dřevěným vratům, oklepal si zablácené boty a protáhl se kolem širokého McShanea. Stanul v prostorné vstupní hale, kde nebyl žádný nábytek.

„Kdepak máte přítele?“ byl zvědav McShane. „Pana Butlera.“ McConnell pokrčil rameny. „Nejspíš někde vzadu.“

Skotský horal si ho prohlížel se zájmem. „To mě neudivuje. Musel jste nasadit pořádný tempo, když jste tady tak rychle.“

„Trochu jsem běžel.“

„Vážně? Hm. To se vám bude hodit, když máte nějakej čas pobejt v Achnacarry. Viděl jsem hodně chlápků, co litovali, že netrénovali víc. I vysokoškolský maratónci tady v těch kopcích padali na hubu.“ Skot se stroze usmál. „To víte, pětatřicetikilová výstroj jim to nijak neusnadnila.“

Náhle zvenčí někdo strčil do vrat. McConnell se otočil a uviděl Sterna. Stál ve vchodě a spokojeně se usmíval. Byl promoklý na kůži, ale nezdál se vyřízený.

Než stačili McConnell nebo seržant McShane promluvit, Stern podal hlášení: „Seržante, Butler se hlásí do služby.“

McConnell mrkl ohromeně na seržanta, ale tenhle zarputilý Skot byl dost zkušený a uměl se ovládat. „Dosah jste dobrého času, pane Butlere,“ řekl suše. „Právě jsem se chystal zamknout.“

„Už klidně můžete.“

McShane šel napřed. Vedl je chodbou obloženou tmavým dřevem a pak nahoru po širokém schodišti. „Na hradě zůstanete, dokud nedostanete další pokyny,“ uvědomil je. „Budete potkávat stovky mužů ve všelijaký výstroji a mluvící několika jazykama. Jsou to účastníci výcviku přepadovejch oddílů. Nebudete si jich všímat a oni si nebudou všímat vás. Některý z nich jsou cvičitelé. Nemaj žádný označení, ale bez potíží je identifikujete.“

Jestli všichni vypadají jako vy, tak ne, pomyslel si McConnell. Seržant vypadal jako náčelník klanu skotských horalů, který se tu zjevil rovnou z osmnáctého století.

„Nezapomínejte,“ připomněl jim, „že jste pánové Wilkes a Butler. Tahle jména používejte, jenom když se vás někdo zeptá. Velícím důstojníkem střediska je plukovník Vaughan. Vy dva sice nejste vojáci, ale když se ocitne nablízku, měli byste se taky postavit do pozoru. MacVaughan nestrpí šašky.“

Zastavili v šeré chodbě. Po obou stranách byly těžké dřevěné dveře. McShane ukázal na ty druhé po pravici. Stern do nich strčil. Uvnitř malé, čtvercové komnaty byla dvě polní lůžka, petrolejka, která už nějakou dobu hořela, a holá police na oblečení.

„Koupelna je dál po chodbě,“ informoval je McShane. „V týhle části hradu neteče teplá.“ Položil Sternovi ukazováček mezi lopatky a strčil ho do místnosti.

McConnell ho ihned následoval, aby předešel Sternově přehnané reakci.

„Vy dva musíte bejt důležitý,“ uvažoval seržant nahlas. „Co vím, jste první civilisti, který prošli Achnacarry.“

McConnell se sklonil nad jedno lůžko a zvedl asi metr dlouhý žíněný provaz se smyčkou na jednom konci a přibližně patnáct centimetrů dlouhou rovnou dřevěnou rukojetí na druhé. Stejný provaz ležel i na druhém lůžku.

„Co je tohle ľ“ zeptal se.

„Takový zvláštní lano,“ vysvětloval McShane. „Na jednom konci je smyčka, na druhým roubík. Každej příslušník diverzní jednotky má jeden pořád u sebe. Brzo poznáte proč. Nechci vás bez něj vidět. To je všechno. Uvidíme se u snídaně. V šest ráno.“ Otočil se a sestupoval po schodech zpátky.

McConnell šel za ním a zavolal: „Seržante, je zde dnes brigádní generál Duff Smith?“

McShane se ani nezastavil. „Pane Wilkesi, teď tím nemůžu zatěžovat svou paměť.“

McConnell pochopil, že až do rána se už nic nedoví, a tak se vrátil do komnaty a začal si sundávat mokré oblečení. Svlékl se do naha, protože měl mokré i spodky, a vylezl na lůžko. Stern chvíli přecházel po chodbě a pak udělal totéž. McConnellovi připadalo divné, že než se Stern začal svlékat, zhasil lampu. Jako by se za své tělo styděl.

Nějakou dobu McConnell ležel ve tmě potichu. Nemohl však usnout, dokud mu nepoložil jednu otázku: „Jak jste se sem dostal tak rychle?“ zeptal se konečně. „Potkal jste někoho a on vás svezl?“ Stern mu odpověděl anglicky a dal si záležet na McConnellově georgijské pomalé výslovnosti. „Do toho vám nic není, že, pane Wilkesi?“

McConnell tu jízlivou narážku přijal v tichosti. Zajímalo ho, jestli Stern ví, že jejich krycí jména pocházejí z románu Jih proti Severu od Margaret Mitchellové. Filmová verze byl největší trhák roku 1939, ale bůhví, na kterém konci pouště se tenkrát Stern potloukal. Ta jména zřejmě vybral Smith. Jistě věděl, že si McConnell uvědomí význam toho, že dostal jméno po bábovce Ashleym Wilkesovi.

Už skoro spal, když ho vyrušil Sternův neosobní hlas: „Viděl jste ty náhrobní nápisy?“

McConnell ve studené tmě zamžoural. „Viděl.“

„Pod těma křížema je jenom prach.“

„Jak to myslíte? Že jsou ty hroby prázdné?“

„Přesně tak.“

„Jak to víte?“

„Znám britskou armádu. Bojoval jsem s ní v Africe. Na její straně, jestli tomu dokážete uvěřit. Ty hroby jsou pro ty všiváky typické. Ty kříže tam dávaj, aby zastrašili nováčky. Ukázal se na, hřbetnici. Taková blbost. Britská armáda je shnilá jako ty kříže a desky.“

McConnell si řekl, že nemá cenu hádat se se Sternem o Britech. „To uvidíme zítra,“ zamluvil to.

Stern opovržlivě zavrčel. „Sladké sny, pane Wilkesi,“ utrousil německy. „Však počkejte. Ráno těm pitomejm Anglánům ukážu, jak se cvičí komando.“

17

V devět ráno McConnell vykopal Sterna z postele. Po krátkém pobytu na záchodě na konci chodby si oblékl šaty od McShanea: pracovní uniformu, kamaše a těžký zelený plášť. Nakonec si vzal lano se smyčkou na jednom konci a krátkou rukojetí na druhém. Omotal si je kolem ruky a pak ten kotouč připnul k opasku, který našel v pytli na šaty.

Stern již byl oblečený a stál u dveří.

„Nemáte lano,“ připomněl mu McConnell.

„Nepotřebuju ho.“

McConnell pokrčil rameny a šel napřed do přízemí hradu. Ve vstupní hale potkali seržanta McShanea. Měl na hlavě zelený baret, ale vzdal se skotské sukně ve prospěch pracovní uniformy, khaki košile a maskovacího pláště do deště.

„Akorát jsem se po vás chtěl shánět,“ spustil. „Zmeškali jste snídani.“

„Jsme připraveni,“ řekl Stern.

„Připraveni?“ podivil se McShane. „Nevidím u vás lano.“

„Já tu volovinu nepotřebuju.“

„Ale budete, pane Butlere. Vraťte se pro ně. Pohyb.“

Stern se vrátil s provazem a McShane je odvedl ven do šedého rána typického pro Skotskou vysočinu. Vůně lesa a rašeliny se mísila s vůní kávy a borovic a McConnell plně procitl. Konečně viděl místo, kam je brigádní generál Smith poslal. Achnacarry byl postaven z šedého kamene, měl zubovité hradby a v rozích napodobeniny věžiček. Zurčení vody zezadu prozrazovalo řeku, na kterou neviděl, a za hradní střechou stoupaly zalesněné kopce zahalené mlhou jako v podhůří Appalačského pohoří v severní Georgii.

Od hradu vedla majestátní cesta lemovaná stromy do úzkého údolí. Tam se v přibývajícím světle rozprostíralo velké jezero s hladinou jako vyleštěné stříbro. Tím však idylická scenérie končila. Rozlehlé louky v okolí Achnacarry byly poseté Nissenovými baráky z vlnitého ocelového plechu a plátěnými stany ve tvaru zvonu, osady z narychlo postavených přístřešků. Uprostřed pole McConnell zahlédl stan obrovský jako hangár na letadla a u cesty dlouhou řadu hrobů, o nichž Stern tvrdil, že jsou prázdné.

Nedaleko hrobů mluvil urostlý asi padesátiletý voják s vysokým vousatým sedlákem, přibližně o dvacet let starším. Rychle měnil intonaci – chvíli jako by se omlouval, hned zase zněl jeho hlas rozhořčeně. Jeho přízvuk byl na hony vzdálen nářečí skotských horalů.

„To je plukovník,“ vysvětlil seržant McShane.

McConnell byl zmatený. „To je plukovník Vaughan?“

„Jo.“

„Ale vždyť má londýnský přízvuk. Myslel jsem, že je místní jako vy. Měl jsem za to, že je hradní pán.“

McShane se zasmál. „Jo, vy myslíte statkáře? Ne, ne. Pravej statkář, Cameron z Lochielu, se na dobu, než skončí válka, přestěhoval o tři kilometry dál do Clunesu. Ale nenechte se mejlit: na svý panství pořád dohlíží. Je to jeho povinnost vůči všem Cameronům na světě.“

McConnell si prohlížel plukovníka se silnou dolní čelistí. Na příslušníka záškodnické skupiny byl poněkud neforemný, i když se musí nechat, že vypadal jako stará vojna. „Byl Vaughan sám v nějakém komandu?“

McShane zavrtěl hlavou. „Bejvalej plukovní výkonnej staršina u gardy.“

„Žádná komanda nevidím,“ rýpl si Stern.

„Plní šestatřicetihodinový program. Každou chvíli by se měla objevit.“

„Co je to šestatřicetihodinový program?“ zeptal se McConnell.

„Přesně to, co by měl. Šestatřicet hodin běhání po lochaberských kopcích s plnou polní a pod ostrou palbou. Buďtte rádi, že jste to zmeškali.“

„To byli minulou noc venku v té bouřce?“

„Jo. A dobře, že jste jim vy dva nezkřížili cestu…“

Z porostu za hradem vycházel nelibozvučný, divoký, primitivní pokřik. „Co to proboha je?“ byl zvědav McConnell.

„Nácvik útoku na most přes řeku Arkaig. Vrchol programu.“

McConnell ohromeně sledoval, jak se zpoza hradu vyřítili účastníci výcviku ve zvláštních soukenných čepicích a s nasazenými bajonety. „Seržante, co to hulákají?“

„Kdo ví? To jsou Francouzi.“

Než doběhli k plechovým boudám, nadšení z nich vyprchalo. Skáceli se kolem svých stanů. Plukovník Vaughan pochodoval po cestě a nadával.

„Co se děje, pane?“ zeptal se seržant McShane.

Vaughan byl vzteky rudý v obličeji. „Nějaký hlupák štípnul kopaničářovi dole pod kopcem před chalupou kolo. Ten pitomý žebrák obviňuje někoho z našich chlapců.“

„Někoho z našich, pane?“

„Správně. Tvrdí, že nikdo z místních by ho neštípnul. Prý všichni vědí, že to je kromě tažného koně jeho jediný dopravní prostředek.“

McConnell se podíval Sternovi do očí, ale neviděl v nich žádnou reakci.

„Jestli se ukáže, že má pravdu,“ řval Vaughan, „stáhnu z toho parchanta kůži. Nemůžem si dovolit jít na nervy místním obyvatelům. A chraň bůh, aby se to dověděl Lochiel!“ Podezíravě se zadíval dolů na vyčerpané Francouze. „Co když ho štípnul někdo z těch žabožroutů?“ uvažoval. „Ale to se mi nezdá pravděpodobné.“

Konečně se Vaughan zaměřil na Sterna s McConnellem. „Co je tohle za chásku? Panáci pro útok bajonety?“

„To jsou naši zvláštní hosti, pane.“

Vaughan vystrčil dolní ret a přeměřil si je pohledem. „Duffovi chlapci, jo? Výborně. Seržante, pokračujte, jak jsme se dohodli.“

„Ano, pane.“

„A vy prověřte ten bicykl.“

„Jo“

Plukovník Vaughan chtěl už už vyrazit, vtom se zastavil, sklonil bradu na prsa a zašilhal po Sternovi. McConnell čekal, co na něm tolik vzbudilo jeho zájem. Že by pouštní bronz? Malátné držení těla? Drzá grimasa? Plukovník sklonil mohutnou hlavu směrem ke Sternovu hrudníku a promluvil otcovsky:

„Měl bys to z toho ramene sundat, chlapče. Než ti to někdo urazí.“ Vaughan se podíval příkře na McShanea. „To se tady stává dost často, co, seržante?“

„Zdá se,“ potvrdil McShane. „Když to říkáte vy.“

Plukovník Vaughan kývl na McConnella a pak zmizel do hradu. Seržant McShane upřeně pozoroval Sterna. „Víte něco o tom ztraceným kole?“

Stern se mu tiše díval do očí.

„Dobře. Půjdem na věc. V zimě nebejvá dlouho světlo.“ Seržant je vedl přes pole. McConnell se nahnul ke Sternovi a zašeptal: „Kde jste to kolo schoval?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ bránil se Stern.

Seržant konečně zastavil na vršku kopečku. Na druhé straně statný muž kolem čtyřicítky seděl na skládací stoličce a se zřejmým potěšením kouřil cigaretu. Na zemi vedle něj ležela psací deska s klipsem a pero.

„Pokud jde o mě a o vás dva,“ objasňoval jim McShane, „mám rozkaz zjistit, jak na tom jste. Nejdřív si prověříme, jaký schopnosti máte daný od boha. Zbraně přijdou později. Teď se podíváme, jak byste si vedli, kdyby vás dopadli bez nich.“

Cvičitel na stoličce se na McShanea zazubil. „Je zvláštní, jak často se to stává, viď, Iane?“

„To je pravda, Johne. Máš čas? Tyhle dva u nás budou jenom pár dnů.“

„Ale jo. Zrovna jsem podrobil náročný zkoušce několik Poláků.“

„Vy jste cvičitel souboje beze zbraně?“ zeptal se Stern.

Muž na židličce se při zvuku Sternova hlasu zamračil. Německý přízvuk bývalo v lochaberských kopcích slyšet zřídka.

McShane odpověděl za něj: „Každej z nás je způsobilej víst libovolnou část kursu. Ale seržant Lewis se trochu specializuje. Tahle část kursu se vlastně nazývá tichý zabíjení.“

Seržant Lewis vstal a znova se usmál, jenomže oči nyní zůstaly studené. „Vejdi do mýho pohřebního ústavu, chlapče.“

„Nechám svého přítele, aby vás zahřál,“ odvětil Stern. McConnell se obrátil na McShanea. „Je tohle opravdu nutné?“

„Začněte, pane Wilkesi.“

McConnell stál opatrně na stráni. Cítil, jak se mu zrychluje tep. Jeho jediná rohovnická zkušenost spočívala v jednom kole boxerského zápasu v provizorním ringu v tělocvičně na střední škole. Bylo to týden potom, co Tunney rozbil ve Filadelfii Jacka Dempseyho v boji o mistrovský titul. Středoškoláci tehdy prožívali týdenní boxerskou horečku. Jeho soupeř byl o hlavu menší a o sedm kilogramů lehčí. Pamatoval si to, protože od něj dostal největší a nejrychlejší výprask v životě. Trval necelé tři minuty a pro McConnella to byla pořádná lekce. Nyní předpokládal, že to bude obdobné.

„No tak, nestyď se,“ dráždil ho seržant Lewis, „jen do toho.“ McConnell zatnul pěsti a zaujal klasický boxerský postoj. Pravačku mírně pokrčil v lokti a levou se lehce dotýkal vtažené brady. Lewis vycítil jeho váhavost, přikročil k němu blíž, usmál se a nastavil hlavu jako terč.

McConnell zkusil jediný úskok, který znal. Zadíval se protivníkovi na břicho, naznačil krátký, přímý úder levačkou, ale ihned udeřil pravačkou přímo na seržantovu bradu.

Když ustálil pohyb vpřed, seděl již na zadku metr od místa, kde stál Lewis. Dovtípil se, že cvičitel zřejmě použil nějaký chvat z džuda.

„Vy se neumíte prát, pane Wilkesi,“ poznal seržant okamžitě. „To je nad slunce jasný. Ani vám nebudu vysvětlovat, co jsem udělal, protože na učení nemáme čas.“ Obrátil se k McShaneovi: „Iane, udělám, co pude. Ale zdůrazňuju: vybav ho pistolí a modli se, aby se nenechal přistihnout bez ní.“

McShane souhlasně pokýval hlavou a popošel k McConnellovi. Ten se vděčně drápal zpátky na vršek stráně.

„Teď je řada na vás, pane Butlere,“ vyzval Lewis jeho kolegu a v hlase mu zněla provokativní jízlivost.

Stern klidně sestupoval po svahu a lehce kýval dlouhými pažemi. Lewis udělal krok vstříc. „Jste připraven?“

„Docela jo.“

Cvičitel kroutil hlavou. „Iane, slyšíš ten přízvuk? Jak jsem ho uviděl, tipoval jsem ho na Žida, ale vyklubal se z něj sviňskej Němčour.“ Otočil se zpět na Sterna. „Řekněte, že to tak není.“ Stern se vypnul, aby ukázal svou pravou výšku. „Hele, seržante, sklapněte zobák.“

Lewisova tvář se rozzářila radostí. „To mě podrž, nadává jako anglickej seržant!“

„Trochu se připlet do bojů v severní Africe,“ vysvětlil McShane. „Fakt?“ Lewis začal kolem Sterna pomalu kroužit.

Ten stál mírně pokrčený v kolenou, ruce mu visely volně podél těla. McConnellovi připomínal ptáka. Hubená, šlachovitá, kostnatá hnědá postava, oči sledující britského seržanta. Lewis držel ruce vysoko, malinko predpažené, dlaně rozevřené. Když se hnul kupředu, působil jako svalnatá koule nabitá adrenalinem. Zato Stern nedával najevo, že by se to dopoledne ještě mínil pohnout. Konečně seržant udělal rozhodný krok a vyzýval ho k útoku.

Stern nereagoval.

Lewise ta hra unavovala, a proto předstíral ránu sevřenou pravačkou a levou nohu vykopl na Sternovu hlavu. Ten svou reakcí ohromil jak soupeře, tak přihlížející. Pohybem, který vypadal takřka nenucený, ustoupil a zároveň se prudce rozmáchl levačkou vzhůru. Byl to sotva postřehnutelný švih. Seržantovo tělo vyletělo do vzduchu, udělalo půl salta a dopadlo na záda ke Sternovým nohám.

Lewis vyskočil. Tvář mu zrudla rozpaky a vzteky. „Seš frája!“

„Johne, to snad stačí,“ navrhl takticky seržant McShane.

„Hovno stačí! Zeptej se pana Butlera, jestli to stačí. Nebo je to pan Birnbaum? Nebo Rubenstein?“ Zakýval Sternovi prstem před bezvýrazným obličejem. „Seš posranej hadr na čištění hlavní!“

Stern kontroval s perfektním britským přízvukem: „Máš něco proti Židům, co, kámo?“

„Iane, já to věděl! Hned jak sem zmerčil ten jeho snědej ksicht.“ Lewisovi se zachvěly svaly v obličeji. „To je jeden z těch sráčů, co mi v Palestině zmrzačili bráchu Wallyho!“

„Může bejt,“ připustil Stern tiše.

„Ty hajzle zasranej!“

McShane vykřikl: „Johne!“, ale už bylo pozdě. Lewis se již vrhl po Sternovi, ruce se mu jen mihly. McConnell nevěřícně pozoroval, jak se Stern nechává mlátit – jednou, podruhé, potřetí.

„Braň se!“ ječel seržant.

Stern se nechal uhodit ještě jednou, až se mu zvrátila hlava a tvář zrudla. Toho, že nechtěl oplácet, Lewis využil jako příležitosti zasadit smrtelný úder. Upustil od orientálního sekání a šel mu zaťatou pěstí přímo na krk.

Než rána stačila dopadnout, Stern se vrhl k zemi, váhu ztlumil prsty levé ruky, mocným švihem vymrštil pravou nohu a kopl jí seržanta do kolena. Mělo to účinek jako čepel kosy. McConnell zaslechl prasknutí a vzápětí vysoký jekot. Lewis se svalil jako žok, oběma rukama se držel za nohu. Instinktivně se rozeběhl ke zraněnému seržantovi, avšak McShane ho silnou rukou zarazil.

„Pane Butlere! Vraťte se sem. Okamžitě.“

Stern se na skotského horala podíval, pak se sehnul nad Lewise a řekl: „To mě naučil jeden Australan. Nejspíš jste se s ním nepotkal.“ Nato šel pomalu k místu, kde čekali McShane a McConnell.

„Pane Butlere, to od vás nebylo rozumný. To vůbec nebylo rozumný.“

„Koledoval si o to.“

„Možná. Ale nejste tady proto, abyste se tu předváděl.“ McShane hleděl ze svahu dolů. Lewis si masíroval rychle otékající koleno. „Johne, pošlu ti doktora, aby tě prohlíd. Večer se u něj zastavím pro zprávu.“

„To nic není,“ zapištěl Lewis a namáhavě se zdvíhal ze země. „Ještě dokážu jít.“

McShane se obrátil na Sterna a McConnella a vybídl je: „Pojďme.“

„Kam?“ vyzvídal Stern.

„Na střelnici.“

„To mi vyhovuje.“

McShane se zatvářil otráveně. „To jsem si moh myslet.“

Zprvu se zdálo, že střelnice je pouze další místo, kde Stern bude předvádět svou bojovou dovednost. Přišli, právě když dva Francouzi zápolili s malým, nahrubo vyrobeným kulometem. Cvičitel v používání zbraní, Glasgowan Colin Munro, té podívané přihlížel smutně. Kulomet vyplivl dávku kulek, zasekl se, a když se zase uvolnil, vylekal obsluhu tak, že zapomněla, čí je.

„To je, pánové,“ poučoval je seržant McShane, „britský Sten Mark dva S. Ve zkušených rukách má sklon se zasekávat. V nezkušených není k ničemu.“

„S tím si teď budeme hrát?“ zeptal se Stern.

„Ne.“ McShane sáhl do bedny na zemi a vyndal z ní naolejovanou automatickou pistoli z modročerné oceli se skládacím kovovým držadlem. McConnell si všiml, jak se Stern třese očekáváním.

„Tohle je německý Schmeisser MP.40,“ ukazoval jim McShane. „Funguje zhruba na stejným principu jako Sten. Podobně jako vůz Mercedes-Benz funguje na stejným principu jako nákladní auto Bedford.“

Colin Munro se uznale zasmál.

„Je na náboje do pistole, ale je spolehlivej.“ McShane nabil zásobník a podal zbraň Sternovi. „Předpokládám, že ho ovládáte výborně, pane Butlere.“

„Jeden už jsem měl v ruce.“ Stern uchopil schmeisser, oběma rukama ho držel ve výšce pasu a zamířil na hromadu pytlů s pískem o velikosti člověka, vzdálené třicet metrů.

„Držte ho pevněl“ radil Munro. „To není dětská hračka, chlapče, ale zbraň pro boj zblízka. Postavte se na značku. Nekomplikujte si to, chlape.“

Stern se usmál na McShanea a stiskl spoušť. Vypálil čtyři dávky po třech nábojích – všemi zasáhl cíl ve výšce prsou – a potom zbylými střelami v nábojnici pokropil dva vedlejší cíle.

„Právě o tom jsem vám vykládal!“ zařval Munro na Francouze. „U střelby musíte dodržovat disciplínu!“

McShane se na Sterna podíval úkosem. „To je moje eso, Coline. Říká si pan Butler.“

„Je stejně dobrej i s pistolí?“

„Ještě lepší,“ chvástal se Stern.

McShane nabil schmeisser dalším zásobníkem a podal jej McConnellovi. „Pane Wilkesi?“

Samopal nebyl McConnellovi tak úplně cizí, ale když vystřelil – všechny pytle zcela minul –, uvědomil si, že nemá zdání, jak s tou zbraní zacházet.

„Co tomu říkáš, Coline?“ zeptal se McShane.

„Co se na to dá říct? Dej mi dva tejdny a já ho to naučím.“

„Nemáme ani tejden.“

„Tak mu dej dámskou zbraň. Malej revolver. S tím jsou i bez výcviku nejlepší výsledky.“

McConnell věděl, že by mu to mělo být fuk, přesto se začervenal. Zatímco se mu Stern chechtal, doktor couvl a ze stojanu s puškami si vybral odučený Lee-Enfield ráže 0,303. „Není někdo v krytu pro cílné?“ zeptal se a ukázal dvě stě metrů dopředu.

„Nevím,“ odpověděl Munro. „Ale nezdá se mi, že by na tom tolik záleželo.“ Zakřenil se na McShanea. „Jestli budete mít pocit, že máte zásah, můžete si tam doběhnout a cíl přinýst.“

McConnell zasunul náboj do komory a zdvihl enfield k rameni. Zadíval se skrz výpomocné hledí a mušku zaměřil na černý střed terče. Přišlo mu divné, že se tělo rozpomnělo na to, co mozek vypustil. Jednou zakroužil rameny, v zádech ucítil slabounký vánek a zamířil o malinko výš, protože počítal s nepatrným klesáním kulky.

Zmáčkl spoušť.

Munro vybuchl smíchy. „Iane, pět liber, že to šlo vedle.“ Potom McConnellovi vlídněji pokynul: „Ještě jednou, mládenče.“

McConnell vypálil tři pokusy v rychlém sledu a s každým měl lepší pocit. Až byla komora prázdná.

„Nic si z toho nedělejte,“ chlácholil ho McShane, „dáme vám revolver.“

„Já z toho dostanu mladý! Mrkni na to!“ vykřikl Munro. Někdo z krytu pro cílné zvedl červený ukazatel, který oznamoval zásahy. Červený kruh se kýval nad středem terče. Cvičitel střelby ze stolku zvedl sluchátko přenosné rádiové stanice.

„To seš ty, Bille?“ zeptal se.

„Já, Coline,“ zachraptěla odpověď.

„Srandičky stranou. Teďka nám ukaž vopravdovej výsledek.“

„Jak to myslíš? Zrovna jsem tady umisťoval ňáký cíle, když jsi začal pálit. Jako vobvykle ses trefil do černýho.“

„To jsem nebyl já. Vypadá to, že mezi sebou máme dalšího Alvina Yorka.“

McShane si McConnella zvědavě prohlížel. „Pane Wilkesi?“

„Jako kluk jsem lovil vysokou,“ vysvětlil McConnell plaše. „Tam, odkud pocházím, je to normální.“

„Vaše rodina patrně nehladověla.“

McConnell vychutnával Sternův udivený výraz. „Můj děda prý byl ostrostřelec v Benningově brigádě. Možná je to dědičné.“

„V armádě USA?“

„Konfederace amerických států.“ McConnell se zasmál. Seržant McShane vrátil Lee-Enfield na stojan. „To tady mám záhadnou dvojici,“ zamumlal.

Stern z McConnella nespouštěl oči.

„To bysme měli,“ pokračoval McShane. „Dnes dopoledne nás čeká eště jedna zastávka. Jízda smrti. Připravte si speciální lana.“ Skot šel přes louku. Hnědým kapradím se pohyboval tiše, jak se na horala slušelo. Oba jeho svěřenci jej následovali. Mark v dálce zpozoroval obrovskou svislou skalní stěnu. Lezlo po ní něco jako drobný hmyz. Teprve pak si uvědomil, že to není hmyz, ale lidé. Oddechl si, když se McShane od útesu odvrátil.

Seržant pochodoval, dokud nedošli k řece Arkaig, která byla po nedávných deštích rozvodněná. Studená šedivá voda se hlučně valila přes kamení a prodírala houštím. McConnell pozoroval, jak kolem pluje mohutná větev – jako loďka, když se utrhne z kotviště.

„Tak jsme tady,“ oznámil stručně McShane.

„Kde?“ zeptal se Stern.

McShane ukázal k nebi. „Jízda smrti, pánově.“

Patnáct metrů nad hlavou McConnell tak tak rozeznal černý kabel, napnutý přes řeku od koruny stromu ke kořenům jiného stromu. Natažený byl v úhlu asi padesáti stupňů. A pod ním žádná záchranná síť. Seržant položil ruku na prkenný příčel přibitý ke stromu vedle nich. Bylo jich tam několik desítek. Končily u plošinky v nejvyšších větvích, která připomínala stožárový koš – pozorovatelnu na stožáru lodi.

„Jízda smrti,“ opakoval Stern výsměšně. „Nechápu, jak může tahle dětská hra prospět našemu úkolu.“

McShane tolerantně vzdychl. „Pane Butlere, až se dostanete tam, kam se chystáte, sám uvidíte, že vám tohle cvičení přijde vhod.“

„Vy víte, kam se chystáme?“ vyzvídal Stern.

„Vím, že byste měl hejbnout zadkem na tenhle strom.“

McShane vzal do ruky Sternův provaz a provlékl dřevěnou rukojeť smyčkou na opačném konci, čímž vytvořil ohebný kruh. Potom dal Sternovi pokyn: „Přehoďte smyčku přes kabel, pak si každým koncem omotejte zápěstí a skočte. Zbytek za vás udělá zemská přitažlivost.“

Stern se ještě jednou podíval opovržlivě a vyšplhal po žebříku jako hasič. McConnell jej následoval pomaleji. Na plošince Stern přehodil lano přes drát, jak mu McShane přikázal. Vzápětí bez váhání uchopil oba konce a vrhl se do prázdného prostoru.

McConnell sledoval, jak jeho kolega klouže nad řekou jako utržená kabina lanové dráhy. Stern se tvářil sebejistě, dokud nedosáhl prostředka kabelu. V tom okamžiku někdo začal z protějšího břehu střílet z poloautomatické pušky. Stern trhnutím přitáhl kolena k tělu a McConnell vytušil, že něco neklape. Pár cvičných střel by přece nemělo protřelého bojovníka, jakým byl Stern, vyplašit. Vtom mu došlo, co se děje.

Stern uhýbal před ostrými náboji.

McShane dal znamení McConnellovi, že je řada na něm. Zdravý rozum mu radil, aby slezl zpátky na zem, ale něco ho tlačilo kupředu. Přehodil lano přes kabel, prostrčil zápěstí do smyček na obou koncích a seskočil z plošinky. V obličeji ucítil vítr, pod sebou uviděl bleskově se přibližující řeku a uslyšel hvízdání kulek, které mu svištěly několik centimetrů kolem těla. Vzápětí mu břeh řeky přirazil kolena k bradě.

Stern si ho přitáhl k nohám. „Jdeme! Já si tu svini podám!“

Dvě střely se zapíchly do stromu necelý metr od nich. Stern se přikrčil k zemi a zařval: „Arschloch!“

„To by bylo, pánové!“ křičel přes řeku McShane. „Právě jste se seznámili s jednou z možností, jak použít lano se smyčkou. Ještě poznáte spoustu dalších. Teď zpátky ke mně.“

Stern se pět minut prodíral křovím, ale ostřelovač zmizel. Když se jim konečně podařilo přebrodit řeku a přidat se k McShaneovi, ještě to v něm vřelo.

Po obědě – letmém pozření zelné polévky s fazolemi – seržant Sterna odvedl kvůli nějakému zvláštnímu úkolu, který zřejmě potřeboval on sám. McConnell dostal krabici s učebnicí a sešitem. Byl to výtisk cvičebnice hovorové němčiny, dílo některého oddělení britské zpravodajské služby. Kdosi do ní vložil volný list nadepsaný Běžné povely a odpovědi SS. Sešit obsahoval velmi zajímavé ručně psané informace o organických fosforečnanech – stavebních kamenech nervových plynů – a také schematické nákresy přístrojů pravděpodobně používaných k jejich výrobě. Napadlo jej, zda tyto informace pocházejí z Británie nebo z Německa.

Na dně krabice našel vzkaz od brigádního generála Smithe: Doktore, tohle máte na ukrácení chvíle, až bude Stern skotačit po lese. Nenechte se nachytat při nemístném používání „du“, jasné? Brzo se uvidíme. Duff.

Odpoledne se McConnell učil ve stínu starého kamenného episkopálního kostela. Byl za knihu se sešitem vděčný. Umožnily mu soustředit mysl na fakta, místo aby se trápil pocitem viny a zármutkem, které ho sužovaly v minulých dnech. Než si ho seržant McShane vyzvedl na večeři, setmělo se a dostal hlad.

Poblíž středu vesničky z vlnitého plechu stálo několik dlouhých dřevěných jídelních stolů, odřených letitým používáním. Připomnělo mu to večeře v některých baptistických kostelech, kam zavítal jako kluk, ale ten dojem trval krátce.

McShane udělal chybu, když jeho i Sterna posadil s francouzskými příslušníky výsadkové diverzní skupiny. Stačilo, aby Stern řekl tři věty, a jeden bývalý legionář v jeho výslovnosti poznal německý přízvuk. McConnell mu středoškolskou francouzštinou vysvětloval, že je to židovský utečenec z Německa, ale situace se moc rychle zhoršovala, takže rozum šel stranou. Stern zůstal věrný své povaze a nesnažil se situaci zmírnit. Bývalý legionář mu chrstl pivo do obličeje a Stern se po něm vrhl přes stůl, jako by skákal z útesu do moře.

Než udivený Francouz stačil zareagovat, Stern mu svíral hrdlo. V mžiku se půltucet kamarádů seběhlo Francouzovi na pomoc, ale Sternovo sevření ani tak nepolevovalo. McConnell strnule přihlížel, jak do něj Francouzi nemilosrdně buší.

Rvačka skončila stejně náhle, jako začala. Zastavil ji totiž seržant McShane. Prodral se hloučkem a odtrhl výtržníky od sebe, jako kdyby ze země vytrhával kořeny. Jednou dobře umístěnou ranou zkrotil posledního Francouze a pak postavil na nohy Sterna, omámeného a zkrvaveného. Bývalý legionář ležel na podlaze, tvář měl bledou, krk červený a opuchlý.

„Co se to tu sakra, děje?“ zařval hlas, který patřil plukovníku Vaughanovi. Velitel z Achnacarry s brunátnou tváří šarvátku urovnal během pár vteřin. Posledním nařízením vykázal Sterna z jídelny. McShane strkal Sterna i McConnella mezi boudami a přes cestu a potom na tmavou pěšinu za hradem. Když se přiblížili k řece, přímo na pěšině se objevila silueta plechové boudy. Seržant Sterna přirazil ke stěně.

„Poslouchejte, vy!“ snažil se ovládat. „Tohle se v naší jídelně ještě nikdy nestalo a už se to nebude opakovat. Jestli jo, vlastnoručně vám zakroutím krkem.“ Tlustým prstem ho šťouchl do prsou. „A to svedu, to si pište.“

McConnell o tom nepochyboval.

„Máte průšvih, pane Butlere,“ sděloval seržant Sternovi a stále ho držel u stěny. „A jak řek plukovník, jestli z něj chcete vybruslit, jste tady na správným místě. Odteďka budete jíst a spát tady. Večer vám sem dám přinést výstroj.“

Skot kroutil hlavou a díval se na ně. „Nechápu, kdo sem poslal na výcvik vás dva, ale asi neměl všech pět pohromadě. Vy jste nejmíň vhodný kandidáti na důležitej úkol, jaký si dovedu představit.“

Zrovna když měl Stern na jazyku odpověď (a McConnell se modlil, aby si ji nechal pro sebe), zaslechli tlumený dupot. Někdo k nim přibíhal po pěšině. Za moment seržantovi zasalutoval důstojnický sluha v uniformě.

„Co je, Jenningsi?“

„Seržante, pan Butler se má hlásit na hradě. U plukovníka Vaughana. Poklusem.“

McShane vzdychl. „Varoval jsem vás,“ připomněl Sternovi. „Bágl budete mít přichystaný u dveří.“

„Ne k plukovníkovi, pane,“ vyvedl seržanta z omylu sluha. „Je tam jeden důstojník z Londýna. Brigádní generál Smith.“

„Však už bylo načase,“ zamumlal Stern. Protáhl se kolem McShanea a zamířil k hradu.

McConnell nad Skotem a užaslým poslem pokrčil rameny, zašel do boudy a zavřel dveře. Byla tam dvě polní lůžka, jenomže bez dek. V jednom rohu stála petrolejka, ale nikde neviděl zápalky. Lehl si na holé lůžko a hlavu si schoulil mezi předloktí. Když to všechno pečlivě zvážil, byl tím znepokojený. Smith nejspíš věřil, že Sternův sklon k násilí je přínosem. McConnell na to měl jiný názor. Záměrné použití násilí k dosažení cíle byla jedna věc, výbušnost a agresivita druhá. Ať bylo příčinou cokoliv – trauma z minulosti nebo prostě bojovná povaha – Stern byl labilní. A labilní člověk bývá špatným vůdcem. Bez ohledu na to, kam se měli vypravit, McConnell se rozhodl, že se bude řídit pouze vlastním instinktem.

18

Stern našel brigádního generála Smithe sedět za stolem plukovníka Vaughana v tvídovém saku a lovecké čapce. Smith mu mávnutím pokynul, aby si sedl do křesla u protější zdi.

„Slyšel jsem, že tady zavádíš půtky,“ spustil Smith. „Dnes dopoledne znova.“

„Cože?“

„Půtky. Potyčky. Rvačky. Zkrátka jsi vybublal.“

Stern pokrčil rameny.

„Už jsem ti říkal, chlapče, já jsem přizpůsobivý. Ale Charlie Vaughan ne. Pokud to nevíš, bývalí plukovní výkonní staršinové u gardy jsou nesmírně hákliví na porušování disciplíny. A k zuřivosti je přivádí, když někdo opovrhuje autoritou nebo tradicí. Chápeš, nač narážím?“

„Jeho cvičitelé jsou antisemiti! Jeden z nich se mě pokusil zabít. A ten zasranej Francouz si o to říkal.“

Smith si unaveně povzdychl. „Ty vůbec nechápeš, co ti vykládám. Nikdo neví, že jsi tady – kromě mě, našeho hodného doktůrka a těch diverzních jednotek. Kdybys během návštěvy téhle krásné Skotské vysočiny zmizel, ani já, ani nikdo jiný by s tím moc nenadělal. Je to jasné? Vlastně pochybuju, že by tě někdo našel. Tak se koukej soustředit na práci, kterou máš před sebou.“ A nasadil co nejpodmanivější úsměv.

Stern si neslyšně bubnoval prsty o kolena. „Takže?“

Smith vyndal z brašny mapu a rozevřel ji na plukovníkově stole. „Pokusný koncentrační tábor Totenhausen,“ přešel rovnou k věci. „V Meklenbursku. Tvém rodném kraji.“

Sterna to natolik zaujalo, že zapomněl na vztek.

„Tábor je pořádně izolovaný. Nejbližším velkým městem je Rostock, třicet kilometrů na západ. Někdejší Polsko leží sto kilometrů na východ. Berlín je odtud sto šedesát kilometrů na jih.“

Stern netrpělivě pokyvoval hlavou. Tohle všechno znal od dětství.

„Tábor je zásobován z vesnice Dornow, ležící pět kilometrů na sever,“ pokračoval Smith a ukázal to místo na mapě. „V okolí je německé vojsko, ale žádné elitní oddíly. Pochopitelně s výjimkou Totenhausenu.“

„Co je v Totenhausenu?“

„Sto padesát příslušníků jednotek SS Smrtihlav.“

„Totenkopfverbände,“ přeložil si zpět do originálu Stern. „Správně. A podle zpráv je to odporná chátra. Velitelem je lékař Brandt, generálporučík SS a chemický génius. Mezi esesáky moc učenců nenajdeš, ale Brandt je jedním z nich. Dál je tam vyšší důstojník bezpečnosti, sturmbannführer Wolfgang Schörner. Zajímavé je, že není nacista.“ Smith si všiml Sternova udiveného výrazu a dodal: „Není to zase tak ojedinělé, jak si můžeš myslet. Nějaký čas bylo SS považováno za možného nepřítele strany ve vnitřních bojích nacistů o moc. Schörner patří k těm, jimž staří bojovníci SS říkají nur Soldat. Jenom voják. To znamená, že není loajální stranický fanatik. Bojoval v Rusku pod Paulem Haussnerem, jedním z mála důstojníků SS s opravdu vojenským vzděláním a průpravou. U Kurska přišel o oko.“

Stern se na Smithe podíval zvídavě, překvapený hloubkou jeho znalostí.

„Nepochopitelné je, proč tam Schörner vůbec je,“ pokračoval Smith. „Zbylí vojáci jsou bývalí řezníci z úderných oddílů nebo byli od začátku zařazení ke stráži v koncentračních táborech. Spíš bych řekl, že tam Schörnera nasadili jako vyzvědače wehrmachtu. Vrchnímu velení armády se nelíbí, že Himmler má monopol na tak silné zbraně jako sarin a soman. Podle mě chtěli mít v Totenhausenu důstojníka SS, který by je neustále informoval. Schörnerův starší bratr je hlavoun v Kesselringově štábu v Itálii. Wolfgang byl z ruské fronty kvůli tomu oku stažen jako invalida a potřeboval někde umístit. Dává ti to smysl?“

„Je to docela jednoduché,“ souhlasil Stern. „Schörner špehuje SS pro wehrmacht. Kolik je v Totenhausenu vězňů?“

„Moc málo. Kolísá to mezi dvěma a třemi sty; podle častosti pokusů s plyny.“

„Takže máme obětovat tři sta nevinných lidí, abysme zabili dvakrát míň esesáků?“

„Ne. Obětujeme tři sta vězňů určených k záhubě, abychom zachránili desetitisíce příslušníků spojeneckých invazních jednotek.“

„Takže prozíravost!“

„Sterne, všude vládne válka. Ty jsi pro majora Dicksona krvežíznivý terorista. Pro svůj lid jsi hrdina.“

„A co jsem pro vás, brigádní generále?“

Smith se lehce usmál. „Užitečný. Vraťme se k věci. Totenhausen od Dornowa dělí skupinka zalesněných pahorků. Vlastně to jsou jediné vyvýšeniny v širokém okolí. Tábor leží na východ od nich, na severním břehu řeky Recknitz. Stromy sahají až k elektrickému plotu. Mají totiž tábor maskovat proti leteckému průzkumu.“

Smith vytáhl z aktovky další mapu. Byl na ní detailní záběr na kopce, vesnici Dornow na sever od nich a podrobný nákres tábora Totenhausen, těsně hraničícího s nejsevemějším pahorkem.

„Co to je na tom prostředním kopci?“ zeptal se Stern. „Elektrická transformovna. To je klíč k celému úkolu.“

„Musíme ji vyhodit do povětří? S tím mám zkušenosti.“

„Ne. Chceme, aby světla svítila až do poslední vteřiny. Podívej se sem.“ Smith ukázal troubelem dýmky na šest rovnoběžek, které transformovnu spojovaly s Totenhausenem. „Tohle je venkovní elektrické silnoproudé vedení, které napájí tábor a továrnu. Vede z transformovny přes kopce přímo dolů do tábora. Celková délka vedení je šest set metrů a klesání svahu je dvacet devět stupňů. Noc před vaším zásahem jeden příslušník britské záškodnické skupiny zavěsí na drát na nejbližším stožáru u transformovny osm láhví s britským nervovým plynem. Láhve budou zavěšeny na kladkovém mechanismu, podobně jako u kabiny lanovky.“

Stern se zamračil. „Láhve sjedou z kopce do tábora a vybuchnou?“

„V podstatě ano. Naši technici opatřili spodky a boky láhví tlakovými spouštěmi, podobné jako jsou u klasických min. Po jejich stlačení malé náboje odpálí uzávěry na hlavách láhví. Z těch unikne obsah pod vysokým tlakem a při zemi se rozptýlí mrak smrtícího plynu. Je to technika z první světové války, ale zatraceně účinná.“

Stern si plán chvíli představoval. „Ale když budou láhve viset na silnoproudém vedení,“ namítl, „jak chcete zabránit, aby cestou dolů nenarazily do vodorovných nosníků, které drží dráty?“

„Přesně na to jsem se ptal i já,“ odpověděl pohotově Smith a na pomoc při vysvětlování vyndal z kapsy pero. „To je docela fajnový trik. Nepředstavuj si, že ty láhve visí z vedení kolmo dolů – i když to tak je. Ten kladkový mechanismus je vlastně něco, jako když člověk jede na kole po cirkusovém laně. Kolečko sedí na vršku vnějšího drátu. Teď si představ cyklistu s upaženou rukou. V ní drží víc než metrovou tyč visící přímo dolů. A k té je pod drátem připevněna tlaková láhev s plynem. Ta má takovou polohu, aby měla těžiště přímo pod drátem. Chápeš? Protože kolečka pojedou po nejkrajnějším drátě, tyč držící láhev, zahnutá nahoru, do boku a teprve pak dolů – na nic nenarazí. Je to technický zázrak.“

„Tomu věřím. Kolik ty láhve váží?“

„Každá sto třicet liber. Bezmála šedesát kilogramů. Plná.“

„Udrží elektrické vedení takovou váhu?“

Smith se usmál jako hazardní hráč, který si je jistý kartami. „Máš ponětí, kolik na takovém drátě váží námraza? Řekněme pět centimetrů tlustá ledová vrstva v délce sta metrů? Docela hodně. V severním Německu jsou na to dráty připravené. A to v době míru. Válka zavinila nedostatek mědi na celém světě. Všude se museli vrátit k ocelovým drátům jako vodivému materiálu. I Němci. Podle našich průzkumových zpráv jsou vodiče v Totenhausenu vyrobené z vinutého ocelového navíjecího lana. Co do pevnosti v tahu jsou jedny z nejlepších na světě.“

Stern obdivné pokýval hlavou. „A co elektrický proud?“

„Je tam dost vysoké napětí, ale právě proto jsme se rozhodli pro tuto metodu. Protože elektrické transformovny dost často vypadávají, ty klíčové mívají ještě jednu záložní, připravenou zaskočit za tu hlavní, když vysadí. Totenhausen má nejenom záložní transformovny, ale taky záložní vedení.

Teď dobře poslouchej: Nemůžeš si dovolit to zmrvit. V Totenhausenu je trojfázová soustava. To znamená, že k napájení továrny a zařízení v táboře je zapotřebí tří drátů pod napětím. Stožáry, které tyto dráty podpírají, sestávají ze dvou vysokých podpěrných sloupů, spojených nahoře dřevěnými vodorovnými nosníky vedení čili konzolami. Přes oba konce každého nosníku vede po jednom živém drátě a prostředkem třetí. U normální trojfázové soustavy by to stačilo. Ale Brandt nechce mít laboratoř bez proudu ani hodinu. A tak má v Totenhausenu každý z těch živých drátů jeden záložní, který vede hned vedle. V těch záložních není proud, ale jsou živé, když nastane zkrat na hlavním vedení. Ten by mohl způsobit blesk, spadlé větve nebo…“

„Sabotáž,“ doplnil Stern.

„Správně. Tady vidíš, jak jsou Němci důslední, Jenže tentokrát se jim ta důslednost vymstí.“

„Jak to?“

„Protože ty láhve zavěsíme na jeden z těch pomocných nosných drátů. A budou tam čekat, dokud se nedostavíš ty a nepošleš je z kopce dolů.“

Stern pomalu pokyvoval hlavou. „Co když ty pomocné dráty budou najednou činné?“

„S tím si nedělej starosti. Láhve s plynem jsou sice kovové a nosná tyč taky, zato kladky jsou zcela izolované. Jako by po tom silnoproudém vedení běžela veverka. Dokud se nedotkne sloupu nebo větve, může naběhat celé kilometry. Je to bezvadně vymyšlené. Tu kombinaci láhve s kladkou navrhl sám Barnes Wallis. Ten zkonstruoval Hrázoborce a bomby Tallboy, jestli víš. Je to génius.“ Stern netrpělivě máchl rukou. „Jak ty láhve uvolním z polohy na drátě?“

„To je hračka. Až dorazíš na místo, každou kladku bude držet namazaná závlačka. Uvidíš, že ke všem osmi závlačkám je připojené tlusté gumové lano. Ty jenom škubneš za lano, a tím vytáhneš závlačky. Zbytek dokoná zemská tíže.“

„To zní dost jednoduše. Ale řekněte mi: Proč ten útok nemůže provést ten, kdo ty láhve zavěsí? Bylo by to daleko snadnější.“ Smith se na něj podíval spatra. „Protože to jsou Britové, brachu. Myslel jsem, že to chápeš. Naši američtí přátelé k tomuto úkolu nedali souhlas a já nemůžu riskovat, že budou při činu dopadeni britští diverzanti. Navíc ti muži, co to připraví, vědí hodně o vojančině, ale zatraceně málo o chemii. Proto tam potřebujeme McConnella.“

„Ale vždyť McConnell je Američan. Co když dopadnou jeho?“ Smith váhal. „O tom si promluvíme později.“

Stern se na něj chvíli tiše díval a potom položil ukazováček na nákres tábora. Byly na něm vyznačeny hodnoty napětí elektrického plotu, baráky a kdo v nich žije, kotce se psy, záložní benzinové nádrže, malé kino a různá další zařízení. „Tyhle detaily nemůžete mít ze vzduchu,“ bylo mu jasné. „Zvlášť ty informace o majoru SS Schörnerovi. Máte někoho vevnitř, že jo?“

Smith neodpověděl, Stern přesto pokračoval: „Máte v tom koncentráku nějakého agenta. Jak se k vám ty informace dostaly?“

„Obchodní triky, kamaráde. Vy z Haganah nejste jediní, kdo se vyzná ve stínohře.“

„Panebože, není to sám Schörner?“

Smith si odkašlal. „Kéž by byl, co?“

Stern se zadíval zpátky na mapu. „Až se s McConnellem dostaneme do tábora, jak budeme mít jistotu, že jsou všichni esesáci mrtví?“

„Nebudete. Jedině až budete dost blízko na dostřel. Proto na sobě budete mít německou uniformu.“

Stern ztuhl. „Cože?“

„Nelíbí se vám to, standartenführere Sterne?“

„Já ji na sebe nevemu.“

„Dělej, jak uznáš za vhodné. Nemyslel jsem to tak. Ale poslouchej: Hitlerovo nařízení o výsadkových záškodnických jednotkách z roku 1942 je jednoznačné: Všichni účastníci diverzní akce – v uniformě nebo bez ní, ozbrojení i neozbrojení – budou do jednoho pobiti. Uniforma SS nebo SD je jediná naděje, jak z toho vyváznout, kdyby se to zvrtlo. Mimoto jsi rodilý Němec. Mohl by ses z toho vymotat.“

Stern se na Skota škaredil. „Rozmyslím si to. Jak dlouho potrvá, než se plyn rozptýlí?“

„To ti nepovím. Ale když McConnell vzal ty speciální obleky, ani na tom nezáleží. Budete tam moct jít rovnou. Tím by se mělo hodně snížit riziko, že odněkud přijedou posily SS, ještě než to dokončíte.“

„Co budem dělat vevnitř?“

„Půjdete rovnou do továrny. Nejdřív vezmete vzorek somanu. McConnell si už poradí. Potom s ním budeš chodit po továrně. Na co ti ukáže, to vyfotíš. Laboratorní provozní deníky, poznámky, to všechno. Pak ukradneš německý vůz a budete uhánět na baltské pobřeží. Tam najdete ukrytý nafukovací člun. Na moři na vás bude čekat ponorka Královského námořnictva a ta vás vyzvedne.“

Stern se opřel lokty o stůl a zadíval se Smithovi do očí. „Nafukovací člun? Snad víte, že Baltské moře bývá v tomhle ročním období zamrzlé?“

„Právě. Proto je nenapadne, že byste ujeli v člunu. Bude schovaný u plavební dráhy, kterou tam udržuje ledoborec. Všechno ti ještě podrobně popíšu.“

Sterna to rozhodně neuklidnilo. „Jak se dostanem do Německa?“ zeptal se.

„Odsud poletíme do Švédska a potom…“

„My? Říkal jste McConnell a já.“

Smith se předklonil. „Počítám i sebe. Přechodně se utábořím na švédském pobřeží a budu čekat na potvrzení úspěchu.“ Brigádní generál nedokázal zakrýt vzrušení. „Tohle není shazování sušenek francouzským odbojářům do volné přírody. Je to zásah do fricova důležitého orgánu. Jestli nám to vyjde, změníme vývoj války.“

Stern si prohlížel jeho drsný obličej. „Vědí vaši nadřízení, že poletíte nad okupovaným územím? Kdyby vás chytili…“

„To se nemůže stát. Zařídil jsem pro tuhle cestu zvláštní přepravu. Neuvěříš tomu, dokud to neuvidíš. Ze Švédská do Německa s McConnellem poletíte Měsíčním letadlem. To je jednomotorový dřevěný větroň, natřený matnou černou barvou.“

„Lysanderem?“

„Správně. Přistanete západně od pahorkatiny, snad tak, aby vás nebylo vidět a slyšet z vesnice Dornow ani z tábora.“

„Bude na nás někdo čekat?“

„Ano, ale až do přistání nebudete vědět kdo.“

Stern chápavě zamžikal. „Heslo?“

„Vaše uvítací heslo je Černý kříž. Tak jsem nazval i celou akci. Černý kříž je spojenecké krycí označení nervových plynů. Skopčákům to nedává žádný smysl. Než se vypravíte, dostanete ještě podrobnější kódy.“

„Kdy to bude přesně?“

Brigádní generál se v křesle zaklonil a položil si ruce do klína. „Přesně za deset dnů chce Heinrich Himmler uspořádat ukázku účinnosti somanu na zkušební dráze Raubhammer na Lüneburském vřesovišti. Přítomen má být i Adolf Hitler. Himmler ho má v úmyslu přesvědčit, že nervový plyn je jediná zbraň, která dokáže zastavit nadcházející invazi Spojenců. A v tom má, chlapče, Himmler pravdu.“

Smith zvedl ruku a roztáhl prsty. „Pět dnů před tím testem – odteď šest nocí – vstupujete na scénu s McConnellem. Tím pádem máte na svůj útok čtyři dny. Po tu dobu můžete čekat na příznivé povětrnostní podmínky. Budete mít čtyři dny na to, abyste Himmlera přesvědčili, že vůdcův strach ze spojeneckého potenciálu bojových chemických látek je nanejvýš oprávněný.“

Stern se postavil a nervózně zaťal pěsti. „Brigádní generále, chci o tom vašem kontaktu vědět. Od chvíle, kdy budeme na německé půdě, bude náš život v jeho rukách. Je to někdo z vesnice? Voják z koncentráku? Kdo?“

Smith na sobě nedal nic znát. „Kdybych ti to řekl, jeho život by byl zase v tvých rukou. A momentálně je pro nás mnohem užitečnější než ty.“

„Aha.“ Stern se skoro minutu tiše nakláněl nad mapami. „Ještě jednu otázku. Zdá se mi, že v takovém místě musí být spousta bezpečnostních opatření. Plynové masky, protichemické obleky, nácvik chemického poplachu a podobně.“

„Skutečnost tě asi překvapí. Vzpomeň si, že sarin a soman zabíjejí již při pouhém kontaktu s kůží. Brandt a jeho štáb mají určitě speciální ochranu, ale kdyby chtěli ochránit vojáky SS, každý z nich by musel neustále nosit kompletní oděv a masku. To není praktické. V továrně se vyhlašuje chemický poplach, ale vojáci SS u sebe ani nenosí masky. Podle mě je odloučená jednotka v Totenhausenu pro Himmlera postradatelná. Spokojený?“

„To zní, jako by to fakt mělo klapnout.“

„Však to klapne.“

Brigádní generál si zapálil dýmku a opřel se v křesle plukovníka Vaughana zády. „Pověz mi,“ vyzval Sterna, „jak vycházíš s naším doktůrkem?“

Stern pokrčil rameny. „Počítám, že svůj úkol splní. Jestli mu nedojde, že pravým cílem není zneškodnit laboratoř a továrnu, ale zabít lidi.“

„Na to nepřijde. Leda že bys mu napověděl.“

„O to nemusíte mít strach. Jsme hotovi?“

„Hotovi?“ Smith bouchl do stolu. „Vůbec ne. Než půjdeš spát, musíš ještě trochu trénovat.“

„Trénovat?“

„Vyšplhat na stožár bude ošemetné, zvlášť ve tmě. Postavili jsme tady pro tebe atrapu, abys mohl trénovat. Máme horolezecké mačky, postroj, všechno.“

„Vylez jsem na stovku telegrafních sloupů,“ ohradil se Stern. „Dokážu to bez želez a tréninku.“

Smith si odkašlal. „Stožáry v Totenhausenu jsou vysoké dvacet metrů, hošánku, a možná budou zledovatělé.“

„To je hračka,“ zavrčel Stern.

„Podívej, vím, že pro nás nemáš žádnou cenu,“ srazil mu hřebínek Smith. „Abych byl upřímný, ani tě nijak moc nemáme rádi. Ale to musíš nechat plavat. Vzpomeň si, jde o to, že chceš zabíjet fricky.“

Vstal, přešel k zavřeným dveřím a zostra na ně zaklepal. Někdo do nich zatlačil a otevřel je. Byl to seržant McShane, oblečený do škaredého počasí. Z rukou mu visely kožené opasky a řemeny pobité jakoby středověkými železnými hřeby.

Smith složil mapy – na jednorukého člověka velmi obratně – a aktovku si strčil do podpaží.

„Seržante, vezměte ho na kopec,“ rozkázal.

Když se Stern konečně doplahočil do plechové boudy za hradem, všechny svaly se mu chvěly únavou. Mezitím jim kdosi poslal po sluhovi deky, polštáře a sirky, ale McConnell ještě nespal. Při svědě petrolejky si četl v učebnici němčiny.

Stern se svalil na lůžko a koukal do stropu.

McConnell knížku zavřel. „Kde jste se tak zpotil?“

„Studoval jsem elektriku. A co vy?“

McConnell učebnici upustil na zem. „Hovorová němčina. Protokoly a rozkazy SS. A k tomu trochu organické chemie.“

„Řekněte něco německy.“

„Wie geht es Ihnen?“

„Ježíš, to je hrozný přízvuk!“

„Hm, to je pro mě novinka.“

„Nebojte,“ chlácholil ho Stern vyčerpaným hlasem. „Já budu mluvit za vás, když bude potřeba. Pochybuju, že to bude nutné často.“

„Snad budeme převlečení za Němce, ne?“

Stern otočil hlavu a podíval se přes úzký prostor, který je od sebe dělil. „Proč to říkáte?“

„Kriste pane, vybavují nás německými zbraněmi, nutí mě učit se esesácké rozkazy… Co by to mělo znamenat jiného?“

Stern na to neodpověděl.

„Když jsem tady tak ležel, dost jsem přemýšlel,“ pokračoval McConnell. „A musím vám říct, že mi ten úkol nedává smysl.“

Stern najednou mluvil opatrně. „Jak to myslíte?“

„Jak mají kruci dva lidé zneškodnit továrnu na nervové plyny? Vlastně jeden. Pokud mohu mluvit za sebe, nemám se sabotáží nic společného. Té akce se musí zúčastnit víc lidí. Teprve se s nimi setkáme.“

„To je všechno, co vás trápí?“

„Upřímně řečeno ne. Jde o celou koncepci. Podívejte, Sterne, ať tomu věříte, nebo ne, jsem tomu úkolu oddaný. Ale nelíbí se mi, že to nedává smysl. Znepokojuje mě logika – nebo spíš, že to logiku postrádá. Zdá se mi totiž, že nám brigádní generál Smith neříká pravdu. Alespoň mně ne.“

Stern se tvářil, jako by se ho to netýkalo. „Proč máte ten pocit?“

„Tak o tom uvažujte. Jestliže Spojenci nervové plyny nemají, jak tvrdí Smith, pak naše akce nic nevyřeší. Prostě vyřadíme z provozu jednu továrnu. Ohromné. Vím zcela jistě, že Němci již mají obrovskou zásobu tabunu a pravděpodobně i sarinu. Když nahlédnu do továrny, kde se vyrábí soman, pomůže to Spojencům při výzkumu. Stejně tak fotografie. Ale vyplatí se to za tu cenu, že Hitlerovi ukážeme, jaký strach máme z jeho nervových plynů? A to právě touto akcí prozradíme.

Smith dále tvrdí, že nás tam vysílá, abychom ukradli vzorek somanu. Na to nás přece nepotřebuje. Útvaru zvláštních operací se již podařilo propašovat vzorek sarinu bez naší pomoci. Sám jsem prováděl jeho rozbor.“

Stern ho pozorně sledoval.

„Pokud však Spojenci nervové látky vlastní, tato akce je naprosto zbytečná. Klidně bychom mohli vzorek našeho plynu zaslat říšskému kancléři se vzkazem: Je nám líto, Adolfe, ale my to máme také.“

„To by Britové neudělali,“ namítl Stern.

„Proč ne? Víme, že Němci tu látku již mají. A kdybychom to udělali, vyvarovali bychom se možnosti hromadného odvetného napadení bojovými chemickými látkami. Jestliže při zneškodňování továrny způsobíme rozsáhlý únik somanu, Hitler by mohl zasáhnout Londýn celou zásobou nervového plynu, který má k dispozici.“

Stern se přinutil mlčet. Američanovy otázky byly palčivé – pro toho, komu chyběly kostky stavebnice. Pro toho, kdo nevěděl, že Britové mají vlastní nervový plyn, i když jen nepatrné množství. A že již za deset dní Heinrich Himmler přesvědčí neklidného Adolfa Hitlera, že nejvhodnější zbraní ke zničení spojenecké invaze na francouzských plážích je nervový plyn. A že jediný způsob, jak Himmlera zastavit, je přesvědčit jej, že Hitlerův strach je oprávněný: že Spojenci nejenom mají vlastní nervový plyn, ale neváhali by ho použít.

Stern věděl, že McConnell by tomu ihned přišel na kloub. Zároveň mu bylo jasné, že by se nemilosrdné přesvědčovací akce nikdy dobrovolně nezúčastnil. Jedna otázka mu však stále vrtala hlavou. Jestliže Britové měli třeba jen omezené množství svého nervového plynu – jak tvrdil brigádní generál Smith –, proč prostě nepošlou vzorek říšskému kancléři, jak McConnell navrhoval. Nebo alespoň nezařídí, aby se k Himmlerovi donesl důkaz jejich potenciálu? Proč vyhlazením celého Totenhausenu riskovat hromadnou odvetu bojovými chemickými látkami?

Jak se Stern snažil usnout, nemohl se zbavit podezření, že ani jemu Smith neřekl o poslání celou pravdu. Vtom si teprve uvědomil, že poprvé byl nahlodán již dávno, patrně ve chvíli, kdy mu došlo, že náčelník štábu Útvaru zvláštních operací hodlá balamutit McConnella. Protože když s klidným svědomím lhal doktorovi, aby jím mohl manipulovat, neváhal by lhát Židovi, kterého pokládal za teroristu.

Otázka byla, o čem by mu mohl lhát?

V chemickém výzkumném komplexu hleděl rozčarovaný chemik přes tlusté skleněné okénko na chlupatý obličej opice makak rhesus. Byla připoutaná ke kovové židli v komoře podobné té z bloku E v koncentračním táboře Totenhausen, jenom mnohem menší. Věděl, že to musí být výplod jeho představivosti, ale měl neklamný dojem, že se mu opice výsměšně šklebí.

„Zvyšte dávku,“ nařídil.

V laboratoři zasyčel plyn vypouštěný pod tlakem.

Opice několikrát trhla hlavou, ale nepřestávala dýchat. A nyní se zcela zřetelně šklebila.

Chemik se rukou plácl do kolena, potom přešel ke stolu, zvedl telefon a požádal o spojení s telefonním číslem, které dostal ráno. Na druhém konci kdosi zamumlal, ale za moment se ozval autoritativní hlas: „Tady brigádní generál Smith.“

„Tady je Lifton, pane. Z Porton Downu. Stanovili jsme novou hranici, ale výsledek bohužel není takový, jaký jsme očekávali.“

„Nuže?“

„Po čtyřiceti dvou hodinách přestává být smrtonosný.“

„Do prdele!“ vyštěkl Smith. „V čem je problém?“

„Ve stálosti, pane. Dosáhli jsme smrtícího účinku, a jestli to mohu říct, sláva bohu. Němcům na tom léta pracovali nejlepší lidé. Mít dost času, určitě…“

„Doktore, máte přesně pět dní, abyste pro mě vyvinul plyn se smrtícím účinkem po dobu sto hodin. Průběžně mě informujte.“ Jakmile se linka přerušila, chemik vyskočil.

„Hele, Richarde?“ oslovil svého asistenta.

„Ano?“

„Máme po ruce pistoli?“

„O žádné nevím, pane doktore. Snad by nám ji mohl půjčit jeden ze strážných venku. Proč?“

Chemik rozčileně civěl do plynové komory. „Protože bych tu pitomou opici nejraději zastřelil.“

19

Rachelin plán získat si důvěru paní Haganové vyšel. Ani nevěděla proč. Možná díky fanatické ostražitosti, s níž každou noc po dobu kruhu střežila dveře. Nebo snad proto, že podrobně odpovídala, když se jí ptala na novinky z války, které poslouchala v Amsterdamu ve zprávách BBC. Jednou u blokařky dokonce vytušila slabý sexuální zájem. Nakonec jí bylo jedno, proč ji Haganová vzala pod ochranné křídlo – hlavně že se tak stalo.

Poslední dva dny ji bachratá Polka pozvala na „ranní pochůzku“ po táboře, jak říkala. Rachel byla hrozně nervózní, když u sebe neměla Jana a Hannah, ale Haganová ji ujistila, že jsou v bezpečí. „Pochůzka“ byla víc než jen ranní zdravotní procházka. Blokařka si všímala mnoha věcí, které Rachel přehlížela. Upozorňovala ji, kde hlídkuje která stráž, který ze tří lékařů SS pracujících pod Brandtem dlouho spí, jaký je objem obchodu s oblečením a domácími potřebami na černém trhu, jaké sexuální laskavosti si vězňové prokazují za sprchami a na řadu dalších věcí.

Rachel si vězňů všímala víc než stráží. Chodili ve skupinkách, nejčastěji s těmi, kdo měli odznak stejné barvy. Asociálové s asociály, političtí s politickými, zločinci se zločinci, Židé s Židy. Především pozorovala děti. Mnoho se jich tisklo k matčině sukni, tak jako Jan a Hannah, kdykoli to bylo možné. Ale zdálo se, že jiné se po táboře pohybují volně. Jako umounění trpaslíčci pobíhaly v uličkách sem a tam, shromažďovaly se pod schody, škorpily se v barácích, všechny špehovaly, kradly všechno, co nebylo střežené nebo přibité, včetně potravy těch příliš starých nebo slabých, kteří si ji neuhlídali.

Rachel to všechno zaráželo. Čtyři roky slýchala, že koncentrační tábory na Východě jsou pracovní tábory. Totenhausen byl spíš jako sanatorium, až na to, že tamní důstojníci byli šílení vrazi a vojáci ozbrojení až po zuby. Nebylo tam moc co dělat, jenom nečinně ubíjet čas a doufat, že si nahodilá smrt vybere někoho jiného – pokud ovšem člověk nepočítal paní Haganovou za přítelkyni.

Ta dopoledne Rachel nařídila, aby si zapamatovala rozmístění budov v táboře a poučila ji, kterým se má vyhýbat a která místa jsou bezpečná před pohledem z věže. Tento úkol mnoho času nezabral. Totenhausen byl překvapivě malý a postavený s obvyklou německou precizností. V dokonalém čtverci z ostnatého drátu pod proudem stály vězeňské bloky na západní straně a baráky SS na východě. Tyto protilehlé světy byly odděleny apelákem, kde dvakrát denně probíhal nástup – jednou ráno, podruhé večer. Správní budova a ubikace důstojníků stály v přední části tábora, otočené k jihu, k řece, která protékala necelých čtyřicet metrů od hlavní brány. Vzadu, u zalesněného kopce, byl Brandtův „špitál“. V jeho stínu se napůl zapuštěný do země krčil blok E – jako zlý pes v neklidném spánku. Jediná budova, která se velikostí mohla měřit se špitálem, byla velká dřevěná stodola. Ta zabírala celý severovýchodní roh tábora a byla obklopena třímetrovým drátěným plotem.

„Tam vyrábějí plyn?“ zeptala se Rachel a ukázala na vršky dvou cihlových komínů, které vyčnívaly z otvorů ve vysoké střeše stodoly.

Haganová se honem pokřižovala. „Ďáblova pec,“ odpověděla potichu. „Neukazuj.“

„Myslela jsem, že jste komunistka,“ divila se Rachel. „Komunisté přece nevěří v boha?“

Haganová si utáhla šedivý kabát. „Bůh je asi mrtvej, Holanďanko, zato ďábel je živý a zdravý. Je mi zima. Projdeme se.“

Šly podél plotu továrny, až došly k barákům SS, pokračovaly mezi nimi a kolem psích kotců. Jak míjely bdělé ovčáky, Rachel naskočila husí kůže.

Přikrčila se, protože k nim od apeláku dolehlo náhlé hulákání.

„Fotbal,“ vysvětlila jí Haganová, ani se nezastavila.

Rachel stiskla pěsti, až se jí nehty zarývaly do dlaní, a šla dál. „Co se stalo dnes ráno?“ byla zvědava. „Slyšela jsem křik ze dvora.“

Haganová si unaveně povzdechla a kopla do kupy sněhu. „Cikánka chtěla vběhnout do drátů. Někdo ji zastavil. Měli ji nechat.“

Rachel se zhrozila. „Do elektrického plotu?“

„Samozřejmě. V Osvětimi se to stávalo každou chvíli. Tam je to nejoblíbenější způsob sebevraždy. Dráty to tý cikánce mohly ukrátit. Teďka se stane něco horšího. Možná nám všem.“

„Jak to myslíš?“

Haganová k ní za chůze obrátila mdlý obličej. „Holanďanko, co bys dělala ty, kdyby ti vzali dítě?“

„Zbláznila bych se.“

„To je vono. A blázen je schopnej čehokoliv. Je moc nebezpečnej pro vostatní.“

Haganová se zastavila, protáhla si tlusté ruce, pak se ohnula a několikrát se dotkla špiček nohou. „Cvič,“ zafuněla. „Vím, že to je rána. Slyšelas. Ano. Ten elegánmi doktor Brandt je pederast. Jsou takový i mezi vězněma, ale Brandt je nejhorší. Vodí mu je ten parchant Weitz. Vod tý doby, co zavedli tu fintu s rodinným lágrem, mu vybírá každej měsíc jednoho, někdy dva malý kluky. Vidíš? Svět je naruby. Pro tu cikánku a jejího syna by bylo lepší, kdyby je v Chelmnu poslali do plynu, než bejt uchráněný a poslaný sem.“

„Nemůžeme tomu chlapci nějak pomoct?“ zeptala se Rachel a pomyslela na své ukryté diamanty. „Nemohly bychom někoho podplatit?“

Haganová se na ni podívala nechápavě. „Podplatit, aby udělal co? Zabil ho? To je jediná možnost, jak tady z toho uniknout. A když se tomu klukovi něco stane, Brandt prostě pošle Weitze pro jinýho. Třeba pro tvýho Jana.“

Rachel pokrčila rameny. „Co ta ošetřovatelka? Anna Kaasová. Nemůže něco udělat ona?“

Haganová vzala Rachel za ramena a prudce jí zatřásla. „Ty ses přece jen zbláznila? To méno už na dvoře nevyslovuj! Nikdy! Rozumíš?“

„A… no. Totiž, nebudu.“

„Co todle zvěrstvo začalo, vona je z Němců jediná, kdo vězňům nějak pomáhá. Jediná.“ Polka Rachel znovu zacloumala. „Nemůžem dávat její život v sázku kvůli marnýmu pokusu zachránit jedno děcko vodsouzený k záhubě. Pusť to z tý svý hloupý hlavy!“ Rachel se jí vysmekla, ale neudělala ani pět kroků, a Haganová ji chytla za ruku. „Ne tak rychle, Holanďanko. Mluvíš vo uplácení. Čím bys mohla podplácet?“

„Ničím.“ Rachel se do tváře nahrnula krev. „Jenom svým jídlem, jako každý jiný.“

„Rotmistr Sturm vyslýchá lidi, víš. Vyptává se na nějaký diamanty, co se prej ztratily na dvoře ten večer, co byl poslední výběr.“

„Já o nich nic nevím.“ Rachel té lži okamžitě litovala. Haganová by kdykoliv mohla nařídit, aby ji prohledaly, a znala všechny triky, jak co ukrýt. V první řadě by pátrala na jejím těle.

„Někdo říkal, že ty diamanty má ten tvůj blbej tchán. Ještě o tom nic nevíš?“

„Ne. Totiž nevěděla jsem, že ty diamanty má. Až ten večer. Major Schörner rozkázal Sturmovi, aby je rozházel po dvoře.“ Haganová to zvažovala. „Ten večer, po výběru… jsi šla na záchod. Bylas tam dost dlouho.“

„Dětem bylo špatně.“

Haganová neuhýbala očima.

„Ty diamanty byly na apeláku!“ vyhrkla Rachel. „Za plotem!“

„Mohlas ho přelízt.“

„A nechat děti na druhé straně?“ Rachel si připomněla ty okamžiky hrůzy, když pustila ručky Jana a Hannah a přelezla přes studený drátěný plot. „Kdyby mě přitom přistihli, už bych je nikdy neuviděla.“

Haganová přikývla. „To je pravda, Holanďanko. Zajímalo by mě, jestli máš tolik odvahy.“

„Ujišťuji vás, že ne.“

„Takže kdybych tě Teďka prohledala, žádný diamanty bych nenašla?“

„Ne“

Blokařka naklonila hranatou hlavu na stranu. „Vidělas tu noc někoho jinýho, když jsi šla na záchod?“

Rachel byla zahnána do úzkých. Váhala, ale pak řekla: „Ševce. Viděla jsem ho tu noc za plotem bloku.“ Připadala si přitom jako zrádce.

Oči Haganové se zablýskly uspokojením. „To jsem si mohla myslet.“

„Neřeknete to Sturmovi?“

Od hlavní brány se ozval další jekot.

„Poď; Holanďanko.“ Haganová ji táhla pryč.

Od budovy velitelství viděly přicházet tucet esesáků svlečených do hnědých tílek. V botách vysokých po kolena nastupovali hrdě na cvičiště. Rotmistr Sturm vedl jedno mužstvo k fotbalovému zápasu. Místo branek posloužila na obou stranách dvojice objemných beden od munice. Sešel se velký počet diváků, a to jak z řad příslušníků SS, tak vězňů, protože execírák nebyl od apeláku oddělen žádným zátarasem.

Rachel ihned poznala, že Sturm a jeho družstvo přistupují ke sportu se stejnou brutalitou jako k všedním povinnostem. V samém úvodu stačili zranit dva protihráče a ti teď kulhali.

„Sturmova soupeře vede Willi Gauss,“ poučovala Haganová, když se zařadily do tlačenice otrhaných diváků. „Je to rotný technické zbrojní služby, co do hodnosti Sturmův podřízený. Jednou mi dal lepenku, abych si mohla vyspravit botu.“

Tahle poznámka Rachel připomněla ševce. Přejížděla zrakem po davu, až ho zahlédla u plotu bloku. Ten šlachovitý, tmavý muž totiž ostatní vězně převyšoval o hlavu. „Kdo řídí blok Židů?“ zeptala se ledabyle.

Haganová se na ni podívala obezřetně. „Po posledním výběru má nejnižší číslo švec. Ty, co sou eště naživu, ho asi zvolej. Zbyla jich jenom hrstka. Je v tomdle lágru eště dýl než já.“

„Vy ho nemáte ráda, že ne?“

„Napomáhá esesákům.“

„Tím, že jim dělá boty?“

„A vysoký boty. A pantofle, kerý posílaj domů svejm čubkám. Proč seš tak zvědavá, Holanďanko?“

Rachel byla odpovědi ušetřena, neboť z cvičáku zaslechly neomylné prasknutí kosti. Jeden ze Sturmových mužů se na improvizovaném hřišti vysmíval protivníkovi ležícímu na zemi. Rotný Gauss zavolal na osamělou postavu opírající se o budovu štábu.

„Sturmbannführere, prosím vás! Můj brankář je vyřazený z boje. Pomozte nám!“

Rachel si předtím Schörnera pod střešním převisem nevšimla. Major žádost mávnutím zamítl, ale přidali se další hráči. Prosili, že když je nikdo nedoplní, budou zápas muset vzdát. Schörner si nakonec svlékl šedé sako uniformy a zářivý Rytířský kříž, který mu visel kolem krku, obojí složil a opatrně dal na spojovací skříňku. „Hm, todle by mohlo bejt zajímavý,“ komentovala to Haganová. „Proč?“

„Schörner proti Sturmovi. Vod září, kdy sem Schörner přišel, se po Sturmovi a jeho lidech vozí kvůli bezpečnosti. Teda když není nalitej. Nemůže je přimět, aby byli ostražitější. Jsme uprostřed Německa. Proto si myslej, že jim nehrozí nebezpečí.“

„A hrozí?“

Haganová pokrčila rameny. „Schörner se bojí starejch duchů. Ruskejch duchů, počítám.“ Odkašlala si. „Možná na něj teďka číhá nebezpečí na hřišti.“

Po dohadování se Schörnerem se Gauss postavil do branky a pustil majora do útoku. Během dvou minut se projevilo, že Schörner není žádný amatér. Dvakrát vybojoval míč a zatáhl ho dopředu, ale Sturmovi muži jej zastavili tvrdou taktikou. Nakopávali míč a sráželi protihráče. K potěšení obou stran Schörner nevolal po penaltě, kterou mohl jako nadřízený prosadit. Místo toho hrál sám čím dál tvrději.

„Jen jim nakopejte, sturmbannführere!“ povzbuzoval jej nadšeně Gauss z branky.

Schörnerovi se podařilo vypíchnout balon potřetí. Protože uměl klamat tělem, procházel buzerákem jako nůž máslem, uhýbal Sturmovým mužům v hnědých uniformách a míč měl na noze jako přilepený. Jednou minul, ale míč se k němu vrátil. Jeho mužstvo v něm pochopitelně vidělo největší naději na vstřelení gólu.

Nabral rychlost a blížil se k brance. V cestě mu stál jediný protivník, statný desátník, ale další mu byli v patách. Protože měl jenom jedno oko, měl zhoršené periferní vidění. Považoval za štěstí, že oba muži, kteří ho stíhali – jedním z nich byl Sturm –, přibíhali zleva. Pravou stranu nechával náhodě.

Desátníka obešel tak hravě, že se tomu přihlížející zasmáli, ale zleva se řítili Sturm a jeden robustní vojín. Gólman se přikrčil, rozpažil a čekal, co bude. Schörner se napřáhl, švihl nohou, ale v posledním momentě její pohyb zarazil.

Míč se koulel dva metry a zastavil se.

Schörner se oběma nohama zapřel, sehnul se a vší silou Sturma nabral nad třísla. Rotmistrovi s heknutím vyrazil vzduch z plic, až všichni přítomní oněměli, takže když majorovi přepadl přes záda a žuchl sebou o zem, nikdo to zadunění nemohl přeslechnout. Druhý pronásledovatel stál jako omráčený, Schörner přiskočil k míči a vypálil podél brankáře do bedny od střeliva. Gaussovo mužstvo se dalo do křiku, ale i ono bylo udiveno tím, že major dal Sturmovi lekci jeho vlastní taktiky. Schörner se spokojeně zubil, přišel ke Sturmovi, který na zemi sotva popadal dech, a podal mu ruku. Sturm si ji netroufl odmítnout, ale jeho vztek byl zřetelný. Schörner se otočil, zamával seržantu Gaussovi, vrátil se k budově velitelství a sebral si šaty.

Haganová kroutila hlavou. „Za to Schörner jednou zaplatí,“ předpověděla.

„Ale vždyť je to major,“ nechápala Rachel. „A Sturm jenom rotmistr.“

„Na tom nezáleží. Tady je skoro každej voddanej Sturmovi. Vidíš ty hnědý uniformy. To sou všechno vojáci Smrtihlava. Schörner je z jiný divize – Das Reich. Ty bojovali se všema vod Francouzů po Rusy. Zato Sturm a jeho muži nikdy nevystřelili na nikoho jinýho než v ústraní na nevozbrojený vězně. Schörner je nesnáší a jim je zase proti srsti jeho vodvaha.“

„Třeba se navzájem zabijí,“ dělala si naději Rachel, „a my se budeme moct rozejít domů.“

Když zvonec svolával k polední dávce, Rachel vzala Jana a Hannah k hrnci s polévkou, kde jedna Ruska se zeleným označením nabírala řídkou polévku a rozdávala krajíčky chleba. Vzala i misku Haaganové, aby jí ušetřila postávání ve frontě. Už se naučila šikovně postavit tak, aby na její rodinu vyšla polévka ze dna hrnce, kde se usadily listy zelí. Ani tak ta skromná strava nestačila, aby děti zůstaly zdravé. I když ji za to Haganová kárala, rozdělovala mezi ně polovinu své porce.

Sotva Jan a Hannah usnuli, Rachel vyšla za blokařkou ven. Zrovna když ji dohonila, zpoza Trestného stromu se vynořil stín a zastoupil jim cestu. Než ho Rachel stačila poznat, Haganová na něj plivla.

„Zpátky, červe!“

Ariel Weitz se blokařčina hněvu zalekl. „Radši bys měla poslouchat,“ varoval ji, „nebo budeš na stromě.“

„Starej se vo sebe,“ zavrčela Haganová, „a vodprejskni.“ Weitz ukázal na Rachel. „Major s ní chce mluvit.“

„Schörner?“ Haganová svraštila obočí. „Co jí chce?“

„Zeptej se ho sama, tlustá Blockführerin.“

„Hned bude u něj.“ Haganová se na udavače zamračila. „A teď nás nech, červe.“

Donašeč se zachmuřil a odkvačil.

Haganová si znovu odplivla. „Weitz je klíště, co se přiživuje na nacistickým vlkovi. Jednou ho zmáčknu, až z něj vystříkne horká krev.“

„Co mi major Schörner může chtít?“ bála se Rachel. „Že ne Jana? Mého chlapečka ne!“

„Ne, ne,“ ujišťovala ji Haganová. „To by ho Weitz jednoduše čapnul a vodved k Brandtovi. U Schörnera by to mohlo bejt cokoliv. Třeba chce, abys mu poklidila cimru. Může chtít vědět něco vo Holandsku. Anebo… chce tebe.“

„Mě?“

Haganová si ji znalecky prohlížela. „Noc potom, co tady byl Himmler, do lágru přivezli ženský. Jako vodměnu pro Sturma a jeho muže. To byl ten křik, cos slyšela tu noc, kdy ses stala hlídačkou u dveří. Jak sem ten řev nechtěla poslouchat. Nedívej se tak. Nemohla sem pro ně nic udělat. Beztak ty ženský byly z Ravensbrücku. Hlavního ženskýho lágru. Nevím přesně, co se stalo, ale Schörner se toho nezúčastnil. Nemíchá se do věcí Sturma a těch jeho hrdlořezů. Považuje se za německýho kavalíra. Ale možná ho to Sturmovo veselí vzrušilo. Koneckonců je to chlap. Vobyčejně vztek utápí v chlastu. Ale kdoví? Buď vopatrná, Holanďanko.“

Rachel se snažila zpomalit prudký dech. Šla na ni mdloba. „Měla bych se bránit?“

„Tady nejsme v Amsterdamu. Tady si nemůžeš vybírat. Pamatuj na děti. Zajistím, aby na ně někdo dohlížel, než se vrátíš.“

„Prosím… děkuju.“ Rachel jí stiskla ruku. „Ach, co mám dělat?“

Starší ženě to bylo nepříjemné. „Tak už běž. Jestli přídeš pozdě, bude na tebe přísnější.“

20

Rachel stála vyděšená před majorem Wolfgangem Schörnerem. Po zkušenostech s esesáky a varování od paní Haganové ho vnímala spíš jako přízrak než muže. Seděl klidně za stolem v čisté šedé uniformě. Po fotbalovém zápase se převlékl. Slyšela, jak za ní Weitz šoupe nohama. Schörner kývl hlavou ke dveřím, ty se vzápětí otevřely a hned zase zavřely.

Schörner se zakabonil. „Kruťas,“ poznamenal, „ale užitečný.“ Rachel mlčela. Odhadovala jeho věk. Tipovala ho tak na třicet, i když s tou páskou přes oko vypadal starší. Na rozdíl od Sturma a ostatních esesáků nebyl puntičkářský hladce oholený. Na tvářích od lícních kostí po čelisti mu rovnoměrně rašily den staré vousy. Horní dva knoflíky u saka měl rozepnuté. Prsty bubnoval o stůl. „Tak vy jste paní Rachel Jansenová?“

Přikývla. „Ja, Herr Major.“

Obličej se mu hned rozzářil. „Ale já myslel, že jste z Holandska.“

„Ich bin Holländerin, Herr Major.“

„Ale německy mluvíte perfektně! Perfektes Hochdeutscb“

„Prvních sedm let života jsem strávila v Magdeburku, Herr Major. Do Holandska mě odvezli jako sirotka. Po první světové válce.“

Schörner se v křesle zaklonil a prohlížel si ji. „Mrzí mě, že vás ostříhali. V tomto táboře je to zvykem před lékařskou prohlídkou, a proto jsem neměl příležitost zasáhnout. Holič říkal, že jste měla docela krásné vlasy.“

Rachel se snažila nedávat najevo, jak ráda by se odtud vypařila. „Všiml jsem si vás při té prohlídce,“ pokračoval laskavě. Když se jí s touto důvěrností svěřil, div z toho nebyl na rozpacích. Po dlouhé chvíli dodal: „Někoho mi připomínáte.“

Rachel polkla. „Koho, Herr Major:“

„Na tom nezáleží.“

Čím déle tam Rachel stála, tím nepříjemnější měla pocit, „Herr Major“ chraptěla, „co jsem provedla?“

„Zatím jste neprovedla nic, paní Jansenová. Ale doufám, že se to brzy změní.“

Schörner vstal a popošel od stolu. Byl vysoký, hubený, ale dobře stavěný. Až nyní si Rachel všimla láhve pálenky na knižní polici u zdi. Ze tří čtvrtin byla prázdná. Schörner si nalil sklenku a vypil ji jedním lokem. Potom ji pozdvihl k Rachel.

„Ne, děkuji, Herr Major.“

Schörner obrátil dlaně vzhůru, jako by říkal: „Co se dá dělat?“ Udělal krok k ní, zaváhal a udělal ještě jeden. Rachel přejel mráz po zádech. Náhle si uvědomila, že je major hodně opilý.

„Přijela jste sem rovnou z Amsterdamu?“ zeptal se.

„Ano, Herr Major.“

„Tohle místo vás musí šokovat.“

Nevěděla, co odpovědět. „Snažím se i za nepříznivých okolností ze všeho vyváznout co nejlépe.“

Schörnerovi se rozšířily panenky. „Děláte dobře. Přesně o to usiluji i já.“

Rachelin výraz prozrazoval rozpaky.

Schörner zhluboka vzdychl. „Paní Jansenová, SS – myslím pravé SS – bylo zřízeno jako elitní řád. Jako rytíři. Taková byla alespoň počáteční idea. V poslední době nosí insignie SS kdejací Estonci, Ukrajinci, dokonce Arabové. Bože, když já vstupoval do SS, stačila jediná zubní plomba, a člověk byl vyřazen.“ Krátce zavřel oči. „Nic už není, jak bývalo.“

Rachel dělala, co mohla, aby nehnula brvou. Přeměna nadšeného fotbalisty v opilého důstojníka ji zcela zmátla.

„Viděla jste ty stráže tady,“ pokračoval Schörner a popošel k ní. „Většinou je to spodina. Některé naverbovali v brémské věznici. Nikdo z nich nezažil pravou bitvu.“ Pravou rukou jí nadzdvihl bradu. „Překvapuje vás tento rozhovor?“

Schörnerův dotek ji ochromil. „Já… asi nemám zdání, o čem mluvíte, Herr Major.“

Schörner svěsil ruku. „Jistěže ne. Jak byste mohla? Zatímco já bojoval v Rusku, vy jste se schovávala ve sklepě v Holandsku, je to tak?“

„Jak říkáte, Herr Major.“

Zdálo se, že to Schörnerovi připadalo vtipné. „Nevyčítám vám, že jste se skrývala, víte, ani trochu. Váš národ to má nyní na světě těžké.“ Byl zahleděný na knihovnu. „Byla jste někdy v Anglii?“

„Ne, Herr Major.“

„Já jsem byl v Oxfordu, víte?“

To je věc, pomyslela si Rachel. Povídám si tady s důstojníkem SS, příslušníkem vražedné legie, který nikdy nemluví, jenom rozkazuje a jeho rozkazy bývají téměř výhradně odsouzením k smrti. „To jsem nevěděla,“ řekla neobratně. „Patřil jste k německým stipendistům?“

Zavrtěl hlavou. „K řádným studentům. Platícím studentům. Ostatně, v roce 1939 Oxford přestal dávat stipendium německým studentům. Byl jsem na Královské koleji. Můj otec si představoval ideál urozeného muže jako absolventa anglického exkluzivního gymnázia. Není to absurdní?“

Pomalu Rachel obcházel. S velkým přemáháním zůstala nehybně stát. Když Schörner zase promluvil, měl ústa prakticky u jejího pravého ucha.

„Na hony daleko od bojiště,“ zašeptal.

Bez sebemenší předehry jí zasunul pravou ruku pod šaty a vzal do dlaně levé ňadro. Zapůsobilo to na ni jako elektrický šok. Byla v ní malá dušička. Ihned si vzpomněla na diamanty a přitiskla nohy k sobě. Schörner jí prs jemně mnul, jako když žena na trhu ohmatává meloun. Zachvěla se.

„Klid.“

Rachel poslechla. Schörner jí ňadro chvíli hladil a potom ruku vysunul. Do očí se jí nahrnuly slzy. On jí spustil ruku na pravý bok. Dech mu slábl. Už to nemohla vydržet. Ještě před chvílí s ní mluvil jako s lidskou bytostí. A nyní… Udělala krok dopředu, prudce se otočila a podívala se mu do očí.

„Herr Major Vnucuje se urozený muž dámě?“ ohradila se rozhořčeně nejaristokratičtější němčinou, jakou svedla.

Schörner si ji prohlížel napůl rozzuřeně a napůl s obdivem. Rachel se mu zoufale snažila zahrát na citlivou strunu. „Chtěl byste se mě zmocnit proti mé vůli?“ provokovala. „Nebylo by to něco podobného, jako ukrást válečnou medaili?“

Schörnera její reakce zarazila.

Rachel zašla ještě dál. Co teď mohla ztratit? „Říkáte, že jste čestný muž. Dokázal byste nosit medaili za udatnost neprávem? S milováním je to stejné.“

Schörner se smutně usmál a podrbal se na okraji pásky přes oko. „Je v tom podstatný rozdíl, paní Jansenová.“ Zpod límečku vytáhl Rytířský kříž. „Medaile muže v noci nezahřejí,“ posteskl si a dotkl se červenočernobílé stužky. „Ani na okamžik nedokáží zahnat zdejší samotu. Ale vy byste asi mohla. Hodina ve vaší náruči by to svedla. Alespoň na chvíli.“

Rachel mlčela. Stál před ní jeden z lidí, kteří chladnokrevně zavraždili jejího manžela a bůhvíkolik dalších a prosil ji, aby se s ním vyspala. „Herr… Herr Major“ koktala, „žádám vás jako džentlmena. Jsem čerstvá vdova. Nejsem na tohle připravena.“ Schörner se stáhl do ulity a zatvářil formálně. „Aha,“ řekl odměřeně. „Ještě truchlíte. Potřebujete čas, abyste z hlavy vyhnala vzpomínku na manžela.“ Přešel k oknu a zadíval se na četu Sturmových vojáků cvičících na dvoře. „Kolik času budete asi potřebovat?“

Rachel byla jako omráčená. „Nevím… Půl roku?“

Major zalapal po dechu a odmlčel se, jako by přemítal o společenských zvyklostech. „To nejde,“ ozval se konečně. „Tam venku se smutek samozřejmě drží docela dlouho. Až rok.“ Odvrátil se od okna. „Tady je to jiné. Jsme ostatně ve válce. Dennodenně přibývají tisíce vdov. Nemůžete si nechat mládí utéct jenom kvůli troše sentimentality.“

Rachel přemýšlela nad nějakým dalším argumentem, ale nic ji nenapadalo.

„Dám vám jeden týden,“ rozhodl Schörner. Potom se vrátil za stůl a posadil se.

„Je to všechno, Herr Major?‘“

„Ano. Ach, ještě moment. Od nynějška budete dostávat zvláštní stravu. Až bude po večeři, zajděte si do uličky mezi špitálem a Experimentálním blokem. Vězeň Weitz tam na vás bude čekat s jídlem.“

Schörner vzal pero a začal něco čmárat na formulář, který ležel na stole. Rachel náhle pocítila nespoutanou kuráž, tak jako když ji neuhasitelný instinkt dohnal k tomu, aby přelezla plot za blokem a hledala diamanty. „Herr Major, mohu s sebou vzít své děti?“

„Cože?“ Schörner vzhlédl a zamžikal.

„Smím s sebou na ty zvláštní přídavky vzít své děti?“

„Hm.“ Oči se mu znovu zaleskly. „Ano, snad ano.“

Rachel se otočila a vykročila ke dveřím. Zastavila se, když na ni zase promluvil.

„Když si to rozmyslíte během týdne, najdete mě v mém pokoji. Bývám tam každý večer. Moc to neodkládejte.“ Vrátil se ke spisu na stole. „Auf Wiedersehen.“

Rachel kývla ke dveřím. „Auf Wiedersehen, Herr Major.“

Haganová na ni čekala za kinem, což byl přístavek ke správní budově. Rachel nešla přímo k ní, ale k barákům. Haganová vymyslela, že půjdou tak, aby se jejich cesty jakoby přirozeně křížily na apeláku.

„Tak co chtěl?“ hořela zvědavostí.

„Mě“

„Na sex?“

„Ano.“

„Já ti to říkala. Přišlas sem moc zdravá. Jenom se divím, že zrovna Schörner.“ Chvíli šly mlčky. „Aspoň že ne Sturm. Noc s ním bys asi nepřežila. Je to zvíře. Až by s tebou skončil, předhodil by tě tý svý smečce.“

„Bože, co mám dělat?“

„Musíš s ním jít eště dnes?“

„Ne. Dal mi týden.“

„Cože?“

„Řekl, že smím týden držet smutek. Jako by ani rok nebyl málo!“

Haganová se zastavila. „Holanďanko, major je do tebe nejspíš zblázněnej. Pokud si vzpomínám, v tomdle lágru ženskou eště neměl. Proč by jinak čekal tejden? Moh by tě mít hned teď. Nic by mu v tom nemohlo zabránit.“

Rachel se rychle nadechla. „Prý mu někoho připomínám. Třeba… třeba v něm zůstala trocha mravopočestnosti.“

Polka jí pevně stiskla zápěstí. „Hloupost! Kdyby ses přiblížila na metr k drátům, vlastnoručně by tě zastřelil. Kdybys neuposlechla jeho rozkazu, bez zaváhání by tě poslal na strom.“

Rachel ztrácela rovnováhu. Když přicházely k bloku, objala Haganovou kolem krku jako ustrašené dítě. „Proč zrovna já?“ bědovala. „Jsem přece Židovka. Myslela jsem, že se na nás esesáci dívají jako na nějakou nemoc.“

Haganová ji pohladila po skoro holé hlavě. „Tak se vyjadrujou Goebbels a Himmler. Ale lidi sou lidi. Znala sem případ, kdy se skutečně esesák zamiloval do Židovky. Voba pak zastřelili.“

„Co mám teda dělat?“

Haganová ji od sebe lehce odtáhla a držela ji nataženou rukou. „Na konci tejdne se mu budeš muset podvolit,“ řekla nekompromisně. „Tady nejsme v Amsterdamu. Nemáš na vybranou.“ Jakmile však vešly do bloku, Rachel byla přesvědčena, že to není tak jednoznačné. A jestli se majorovi přesto musí odevzdat, proč by se nemohla pokusit z toho něco vytřískat?

Něco pro děti.

21

Je zvláštní, že mezi lidmi, kteří spolu zakoušejí velice krušné chvíle – dokonce i ti, kdo se předtím neměli rádi nebo se třeba i nenáviděli –, vzniká nevýslovné pouto, jež přetrvává věky. Když armády cvičí nováčky tak, že je ženou až k hranici maximální odolnosti nebo i za ni, nedělají to z bezcitnosti nebo hlouposti. Po tisíciletí tento systém vychovával z holobrádků nespočetných národností vojáky ochotné zemřít za své druhy – i když je s těmito druhy spojovala pouze společná nenávist k trýzniteli, armádě.

Lidi samozřejmě nemusí spojovat nic tak extrémního. Cizí lidé, kteří čekají na stejné autobusové zastávce, se nějakou dobu navzájem záměrně přehlížejí. Ale běda, když má autobus zpoždění a spustí se liják. Roztříštěný dav se ihned semkne, protože ho spojuje zlost na dopravní podnik a jeho líné řidiče.

Něco mezi těmito dvěma extrémními případy začalo budovat most mezi Markem McConnellem a Jonasem Sternem. Přestože McConnell trávil hodně času o samotě, aby mohl v klidu studovat němčinu a organickou chemii, a Stern šplhal po zledovatělých sloupech, až to mohl dělat se zavázanýma očima, setkávali se po nocích, kdy spolu pochodovali, zdolávali opičí dráhu, dále u jídla a především v tmavé boudě za hradem, než je zcela vyčerpané přepadl spánek. Sbližování bylo nevyhnutelné a Smith to měl předvídat. Ani jeden z nich neměl na hradě žádnou jinou oporu, a tak to nemohlo dopadnout jinak, než že ji hledal jeden u druhého. Neměli po ruce mrzoutské spolubojovníky tak jako nováčci v přepadových oddílech ani kamarádské kolegy jako cvičitelé. Byli tam jediní civilisté a chystali se na akci, která se naprosto vymykala běžnému programu střediska pro výcvik diverzních jednotek.

Tamnímu štábu byli na obtíž, neboť mu narušovali všední chod. Toleroval je jenom proto, že jej o to požádal velitel, který pouze dělal laskavost příteli. A s výjimkou seržanta Iana McShanea byla ta tolerance výrazně slabá. Roznesly se některé dřívější Sternovy poznámky o McConnellově pacifismu, a tak instruktoři na Američana pohlíželi nenávistně, tak jako mnoho lidí v Oxfordu. Vůči Sternovi projevovali předsudky otevřeněji. V britské armádě byl antisemitismus rozšířený, ale nejhorší ze všeho byl jeho německý přízvuk. Málokdy se stalo, že někoho na hradě potkal a ten se na něj nepodíval zlověstně nebo ho neproklel.

A tak se tito dva muži, každý s úplně jinou filozofií, do čtyř dnů ocitli na společné půdě. Stern si zachovával nelítostnou masku cynismu, ale McConnell za ní brzy vycítil inteligenci. Stern přehodnocoval McConnella pomaleji – dokud ho něco docela nečekaného nepoučilo, že první dojem nemusí být ani zdaleka přesný.

Seržant McShane s velkým potěšením předváděl Sternovi další důmyslné použití svého oblíbeného nástroje, lana s roubem a smyčkou. Z těchto lan byla spletena dlouhá síť tvořící jakýsi most, který se klenul nad širokou řekou Arkaig. Stern namítal, že na stavbu mostu zavěšeného nad tímto prudkým tokem bylo zapotřebí nejméně padesáti takových lan, kdežto on s McConnellem mají dohromady jenom dvě.

Zatímco si na svahu pod hradem vyměňovali jízlivé poznámky, skupina francouzských diverzantů se právě dovídala, jak správně zdolávat pružný most pod palbou. Arkaig byla stále rozvodněná, a kdyby do ní člověk spadl z mostu visícího šest metrů nad ní, neviditelné balvany by mu zpřerážely kosti, jako by to byly větvičky. Schovaný ostřelovač střílel z pušky těsně kolem mužů, a aby se cvičení ještě víc přiblížilo realitě, byly do řečiště uloženy trhací náplně. Několik mužů proto vytvořilo hrozen uprostřed prověšeného mostu. Cvičitel s psací podložkou v ruce na ně řval z břehu londýnským nářečím nadávky, přičemž znectil jejich předky až po Viléma Dobyvatele. Pokaždé, když v řece vybuchla nálož, Francouzi na sebe ječeli dvojnásob zběsile.

Seržant McShane mezi výbuchy smíchu vysvětloval Sternovi a McConnellovi, co Francouzi dělají špatně. Smích ho přešel, když po jednom zvlášť prudkém výbuchu jeden z mladých vojáků ztratil rovnováhu a propadl se pavoučí sítí ze speciálních lan. Přitom se v té spleti zachytil krkem. Tělo mu zaškubalo jako oběšenci. Pak se mu hlava vytrhla a tělo žuchlo do vody.

Jenom pozorovatelé na břehu pochopili, co se stalo, a jediný McShane a druhý cvičitel věděli, že nedávno přišli za stejných okolností o život dva muži. V tehdejším případě exploze vyloučila urychlenou pomoc a později byla utonulá těla vylovena u ústí jezera Lochy. Od té doby visela pod železnou lávkou pro pěší, která stála dál po proudu, záchytná síť, ale seržant McShane neriskoval. Než Francouzi začali kamaráda pohřešovat, Skot již skočil do rozvodněné řeky a plaval k unášenému tělu.

Povzbuzovaný pokřikem mužů z mostu plaval o sto šest a podařilo se mu Francouze včas předstihnout. Účastníci výcviku na mostě pospíchali po lánech. McShane mezitím již vlekl jejich kamaráda po svahu nahoru.

I z místa, kde stáli McConnell se Sternem, bylo jasné, že ten mladík je těžce zraněný. Seržant dělal, co mohl, aby jeho druhy udržel v dostatečném odstupu a aby mu dopřáli vzduchu. Ticho na břehu prořízl Skotův křik, aby přivedli vojenského lékaře. McConnell se vrhl na mělčinu, ponořil se do rozbouřené vody a úporně plaval na protější stranu. Stern uháněl po břehu a potom po lanovém mostě.

Když se McConnell prodral houfem mužů na vzdáleném břehu, uviděl muže lapajícího po dechu jako ryba na suchu, ale do plic se mu vzduch nedostával. Rty se mu již zbarvovaly do modrofialova. Cyanóza, napadlo McConnella. Nezbývá moc času.

Členové francouzského přepadového oddílu hulákali svým jazykem, aby postiženému někdo vypumpoval vodu z plic. Oči měl vypoulené hrůzou, jak se marně snažil nasát vzduch. McConnell loktem odstrčil dva muže a důrazně jim vysvětlil: „Je suis en médecin! Le Docteur!“ To hulákající Francouze přimělo, aby se rozestoupili. Američan si klekl vedle seržanta McShanea a pohmatem vyšetřoval Francouzův krk. Měl frakturu hrtanu.

„Potřebuji kapesní nůž,“ oznámil. „J’ai besoin ďun couteau!“

„Co to děláte?“ okřikl ho McShane. „Ten člověk má vodu v plicích!“

„Ne, nemá. Jenom nemůže dýchat. Un couteau!“

„Musíme ho položit na břicho!“ trval na svém McShane. „Vytlačit z něj vodu. Pomozte mi ho vobrátit.“

McConnell seržantovu ruku odmrštil, potom uchopil Francouzovu a podržel ji McShaneovi u obličeje. „Seržante, podívejte se mu na nehty! Dusí se!“

Zatímco McShane ohromeně civěl na modrou kůži pod nehty, někdo McConnellovi strčil do ruky švýcarský kapesní nožík. Doktor rozevřel dvě čepele a vybral si tu menší, protože byla ostřejší. Mladý Francouz byl v obličeji čím dál modřejší. McConnell levým ukazováčkem opatrně nahmatal orientační bod – krikotyreoidní blánu uprostřed hrtanového výčnělku – a přiložil k němu hrot čepele nože.

„To ani nezkoušejte!“ snažil se ho zadržet McShane. „Zadusí se vlastní krví! Už sem to viděl v boji. Jestli má ten krk zlámanej, musíme ho dopravit do nemocnice.“

„Vždyť umírá!“ vyštěkl McConnell. „Podržte ho.“ Zvedl nůž s čepelí natočenou vodorovně, aby hladce pronikla mezi chrupavkou prstencovou a štítnou. „No tak, seržante, podržte mi ho!“ McShane žasl, jak Američan náhle převzal velení, a přidržel Francouze levým předloktím, ale zároveň pravačkou chňapl po McConnellově ruce. „Počkejte, sakra!“

„Jsem lékař!“ křikl na něj McConnell. Potom zvolal k Francouzům: „Mets-le dehors! Odvedle ho!“

Několikerý ruce udiveného Skota čaply a odtáhly. Na jeho místo nastoupili tři jiní a přitiskli kamarádovu hlavu a tělo ke studené zemi. Jedním čistým tahem doktor propíchl špičkou nože kůži i blánu.

Francouzův hrudník se vzdouval.

„Mon Dieu!“ vyjekli Francouzi sborově.

„Potřebuji něco dutého,“ požadoval McConnell. „J’ai… do prdele! J’ai besoin de queique chose de creux. Rákos, stéblo, pero… un stilo? Cokoliv, honem!“

Z malého řezu crčela krev a on otáčel čepelí nože, aby ranku rozšířil. Potom spustil pravý ukazováček po čepeli do rány, nůž vytáhl a prst nechal na jeho místě v otvoru, aby řez zůstal neporušený. Už už chtěl křiknout znova, vtom si však vedle něj klekl Stern a vtiskl mu do ruky rozebrané pero.

„Instruktor si s ním něco zapisoval u mostu.“

Stern již předtím ukousl konec válečku, aby vytvořil dutou trubičku. McConnell vzal tlustší konec a pomalu jej spouštěl podél prstu do rány, tak jako prve prst podél čepele nože. Jakmile trubička pronikla do průdušnice, hrudník mladého Francouze se opět zvedal a zvolna naplňoval vzduchem.

„Regardez!“ zvolal jeden voják.

McConnell nařídil dvěma Francouzům, aby zraněnému zdvihli nohy tak, aby je měl výš než hlavu, a sám si dřepl vedle jeho krku a držel trubičku na místě. Za necelou minutu měl Francouz tvář o malinko jasnější. Za tři minuty se mu vrátila růžová barva a měl znatelný tep.

„Jak je na tom?“

Seržant McShane si sedl na bobek vedle doktora.

„Hrtan má ve zlém stavu, ale jinak je stabilní. Nyní potřebuje dobrého chirurga.“

„Z Fort Williamu je na cestě sanitka. Měla by tu být každou chvíli.“

„Dobře.“

Dostavil se francouzský medik a klekl si vedle pacienta. Mlčky pokyvoval hlavou na znamení obdivu k McConnellovu zákroku a začal trubičku připevňovat páskou ke kůži, aby při přepravě držela na místě. Mark se postavil a vytřásal si ruce, protože si až nyní uvědomil, že se mu chvějí.

„Už dlouho jsem nic takového nedělal,“ řekl. „Posledních pět let jsem pořád pracoval jenom v laboratoři.“

Ze seržantova hlasu zněla úcta. „To nebylo špatný vystoupení, pane Wilkesi. Perfektní práce.“

McConnell natáhl pravou ruku. „McConnell, seržante. Doktor McConnell.“

„Rád vás poznávám, doktore,“ odvětil McShane, pevně mu ruku stiskl a potřásl jí. „Člověče, já myslel, že ste ňákej chemik.“ McConnell se usmál. „Měl jste pravdu s tím, aby se nezkoušela tracheotomie. Je to nebezpečné, a to i pro chirurga v nemocnici. Já jsem provedl tyreokrikotomii. U té nehrozí téměř žádné nebezpečí zasažení tepny.“

„Ať ste dělal, co chtěl, bylo to správný.“ Seržant se mu podíval do očí. „Udělat správnou věc v pravou chvíli… to chce talent.“ McConnell na tu lichotku jen pokrčil rameny. „Kam se poděl Stern?“

„Myslíte Butlera?“

„Ehm… ano.“

„Tady,“ ozval se Stern a vystoupil z hloučku Francouzů. „Děkuji za to pero.“

K McConnellovu překvapení se mladý Žid předklonil a podal mu ruku.

McConnell jí potřásl. Stern se obrátil k McShaneovi a pronesl: „Snad by to nakonec mohl zvládnout, co, seržante?“

McShane přikývl. „Jo. To by moh“

Cestou zpátky k hradu si McConnell uvědomil, že se mu už dlouho nedostalo tolika chvály.

Když tu noc leželi na lůžkách ve studené boudě, poprvé se spolu ti dva bavili o něčem jiném než o nadcházející akci.

„Často jsem si přával být doktorem,“ vylezlo ze Sterna. „Teda ne kvůli všednímu životu, víte, ale když jsem přišel do Palestiny. A taky v severní Africe. Viděl jsem umírat hodně lidí.“

Chvíli mlčel a pak pokračoval: „Zvláštní na tom je, že si je všechny pamatuju. Ani ne tak jménem, ale podle tváře. Jejich poslední vteřiny na tomhle světě. Kolikrát mě napadlo, jak jsme si na konci všichni podobní. Ve filmech to nikdy nevystihli. Většina chlapů chce mámu. Pokud vůbec můžou mluvit. To je věc, co? Vsadím se, že mámě za celý rok nenapsali, ale na konci je to jediné, co jim může zmírnit strach. Někteří vyvolávají jméno manželky nebo dětí. Stával jsem a koukal, jak takhle umíraj, spoustu kilometrů od nějaké nemocnice. Nikde ani lékárnička. Nic.“

McConnell ležel ve tmě a mlčel. Sternovi bylo teprve dvacet pět let, přesto již zažil smrt častěji než většina lidí za celý život. Podepřel se loktem.

„Už jste někdy někomu v takové situaci pomohl?“

„Jak to myslíte?“

McConnell v té tmě stěží rozeznal Sternovu siluetu. Ležel na břiše, ruce zkřížené na prsou. „Však mi rozumíte. Jestli jste jim ukrátil bolest. Když jsem byl začínajícím lékařem na praxi v nemocnici, viděl jsem několik pacientů, pro které by bylo lepší zemřít. Jenomže jsem měl samozřejmě svázané ruce. Napadalo mě, co kdyby neexistovaly žádné zábrany.“

Stern s odpovědí dlouho váhal. McConnell zavřel oči a obrátil se na bok. Vtom zaslechl slabou odpověď: „Jednou.“

„Co?“

„Jednou jsem to udělal. V poušti. S několika přáteli jsme podnikli nájezd na jednu arabskou osadu. Na koních. Když jsme ujížděli pryč, jeden z nás – vlastně ještě kluk – to dostal do zad. Polovička vnitřností mu vylítla břichem ven. Nebyl schopný jet dál. Arabové šli po nás. Kdybysme jeli na jednom koni dva, za boha bysme se odtud nedostali. Už proto, že by za ním zůstávala krvavá stopa. Arabové jsou mistři ve stopování v písku. Neměl moc na vybranou: buďto smrt, nebo mučení. Ale nikdo to nechtěl udělat. Pořád jsme doufali, že umře sám. Jenže on ne a ne umřít. Čekali jsme nejdýl, jak to šlo, ale on furt jen ležel, žvatlal, řval a škemral o vodu.“ Udělal pauzu. „Jenom po nás nechtěl, abysme ho tam nechali.“

„Co dál?“

„Tak jsem to udělal. Nikdo mi to nenařídil. Ale kdybysme čekali dál, všechny by nás dostali.“

„Když jste to udělal, díval se přitom?“

Stern si ve tmě hořce odkašlal. „Doktore, moc koukáte na filmy. On věděl, co přijde. Rukou si zakryl oči a fňukal. Prásk! A jeli jsme dál.“

„Pane na nebi!“

„Nic, čím by se měl Žid chlubit.“

„Někdo to přece udělat musel.“

„Přál jsem si, abych mu moh pomoct. Opravdu pomoct, tak jako vy dnes.“

McConnell si přitáhl deky, protože byla zima. Co na to mohl říci? Uplynulo několik minut. Byl zvědav, zda Stern usnul. Jestli ano, o čem sní? Poznal vůbec někdy klid? Dětství prožil v Německu, v desetiletí beznaděje a šílenství, které zplodilo Adolfa Hitlera. Dokázal by si v duchu ještě vykouzlit navždy ztracené obrázky z Porýní?

McConnell zavřel oči. Ještě nestanul na bojišti, ale již ho přemohl strach, hanba, silný duch lidských bytostí, které se cílevědomě navzájem zabíjely. Co za tím vším vězelo? Co přivedlo georgijského pacifistu do boudy vystavené průvanu za hradem na vzdálené Skotské vysočině? Vražda jeho bratra? Bylo to absurdní. Celý západní svět byl připraven napadnout Hitlerovu pevnost Evropu.

Co tam se Sternem asi tak zmohou?

Následující odpoledne si McConnella zavolal na hrad seržant McShane. U hlavního vchodu na něj čekal brigádní generál Smith v tvídovém saku a lovecké čapce, zjevně vzrušený. Hodil hlavou na stranu, čímž McConnellovi pokynul, aby šel za ním, a vedl jej na místo za hradem, kde jeho hlas zastíral hukot řeky valící se přes kameny. Během řeči stál otočený k řece.

„Doktore, na co si to tady sakra hrajete?“

McConnell se mu nechápavě díval na záda. „Na co tím narážíte?“

Smith se otočil. „Mluvím o tom, že si pouštíte hubu na špacír, jako byste měl prázdnou palici!“

„Nejste opilý, brigádní generále?“

„Poslouchejte, doktore. Ať máte na tenhle úkol názor, jaký chcete, nemáte právo svým pitomým pesimismem nakazit Sterna, rozumíte?“

Najednou to McConnell pochopil. Když se v posledních pár dnech snažil najít v chystané akci logiku, Stern všechny otázky sebejistě odrážel tvrzením, že jeho námitky se dají vysvětlit jednoduchými fakty, která prostě neznají z důvodu utajení. Avšak pravda byla asi jiná. Možná byl Stern tak znepokojený, že se s obavami svěřil Smithovi.

„Říkal vám něco?“ zeptal se.

Smith zrudl. „Říkal: Po tom vašem včerejším vzkříšení Lazara u řeky se vplížil do kanceláře Charlieho Vaughana, aby mi od něj zatelefonoval, a vyšťoural mě v Londýně. Byl zvědavý jako stará bába.“

McConnell se neubránil úsměvu. „A uspokojil jste jeho zvědavost?“

„Nic takového. A neuspokojím ani tu vaši. Povím vám jen tohle: Nejste vůbec tak chytrý, jak si myslíte. Nikdy se o téhle akci nedovíte všechno a udělal byste líp, kdybyste to přenechal profesionálům.“

„Jako jste vy?“

„Správně. Pokud z toho teď nechcete vycouvat. Je to tak?“

McConnell si dřepl vedle řeky a chvíli mlčel. Velký manipulátor si zasloužil, aby se trochu zapotil.

„Mám pokušení,“ přiznal konečně. „Brigádní generále, vím, že mi o té akci lžete. A myslím, že lžete i Sternovi. Neplánoval jste, že se my dva spřátelíme, vidle?“

Smith se drsně zasmál. „Jestli Jonase Sterna považujete za svého přítele, tak jste ještě naivnější, než jsem si myslel. Věřte nebo ne, doktore, jediným vaším přítelem v téhle akci jsem já.“

McConnell se postavil a podíval se mu do očí. „Jestli jsme se Sternem takoví debilové a my dva takoví kámoši, jak říkáte, možná byste se mnou měl jet do Německa vy. Když to bude taková nevinná akce bez krveprolití.“

„Nebuďte směšný. Ale budu jenom sto šedesát kilometrů od vás. Na švédském pobřeží.“

„To je zajímavé.“

Smith mlaskl jazykem o horní patro. „Tak co? Jdete do toho, nebo od toho?“

McConnell skočil na placatý kámen v řece. „Jdu do toho. Jenom chci, abyste věděl, že mi je jasné, že mi lžete. Nevím přesně v čem ani proč, ale prostě to vím.“ Utřel si ruce do kalhot a usmíval se na něj. „Za nic na světě bych si to šílenství nenechal ujít.“

A nechal Smithe stát vedle řeky s otevřenou pusou.

22

Od chvíle, kdy Schörner hovořil s Rachel, uplynuly čtyři dny. Již za tři dny ho má navštívit. Samozřejmě by k němu jít nemusela. Mohla by vběhnout do drátů jako sebevrazi v Osvětimi. Ale pak by Jan a Hannah zůstali sami. Ve zvlášť chmurné náladě uvažovala, že by do drátů vběhla i s dětmi v náruči. Myslela si, že by pro ně bylo lepší zemřít, než se stát oběťmi Brandtových ohavných pokusů.

Jenomže nakonec to nebyla ochotna udělat. Chuť žít v ní byla silnější. Vnímala ji jako samostatnou vůli, která řídí její činy bez ohledu na to, co velí rozum. Jak postřehla, u některých vězňů nebyl tento instinkt tak silný. Několik čerstvých vdov po velkém výběru upadlo do trvalé melancholie. Vnitřní hlas jí napovídal, aby si jich nevšímala. Byla to ozvěna paní Haganové: Zoufalství je nakažlivé. Tento nový hlas jí také našeptával, aby zachránila Jana a Hannah, a ona toho dbala.

Plán záchrany se soustředil kolem stravy.

Její večerní cesty pro zvláštní přídavky od majora Schörnera neunikly pozornosti ostatních vězňů, ale ona si umínila, že ty pronikavé pohledy a nadávky musí v tichosti spolykat. Protože nedělala to, co si spoluvězňové mysleli. Vždycky když jí Ariel Weitz večer přinesl na smluvené místo jídlo – dobrou zeleninu a pravé párky nechala děti, aby se najedly, ale své porce se nedotkla. Weitz pozoroval z konce uličky, jak se děti krmí, kdežto ona sedí sehnutá, obličej v dlaních, zdánlivě sklíčená. Dříve nebo později, říkal jí nový hlas, Weitz Schörnerovi donese, že nejíš. A major tě chce do postele tlustou a měkkou, ne kostnatou a vysušenou jako ostatní ženy. Aby od tebe dostal, co chce, třeba ti poskytne, co chceš ty od něj.

Přitom chce maličkost, říkala si. Od jejích třinácti let to od ní přece chtěli všichni muži. A stejně ji jeho návrh pobouřil. Ale nyní ačkoliv by to nikomu nepřiznala – jí ta vyhlídka již nepřipadala tak odporná, zvlášť vzhledem k ostatním možným osudům v Totenhausenu.

Přemýšlela také o svém manželství: jak si ho představovala a jaké skutečně bylo. Jako dítě ji učili, že manželství je partnerství, a ve velké míře se to potvrdilo. Avšak v sexuálních vztazích někdy ne. Marcus byl sice něžný, někdy se však stávalo, že ji chtěl a ona se mu dát nemínila. A v takových případech se s jejím odmítáním občas nesmířil. Nikdy ji vlastně neznásilnil, ale naléhal na ni, dokud nedostal, co si zamanul. A v podstatě o totéž se nyní pokoušel i major Schörner. Nebo přinejmenším pokusí za tři dny.

Schörner byl přímý člověk a zdaleka ne ošklivý. A aťsi spáchal ve jménu Německa kruté zločiny, zdálo se, že má jakýsi osobní mravní kodex. Jak těžké by pro něj bylo jí pomoci? Kdyby v pravém okamžiku hnul prstem, mohl by jejím dětem zachránit život.

Tahle myšlenka ji nějakou dobu posilovala. Avšak odpoledne čtvrtého dne jí došlo, jak je ta úvaha choromyslná. Marcus si sice občas vynucoval styk, ale ona mu přece dala slib, že bude navždy jeho manželkou. Nepřísahala mu snad tisíckrát, že ho miluje? Pár nocí rozpaků a zlosti proti rokům laskavosti a podpory je jako nic. Tady byla coby vězeň. Wolfgang Schörner byl jejím věznitelem. Příslušník legie, která jí zavraždila manžela a tisíce, možná miliony členů jejího národa.

Schörner byl vrah.

Zrovna když takhle dumala, cikánce zase praskly nervy. Uplynulých pár dní – od sebevražedného pokusu – ji ženy v cikánském bloku přivazovaly k pryčně a pouštěly ji jenom na nástup na apeláku. Dnes jí dovolily z bloku vyjít, protože ležela sedm hodin v naprostém klidu.

Jediný pohled na Klause Brandta ji přivedl k šílenství.

Rachel stála sama u budovy velitelství, když Brandt vyšel ze špitálu. Jeho bílý zdravotnický plášť zářil jako jasná vlajka na šedém moři. Téměř okamžitě se k němu od plotu bloku rozeběhla postava v otrhaných hadrech. Byla to cikánka. Nevydávala žádný zvuk, zato divoce mávala pažemi, oči upřené na nic nedbajícího lékaře.

První si jí všiml strážný na věži. Běhat po táboře totiž byla výzva k popravě. Strážný na výstrahu zakřičel a obě ruce přiložil ke kulometu. Rachel očekávala rachot, který cikánce ukončí život, avšak jiný Němec na strážného křikl, aby nestřílel. Byl to jeden ze Sturmových psovodů, právě hlídkující u plotu továrny. S hrůzou sledovala, jak ovčákovi odepíná vodítko, dává mu povel „Jüde!“ a tlesknutím ho vybízí, aby vyrazil.

Nikdy neviděla nic děsivějšího. Pes běžel po sněhu třikrát rychleji než cikánka. Štěkot vytrhl Brandta ze snění. Buclatý doktor zahlédl, jak se k němu řítí žena, a překvapením zamrkal. Nikdo v táboře by nerozuměl, co na něj řvala.

Když byla od Brandta na deset metrů, ovčák skočil a srazil ji obličejem na sníh. Po několika vteřinách se k útoku připojil ještě jeden pes. Jako všichni ostatní na dvoře Rachel stála jako přikovaná. Pozorovala, jak psi ženu koušou a trhají na kusy, a poprvé chápala zarputilost, s níž někteří muži štvou a loví divoká zvířata. Bylo to jakési ujištění, že jim se něco tak příšerného stát nemůže; to, co se přihodilo nesčíslněkrát jejich pravěkým předkům.

Když se do té mely přidal ještě třetí pes, Rachel se odvrátila a pospíchala k bloku, kde jí Haganová hlídala děti. Nechtěla, aby Jan nebo Hannah vylezli ven, podívat se, co je to tam za hluk. Zaslechla, jak kdosi – patrně sám Brandt – křičí německý rozkaz, aby psy zkrotili, ale teď už na tom nezáleželo.

Ten masakr, co viděla, by nikdo nepřežil.

Anna Kaasová stála nad cikánkou, a přestože měla nepatrnou šanci, dělala, co bylo v jejích silách. Psí zuby té ženě rozsápaly kůži na cáry, ale to bylo vedlejší. Nejhůř byly poškozeny cévy. A samozřejmě utrpěla šok.

Anna riskovala, že se Brandt rozzlobí, tím, že jí ještě před příchodem lékaře zaškrtila tepnu. Potom začala tlumit následky šoku. Zvedla jí nohy a přikryla ji dekou. Za necelou minutu byla deka z velké části prosáklá krví. Právě se chystala učinit další kroky, když vtom do ordinace vběhla Greta Müllerová.

„Dej si pozor!“ varovala Annu.

„Proč?“

„Zrovna jsem slyšela, jak pan doktor říká, že se o tu ženu postará osobně.“

Obě ošetřovatelky věděly, co to znamená. Lepší by bylo nechat cikánku vykrvácet. Anna sledovala, jak se Greta horlivě věnuje táckům a dezinfekčním prostředkům, zkrátka všemu možnému, jenom aby se odreagovala a také aby vypadala zaměstnaná, až přijde pan doktor.

Půl minuty nato Brandt vešel kývavými dveřmi. S prošedivělými vlasy, v bílém plášti a s pruským vystupováním by byl dokonalým filmovým obrazem starostlivého a schopného lékaře, který spěchá k naléhavému případu.

Nic nemohlo mít tak daleko k pravdě. Došel k autoklávu u odlehlé zdi a vyndal dvacetikubíkovou injekční stříkačku.

„Budete mi asistovat, sestro Kaasová?“ požádal ji.

„Bude mi ctí, pane doktore,“ předběhla ji pohotově Greta.

Anna se podívala na maličkou kolegyni a v duchu jí poděkovala. Greta očima zakoulela směrem ke dveřím, čímž jí naznačovala, aby se vytratila, dokud může. Z hlavní chodby slyšela, jak Brandt chladným hlasem něco požaduje. Zuřivě stiskla pěsti a vyšla ven.

Apelák byl prázdný. Vojáci seržanta Sturma všechny vězně nahnali do bloků. Věděla, že o šedesát metrů dál jsou ke škvírám ve dveřích bloků přitisknuté oči a pátrají po sebemenším náznaku esesácké odvety. Vzhlédla ke strážním věžím. Všechny kulomety byly namířeny na tyto dveře. Od psince se blížili čtyři Sturmovi psovodi, každý držel na řetězu jednoho krvelačného ovčáka. Ani jeden pes neměl nasazený náhubek.

Anna zaslechla, že se otevřely dveře špitálu. Ucítila, jak se jí někdo otřel o rameno, a zahlédla záda bílého pláště. Brandt kolem ní prošel a scházel dolů po zledovatělých betonových schodech. Věděla, že by měla být zticha. Promluvit by bylo bláznovství. Ale nedokázala to v sobě zadržet.

„Pane doktore?“

Brandt se zastavil, obrátil a podíval nahoru. Obličej měl bezvýrazný.

„Co pacientka?“ zeptala se.

Jeho tvář náhle ožila – jako když zatřepete fotografií. „Pacientka zesnula, sestro Kaasová. Srdeční zástava, bohužel. Byl to pro ni silný šok.“

Popošel jí vstříc. „To vy jste zaškrtila stehenní tepnu?“

Anna váhavě přikývla.

„Víte, že to není ve vaší odborné kompetenci?“ Mechanicky se na ni usmál. „Přesto to byla dobrá práce. Iniciativa se má podporovat. Málem jste ji mohla zachránit.“

Kdybyste ji nezabil! chtělo se jí vykřiknout. Ale udržela jazyk za zuby. Jenom se za ním dívala, jak odchází přes apelák do svého příbytku.

Vrátila se do špitálu. Greta právě čistila ordinaci. Zakrvácená deka nyní cikánce zakrývala obličej. Na misce vedle těla ležela stříkačka a poloprázdná ampulka.

Anna ji vzala do ruky a přečetla si nápis na štítku: Fenol.

Brandt jí vstříkl kyselinu karbolovou přímo do srdečního svalu, čímž jí způsobil nesmírně bolestivou smrt. Umírala pravděpodobně pár minut. Byl to jeho oblíbený způsob „odstranění“, jak říkával.

„Zavraždil ji,“ řekla monotónně.

Greta zvedla oči a zadívala se na ni, jako by se zbláznila.

„Greto, jsme přece ošetřovatelky. Nebo ne?“

Müllerová se odvrátila. Zdálo se, že má vztek i soucit zároveň. Konečně odpověděla: „Politika. Já tomu nerozumím. Jsem jenom venkovská holka. Vůdce říká, že Židi a cikáni jsou infekce. A abys ochránila hostitele, musíš infekci zničit. Tělem hostitele je národ. Téhle zásadě rozumím. A přihlásilo se k ní mnoho našich velkých lékařů. I Sauerbruch.“

Anna beznadějně kroutila hlavou.

„Ale jedno nechápu,“ připustila Greta.

„Co?“

Drobná ošetřovatelka odhrnula deku a ukázala na zohavený krk. „Tohle. Stejně by umřela.“

„Greto, co to říkáš?“

Ošetřovatelka pokrčila rameny a zase obličej zakryla. „Někdy v životě bývá nutné dělat obtížné věci. Ale není nutné, aby se ti to líbilo.“

Rachel seděla toporně v zadním rohu bloku Židovek a tiskla Jana a Hannah k hrudi. Haganová stála na druhé straně bloku a štěrbinou ve dveřích pozorovala apelák. Všechny veteránky bloku se domnívaly, že hrozí odveta.

Rachel o represích nic nevěděla. Nebyla v táboře dost dlouho, aby nějakou zažila. Několik žen si šuškalo, že esesáci vybijí všechny cikány v táboře, protože po Brandtovi šla cikánka. Takové šílenství. Pošetilost, kdy strach může poštvat dobré lidi proti ženě, která se provinila pouze tím, že se pokusila vykonat spravedlnost na vrahovi svého syna. Kdyby se Brandt dotkl Jana, Rachel si byla jista, že by jednala stejně; a pravděpodobně by ji potkal tentýž osud.

Modlila se, aby ta cikánka zemřela. Aby ji psi roztrhali na kusy. Roztřásla se. Netěšila se, až se jí Schörner zeptá, proč nechává jídlo, které jí posílá. Doufala, že ho hladověním přesvědčí, že ji k tomu žene strach o bezpečí dětí a že kdyby je ochránil, šla by s ním do postele ochotně a zdravá.

Už to čekání nemohla vydržet. Brandt se mohl každou chvíli rozhodnout, že to cikáně, co má doma, nahradí Janem. Mohl nařídit výběr a dát obě její děti na pokoj pacientů s meningitidou. Proto si řekla, že bude muset ještě ten den zajít k Schörnerovi a směle s ním vyjednávat. Mohl dostat, co chtěl. Haganová by to mohla označit za kolaboraci – ona děti neměla, a tak je nemusela ochraňovat. Rachel šlo jenom o jedno. Aby v den, až konečně přijedou spojenečtí vojáci – Rusové, Američané, na tom jí nezáleželo –, stála u brány Totenhausenu s oběma dětmi v náruči.

Živými.

23

Rachel se ani nemusela do kanceláře majora Schörnera plížit a žádat o rozhovor s ním. Čtvrt hodiny potom, co cikánka zemřela, sám poslal Weitze do jejího bloku s rozkazem, aby ji přivedl.

Její první reakce byla panická. Unavil se Schörner čekáním a rozhodl se ji potrestat?

„Polka se o ty tvý spratky postará,“ huhlal Weitz, když ji táhl přes apelák. „Ten sviňák se do tebe asi zamiloval.“

V Schörnerově kanceláři minuli vojenského písaře a předstoupili přímo před majora. Ten seděl za stolem, tentokrát čistě oholený, sako zapnuté až ke krku. Propustil Weitze a otevřel ústa, aby něco řekl, ale Rachel ho předběhla.

„Okamžik, prosím, sturmbannführere. Smím se vás na něco zeptat?“

Tou přímostí mu vyrazila dech. „Nuže, ptejte se.“

„Je to složitá otázka, pane Sturmbannführere.“

„Nejsem cimprlich.“

Soustředila se, aby mluvila německy perfektně. „Sturmbannführere, umíte držet slovo? Jste čestný muž?“

Místo aby pobouřením vybuchl, jak se bála, opřel se v křesle zady a se zájmem si ji prohlížel. Rozhodl se jí odpovědět otázkou.

„A vy víte, co je to čest, paní Jansenová? Já vám to povím. Když naše armády vpochodovaly do Atén, jeden německý důstojník nařídil řeckému vojákovi, aby sundal řeckou vlajku z Akropole. Ten Řek vlajku vzal, zabalil se do ní a skočil ze zdi. Vrhl se vstříc smrti. To je čest.“

Popotáhl nosem a podíval se k oknu. „Myslíte, že Sturm a jeho lidé vědí něco o cti?“

Pořád ten seržant Sturm, pomyslela si Rachel. Proč se ti dva tolik nenávidí? Proč se major seržantem tolik trápí?

„Kdyby Rusové zítra tento tábor obsadili, Sturm by u brány líbal zadek prvnímu vojínovi a nabízel mu ke koupi své hodinky.“

„A vy, sturmbannführere?“

Schörner spojil natažené prsty obou rukou a zadíval se jí do očí. „Na to může dát odpověď jedině ten den. Ale jedno vám řeknu: Za svým slovem stojím svým životem.“

„To ráda slyším, sturmbannführere. Protože vás chci požádat o laskavost.“

Schörner mírně sklopil víčka. „Laskavost?“

„Vy jste o něco požádal mě. Ráda bych věděla, jestli smím o něco požádat já vás.“

„Aha. Co je to?“

Měla dojem, že ztratila řeč. Celou cestu přes apelák si to opakovala, ale stát tady jako žebrák a obchodovat se sebou samou… bylo to moc těžké.

„Mluvte!“ naléhal Schörner a postavil se. „Co je to s vámi? Weitz mi prozradil, že odmítáte jíst. Posílat vám potraviny mi působí velké nesnáze. Ostatní vězňové zakoušejí stejné mrzutosti jako vy, ale jíst se nezdráhají. Vlastně hltají jako prasata.“

Pocítila, že v ní napětí povolilo. „Sturmbannführere, jde o mé děti. O syna. Bojím se, že…“ Hrdlo se jí bezděčně sevřelo. Kdyby Schörner pochopil, že Jan je překážka jejich pohlavního styku, mohl by jednoduše nařídit, aby chlapce odvedli do bloku E… „Ven s tím!“ poručil jí.

Rachel už nedokázala chodit kolem horké kaše. „Občas… občas se tu ztrácejí děti, sturmbannführere.“

Tohle tvrzení ho zarazilo. Několik vteřin stál nehnuté. Potom přešel ke dveřím a přesvědčil se, že jsou dovřené. „Jistě mluvíte o panu doktoru Brandtovi,“ řekl tiše.

Honem přikývla.

Povzdychl si. „Velitel má… problém, to je pravda. Slabost. Jako člověkem a německým důstojníkem jím opovrhuji. Zároveň jej však toleruji. Ne proto, že je to můj nadřízený, ale z jednoho prostého důvodu. Je schopný. Vlastně je možná génius. Rozumíte? Brandt není jako Mengele a ostatní šarlatáni, kteří si v Osvětimi říkají lékaři. Brandt vystudoval v Heidelbergu a potom medicínu v Kielu. Nějakou dobu působil ve Farben jako samostatný chemik. Pak se vrhl na ryzí výzkum. Pracoval pod samotným Gebhardtem Schräderem.“ Schörner se drbal na tváři, jako by rozvažoval, kolik jí toho prozradit. „A ve výzkumu pokračuje zde. Farben mu dodává zařízení a materiál. A na čem pracuje, pani Jansenová, inu… nevadí. Zapomněl jsem se v přítomnosti krásné ženy.“ Zkoumal ji od hlavy k patě. „Máte na srdci jakousi výpomoc, jak jsem vyrozuměl.“

„Ano, sturmbannführere.“

„To by samozřejmě bylo fér. Ale musím k vám být upřímný. Já vašeho syna prostě chránit nemohu. Jako velitel zde má Brandt absolutní moc nad všemi včetně mě.“

„Ale vy jste druhý nejvyšší hned po něm. A někteří lidé o vás říkají, že… no, že z vás má Brandt strach.“

Schörner se zasmál. „Mohu vás ujistit, že tahle pověst je nepravdivá.“

„Sturmbannführere, snad by vaše malé gesto ve správnou chvíli mohlo mého syna a i mou dceru zachránit.“

Schörner vydal zvuk, jímž dal najevo únavu. „Paní Jansenová, jediné, co pro vás mohu udělat, je to, že vám dám radu. Nechť se váš kluk vyhýbá apelplacu – kromě apelů. Ať nevypadá zdravý. Třete mu pleť něčím, aby to vypadalo, že má vyrážku. Nasaďte mu vši. To ho nezabije a mohlo by ho to zachránit. Ať má zdánlivě žlutou pleť, jako by měl žloutenku.“

„Ale co lékařské prohlídky? Slyšela jsem, že průběžně odstraňují nemocné a…“ Zadrhla se.

„Hubí je,“ dokončil za ni větu. „Ano, občas to dělávají. Lékaři SS jsou krvelační, dokonce i když pracují na svých spolubojovnících. Raději by vám nohu usekli, než zachránili.“ Pravačkou si sáhl na pásku přes oko. „Přišla byste ke mně dnes večer?“

„Sturmbannführere, prosím. Slibte mi, že se pokusíte. Za to… za to bych mohla přijít.“

Pohledem jí provrtal oči a ona si připadala ubohá a směšná. Co mu vlastně nabízela? Aby dostal její tělo, stačilo mu zamknout dveře a ohnout ji přes stůl. Nemohla si dovolit křičet, tím méně se bránit. Ale zdálo se, že on si to takhle nepředstavuje.

„Možná,“ řekl opatrně, „by se ve věci té lékařské prohlídky pomoci dalo. Mohl bych vám těsně před ní dát vědět. Trochu byste chlapce dala do pucu, aby nebyl vyřazen pro nemoc.“

Rachel si přiložila ruku na ústa. „Ale pak by ho doktor Brandt viděl zblízka čistého. Mohl by se rozhodnout, že ho chce pro své lékařské pokusy. Nebo na… však víte.“

Schörner rozhodil rukama. „Víc udělat nemohu. Tak to chodí. Já jsem to nevymyslel. Jsem zde pouhým zajatcem, tak jako vy.“

Tuto pozoruhodnou poznámku ponechala bez odezvy. Ale svým způsobem měl pravdu. Mohl pouze zmařit přání svého nadřízeného nebo se mu protivit. Byl zázrak, že nabídl alespoň tohle. Pochopitelně svému slovu nemusel dostát. A po několika nocích by se jí pravděpodobně nabažil. Co tedy měla dělat?

„Paní Jansenová!“

„Promiňte, sturmbannführere.“

„Probuďte se, prosím. Jsme dohodnuti? Přijdete ke mně dnes večer?“

Rachel cítila, že má srdce studené jako hrobka. „Dnes večer,“ potvrdila.

Přirozeně ji k němu doprovázel Weitz. V táboře byla tma, zatemněno na ochranu před spojeneckými bombardéry. Jakmile byla uvnitř, tělesný akt se uskutečnil rychle. Major zřejmě čekal u dveří. Nesvlékla se úplně. Několik minut byla jako duše bez těla. Mysl vstřebávající bezduché prostředí kolem ní. Pár kusů hezkého třešňového nábytku, sehnaného bůhvíkde. Fonograf, starý gramofon, ve kterém neustále cvakalo, čímž upozorňoval, že deska dohrála. Na stěně zarámovaný obrázek, obvyklá rodinná fotografie. Otec s přísným výrazem, matka, Schörner v popředí v civilních šatech a po jeho boku mladík v kapitánské uniformě wehrmachtu. Podle všeho jeho bratr. A ještě usměvavá světlovlasá holčička, sahající Schörnerovi po pás. Za rámem zrcadla toaletního stolku byly nastrkané další fotky. Skupinka mužů v šedých uniformách v hlubokém sněhu a za nimi bílá zamlžená obloha, přerušovaná holými černými stromy. Hromada hořícího starého železa za nimi představovala tank, který se už nikdy nepohne vlastní silou. Tváře měli zachmuřené, ale z každé tak nějak vyzařovalo, že jsou kamarádi, jako by se potřebovali ujišťovat, že nejsou na té velké bílé pláni sami.

Rachel se domnívala, že až Schörner skončí, poručí jí, aby se vrátila do ženského bloku. Nebo že jí to přinejmenším dovolí. Když si však natáhla spodky a vstala z pohovky, požádal ji, zda by se ještě chvíli nezdržela. Váhala, protože nevěděla, co má za lubem. Neuspokojil se ještě? Vypadal docela uvolněný.

Zavedl ji do přední místnosti a usadil do ušáku. Nalil jí nějakou pálenku, ona ji však nechala stát na nízkém stolku před sebou. Potom se na ni prostě díval. Rachel se pokoj zdál nepřívětivě tichý. Ne že by jí tam bylo přímo nepříjemně, ale ani příjemně. Prostě zaregistrovala, že jeho byt na rozdíl od bloku Židovek nepáchne potem a dezinfekčním prostředkem a ještě horšími věcmi. Byl cítit kůží, olejem do revolverů a slabě po doutnících. Jak tak seděl a koukal na ni, přemýšlela, jestli se teď nějak změnila, když mu dovolila, aby si ji vzal. Ale jiná si nepřipadala. Aspoň ne proti tomu, když o čtvrt hodiny dřív vešla dovnitř. Možná však neuvažovala jasně; jako člověk, kterému granát utrhl končetinu.

Stále ještě takto dumala, když se major dal do řeči. To, co vykládal, jí přišlo divné. Začal povídáním o Kolíně – jak se mu po něm stýská. A potom o starším bratrovi. Dál o tom, jak si spolu jako kluci vyjížděli na lov. Nežádal od ní odpovědi, jenom aby ho poslouchala. Byla ráda, že takhle nežvanil již předtím. Měla dojem, že by bylo bývalo obtížnější ho odblokovat. Vymazat jako člověka. Po chvíli vyprávění zase utichl. Prohlížel si ji tak roztouženě, že najednou poznala, co si myslí. Ta zvláštní jistota jí dodala odvahu položit mu otázku:

„Sturmbannführere, koho vám připomínám?“

Odpověděl horlivě, jako by celou dobu ticha přesně tu otázka čekal. „Jednu mladou slečnu z mého města. Z Kolína, jak jsem vám říkal. Jmenovala se Erika. Erika Möserová. Byli jsme do sebe zamilovaní už v útlém věku, ale nikdo to nevěděl. Byla to dcera konkurenčního bankéře. Určitě jste četla Shakespeara. Byla to kopie příběhu Monteků a Kapuletů. S nástupem Hitlera se to pro nás ještě zhoršilo. Na rozdíl od mého otce pan Möser Hitlera a všechny, kdo ho podporovali, otevřeně odsuzoval. Byl to arogantní člověk – příliš mocný, aby ho někdo zničil –, ale Goebbels ho v devětatřicátém vyhnal ze země. Erika zůstala a čekala na mě.“ Polkl a sklopil hlavu. „Byla to chyba. Zahynula v čtyřicátém druhém při britském náletu tisíce bombardérů.“

Rachel poslouchala užasle. Znělo to všechno tak neuvěřitelně. Člověk si důstojníky SS představoval jako zrůdy, sterilní stroje plnící rozkazy znásilňovat a masakrovat, a ne jako lidské bytosti, které své dětství kuriózně přirovnávají k romantickému osudu Romea a Julie. A přece, Schörner mnohokrát zabil, tím si byla jista. Jenom v Totenhausenu dirigoval popravy stovek, možná tisíců vězňů. A dnes večer ji přinutil, aby se podrobila jeho vůli. „Studovala jste na vysoké škole?“ zeptal se náhle.

„Ano. Ve Vrije. Ale jenom dva roky. Ještě před státnicemi jsem se vdala.“

„Ale to je báječné! Alespoň nyní mohu konverzovat jinak, než jak je předepsáno v příručce rozkazů. Říkal jsem vám, že jsem byl v Oxfordu, že?“

Rachel se ani nechtělo věřit, že si na to vzpomněl, když byl tehdy tak opilý. „Ano, sturmbannführere. Zmínil jste se, že jste byl platící student, nikoliv stipendista.“

Schörner se zasmál. „To je pravda. Otec ze mě chtěl mít německého Asquithe. Divné, že?“

„Divné na tom je, že takový člověk nechá syna narukovat do SS.“

„Nechá?“ Schörner se plácl do kolena. „Ten starý pokrytec mě k tomu donutil! To je pravda. Povím vám něco legračního. Můj otec tajně pohrdal Hitlerem. Vůdce byl nevychovanec, povýšenec, nýmand. Ale někdy po roce 1935 otec začal cítit, odkud vítr vane. Spolu s ním i spousta aristokratů. Usoudil, že by Hitler koneckonců mohl Německo přivést tam, kde potřebovalo být. Vzhledem k tomu se rozhodl pojistit si postavení. Bratr Joseph již byl v duchu rodinné tradice u wehrmachtu. Nyní je v Kesselringově štábu v Itálii. A tak mladého Wolfganga podněcoval do SS. Národně socialistické aristokracie. Nacistické elity.“

„Složil jste osobní přísahu Hitlerovi?“ zeptala se tiše.

„Ano. V roce 1936 to nebylo nic těžkého. No… řekněme, že SS není pro vzdělance ideální organizace. Ani pro polovzdělance, jako jsem já. Vzdělaní lidé kladou otázky, a ty jsou u SS zakázané.“

Její zvědavost zápasila se strachem, aby nevyprovokovala odplatu. „Ale když SS začalo jako elitní jednotka, jak může člověk s vaším vzděláním přehlížet, co za ty roky napáchalo? Jenom co já jsem sama zažila a slyšela…“

Schörner náhle zvážněl. „Jistě, stávají se přehmaty. S některými věcmi nesouhlasím. Válka dává příležitost lidem, kteří v normální době potlačují zlé choutky. Měla byste vidět, co Rusové provedli některým mým přátelům.“ Znechuceně ohrnul ret. „Ale upřímně řečeno, vyhrajeme-li válku, ve zdvořilé konverzaci se o ničem takovém hovořit nebude. Tím méně před soudem. Řezníci budou hrdiny.“

Rachel byla tak udivena, že nezvažovala slova. „Vyhrajete-li? Určitě ne. Totiž, dokážete vyhrát, až Američané a Angličané podniknou invazi?“

Schörner se překvapivě sebejistě usmál. „Přesně s tím problémem se nyní potýkáme zde v Totenhausenu. Onehdy jsem vám to málem prozradil.“ Zaklonil se na gauči. Byl v dobrém rozmaru a díky převaze velkorysý. „Jakou moc to nade mnou máte?“ divil se. „Jsem hlupák, když si před ženou pouštím hubu na špacír.“ Přesto se nekrotil. Jako by vychutnával absurdnost situace. „Paní Jansenová, to, co jsem vám řekl o schopnostech doktora Brandta, je pravda. V chemii je to průkopník, génius. Jeho bojové plyny jsou jedinou nadějí Německa na odražení invaze spojeneckých vojsk zpět do moře. Věřte mi, že soman dokáže zastavit doslova nekonečné množství vojáků. Proto mu říkáme zbraň k zadržení protivníka. Nikdo nemůže být v prostoru, kde je rozptýlen. A pokud letos Spojencům zabráníme získat po výsadku opěrné body ve Francii, dokážeme zastavit Rusy na Východě.“

„Ale dokážete vyhrát?“

Schörner se naježil. „Mohli bychom. Když ne, můžeme vyjednávat o ukončení války a vytěžit z něho značná území. To by bylo uspokojivé. Druhou možností je zničení Německa.“ Předklonil se. „Proto výstřednosti pana doktora Brandta toleruji, paní Jansenová. Je to zajímavý intelektuální problém, ano? Za normálních časů bych jej kvůli jeho slabé stránce snad zabil. Ale jsme ve válce. Takže jeho hodnotu pro Německo určuje jiná rovnice. Možná úplně jiná matematika.“

Rachel zajímalo, jak do Schörnerovy „jiné“ matematiky zapadá ona. Ten potomek „nadřazené rasy“ si tam seděl a vedl společenskou debatu s členkou kmene, který měl v duchu své přísahy vymýtit z povrchu zemského.

„Sturmbannführere,“ oslovila jej tiše, „není pro vás nebezpečné sedět si tady takhle s Židovkou? A dělat s ní to, co jsme dělali?“ Schörner mírně stočil hlavu stranou. Potom si lehce odkašlal. „Asi ano. Ale v tomto bláznivém táboře se to, co jsem dnes večer dělal, dá stěží posoudit jako poklesek.“

Rachel se nenechala odbýt. „Jsem Židovka,“ zopakovala. „Co to pro vás znamená?“

Zvedl ruce dlaněmi obrácenými dopředu. „Pro mě jste žena. Já se o náboženství moc nestarám. Nikdy jsem se o ně nestaral. Ani Brandt, abych řekl pravdu. Pro něj jsme všichni pokusní králíci.“

„Bylo by vám mé náboženství lhostejné, i kdybych byla stará a ošklivá?“

Zasmál se. „Ale vy nejste stará a ošklivá. I když jste skoro holohlavá, pořád jste docela krásná. Ale prosím vás, netlačte na mě tak. Paní Jansenová, ve všech společnostech existují paradoxy. Vy jste nevyrůstala jako já, tak asi nemůžete pochopit, co mě přivedlo do postavení, v němž se nyní nacházím. Tak jako ani já nemohu pochopit vaše stanovisko.“

„Ne,“ zamručela si pod vousy.

Schörner vstal, nikoliv chvatně, ale přece dost důrazně, aby dal najevo, že konverzace skončila. „Naprosto nepochybuji, že všechno to, co jsem vám dnes večer vyprávěl, zůstane mezi námi. Jistě chápete.“

Rachel měla pocit, jako by se jí v prsou přepnul jakýsi elektrický spínač. O tom, co ona brala jako podivnou důvěrnou záležitost, Schörner hovořil nevázaně s jistotou, že i ona nakonec zemře, stejně jako všichni ostatní vězňové. Sotva dokázala uvěřit, že se s ním odvážila mluvit, natož že jej dostala do úzkých v osobních otázkách.

„Zcela vám rozumím, sturmbannführere,“ řekla pokorně. „Měla bych teď odejít?“

„Smíte jít. Budu se těšit na vaši další návštěvu.“

Otočila se ke dveřím.

„Ještě okamžik. Vezměte si brandy s sebou.“

Držel skleničku, kterou nechala ležet na stole netknutou. Napadlo ji, že by pití mohla vzít paní Haganové. Stará Polka by se nerozpakovala vypít válečnou kořist od nacistů. Ona se jí však nedokázala dotknout. Měla dojem, že kdyby od Schörnera přijala něco hmotného, byla by ztracená. Že už by se nikdy nenašla, i kdyby se jí odtud jednou podařilo uprchnout.

Bylo to jen malé vítězství, ale lpěla na něm.

Venku před Schörnerovým bytem zahlédla ve stínu správní budovy muže. Stál a kouřil cigaretu. Skrčila se, protože jí blesklo hlavou, že by to mohl být seržant Sturm.

Když se přiblížila, postřehla, že to je pouze jeden z jeho psovodů. Nechal ji na pokoji, ale usmíval se tak, že mazala pryč, co jí nohy stačily.

24

„Jako bych ty prachy už měl prakticky v kapse!“ jásal seržant McShane.

Jonas Stern čekal u základu osmnáctimetrového stožáru vysokého napětí, takzvané stožárové patky, a díval se do očí lanu McShaneovi, který stál šest metrů od něj. Obří sloupy byly nahoře spojené šestimetrovým nosníkem, takže tvořily přibližnou napodobeninu stožáru, po němž měl Stern šplhat v Německu. Od nosníku byly natažené tři elektrické dráty k druhému stožáru, stojícímu na kopci o devadesát metrů níž, a k třetímu, který se nacházel na břehu jezera Lochy. McShane se se Sternem vsadil o pět liber, že vyleze na stožár a uvolní jednu z láhví visících na drátech rychleji než on.

„Připraven?“ popíchl jej.

Stern mrkl na své boty. Měl k nim bezpečně připevněná zahnutá stoupací železa, z nichž dopředu vyčnívaly dva ostré kovové hroty. Měl chuť se zbavit bezpečnostního pásu, který mu volně obepínal hrudník a přidržoval ho u sloupu, ale McShane trval na tom, že si ho musí nechat jako součást sázky. Stern zvedl levou nohu metr nad mokrou zem a zasekl stupadlo do sloupu. Potom posunul pás dost vysoko, aby ho neomezoval při rychlém pohybu vzhůru.

„Připraven,“ potvrdil.

„Uvidíme se nahoře!“ zvolal McShane.

Stern začal šplhat trhaně. Drápal se rychle, ale celou dobu zápolil s bezpečnostním pásem. Při každém kroku přísahal, že jen co se dostane do Německa, zahodí ho. Letmo se koukl doleva a obdivoval, jak plynule leze seržant. Ten byl o dvacet kilogramů těžší, a přece po stožáru pádil s přirozenou elegancí opice z džungle. Stern se zaměřil na nosník vysoko nad hlavou a zdvojnásobil úsilí, až si při tom stoupání odíral tváře i vnitřní stranu předloktí.

Pravou rukou se chytil nosníku s hrubým okrajem, ale to již McShane křičel: „Hej, kámo, dlužíš mi pět liber!“

Stern vzhlédl. Obrovitý horal již seděl nad ním na nosníku, ze sukně mu čouhaly holé nohy, obličej měl pod zeleným baretem rozesmátý. Stern zaslechl slabé drnčení. Podíval se z kopce dolů. Třicet metrů dál po drátě, který začínal pod McShaneovou sukní, se dolů hladce valila tmavozelená láhev na plyn.

Stern natáhl ruku a škubl gumovým lanem visícím od nejbližší kladky, čímž vytrhl závlačku, která držela zelenou láhev na místě. Ta se rozjela od stožáru a nabírala rychlost, poháněná pouze zemskou přitažlivostí. Celý ten výmysl vypadal jako veliká láhev s kyslíkem přivázaná za hrdlo k rozjeté sedačce lyžařského výtahu, ale fungovalo to s naprostou přesností.

„Já těch pět liber nemám,“ zavrčel Stern, když se nepohodlně usadil na svém konci nosníku. McShane mávl rukou. „Můžeš mi místo toho někdy zaplatit pivo ve Fort Williamu.“

Stern přikývl a pořád ještě popadal dech.

„Tamhle je Ben Nevis,“ upozornil jej McShane. „Vidíš? Říkám mu skrčený lev. Je to nejvyšší hora ve Skotsku.“

Stern zvedl obočí a podíval se přes úzké údolí. V dálce na jihu viděl zalesněný vrchol zahalený mlhou. Jezero Lochy se na vybledlém slunci třpytilo jako nablýskaná břidlice.

„Řek bych, že už ses do toho dostal,“ pochválil ho McShane proti zvedajícímu se větru. „Aby ses mi vyrovnal, trvalo by ti to eště měsíc.“

Stern rezignovaně pokýval hlavou. „Ste fakt dobrej,“ přiznal. „Ale proč na tom tak makáte? Nemáte snad ty láhve zavě…“ Hleděl mu pátravě do modrých očí.

McShane na něj mrkl. „Konečně ti to došlo, co? Že ti to ale trvalo! Celej tejden.“

„To ste nemoh něco říct, hergot? Tak vy máte zavěsit ty láhve!“ McShane se zatvářil rozhořčeně. „Říkáš zavěsit? Ty vole, dyť já sem v tý akci váš kápo!“

„Kdo s váma ještě jede?“

McShane se opatrně rozhlédl, což působilo osmnáct metrů nad zemí komicky. „Tři další instruktoři. Už toho máme trochu po krk, dělat kojný takovejm cucákům, jako ste vy. Možná to bude poslední pravej vejpad diverzních jednotek v týdle válce, víš? Totiž z těch klasickejch. Mám na mysli taktiku udeř a uteč. Jinak taky zastřel a vystřel nebo napadni a vypadni, jak někdy říkáváme.“

„Pro vás je to celý jenom hra, že jo?“ poznamenal vyčítavě. „Myslím válku.“

McShane se nepřestával usmívat, ale přimhouřil oči. „Taky se na to tak dá dívat. Máš tak aspoň nějakou vyhlídku, i kdyby se to vyvíjelo zle. Ale řeknu ti todle: Když luftwaffe vobrátilo Londýn v prach a naši letci umírali nad Lamanšem jako mouchy, nebyla to žádná hra. Churchill nás pověřil, abysme ukázali, že se Británie Hitlerovi nevzdá. Dostali sme co proto. V těch prvních dvou letech sem přišel vo hodně kámošů. Říkám ti to schválně, abys věděl, že den zúčtování se blíží.“

McShane natáhl nohu a rozhoupal třetí láhev na plyn, která visela na drátě pod ním. „Většina nejspíš spokojeně čeká na invazi. Ale my ze Skotský vysočiny sme mstiví. Někdy ke své vlastní škodě. Smith mi nabíd možnost zasadit těm hajzlům ránu na citlivý místo. Tak sem to vzal.“

Stern netušil, že by se dovedl vcítit do duševního stavu britského vojáka, ale v tom okamžiku se tak stalo. „Seržante, kolik toho o té akci víte?“

McShane se díval za něj na šedivé kopce. „Vím to, co vědět potřebuju. Stejně jako ty. Víc vědět nechci.“ Letmým pohledem si zkontroloval stupačky před sestupem. „Měl bys bejt rád, že do toho du já. Moje pomoc se ti bude hodit.“

„Jak to myslíte? Já se o sebe dovedu postarat.“

„Fakticky?“ McShane si mírně odkašlal. „Doufám, že se umíš schovávat líp, než si schoval to kolo. Našel sem ten krám před štyrma dněma.“

Stern otevřel pusu dokořán.

„Nelam si s tím hlavu. Plukovník vo tom neví. Vrátil sem ho tomu kopaničářovi před chalupu.“ Horal natáhl ruku a uchopil závlačku, která držela na místě třetí láhev. „Zmákneš to. Smith věděl, co dělá. Seš na tu práci jako dělanej.“

Vyvlékl závlačku z kolečka kladky. „A já zase na tu svou. Jestli někdo dokáže zavěsit ty láhve, schovat vám vybavení a vypadnout, než to skopčáci zjistěj, pak sou to hoši z Achnacarry.“

Stern pozoroval, jak láhev hladce sjíždí po drátě. Uvítal informace, že mu to tam připraví právě McShane. Žádný z ostatních instruktorů se mu moc nezamlouval, ale po pěti dnech výcviku pod nimi musel uznat, že se v životě nesetkal s lepšími a houževnatějšími vojáky.

Valící se láhev přeskočila nosník na druhém stožáru a plynule sjížděla k jezeru.

„Kdy na to jdete?“ vyzvídal Stern. „Podle mých propočtů už je načase vyrazit.“

„Láhve z Porton Downu máme dostat za hodinu,“ odpověděl klidně. „Hned potom se moje skupina vydává na cestu.“

Stern cítil vzrušení. „Dnes v noci?“

McShane si odepnul bezpečnostní pás, sklouzl z nosníku a zabořil stupadla do tlustého sloupu pod sebou. Podíval se na Sterna a uculoval se. „Škoda, že nebudu u toho, až ty láhve přistanou v lágru. To bude panečku podívaná. Jedna noc, a nikdo nepřežije.“

„Nikdo kromě mě a McConnella,“ opravil ho Stern.

„Správně,“ dodal honem McShane. „Tak sem to myslel.“

Za řekou Arkaig, kde se stáčí na sever od hradu, McConnell unaveně nacpal učební pomůcky na chemii a němčinu do kožené brašny a vypravil se zpět do výcvikového tábora. Učil se už dost dlouho a žaludek si slyšitelně říkal o potravu. Aby si cestu zkrátil, zahnul k úseku lesa známému jako Mile Dorcha neboli Tmavá míle. Původ názvu byl nabíledni. Tam, kudy kdysi vedla lesní pěšina, byl nyní tunel z klenutých stromů. Cesta byla utopená mezi vysokými stráněmi porostlými hlubokým mechem a lišejníky. Na takovém místě by člověk skoro čekal, že uslyší dusot kopyt a za stromy cválat koně s bezhlavým jezdcem.

Z lesa po McConnellově pravici se sice nevynořil bezhlavý jezdec, ale i tak se mu na moment zastavilo srdce. Stanul před ním vysoký muž kolem šedesátky, v krásné sukni, zeleném baretu a ošoupaných polobotkách. Neznámý se šedivýma očima stál bez hnutí u cesty. Když se McConnell přiblížil, muž zvedl vycházkovou hůl a vztyčil dva prsty na pozdrav.

„Dobrý den,“ uvítal jej McConnell.

„Hezký den na procházku,“ odpověděl stařík a sestoupil k němu.

„Ano, to je,“ souhlasil Mark.

Muž na to nenavázal. Ani McConnell kupodivu necítil nutkání ani povinnost rozvinout řeč. Pocestný v sukni zcela zapadal do okolní krajiny, jako by byl její součástí stejně jako mech a křivé stromy. V tom nenuceném tichu se McConnell zamyslel nad uplynulým týdnem. Čas trávený v Achnacarry pro něj byl objevný. Nouzová operace na břehu řeky ho vzpružila, připomněla mu, čeho se zřekl prací v oxfordské laboratoři. Také však předznamenala vznik přátelství mezi ním a Sternem. Uzavřený Žid se mu sice stále odmítal svěřit, jaký individuální výcvik prodělává, ale kdykoliv McConnell zaslechl, jak se po kopcích rozléhá ohlušující výbuch, představoval si Sterna s rukou na rozbušce.

Od příhody u řeky se mu jej podařilo překvapit ještě dvakrát. Seržanti McShane a Lewis k nim přiklusali s mohutnou třímetrovou kládou na ramenou. Lewis měl koleno ovázané, ale dával si záležet, aby se všichni přesvědčili, že ho Stern nezmrzačil. Když předstírali, že kládu předávají McConnellovi, udivil všechny tím, že si ji skutečně hodil na rameno a mašíroval s ní přes kopec, jako by se nechumelilo. Nepochlubil se jim totiž, že během studia na střední škole pracoval o letních prázdninách v kreozotové továrně, kde s dvanácti neúnavnými černochy tahal na georgijském slunci devět hodin denně rozpálené černé sloupy.

A předešlý večer, když se Sternem narazili na seržanta, který venku předváděl, jak se nouzově vaří v terénu, se McConnell blýskl znalostí místního folklóru. Kuchař vyzval obecenstvo, aby hádalo, z jakého zvířete je maso, které jim opekl na ohni. Jakmile se francouzští vojáci – a s nimi Stern – dověděli, že pečená pochoutka v jejich ústech je maso z tamního druhu krysy, úprkem se hnali k řece vyzvracet. Jenom doktor celou porci dojedl a vysvětlil, že za velké hospodářské krize pojídal aligátory, vačice, nutrie, hady a mývaly. Navěky si kuchaře naklonil prohlášením, že jeho krysa chutná líp než nutrie, velký vodní hlodavec z amerického jihovýchodu.

Avšak takových chvil bylo poskrovnu. Nejistota ohledně nadcházející akce a netrpělivost, s níž se na ni chystali, je oddělovala od vojáků na hradě, kteří věděli, že je boj s Němci čeká až na jaře.

„Vy jste ten Američan, že?“

McConnell sebou trhl, protože ten člověk v sukni se pohyboval tak vláčně a tiše, že na jeho přítomnost málem zapomněl.

„Ten pacifista, o němž slýchám?“

McConnell mrkl na ošlehanou tvář neznámého v baretu a hned se zase podíval před sebe. Na konci stromořadí zářil oblouk světla jako vysoké okno katedrály. „Ano,“ potvrdil. „Ale já bohužel nevím, s kým mám tu čest.“

„Pardon. Myslel jsem, že mě poznáte podle tartanu. Já jsem Donald Cameron.“

McConnell se snažil přejít z těžkopádného kroku na elegantní chůzi. „Sir Donald Cameron? Zeman z hradu Achnacarry?“

Skot se usmál. „Jo, vyslovuje se to těžko, viďte?“ Jak se blížili k okraji lesa, vzhlédl do stinných vrcholků stromů. „Za soumraku je tu krásně, že?“

„Ano, pane. Zdejší kopce mi připomínají hory u nás doma.“

„Kde to je?“

„V Georgii. Na vaší vysočině je stejná mlha, stejné zalesněné stráně jako na Appalačském pohoří.“

„O těch jsem slyšel. Víte, jezdí sem hodně Američanů. Prý hledají kořeny. Hezkých pár Cameronů bylo v osmnáctém a devatenáctém století vyhnáno z vlastní půdy v době jejího zabírání pro chov ovcí. Mnoho jich tehdy odešlo do Ameriky. Někteří právě do těch vašich hor.“

Oblouk světla se přiblížil, ale jak mu šli vstříc, jako by potemnělo. „Je to pravda?“ ujišťoval se McConnell. „Když jsem vaše jméno zaslechl poprvé, byl jsem trochu překvapený.“

„Pročpak? Cameroni tuhle půdu vlastní již sedm set let.“

McConnell uslyšel hukot vody. „Právě. Víte, Cameron je moje druhé jméno.“

Zeman se ani nezastavil, ale obrátil se na něj. „Vážně? A příjmení?“

„McConnell.“

„Hm. To je převážně irské.“

„Moje babička byla Cameronová.“

„No, ony tady v okolí existují dvě větve Cameronových. Cameroni z Lochielu a Cameroni z Errachtu.“ Sir Donald na doktora mrkl. „Doufejme, že pocházela z Lochielu, co říkáte?“

Oba muži vyšli z Tmavé míle na jiskřivé zimní světlo. Vzduch byl zamžený studeným mrholením. Stařec vedl McConnella na klenutou kamennou lávku pro pěší a ukázal na dva vodopády, kde voda přepadávala do rašelinaté hnědé tůně pod můstkem. Dýchal zhluboka, spokojeně.

„Asi vám tady kvůli tomu vašemu pacifismu dost zatápějí, že?“ McConnell váhal. „Trochu.“

„Myslíte si, že nejste stvořený pro boj, co?“

„Zkrátka si myslím, že určitě existuje lepší způsob, jak řešit problémy.“

Zeman se melancholicky usmíval. „Jo, pořád ještě? Po tom všem? Lidé jsou tvrdohlaví mezuláni.“

Světlo se na vodopádech rychle měnilo. Z bílé pěny se v šeru stávala stříbrná.

„Když mladý pretendent Karel Edward Stuartovec začal podněcovat povstání,“ vyprávěl Cameron, „můj předek – urozený Lochiel, jak mu říkali – to princi rozmlouval. Říkal, že to je špatně načasované.“

„Měl úspěch?“

„Kdepak. Povstání vypuklo a Lochiel bojoval jako ostatní. Jenže od začátku věděl, že je odsouzené k záhubě. Skončilo krvavou porážkou a smrtí u Cullodenu.“ Sir Donald k McConnellovi pomalu pokyvoval hlavou. „Chci říct, mládenče, že se člověk neměří podle toho, jak se naparuje a bije v prsa. Moudrý člověk má radši mír než válku.“ Vztyčil ukazováček. „A moudrý člověk si vybírá, kdy a proti komu bude bojovat. Alespoň pokud může.“ McConnella překvapilo, že takto filozofuje skotský horal z rodu válečníků, jestli někdy nějaký existoval.

„Je to divný svět,“ dumal zeman. „V roce 1746 náš starý hrad vypálili červenokabátníci. Nyní ten nový okupují Charlie Vaughan a jeho angličtí záškodníci. Nelíbí se mi to, ale je to pro dobro věci. Mám na mysli Hitlera. Toho já nesnáším. Nesnáším Němce vůbec, abych byl upřímný. Vy jedete do Německa, že ano?“

McConnell nevěřil vlastním uším. Brigádní generál Smith by se přece nesvěřil s cílem akce civilistovi, třebaže majiteli tamějšího panství.

„Netvařte se tak překvapeně. Moc mi toho neujde. Proč by vás jinak dali dohromady s tím německým Židem? A nedělejte si starosti. Já nejsem mluvka.“

„Je to pravda,“ přiznal McConnell a pociťoval úlevu skoro jako po zpovědi.

„Tak to musí být důležité.“ Skot se mu pronikavě zadíval do očí. „Vydat se do nepřátelského tábora znamená krveprolití. To zřejmě víte.“

„Dovedu si to spočítat.“

„No… když si na to vybrali vás, tak jste určitě ten pravý.“ Mark se opřel loktem o kamenné zábradlí mostu. „Nejdříve jsem si myslel, že ne. Ale nyní mám divný pocit. Skoro jako… jako by to byl osud. Vezměte si jméno Cameron. Právě teď asi stojím na půdě, po níž kráčeli moji předkové, a to jenom kvůli tomu poslání.“

Sir Donald přikývl. „Poslyšte, mládenče. Až nadejde čas – až půjde do tuhého –, však vy si poradíte. Slyšel jsem, jak jste u řeky zachránil toho žabožrouta.“

„Protože na medicínu mám kvalifikaci. Tady na to ne.“ Cameronovi vzplály oči. „Hovno! Jestli vám v žilách koluje krev Cameronů, tak v sobě máte bojového ducha. Až přijde čas, projeví se to.“

Opřel si hůl o zábradlí mostu, z podkolenky na pravé noze vytáhl nůž a podíval se McConnellovi do očí. „Jako že je bůh nade mnou, přál bych si jet s vámi. Ale už jsem na to moc starý. Mám syna asi tak ve vašem věku. Je u lovatských průzkumníků. Každopádně jste z jedné větve Cameronů, a tak máte právo nosit tartan.“ McConnell udiveně sledoval, jak Skot ze své tlusté vlněné sukně odřezává asi patnácticentimetrový vzorek.

„Vezměte si to, doktore. Třeba vám to v těžkých chvílích přinese štěstí.“ Zastrčil nůž zpátky do podkolenky a dodal: „Žádný fricek se s Cameronem nemůže rovnat. Zapamatujte si to.“

McConnell vypnul hruď a zelenočervenožlutý kus látky složil do kapsy pracovní uniformy. „Děkuji vám, pane. Budu to nosit u sebe.“

„Tak tak, mládenče.“

Pomalu už byla tma. Z dálky McConnell uslyšel tlumený výbuch, další předehru k pohromě, která měla brzy srovnat se zemí to, co zbylo z Evropy.

Opřel se o zábradlí a pozoroval vodopády. Do toho zvuku by se člověk mohl pohroužit, řekl si. A nejen do zvuku, ale i do vůně vlhkého kamene, kouře ze spáleného dřeva a mlhy. Jak se tak díval, z tmavé tůně pod vodopády vyskočil velký losos. Boky se mu třpytily, až oči přecházely, a ocas se v šeru matně leskl.

„Viděl jste to?“ zvolal a podíval se doprava.

Nikdo tam nebyl. Jenom prázdný kamenný most a cesta vedoucí zpět do mechového tunelu Tmavé míle. Zeman z Achnacarry zmizel. I když mu to samému připadalo bláznivé, sáhl do kapsy, aby se přesvědčil, že tam ten vzorek látky ještě má, že to všechno nebyla jenom halucinace.

Nebyla. V prstech totiž neomylně žmoulal kus hrubé látky. Vydal se zpět k hradu a myslel na to, co mu řekl Lochiel. Moudrý člověk si vybírá, kdy a proti komu bude bojovat. Jenže on si tenhle boj nevybral. Vybral mu jej Duff Smith. Bylo to zvláštní. Ve válce to dopadá tak, že rozkazy dávají lidé jako Smith, pragmatičtí generálové, kteří vyhodnocují ztráty na životech stejně lhostejně jako pojistní matematici ze společnosti Lloyd’s. Proč by člověka nemohl do nebezpečí poslat takový sir Donald Cameron? Muž z masa a kostí a soucitný? Vůdčí osobnost, která s lidmi nemanipuluje, ale inspiruje je?

McConnell si brašnu s učebními pomůckami přehodil přes rameno a rozběhl se. Ve spáncích mu tepalo zklamáním. Měl už výcviku po krk. Bylo načase s tím pohnout.

Zatímco on jedl sám v opuštěné boudě za hradem, Stern seděl v kanceláři plukovníka Vaughana a napůl ještě čekal, že to od něj schytá za tu krádež kola. Avšak ve dveřích se neobjevil Charles Vaughan, nýbrž brigádní generál Smith. Měl na sobě těžký plášť do deště a loveckou čapku, ale tentokrát nenesl brašnu na mapy. Žuchl sebou do Vaughanova křesla, ze skříně na pořadače vyndal láhev whisky a dvě skleničky a do každé nalil na dva prsty.

„Vypij to,“ nařídil Sternovi.

Ten se ani nepohnul. „Co se děje? Vy jste tu akci neodvolal?“

„Odvolat ji? To si piš, že ne. McShane a jeho lidi letí do Německa, jak jsem řekl.“

„Tak co teda?“

V Smithově hlase slyšel něco, s čím se u něj ještě nesetkal. Téměř… soucit. „Přiletěl jsem z místa vzletu jenom kvůli tobě. Dostali jsme z Německa zprávu. Možná tě bude zajímat.“

„Jakou?“

Z náprsní kapsy pláště brigádní generál vytáhl složený list papíru. „Před třemi dny náš Útvar zvláštních operací vyzvedl z ledové kry v Baltském moři jednoho Poláka. Udělal pro nás fůru práce, ale byl prozrazen. Podařilo se mu vynést poslední náklad. Mezi dokumenty bylo několik jmenných seznamů. Lidí, kteří zahynuli v určitých táborech. Jedním z nich je Totenhausen.“

Stern pomalu pokyvoval hlavou. „No a?“

Smith mu seznam podal přes stůl. Stern ho přelétl. Bylo na něm kolem padesáti jmen, některá zjevně židovská, jiná ne. Vedle každého stálo číslo. Dole spatřil jméno, které na něj zapůsobilo jako úder blesku: Avram Stern (87052).

Odkašlal si. „Jak je ten seznam starý?“ zeptal se rozechvělým hlasem.

„To nevíme. Možná měsíce, možná jenom týden. Je to tvůj otec?“

„Jak to mám do prdele vědět?“ vybuchl Stern. „V koncentrákách by mohly být stovky Avramů Sternů!“

„V Rostocku?“ podotkl Smith ohleduplně.

Stern zvedl pravou ruku, jako by si zjednával ticho. „Já ho varoval,“ řekl se sklopeným zrakem. „Prosil jsem ho. Ale on nechtěl odjet. Bylo mi tenkrát čtrnáct, ale už jsem předvídal, co se může stát. Jenže on bojoval v první světové válce za císaře. Říkal, že Hitler veterány nezradí. Taková blbost. Taková blbost!“ Zvedl se k odchodu.

„Počkej moment,“ zarazil ho Smith. „Chápu, že to je velká rána. Rozmýšlel jsem si, jestli ti mám ten seznam ukázat. Ale člověk má právo to vědět. Možná se z Německa sám nevrátíš.“

Stern sklesle přikývl.

„Odjíždíte zítra v noci. Měsíc skoro nesvítí.“ Smith váhal, zda má pokračovat. „Musel jsem ti to říct. Víš, že nemůžeš nikoho vzít s sebou ven?“

„Jak to myslíte?“

„Mluvím o Židech,“ objasnil nekompromisně. „Z Německa se nevrátí nikdo jiný než ty a McConnell. Jestli někoho vyvedeš s sebou, poručík ho na palubu nevezme. Jasné? Sterne, o téhle akci se nikdy nikdo nesmí dovědět. Nikdy. Zvlášť ne Američani.“

„Do prdele s Američanama. Jak bych moh někoho z tábora vyvést, když tam půjdu až po útoku?“

„To je přesně moje řeč. Hlavně abys tam nešel dřív.“

Smith si prohlížel nehty na ruce. „Pořád ti náš doktůrek účast na akci rozmlouvá?“

„Co? Ale ne. Jenom tak mluví. To nic neznamená. Řeči k ničemu nevedou.“

„Takže jsi připraven? I kdyby McConnell ztratil nervy a nechtěl to podniknout, prostě cokoliv? Provedeš to?“

Stern se na něj podíval podrážděně. Planoucíma černýma očima vyjádřil tolik, že nebylo třeba slov.

„A vězňové?“

„Vím, co se musí udělat.“

„Výborně.“ Smith spokojeně zachrochtal, dolil si whisky a odměřeně upil. „Je tu ještě jedna věc, o které si musíme promluvit. Je to drsné, ale nutné. A ty bys to měl pochopit a zvládnout.“

„Poslouchám.“

„Ty už jsi na nepřátelském území byl. Víš, jak to chodí. Nepřipadá v úvahu, aby jednoho z vás dopadli živého. Hlavně ne McConnella. Ví toho moc. Zkrátka se to nesmí stát.“

Stern sáhl do blůzy a vyndal z ní malou kulatou medaili s vyrytou Davidovou hvězdou. Až nyní si Smith všiml řetízku. Stern třel prsty matný stříbrný povrch a pak rozevřel dlaň. Měl v ní podlouhlou černou pilulku.

„Nosil jsem ji už v severní Africe a od té doby ji mám u sebe pořád,“ vysvětlil.

Brigádní generál překvapeně zvedl obočí. „Účinné. Obvykle vhodné pro každého. I pro tebe. Jenom mám pochybnosti, jestli bude doktor McConnell připravený stejně jako ty. Vlastně… pochybuju, že by si kyanid vzal, i kdyby ho měl.“

„Nevzal,“ odhadl Stern.

Smith skoro minutu seděl beze slova. Pak konečně naznačil: „Rozumíš?“

Stern ani nemrkl. „Když to musí být,“ pochopil. „Budiž.“

Stern odešel, brigádní generál složil seznam a zastrčil ho zpátky do kapsy. Potom vypil whisky, kterou Stern nechal ležet na stole. Nerad mu lhal, ale neměl jinou možnost. Nevzpomínal si, že by někdy nařizoval takto ošemetné poslání. Vítězství ve válce se nikdy neobešlo bez krveprolití, jenomže tomuto nelítostnému plánu se nic nevyrovnalo. ČERNÝ KŘIŽ si nevyžadoval obětování cvičených vojáků v rukou nepřítele, ale hromadnou vraždu nevinných vězňů rukou příslušníka jejich národa. Za stolem se plánovaly a vypočítávaly oběti na životech a porovnávaly s případným přínosem – nesmírným přínosem. Smith však měl dostatek zkušeností, aby věděl, že pro člověka, který má ty nevinné lidi vlastnoručně připravit o život, nemusí být chladnokrevný úsudek a pádný důvod rozhodující. V takové situaci to chtělo skálopevné přesvědčení.

A Sterna se Smithovi podařilo přesvědčit. Útvar zvláštních operací skutečně tři dny předtím vyzvedl na pobřeží Baltského moře onoho Poláka a ten měl u sebe seznam popravených Židů. Avšak Avram Stern mezi nimi nebyl. Smith neměl ponětí, zda je Avram Stern živý, nebo mrtvý, a bylo mu to celkem jedno. To jméno si zjistil v Londýně od majora Dicksona, který měl o Jonasi Sternovi tlustý spis, získaný od vojenské policie v Palestině. Když se nad tím Smith zamýšlel, zdálo se mu ironické, že smrt v Totenhausenu byl asi nejpravděpodobnější osud, jaký mohl Sternova otce potkat. A kdyby tato lež podnítila synovo odhodlání operaci ČERNÝ KŘIŽ provést, pak by starý Žid nezemřel nadarmo.

„Pěkná drzost!“ zaburácel známý hlas. „Upíjet mi whisky. Duffe, já tě roztrhnu!“

Smith mrkl na veliký růžovoučký obličej plukovníka Charlese Vaughana. „Omlouvám se,“ řekl chladně a vstal. „Zaháněl jsem chmury ze špatné noviny. Doušek zmírňuje dopad, ne?“

Vaughanův výraz okamžitě přešel v otcovskou starostlivost. „No tak, Duffe, jenom jsem si z tebe dělal šprťouchlata. Tak tu láhev dorazíme, co říkáš? Na nepřítomné kamarády.“

„Jako by se stalo, Charlesi.“ Smith popošel od stolu k plukovníkovi a poklepal ho po nadloktí. „Musím se vrátit do Baker Street.“

Vaughan se zklamaně zamračil. „Tak dobře. Špionážní povinnost. Dorazil tvůj speciální náklad v pořádku?“

„Bezva. Děkuju, žes mi půjčil McShanea a ostatní. Tvrdá práce si vyžaduje tvrdé chlapce.“

„Jsou to moji nejlepší, o tom není pochyby. A nikdy se nikdo nedozví, že si odsud udělali výlet. Tím si buď jistý.“

„Díky, brachu.“

Smith vyšel ze dveří, otočil se a zamyšleně sešpulil rty. „Víš, Charlesi, děsí mě, jak jsou někteří Židé odhodlaní. Když jde o zabíjení, jsou chladnokrevní jako Gurkhové. Až bude po válce, měli bychom si dávat pozor na zbraně v Palestině.“

Vaughan si mnul hranatou bradu. „Duffe, kvůli tomu bych si vrásky nedělal. Řek bych, že jich Adolf nenechá naživu dost, aby byli schopni se vzbouřit, natož válčit.“

25

Oberscharführer SS Willi Gauss koukal skrz stromy do tmy. Potom se obrátil a zadíval hloub do lesa u domu, který právě nechal za sebou. Ani přes hustý liják mu neušlo, že paní Kleistová již zhasla lampy. Spokojeně si oddechl a pustil se po úzké pěšině vedoucí kolem zalesněných kopců zpátky do Totenhausenu.

Do tábora to měl čtyřicet minut plahočení ve větru a dešti, ale ani mu to moc nevadilo. Návštěvy u paní Kleistové vyvolávaly zcela jinou únavu než hromadný pořadový výcvik. Její manžel byl kapitánem ponorky U-238, umístěné v Mexickém zálivu. Doma nebyl již osmnáct měsíců a jeho žena nepatřila k těm, které by svůj sexuální život obětovaly německému námořnictvu. Willimu ta situace připadala komická. Sybille Kleistová nenáviděla moře, a přitom se vdala za kapitána ponorky – protože se jí líbila jeho švihácká uniforma. Bylo to typicky německé. Pod záminkou, že manžel nejezdí domů dost často, aby si ospravedlnil bydlení v přístavu, se rozhodla žít na samotě ve velmi pohodlném domě za vesnicí Dornow.

Kapitánova smůla znamenala štěstí pro Gausse. Sybille byla v posteli nenasytná. Willimu bylo dvacet tři, jí čtyřicet. Využívala ho do vyčerpání dvakrát týdně, někdy i třikrát. Stávalo se, že ho za celou noc ani nepustila ven se vymočit. Čekala, až na něj přijde potřeba a ztvrdne mu, a pak ho využila znova. A Willi si nestěžoval. Až poslední dobou začala žvanit nesmysly. Tvrdila, že ho miluje. Přestože mu bylo teprve třiadvacet, už věděl, že to je nebezpečné. Museli počítat s tím, že se kapitán po válce vrátí.

O kapitánech ponorek bylo známo, že to jsou hrdí a tvrdí chlapi. Willi si plánoval, že vztah ukončí ještě předtím. Ale pár dalších návštěv v její posteli by loučení nijak nekomplikovalo.

Zrovna došel k tmavé točité cestě, když odněkud zpředu zaslechl tlumené bouchnutí. Znělo to jaksi povědomě, ale v dešti nedokázal určit místo. Když procházel zákrutou, uslyšel ve stromech po levici zasvištění a potom další ránu. Že by se ho seržant Sturm konečně rozhodl sledovat, aby zjistil, co chodí v noci dělat do lesa?

Pár vteřin nato se na rozčvachtané pěšině náhle zastavil. Deset metrů od něj stál obrovitý muž v tmavé uniformě. Z místa, kde se dal vytušit obličej, na něj zářila bělma očí. Nad nimi viděl, jak se ve větru třepotá padák a jeho nosné šňůry, a hlavou mu blesklo: diverzanti. Ale hned tu myšlenku zahnal. Vždyť stál na německé půdě, daleko od fronty. Třeba major Schörner nařídil nějaké cvičení, aby vyzkoušel stráž z Totenhausenu. Na chvíli se spokojil s tímto vysvětlením. Potom sáhl po koženém pouzdře na opasku.

Před parašutistou se zablýsklo jasné světlo.

Willi ucítil strašnou ránu do břicha. Vzápětí hleděl na bouřkovou oblohu nad Meklenburskem. Parašutista se nad ním skláněl. Willi byl spíš zmatený než vystrašený. A unavený. Neuvěřitelně unavený. Jak se díval nahoru, temný obličej nad ním se rozmazal, zmizel a pak splynul s jemnými rysy Sybille Kleistové. Najednou vypadala nějak jinak. Vypadala… krásně. Těsně než ztratil vědomí, uvědomil si, že ji snad přece jen miluje.

„Iane, je mrtvej,“ ozvalo se anglicky.

Seržant McShane do těla kopl. Nepohnulo se. „Přesvědč se,“ poručil.

Tmavá postava se vrhla k zemi a zabodla padlému Němci dýku do srdce.

„Doklady,“ řekl McShane.

Klečící postava mrtvole prohledala kapsy a z jedné vytáhla hnědou koženou náprsní tašku. „Je to četař. Oberscharführer SS Willi Gauss. Má tady potravinový lístky z Totenhausenu.“

McShane pokýval hlavou. „Coline, pochybuju, že samotnej četař s pistolí tvoří hlídku. Ale někdo by ho moh vočekávat v koncentráku.“

Cvičitel z Achnacarry odvrátil hlavu od Gaussova těla. „Iane, cejtím z něj chlast.“

McShane pozoroval cestu a vysvlékl se z padákového postroje. Za několik vteřin k němu přiběhly dva další stíny a zastavily se vedle něj. Oba byli rovněž instruktoři z Achnacarry. Jeden se jmenoval Alick Cochrane – také skotský horal, jakoby McShaneova kopie –, druhý John Lewis, cvičitel džuda, kterého Stern první den výcviku ztrapnil. Slib, že bude způsobilý se akce zúčastnit, splnil jenom díky tomu, že si koleno ovazoval, každý den ho rozhýbával jako pominutý a po nocích si dával ledové obklady.

„Iane, víš, kde sme?“ zeptal se Cochrane.

„Mezi voběma hlavníma skupinama kopců. Západně vod vesnice a lágru, jak bylo v plánu, jenom moc daleko na jih. Posraná bouřka. Ale mohlo to bejt horší, když sme skákali takhle naslepo.“

„Jo,“ souhlasil Cochrane. „Dybys neskočil první ty, asi bych to nedokázal.“

„Kde sou láhve a ty vostatní krámy?“ zeptal se Lewis.

McShane se podíval na tmavé kopce a zaštítil si oči před prudkým lijákem. „Měly by bejt na sever vod nás, na pláni. Tam, kde máme bejt my. Ta transformovna by měla stát na vršku těch kopců po naší levici. Na východ.“

Colin Munro si očistil nůž a postavil se. „Iane, jak to chcete zahrát?“

McShane se podíval na mrtvolu na pěšině a přiměl se jasně uvažovat. Od chvíle, kdy pronikli do německého vzdušného prostoru, jim nic nevycházelo. Odletěli z letecké základny Wick ve Skotsku v nejtajnějším letadle letky pomocné služby, Junkers Ju 88A6 luftwaffe, které nouzově přistálo v Cornwallu a Útvar zvláštních operací je opravil tak, aby vyhovovalo prvořadým úkolům v Evropě. Junkers s německy mluvícím pilotem je přepravil bez potíží přes vzdušný prostor okupovaného Nizozemí, ale brzy do hry zasáhlo počasí. Neočekávaně vanul vítr od Baltského moře na jih a na hranicích starého Německa působil jako zeď. Pilot to chtěl obrátit, ale McShane ho donutil letět přímo do bouře. Orientoval se podle řeky Recknitz a přivedl záškodníckou skupinu skoro přesně nad cíl.

Seskočili naslepo, bez navádění osvětlovací raketou nebo rádiem, a zázračně přistáli nezraněni. Nákladní padáky a láhve s plynem byly bohužel shozeny dlouho po nich. McShane věděl, že polohu nákladních padáků nakonec objeví, protože dokud to šlo, nespouštěl je z očí. Větší problém byl ten mrtvý u jeho nohou. Ten mohl celou akci zhatit, ještě než do Německa dorazí McConnell se Sternem. A to jednoduše kvůli tomu, že byl v daném čase na špatném místě. McShane se letmo rozhlédl po tmavém lese. Někdo mohl snadno zaslechnout osudné výstřely. Tlumiče na samopalu Sten totiž tak docela netlumily.

„Iane?“ zeptal se Cochrane tiše.

„Pohřbíme ho v lese,“ vyštěkl McShane. „Rovnou tady. Ve stejný jámě schováme padáky. Na nic jinýho teď není čas. Pak vyzvednem láhve, zakopem nákladní padáky a vydáme se na kopec.“

„Ty láhve,“ začal Munro. „Vsadím se, že kdybysme zahrabali i nosný tyče a každej z nás vzal jednu láhev na rameno, zkrátili bysme dobu přepravy na polovinu. Zvlášť v těchhle lesích.“

„Víte, jak sou ty láhve zatraceně těžký,“ připomněl jim Lewis.

„Vo nic víc než klády v Achnacarry,“ namítl McShane. „Johne, vydrží tu váhu to tvoje koleno?“

„Zmáknu to.“

„Fajn. Tady se musíme zachovat podle toho, co vštěpujem nováčkům…“

„Všichni k zemi!“

McShane sebou praštil do sněhu vedle Gaussova těla. „Co je, Alicku?“

Cochrane popadl pistoli a namířil ji k lesu. Čtyřicet metrů na sever se mezi stromy objevilo žluté světlo. Po půl minutě naprostého soustředění McShane usoudil, že se světlo nehýbe.

„Co judem dělat?“ zeptal se Lewis.

„Drž hubu, do prdele, a modli se, aby to zmizlo.“

Sybille Kleistová stála u předního okna chalupy a koukala do tmy. Znala zvuky svého lesa, a tak věděla, že ta rána, co prořízla noční vzduch potom, co její milenec odešel, k normální atmosféře meklenburské noci nepatří. Napadlo ji, jestli se její amant náhodou nevrací ještě na jedno číslo – doufala, že ano –, jenže se neukázal.

Popotáhla z cigarety a opět litovala, že nemá telefon. Ne aby někomu zavolala, že má strach. Ještě by mohli natrefit na Williho, a bylo by to. Život byl čím dál složitější. Co by dělala, kdyby se vrátil manžel? Rozvést se s hrdinným kapitánem ponorky, hned by z ní udělali nevěrnou, vlastizrádnou děvku – bez ohledu na to, že ji manžel nudí.

Nikdy nic nefunguje, jak by mělo.

Ještě chvíli úzkostlivě vyhlížela a poslouchala a potom se zdráhavé odebrala zpátky do postele a zapálila si druhou cigaretu. Prostěradlo bylo ještě vlhké od jeho vášnivého zaujetí. Jak tak na něj myslela, připomínala si pronikavý zvuk, který k ní dolehl z cesty. Snad to jenom jelen narazil parožím na strom. Přesto by Williho ráda zase viděla.

„Vstáváme,“ zavelel McShane tiše. „Do rozednění máme jenom sedm hodin. Až zavěsíme ty láhve a schováme rádio, eště se musíme dostat k pláži.“

Munro vybalil skládací rýč. „Vodnesem tu svini mezi stromy a zakopem.“

Než mrtvolu pohřbili, našli všech osm lahví, připevnili kladkový mechanismus a příčná ramena k hlavám láhví a zahrabali bavlněné nákladní padáky, na kterých to všechno shodili, uplynulo devadesát šest minut. Další dvě hodiny trvalo, než vytáhli těch osm láhví – a k tomu bednu, kterou měli ukrýt pro Sterna s McConnellem – na vršek nejvyššího kopce.

Uhnízdili se u základu prvního stožáru za plotem transformovny. Ta byla zatemněna před zraky formací spojeneckých bombardérů. Hluboké bzučení v lese jim prozradilo, že je v provozu, ale až Cochraneova letmá obhlídka potvrdila, že je opuštěná.

Lewis hudroval, že lézt na sloup a pracovat kolem drátů s vysokým napětím v dešti je sebevražda. McShane ho úplně ignoroval, připevnil si stupačky a bezpečnostní pás, k opasku si přivázal dlouhé vinuté lano a rychle šplhal na jeden z osmnáctimetrových nosných sloupů. Munro mu byl v patách. Nahoře McShane navzdory větru a mrznoucímu dešti uvázal provaz se smyčkou a roubem kolem nosníku, aby se zajistil, pak odvázal dlouhé lano a vytáhl na něm kladkostroj, nutný k vyzdvižení láhví s plynem na samý vršek stožáru.

Všichni pracovali převážně v tichosti, ale přesto v ohromném tempu. Mockrát si celou operaci nacvičovali v Achnacarry. Cochrane s Lewisem na zemi montovali k láhvi kladku s kolečkem a pomocí kladkostroje ji potom vytáhli nahoru. McShane s Munroem zařízení posadili na pomocný nosný drát.

V Achnacarry Munro tento úkon přirovnal k zavěšení šedesátikilové vánoční ozdoby na visuté lano. Ozdobou byla láhev a háčkem kolečko kladky se závěsným ramenem. Bylo to výstižné přirovnání. Sedělo to. Zavěsit ozdobu si vyžadovalo dokonalou rovnováhu a obrovskou sílu, neboť se musela zdvihnout z háku kladkostroje, který ji vytáhl k vodorovnému nosníku, a potom ještě výš a posadit na vnější pomocný nosný drát. A to tak, aby se člověk ani kov nedotkli živého drátu, nataženého jenom několik centimetrů vedle.

McShane dodal sílu, Munro se staral o rovnováhu. Jakmile kolečko kladky sedělo na drátě, Munro přelezl z konzoly na láhev a McShane udržoval jeho i zařízení na místě pomocí gumového lana připevněného k háku na spodku láhve. Pak McShane nechal láhev – a Munroa obkročmo na ní – sjet o předem určený kus od nosníku dolů. Když se zastavila, Munro měl z vaku na opasku vyndat promazanou závlačku a prostrčit ji otvorem v kolečku kladky. Potom měl současně držet šest tlakových západek, které vyčnívaly z tvrdého drátěného pletiva pokrývajícího každou láhev. Posledním krokem bylo připevnit svorky na tlustém gumovém laně ke kroužku nadměrné velikosti na konci závlačky. Tímto lanem – připojeným v opačném sledu, aby se nejprve uvolnila láhev nejdál od stožáru – měl Stern později spustit plynový útok.

Až po poslední láhev šlo všechno podle plánu. McShane s Munroem se rozhodli před jejím upevněním minutu odpočívat. Visela přímo pod nimi, ještě zavěšená na kladkostroji, ovládaném zdola Cochranem a Lewisem. První dva zůstávali bok po boku na konzole – McShane vsedě, Munro záhadně držel rovnováhu na bobku. Vtom uslyšeli hlasitou ránu z transformovny za zády.

Zda do živého drátu udeřil blesk, nebo na něj spadla větev, nikdo z nich nevěděl. McShane halasně zaklel, protože pomocný drát byl najednou pod napětím a gumové lano v jeho ruce živé. Ani si nebyl vědom, že vykřikl. Jenom cítil, jak mu za ruku škube nesmírná síla, a tak cukal také. Proud ho najednou pustil a on z nosníku přepadl.

Zachránil ho provaz se smyčkou a roubem. Byl jím totiž přivázaný ke konzole. Visel tak sedmnáct metrů nad zemí, v poloze, z níž mohl krásně sledovat, jak jeho akce končí katastrofou. Bezmocně přihlížel, jak nejvzdálenější láhev začíná sjíždět po drátě k Totenhausenu.

Vzápětí byl svědkem nejpozoruhodnějšího statečného nebo šíleného činu. Vzduchem nad ním se vrhl černý stín a zachytil se na metrovém závěsném rameni mezi pohybujícím se kolečkem kladky a hlavou láhve. Zprvu si myslel, že ten stín je sova nebo jiný noční pták.

Až pak zjistil, že to je Munro.

Ten předtím postřehl, jak McShane zaklel a trhá rukou a láhev nejdál od nosníku se dává do pohybu. Bez přemýšlení Munro skočil z konzoly.

McShane natáhl ruku v marné snaze jej strhnout zpět, ale bylo již pozdě. Zařízení se valilo i s instruktorem po drátě dolů a bleskově nabíralo rychlost. Po několika vteřinách je ztratil z dohledu.

O čtyřicet metrů níž po pomocném drátě, když se kvapem blížil druhý stožár, Munro cítil, jak mu ve vlasech jiskří elektřina. Z pomyšlení, že drát nad ním je pod napětím – takže i on sám je „živý“ – se mu zvedal žaludek. Jenom zázrakem nebyl usmrcen již při dopadu na láhev, kdy mohl zavadit o jednu z tlakových spouští. Věděl, že aspoň příštích pár vteřin je v bezpečí. Tak jako může na živém drátě sedět pták, může se ho dotýkat i člověk, pokud není uzemněný a napětí není příliš vysoké. Toto vědomí ho alespoň na chvilinku uklidnilo, takže mohl honem kalkulovat.

Než se kolečko kladky dovalí k dalšímu stožáru, roztříští tam porcelánový izolátor a způsobí zkrat v celém systému, měl zhruba půl minuty. Pak by se jeho „vánoční ozdoba“ i s ním valila zbývající vzdálenost do Totenhausenu, dopadla by na zem, vybuchla a naplnila mu plíce smrtícím nervovým plynem – ledaže by se zabil již tím pádem. Akce by tím byla prozrazena, jeho přátelé dopadeni a zabiti. V uších slyšel ozvěnou vlastní hlas, jak potisící nabádá nováčky v Achnacarry: I kdyby sme vás vycvičili sebelíp, vždycky nastane situace, na kterou nemůžete bejt připravený. Teprve pak se ukáže, jestli ste eště kluci, anebo už chlapi…

Obrnil se proti bolesti, pevně se chytil závěsné tyče, rozhoupal obě nohy a přehodil je přes drát, aby klesání zpomalil. Třením o vinutý ocelový drát se mu propálily vlněné nohavice i kůže. Láhev se sice zbrzdila, ale ne dost. Když mu drát prořízl lýtkové svaly až na kost, řval a bylo mu jasné, že nemá odvahu, aby si stejným způsobem zmrzačil i ruce.

Necelých čtyřicet metrů před druhým stožárem si vzpomněl na lano se smyčkou a roubem. Levou rukou si sáhl za záda a vyškubl ho z opasku. Potom přehodil dřevěnou rukojeť přes drát před kolečkem kladky.

Kolečko rukojeť rozštíplo jako proutek, ale provaz se zamotal do hliníkových vidlic a zamotával do mechanismu kladky. Láhev dva metry klouzala a potom se znovu rozjela. Tímto posledním pohybem se však do mechanismu nacpal zbytek provazu.

Ten s sebou strhl i Munroovu ruku. Ta se dostala pod kolečko a zapraskala hlasitěji než rukojeť. Kladka s láhví sklouzly ještě posledních deset metrů, přičemž vlekly zmasakrovaného diverzanta za sebou.

Kolečko se zaseklo těsně před nosníkem. Munro nikoliv. Jeho tělo bylo setrvačností vrženo přes kladku a na konzolu, čímž uzavřelo elektrický obvod mezi živým drátem a zemí.

Dvě stě metrů nad ním McShane uviděl jasně žlutý záblesk s prskajícím modrým středem. Nato zahlédl, jak vzdálená světla Totenhausenu jednou, dvakrát pohasla… a opět se rozzářila.

McShane div nespálil sloup, jak chvatně sjel na zem. Přitom si do rukou a obličeje zadřel kreozot a třísky. Sotva dopadl do sněhu, rozběhl se z kopce dolů. Cochrane s Lewisem mezitím odvázali lano držící poslední láhev na místě.

U patky příštího stožáru McShane našel kamarádovo tělo. Leželo na břiše. Pravou ruku měl rozsekanou, paži utrženou a zlámanou, z nohavic zůstaly zkrvavené hadry. Ve vzduchu bylo cítit zápach, jako by tam udeřil blesk. Munro smrděl spálenými vlasy a pečeným masem. McShane si klekl a nahmatal puls na krční tepně, i když věděl, že to je zbytečné.

Dřepěl tam a rozmýšlel, dokud ho nedoběhli Cochrane s Lewisem.

„Iane, co se hergot stalo?“ vychrlil Alick bez dechu.

„Kurva! Kurva!“ nadával McShane. „Pomocný dráty byly pod napětím. Úplně mě to voslepilo. Nechtěně sem vytrhnul jednu závlačku. Gumový rukavice sem musel mít špinavý, takže mi proud procházel do ruky. Láhev se rozjela a Colin na ni naskočil. A zastavil ji.“

McShane stál a koukal do tmy vysoko nad nimi. „To vypadá na zbytek lana se smyčkou. Colinovi se s ní povedlo zablokovat kolečko.“

„Ty vole!“ zamumlal Cochrane, když si zblízka prohlédl Munroovo tělo.

„Narazil do sloupu,“ řekl McShane. „Byl mrtvej, eště než dopad na zem.“

„Co se mu to sakra stalo s nohou?“ divil se Lewis.

Munro měl pravou nohu holou, s otevřenou zlomeninou v kotníku, jako by se roztrhl zevnitř.

„Musel tudy projít proud,“ vysvětloval McShane. „Urvalo mu to botu. Já buďto nechytil plnej proud, anebo mi musel projet rukou a nohou na stejný straně a minul důležitý orgány. Colin takovou kliku neměl.“

„Ne,“ zašeptal Cochrane. „Ale zachránil celou akci. A zachránil nás.“

„Je to tak, Alicku.“ McShane chvilku počkal, aby se mu nechvěl hlas. „Ale eště musíme pověsit dvě láhve. Tamtu poslední a tudle, co máme nad sebou.“

„A co náckové?“ dělal si starosti Lewis. „Viděl sem, jak dole světla zablikaly.“

McShane přešel k nejbližšímu nosnému sloupu a zasekl jedno ze svých stupadel do dřeva. „Buďto si toho všimli, nebo ne. Jestli sem přilezou, dáme jim zabrat. Když ne, doděláme to. Dej mi svoje lano.“

Lewis mu podal smotaný provaz.

„Pudu vodříznout Colinovo lano. Pak pomocí tohodle vodtáhneme láhev zpátky nahoru a připevníme ji vedle vostatních.“ Cochrane zíral do prázdna. Chtělo to pevné odhodlání, nemyslet na mrtvého kamaráda a nutit se pokračovat v nemožném úkolu. Přitom byl přesvědčen, že McShane není při smyslech. „Iane,“ oslovil jej mírně, „když se ten krám pokusíme vytáhnout nahoru, zabije proud i nás.“

„Podle mě ty pomocný dráty už zase pod napětím nejsou. To zkratování hlavního vedení bylo nejspíš dočasný, protože i když Colin zkratoval to pomocný, světla dole svítěj dál.“

Cochrane to zvažoval. „Iane, a co když Colinovo tělo vyřadilo záložní vedení jenom na vteřinu a to je pořád pod napětím?“

„No… tak prostě jenom skočím na láhev, jako to udělal Colin, a upevním ten krám tam, kde je. Použiju něco, co snadno praskne; něco jako silnou větývku. Až přídě čas, uvolněj ji vostatní láhve vlastní vahou.“

Cochrane pátral ve sněhu po vhodném klacku.

„Co s Colinem?“ zeptal se Lewis. „Mám ho zatím pohřbít, než to uděláte?“

McShane už začal s pomocí stoupacích želez šplhat, ale zastavil se a podíval Lewisovi do očí. „Proboha, Johne, když si tady mordujem záda s láhvema s plynem, můžem snad donýst Colina na pláž. Dybych měl chcípnout, dotáhnu ho tam, aby moh bejt pochovanej ve Skotsku.“

Cochrane podal McShaneovi dvě haluze. „Iane, na pláž je to pětadvacet kilákú.“

Mohutný horák přimhouřil oči. „Tak to nemáme času nazbyt, co říkáte?“

26

Rotmistr SS Günther Sturm si po koncentračním táboře Totenhausen vykračoval velmi spokojeně. Bylo pěkné ráno s krásnými vyhlídkami. Ten domýšlivý všivák, který se po něm od září vozil, konečně udělal chybu. Našel totiž zalíbení v holohlavé Židovce, která se po táboře nosila pyšně jako princezna. A díky tomu byl zranitelný.

Schörner byl snesitelný až do onoho večera, kdy přijel Himmler a Sturm měl možnost řídit tábor tak jako před majorovým příchodem z Ruska. Na začátku mezi nimi sem tam vzniklo nějaké nedorozumění, ale jakmile si Sturm uvědomil, že těžit nebo netěžit z neštěstí vězňů není u Schörnera otázka podmazávání, ale zásady –, držel se zpátky a omezoval se v rabování na snadno zatajitelné a vysoce výnosné věci. Jako diamanty. Ti dva spolu osobně nevycházeli, ale kdo říkal, že důstojníci a poddůstojníci musí být přátelé?

Všechno to byla chyba toho starého holandského Žida. Nacpal mu diamanty do ruky, zrovna když se u toho nachomýtl Schörner. Major mu samozřejmě připomněl jejich dřívější neshody a pamatoval si je, aby je mohl později použít proti němu, jak to každý nadřízený důstojník s oblibou dělává. Ten mizera mu chtěl dát najevo, že by ho mohl degradovat, kdykoliv by se mu zlíbilo.

Jenže nyní udělal chybu i major sám. Spát s Židovkou! Znásilnit ji v zápalu boje je jedna věc, ale tohle bylo něco jiného. Již třikrát mu jeho muži hlásili, že pozdě v noci viděli z Schörnerova bytu vycházet Jansenovou. Jediná otázka byla, jak nejlépe reagovat.

Normální postup by byl nahlásit Schörnera panu doktorovi. Avšak udat důstojníka za porušování norimberských rasových zákonů bylo ošidné, když ten, před kým by ho z porušení kázně nařkl, byl vinen stejným zločinem, ba dokonce v ještě nechutnější míře. Sturm dostal nápad obejít služební postup a nahlásit Schörnera některému orgánu SS s vyšší pravomocí – třeba plukovníku Beckovi v Peenemünde ale nedodržení služebního postupu bylo samo o sobě porušení kázně. Navíc Schörner pocházel z bohaté rodiny. Nedalo se říci, jaký vliv by jeho otec mohl uplatnit v Berlíně – nemluvě o tom jeho posraném Rytířském kříži.

Ne, byla jediná možnost. Soukromé zadostiučinění. A Sturm vymyslel perfektní odpověď. Vyprovokuje Jansenovou k nějakému zoufalému činu. Pak bude mít plné právo ji zastřelit. Brandt nebude mít námitku a Schörner nebude moci udělat nic, aniž by přiznal, že má milostné pletky s Židovkou. Nadarmo se Sturm trápil, že muselo dojít na takový plán. V každém jiném táboře by mohl jednoduše přijít k Jansenové a zastřelit ji. Aby tady směl ublížit jednomu z Brandtových pokusných králíků, musel mít pádný důvod. A ten mu poskytly diamanty. Aby tu mrchu dostal, musel ty drahokamy obětovat, ale stálo mu to za to.

Sturm se rozhodl počíhat si na oběť v úzké uličce mezi baráky SS a psími boudami. Pečlivě si zvolil i den a hodinu. Brandt odjel do Ravensbrücku na nějaký experiment a Schörner byl v Dornowě vyslýchat místní obyvatele kvůli zmizení četaře Williho Gausse. Konečně nadešel čas, kdy se Jansenová jako obvykle v dopoledních hodinách procházela po táboře s blokařkou Haganovou. Sturmův plán, jak Židovku nalákat do uličky, byl jednoduchý. Stačilo k tomu jedno z jejích dětí.

Vybral si syna.

„Sama si kopeš hrob,“ varovala ji Haganová. „Z toho nemůže vzejít nic dobrýho.“

Rachel se při chůzi dívala na zasněženou cestu pod nohama. „Děti mají dobrou stravu. Přibývají na váze.“

„Ale jak dlouho? Jak dlouho bude mít Schörner zájem? Nevíš, jak voni uvažujou. Schörner byl vosamělej, a proto po tobě jel, ale brzo se za to bude nenávidět. A za to, že bude sám sebou znechucenej, zaplatíš ty.“

„Nemám na vybranou. Může chránit Jana a Hannah.“

„Ty tomu věříš? Kdyby si zejtra Brandt vybral Jana, co by moh Schörner dělat? Kdyby neuposlech rozkazu, Brandt by ho postavil před popravčí četu. Řekne ti, co chce, jen abys mu zase roztáhla nohy. Jako všichni mužský.“

„Vybral si mě, pamatuješ? Nebudem už o tom mluvit.“

Haganová zvedla ruce, jako že to je marné. „Vždycky dáváš na mou radu. Ale v tomdle ne. Myslíš si, že sem se s tímdle eště nesetkala? Jak myslíš, že sem tak dlouho přežila?“

Rachel se na ni podívala. „To bych ráda věděla.“

„Nedělala sem to, co děláš ty. Nebo co dělá švec. Poslouchej, v roce 1940 mě a sedům set dalších Poláků deportovali z Tarnowa do Osvětimi – jak Němci říkaj Auschwitz – v Horním Slezsku. Stavěli sme tam lágr. Furt sme jen kopali. Bez jídla, bez vody. Přežili jenom ty silný.

Tam se ze mě stala komunistka. V Monovicích sme stavěli kaučukárnu. Říkali tomu Osvětim tři, ale bylo to peklo na zemi. Byl tam jeden Polák z Varšavy. Malej, ale pružnej jako vopice. Pracovala sem s ním, tahali sme cihly a cement. Po tejdnu sem se přesvědčila, že to je nejhouževnatější chlap, jakýho sem poznala. Na konci dne, když už i dobytčata padaly, von furt makal. Protože měl pevnou mysl, chápeš? Byl to komunista. Jeho nemohlo porazit nic než smrt.“

Haganová pohrozila prstem. „Na začátku se německý komunisti snažili Hitlera zastavit. Jenomže německej lid se marxismu bál. Dokonce i německý Židi. Zbabělci. Měli strach, aby nepřišli vo svůj buržoazní blahobyt.“ Buclatá Polka se hořce zasmála. „A kam je ten jejich blahobyt zaved, co? Nahoru komínem, tak je to.“

„Co se stalo s tím Polákem?“

Haganová pokrčila rameny. „Mě deportovali sem. Ale povím ti jedno. Von nedopustil, aby s ním esesáci zacházeli jako se psem. I někerý z těch sviní z něj měly respekt. Doved snášet každej trest. Já si z něj vzala příklad, a porád sem tady. Furt eště žiju. Ale ty, Holanďanko, strkáš hlavu do voprátky.“

„Každý není tak silný jako ty,“ bránila se Rachel. „Já tady nikoho neodsuzuju.“

„Rachel! Haganová! Pospěšte si!“

Jedna stará žena utíkala do uličky mezi špitálem a blokem E. Haganová na ni křikla, aby zpomalila, ale ona doběhla až k nim a popadla Rachel za šaty.

„Odvedli Jana! Honem!“

Rachel okamžitě polilo horko. „Cože?“

„Jeden ze Sturmových psovodů si přišel pro tvého kluka! Nemohla jsem nic dělat.“

Rachel ji chytla za ruku. „A co Hannah?“

„Ta je v bezpečí.“

„Kde je kluk teď?“ zeptala se Haganová.

„Odvlekli ho ke kotcům.“

Rachel se rozeběhla, ale Haganová ji stačila chňapnout za nadloktí. „Jdi pomalu!“ přikázala jí. „Když budeš utíkat, dostaneš kulku do zad.“

„Musím za ním!“

„Ale taky musíš bejt vopatrná. Sturm si to nejspíš dobře naplánoval.“

„Jak to myslíš?“

„Brandt je pryč a Schörner ráno vodjel do Dornowa. To je moc velká souhra náhod.“

„Schörner je pryč?“ Rachel se najednou udělalo nanic. „Panebože, co mám dělat?“

„Nevím.“ Haganová se zlověstně zašklebila. „Ale já pudu s tebou.“

Když Rachel zahnula za roh baráku SS, uviděla Jana, jak stojí zády k psinci. Rotmistr Sturm dřepěl před ním, široký obličej těsně u jeho tváře. Jan plakal. Vojín SS stál stranou a nenuceně na tříletého chlapce mířil samopalem.

Rachel vyjekla a uháněla k synovi, ale Sturm se postavil a sevřel ji do náruče.

„Prosím!“ vykřikla Rachel a divoce kopala. „Pusťte ho!“

„Moeder! Moeder!“ fňukal Jan.

Haganová ho sebrala a rozběhla se s ním, ale vojín ji samopalem zatlačil k baráku. Sturm zdvihl Rachel do vzduchu a odhodil ji vedle psince.

„Ke zdi!“ rozkázal. „Čelem ke zdi!“

Rachel natahovala krk, aby Jana zahlédla. Haganová ho tiskla k hrudi.

Sturm Rachel udeřil do obličeje. „Předkloň se a chytni se za kotníky, couro!“

„Ano. Prosím, neubližujte mému synovi!“

„Udělám, co se mi zachce. Tak se předkloň! Teď si vezmeme ty diamanty.“

„Jane, zavři oči!“

Haganová mu zakryla oči a Rachel se ohnula v pase.

Džíp s majorem Schörnerem prosvištěl přední branou Totenhausenu, ani nezpomalil, a se skřípotem zabrzdil před správní budovou. O rotném technické zbrojní služby Gaussovi se Schörner v Dornowě nic nedověděl, ale trocha úsilí navíc se vyplatila. Rozhodl se vyslechnout obyvatele několika odlehlých domů mezi Dornowem a Totenhausenem. Čtvrtý z nich patřil Sybille Kleistové. Sotva vypustil Gaussovo jméno z úst, sesypala se.

„S Willim se něco stalo!“ vzlykala. „Já to věděla! Chtěla jsem to ohlásit, sturmbannführere, ale… přísahám vám, dnes dopoledne jsem se dvakrát vypravovala, že to půjdu ohlásit do tábora, ale nedokázala jsem to.“

„Proč ne, madam?“ zeptal se Schörner.

Paní Kleistová se pokusila budit zdání povznesené důstojnosti. „Sturmbannführere, jsem vdaná žena. Willi… rotný Gauss… mi pomáhá s určitými těžkými pracemi kolem domu. Samozřejmě to není nic neslušného, ale kdyby si to můj manžel vyložil špatně…“

„Povedu vyšetřování s maximální ohleduplností,“ ujišťoval ji Schörner a nutil se přitom tvářit trpělivě.

„Minulou noc tady rotný Gauss byl. Jen co odešel, zdálo se mi, že jsem něco zaslechla. Určitě. Vykoukla jsem, ale nic jsem neviděla. Bůh mi pomáhej, sturmbannführere, ale čím víc na to myslím, tím mám větší dojem, že to znělo jako výstřely. Tiché, ale rychle po sobě.“

V tom okamžiku Schörner vytušil, že jde o něco nekalého. Za deset minut již nařídil všem pátracím skupinám, aby prohledaly okolí domu paní Kleistové, a ihned odjel do Totenhausenu svolat Sturmovy muže a jejich nejlepší psy.

Právě když vylézal z džípu, zahlédl z budovy štábu vycházet radistu. „Rottenführere!“ křikl na něj. „Kde je hauptscharführer Sturm?“

„Nevím jistě, sturmbannführere. Před momentem jsem slyšel štěkat psy. Možná je cvičí.“

Schörner vešel do uličky mezi kotci a barákem SS, zrovna když rotmistr Sturm vytáhl Rachel šaty a omotal jí je kolem pasu, stáhl jí spodky, levou rukou jí přidržel malý zadek a pravačkou sáhl mezi stehna. Schörner toporně pochodoval uličkou a zařval:

„Achtung, Hauptscharführer!“

Sturm se vypnul do pozoru a civěl na blížícího se nadřízeného s otevřenou pusou. Schörner byl hladce oholený, oblečený do šedé polní uniformy Waffen-SS a páska přes oko působila jako odznak odvahy, takže ztělesňoval zlý sen každého poddůstojníka SS. „ACHTUNG!“

Sturm se napřímil a palci si přejel švy u kalhot. Rachel si natáhla spodky a běžela k Haganové.

„Co se to tu děje?“ zajímal se Schörner.

Sturm se rychle vzpamatoval. „Provádím prohlídku, sturmbannführere.“

„Mně se zdálo, jako byste prováděl znásilnění.“

„Sturmbannführere, tato žena u sebe přechovává kontraband.“ Schörner šlehl očima po Rachel. „Jaký kontraband? Potraviny? Výbušniny?“

„Nikoliv, sturmbannführere. Diamanty. Ty drahokamy, co jste mi nedávno nařídil, abych se jich zbavil.“

Schörner překvapením sešpulil rty. „Aha. A jak víte, že má ty diamanty u sebe?“

„Mám spolehlivé informace, sturmbannführere. Zprávu od jiné vězeňkyně.“

Rachel se obracel žaludek. Která ze spoluvezeňkyň ji udala SS? „A kde ty drahokamy ukrývá?“

Sturm byl sebejistý. Pro jednou fakta hovořila v jeho prospěch. „Ukrývá je v přirození, sturmbannführere. Jako všechny ty nestydaté židovské krávy.“

Schörner chvíli mlčel. „Jestliže jste dostal tuto informaci, hauptscharführere, měl jste mi to ohlásit. Pověřil bych prohledáním vězeňkyně civilní ošetřovatelku. Jednal jste proti předpisům a na německého vojáka nevhodně.“

Sturm zrudl. Takto ho ponížit před Židovkou. „Znám své povinnosti, sturmbannführere! Jestliže tato vězeňkyně poruší řád, prohledám ji tam, kde ji zastihnu.“

„Své povinnosti, hauptscharführere?“ okřikl jej Schörner a zvedl obočí. „Zatímco jste tady obtěžovali ženy v uličce, já byl venku a plnil vaše povinnosti za vás. Nejenom, že jsem zjistil, že pohřešovaný rotný udržoval nezákonný milostný poměr s manželkou hrdiny válečného námořnictva, ale že se s ní milkoval v její posteli ještě minulou noc. Krátce potom, co od ní odešel, zaslechla výstřely. Pospíchal jsem zpět, abych vás a vaše psy pověřil prohledáním daného prostoru. A co zde naleznu? Vás v ještě nechutnějším počínání než dotyčný Gauss!“

Zpráva o Gaussovi Sturma překvapila, přesto si nechtěl nechat Rachel uniknout. „Sturmbannführere, osobně vezmu psy a to pásmo propátrám. Ale nejdříve musíme tuto vězeňkyni zbavit kontrabandu.“

Schörner se letmo rozhlédl. Vojín SS se schválně díval jinam. Sturmova strategie jednat na vlastní pěst v ústraní se obrátila proti němu samému. „Doporučuji vám, hauptscharführere,“ zpražil ho Schörner, „abyste vzal psy a přestal mařit můj čas. Tuto vězeňkyni znám. Vážně pochybuji, že by vlastnila diamanty nebo že by je ukrývala tak nechutně, jak popisujete. Zřejmě se vaše mysl orientuje stejným směrem jako Gaussova.“

Sturm věděl, že by toho měl nechat. Jenže to nedokázal. „Jak víte, co má nebo nemá ukryto mezi nohama?“ rýpl si.

Schörner cukl hlavou, jako by od Sturma dostal políček. Rotmistr pokračoval ještě sebevědoměji: „Vím o vašich milostných hrách. Nejste o nic lepší než Gauss nebo kdokoliv jiný. Podle mých kritérií jste mnohem horší.“

Schörner ho v mžiku držel pod krkem. Praštil jím o zeď psince a stiskl mu hrdlo tak silně, že ho mohl zabít. Němečtí ovčáci běsnili.

Sturm se snažil promluvit, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Schörnerův hlas drásal sluch. „Přejete si něco říct, hauptscharführere?“ Sevření o trochu povolil, aby mu umožnil šeptat.

Rotmistr se nadechl, jak to jen šlo, a zaskřípal: „Nejste hoden nosit tu uniformu. Jste parchant, co mrdá Židovky.“

Schörner byl v obličeji bílý jako křída. Když musel poslouchat taková slova od člověka, který nikdy nevybojoval ani jednu bitvu, který dokonce ani nebyl pod nepřátelskou palbou, dočista se pomátl na rozumu. Kolenem Sturma nakopl do rozkroku. Jak se rotmistr zkroutil bolestí, praštil jej pěstí do zátylku. Než Sturm stačil zareagovat, přišlápl mu krk botou a zabořil obličej do štěrku.

Rachel to pozorovala od zdi špitálu s hrůzou a zároveň okouzlením. Přitom jí neušlo, že Haganová je ještě udivenější než ona. Sturm měl červený obličej zarytý do štěrku jako tvrdohlavý pes. Major jako by přemýšlel, zda má pokračovat a zlomit mu naleštěnou okovanou holinkou vaz. Chvíli se mu díval na holý zátylek, jako by zvažoval pro a proti tohoto rozhodnutí.

Z opačné strany baráku Rachel náhle uslyšela řev motorů. Do uličky se vřítil motocykl s prázdným postranním přívěsným vozíkem a zastavil smykem vedle Schörnera. Jezdec si sundal brýle a zadíval se na postavu ležící čelem k zemi.

„Co je, rottenführere?“ vybafl na něj Schörner.

Jezdec nespouštěl oči z rotmistra. „Sturmbannführere, totiž…“

„Tak mluvte, člověče!“

„Rotný Gauss, sturmbannführere! Našli jsme jeho tělo. Byl zavražděn. Zastřelen z automatické zbraně.“

„Cože? Kde?“

„Poblíž domu té Kleistové, tak jak jste předpokládal. Zakopaný ve sněhu. Museli jsme kopat půl metru hluboko, ale našli jsme ho. A to není to nejhorší. Kromě něj tam byly zahrabané čtyři padáky. Britské padáky.“

Schörner sundal nohu ze Sturmova krku. „Vstaňte, hauptscharführere! Vezměte všechny psy a muže, co máte, a okamžitě se dostavte k domu Kleistové.“ Skočil do sajdkáru. „Odvezte mě na místo, rottenführere!“

„Zu Befehl, sturmbannführere!“

Když desátník nakopl motocykl, Sturm pomalu vstal.

„Na co čumíte?“ vyjel na něj Schörner, jako by se mezi nimi nic nepřihodilo. „V okolí mohou být britští diverzanti. Všechno ostatní může počkat.“

Sturm tupě přikývl. Seběhlo se toho příliš mnoho najednou, a proto se tvářil vyjeveně. „Ja wohl,“ zahuhlal. Potom odkvačil do psince a z háku na vnitřní straně dveří sundal šest řetězů.

Schörner mrkl na Rachel. Oči měl plné silného, leč nerozluštitelného citu. Nato se motocykl vyřítil z uličky.

Rachel přitiskla Jana k prsům a podívala se na Haganovou. Ta kroutila hlavou. „Je to blázen,“ utrousila. „Úplně se pominul.“

„Jane, Jane,“ konejšila ho Rachel tiše. „Už je to za námi.“

„Ne, není,“ uzemnila ji Haganová. „To je teprve začátek.“

„Jak to? Myslíš, že to Sturm ohlásí?“

„To asi ne. Řekla bych, že si to ty dva vyříděj mezi sebou. Schörner na Sturma určitě něco má. Něco hodně špatnýho, takže se ho Sturm bojí vobvinit, že s tebou spí. Proto se tě pokusil dostat takhle. Ať je to, co chce, asi mu to nedovolí, aby to nahlásil.“ Polka se oběma rukama podrbala v šedivějících hnědých vlasech. „Ale nezabrání mu to v tom, aby Schörnera zabil. Třeba to nějakou dobu potrvá, ale příležitost si najde. Teď aby ses vo sebe bála, protože seš loutka v jejich rukách.“

Rachel pokrčila rameny. „Pojďme do bloku. Chci najít Hannah.“

Vyšly z uličky. Rachel nesla Jana v náruči. „Chceš vědět, co na tom bylo nejhorší? Jak Sturm říkal, že má spolehlivou informaci, že mám ty diamanty.“

„A máš je?“ zeptala se Haganová bez obalu.

Rachel váhala a nakonec se rozhodla přestat zapírat. „Ano. Mrzí mě, že jsem ti lhala.“

Haganová mávla rukou. „Máš je tam, co říkal?“

„Ano.“

„Kde je schováváš, když jdeš za Schörnerem?“

„Neptej se.“ Rachel zrychlila krok. „Nemůžu uvěřit, že by na mě někdo donášel. Někdo, kdo je na tom jako my. Někdo mě musel pozorovat na záchodě nebo ve sprchách.“

„Až na to přídu,“ řekla Haganová věcně, „uškrtím ji tkaničkou vod bot.“

„Ale jak to někdo může udělat?“

Blokařka zabručela hlasem, v němž se odráželo celoživotní rozčarování: „Hned první den sem tě varovala, Holanďanko: Nejhorším nepřítelem vězně je spoluvězeň.“

27

„Co je? Co?“

McConnell se probudil do tmy tak, jako kdysi coby začínající lékař na praxi v nemocnici. Oči dokořán, ale rozespalé, třepal hlavou, aby probral mozek k činnosti.

Někdo jím cloumal za ruku.

„Vstávat, pane Wilkesi! Vstaňte, pane!“

McConnell se rozkoukával. Tam, kde očekával tvář zdravotní sestry, uviděl mladý obličej jednoho z důstojnických sluhů plukovníka Vaughana. Ten ho tahal z postele.

„To je vaše jediné zavazadlo, pane?“

„Co se to sakra děje?“ bručel McConnell.

„Víc toho nemáte, pane?“

„Ne, hergot, kufry mám na hradě. Počkejte chvíli. Ježíši… to už je… Dnes v noci?“

„Všechno nechte v boudě, pane. Nebudete to potřebovat. Pojďte za mnou.“

Sluha vyšel ven. McConnell našmátral ve tmě boty, obul si je a následoval ho. Venku pršelo – v Achnacarry nic neobvyklého. Sluha čekal na cestě k hradu a podupával.

McConnell šel rychle, ale neběžel; další zvyk, který si vypěstoval jako začínající lékař. Měl tak čas urovnat si v hlavě myšlenky. Kde je krucinál Stern? Po večeři přece oba leželi v boudě. Najednou byl Stern ten tam. Ten den se nepovedl. Bylo to poprvé, kdy se po rozednění neobjevil seržant McShane a neuštval je k smrti. Neukázal se ani po celý zbytek dne a Stern kvůli tomu neprojevil zvědavost, což pro něho bylo netypické.

McConnell obešel roh hradu a pospíchal podél zdi. Když obcházel čelo budovy, viděl skrz déšť jenom slabé žluté světlo nad vchodem. Toporná ruka ho nemotorně bouchla do prsou.

„Zůstaňte tady, pane Wilkesi,“ pokynul mu sluha.

„Co to má k sakru…“

„Ticho, doktore!“ zarazil ho známý hlas.

McConnell pomalu zaostřil na postavu krčící se u hradní zdi. Vedle ní ležela kožená brašna.

Stern.

McConnell si dřepl. „Takže už?“

„Před chvílí jsem slyšel, jak přistává Smithovo letadlo,“ poznamenal Stern.

McConnell cítil, jak se mu zrychluje tep. Uvědomil si, že v dlani svírá ústřižek Cameronovy kostkované látky. Dešťové kapky mu padaly za límec. Všiml si, že polní osada na louce za cestou vypadá prázdná. Ani vidu po táborovém ohni, ani slechu po zpěvu.

„Kde jsou všichni?“

„Noční zteč,“ odpověděl Stern.

„Co to je?“

„Plukovníkovo závěrečné cvičení,“ vysvětlil sluha. „Od toho je už jenom krůček k opravdickému boji. Frantíci teď veslujou na jezeře.“

Vtom McConnell postřehl slabé rachocení. Motor. Po cestě se nahoru sunulo vojenské nákladní auto s plachtou a zastavilo u hlavního vchodu do hradu. Přes zadní čelo valníkové karoserie přelezli tři muži. Sotva se hýbali. Když stanuli ve světle žárovky nad vchodem, McConnell zatajil dech.

Jedním z nich byl seržant lan McShane.

Stern vyskočil a běžel k autu. McConnell šel za ním, ale než stačili k autu doběhnout, otevřela se brána a na déšť vyšel brigádní generál Smith. Tentokrát na sobě neměl tvídové sako ani loveckou čapku, ale vojenský stejnokroj. Dva sluhové za ním nesli McConnellovy těžké kufry a dva velké pytle.

„Naložte to na náklaďák,“ štěkl na ně Smith. Do oka mu padli Stern s McConnellem. „Do auta, vy dva. V těch pytlech najdete nové oblečení. Oblečte si to.“

Když se u korby střídali, McConnell se podíval do očí seržantu McShaneovi. Ke svému údivu v nich viděl únavu, vztek a následky šoku. Dotkl se McShaneovy ruky a ten prudce ucukl, jako by ho to zabolelo. Až pak si McConnell všiml, že má vnitřní stranu paží sedřenou a pokrytou strupy, jako by brzdil padesát metrů po betonu.

„Kde jste byl, seržante?“ zeptal se ho.

„Tam, kam vy vyrážíte, doktore.“

V tu ránu byl mezi nimi Smith. „Seržante, do hradu. Whisky a ke krbu. Zasloužíte si to.“

McShane stál mezi Lewisem a Cochranem a mlčel. McConnell pokukoval Smithovi přes rameno a postřehl, že Lewis s Cochranem na tom jsou ještě hůř než McShane. Ten měl něco na jazyku, ale Smith ho včas usměrnil:

„Seržante, pokračujte!“

Cochrane s Lewisem šli k bráně, ale McShane brigádního generála obešel a šťouchl Sterna do hrudníku.

„Dávej si tam majzla,“ varoval ho. „A dávej bacha tady na doktora, jasný? Asi se vám tam dostane vřelejšího uvítání, než na jaký ste byli připravený.“

Horal se zadíval brigádnímu generálovi přímo do očí, potom se obrátil a vlekl se do hradu.

„Co to povídá?“ nechápal Stern.

„Přišli o jednoho muže,“ objasňoval Smith. „To je všechno. I tys jich pár ztratil, ne? Byl to Colin Munro, instruktor ve střelbě. Nesli jeho tělo pětadvacet kilometrů po souši na místo vyzvednutí. A teď nasedat. Ve Švédsku musíme být do tří ráno a v Německu do svítání.“

Stern táhl McConnella k autu. „Nedá se nic dělat,“ rezignoval.

V pytli McConnell nenašel jenom civilní šaty – s příslušnými německými cedulkami –, ale také úhledně vyžehlenou a složenou zimní vlněnou vojenskou uniformu v barvě polní šedi. Na kapitánské čepici měl stříbrné znaky SS a odznak smrtihlava a přeběhl mu z toho mráz po zádech. Stern měl stejnokroj šedozelený, obávané zelené lemování a na rukávě nášivku SD. Na prsou byl připíchnutý železný kříž první třídy a odznak za zranění. Nášivka na levé straně límce udávala, že nositel je plukovník – standartenführer.

„Civil, nebo uniformu?“ zeptal se McConnell.

„Uniformu,“ odpověděl Stern.

McConnell se ještě oblékal, když se vůz dal do pohybu. Stern převrátil kufr obsahující McConnellovy protichemické obleky a přehraboval se pod nimi.

„Co to děláte?“ byl zvědavý McConnell.

„To kolo nebylo jediné, co jsem na hradě ukrad,“ překřikoval Stern rámusení auta. „Smith je blázen, jestli si myslí, že pojedu do nacistického Německa jenom se schmeisserem a pistolí.“

McConnell si klekl a nakukoval do kufru. Zahlédl několik ručních granátů, krabičku a balíček v hnědém papíru.

„Co to všechno je?“

„Plastické trhaviny. Časované tužkové rozbušky. Granáty.“

„Kde jste to všechno sehnal?“

„Z Vaughanova soukromého arzenálu. Díky bohu, že vám ty pucflekové neprohledali kufry.“

„Ještě by mohli.“

„Ne. Odteď si bágly poneseme na každém kroku sami.“

Po třech minutách se auto zastavilo. Od zadního čela dovnitř nakoukl Smith.

„Poklusem!“ pobídl je. „Nemůžeme ztrácet čas.“

McConnell seskočil na zem. Zastavili vedle letadla, ale ne obyčejného. Byl to hornokřídlý jednoplošník natřený matnou černou barvou. Na padesát metrů ho nebylo vidět. Smithův pilot s tím hrozivě vyhlížejícím letounem přistál na mokrém poli, které se nezdálo dost dlouhé ani pro přistávání hejna hus. Stern vlekl kolem McConnella kufry. Vtom do noci zahřmělo burácení děl, jako když se nad Georgií přežene letní bouře.

„Kriste pane!“ vyjekl McConnell. „Co to kruci je?“

„Do letadla!“ zavelel brigádní generál. „Když si pospíšíme, stihneme to nejlepší.“

McConnell do letadla odnesl pytle. Ještě si ani nevydechl, a lysander stoupal podél hřebene kopce, přičemž snad neměl ani metr místa navíc. Na Smithův příkaz pilot udělal krátký vyhlídkový let nad jezerem Lochy. To, co se odehrávalo pod nimi, McConnell ještě nespatřil. Palba svítícím střelivem vytvářela na nebi oblouky jako z nějakého románu od George Herberta Wellse. Kolem letadla vybuchovaly osvětlovací rakety a ozařovaly asi desítku záchranných člunů na jezeře, které připomínaly obojživelníky na průpravné střelnici.

„Ti žabožrouti jsou právě teď vyděšení k smrti!“ křičel Smith. „Charlesovi chlapci jim střílejí ostrými kousek od prdele!“

Brigádní generál pilotovi poručil, aby to otočil, a udal mu směr letu „checkers“. Protože má tohle slovo řadu významů, McConnell si lámal hlavu, co tím Smith myslel. Jak lysander kroužil nad pláží, pouhých sto stop nad vybuchujícími minometnými granáty, McConnell zahlédl zaparkovanou sanitku s rozsvícenými reflektory. V záři světelných kuželů stála robustní postava s rukama sepnutýma za zády. Když ji lysander míjel a mával křídly, zvedla pravou ruku a zamávala mu také.

„Podívejte se na něj!“ volal Smith. „Stojí si tam jako sám C. B. DeMille. To je ale podívaná! Podle ministerstva pozemních sil Charlie Vaughan spotřebuje při své noční zteči víc bojové techniky než Monty v Alamejnu.“

Pilot zamířil do centra bouře. McConnell měl co dělat, aby nevyzvrátil obsah žaludku. Ve snaze zbavit se myšlenek na nevolnost se začal vyptávat Smithe, ale ten jeho zvědavost ignoroval. Déšť vytrvale bubnoval na okna z plexiskla. Z pilota bylo vidět jenom zadní stranu kožené kukly, ze Sterna siluetu ve tmě těsně vedle.

Poprvé od Davidovy smrti si uvědomil, jak je to všechno neodvolatelné. Nechal se unášet hučícím černým letadlem pod bezhvězdnou oblohou nad ostrovem, který byl od roku 1939 neosvětlený. Myšlenka, že probíhá celosvětová válka, možná za duši lidstva, nebyla nikdy tak skutečná jako nyní.

Cítíval tyhle pachy David také? Zápach promoklé vlny a kůže? Štiplavý smrad leteckého paliva a oleje? Napjaté očekávání vyzařující ze Sterna, příchuť potu lovce za úsvitu? A pochopitelně kovové aroma, jímž byl podle své představy cítit sám…

Pachuť strachu.

Poprvé ho naplnila realita cíle cesty. Nacistické Německo. Čtvereční metr slavného rajchu čekal, až na něj dopadnou jeho nohy, možná celé tělo. Snažil se na to přestat myslet. Lysander se zatím prodíral bouří na jih, a než letoun začal klesat, přes hodinu si zdříml.

Probudil ho náraz kol na zem. „To už je Švédsko?“ zeptal se mdle.

„Ne tak docela.“

Byl to hlas brigádního generála. Letadlo se otočilo a pojíždělo proti směru, odkud přilétlo. McConnell koukal do tmy. Potom třikrát zablikaly světlomety auta.

Pilot dojel k vozu a zastavil.

„Ven!“ rozkázal Smith.

Vykodrcali se z letadla a vlezli do auta, nablýskaného humberu. Pilot zůstal v lysanderu. Šofér v černém stejnokroji uháněl, jako by jel pozdě na svatbu dcery. Německé uniformy se ve zpětném zrcátku na několika místech leskly. Krátce nato zastavili vedle velkého, upraveného živého plotu. Smith vystoupil a vedl je puntičkářský udržovanou anglickou zahradou. V oknech s příčlemi se odráželo slabé měsíční světlo. Náhle stanuli vedle dubových dveří.

„Kde to hergot jsme?“ chtěl vědět Stern.

„Přestaň mluvit jako kanál,“ okřikl jej Smith.

Pak otevřel dveře a vedl je temnou chodbou. McConnell ucítil kožené knižní vazby, starý kartoun, naolejované dřevo a čaj. Jak procházeli tmavým domem, zahlédl lesk mosazi a křišťálu. Chvíli měl dojem, jako by vešli do obydlí jeho vysokoškolského učitele z Oxfordu. Ale to bylo vyloučené.

Brigádní generál náhle zahnul do jiné chodby, osvětlené elektrickou nástěnnou lampou. Přede dveřmi se zastavil. Panelové obložení stěn vypadalo staré čtyři sta let. Smith sáhl na dveřní kouli, ale ještě mrkl přes rameno na Sterna.

„Podívej,“ poučil ho, „mluv, jenom když se tě někdo zeptá, a vyjadřuj se slušně.“

McConnell měl nepříjemný pocit, protože ze Smithe vyprchala obvyklá neformálnost. Každé jeho slovo a gesto byly najednou výrazně vojenské. Jakmile otevřel dveře, McConnellovi došlo proč.

Ze všeho nejdřív se mu před očima vynořilo holé temeno kulaté hlavy. Ta se nakláněla nad velikánskou mapou. McConnell i vzhůru nohama rozeznal Calaiskou či Doverskou úžinu. Korpulentní tělo bylo oblečeno do námořnického krátkého kabátu. Působilo to podivně, dokud si McConnell nevšiml, že ani interiér domu není o moc vřelejší než studený vzduch venku. Ještě než uviděl na popelníku dlouhý doutník, ucítil jeho pronikavý zápach a vzápětí aroma brandy v křišťálové sklence.

Winston Churchill vzhlédl od mapy a zamžikal.

„U sta hromů!“ zaklel a narovnal se. „Tak si pro mě Himmlerovi chuligáni přece přišli!“

McConnell se zasmál, možná poněkud hystericky, ale bylo zřejmé, že si předseda vlády našel správný způsob, jak je uvolnit. S důstojníky SS ve vysokých botách se premiér moc často nesetkával. Když si je prohlížel od hlavy k patě, jeho grimasa prozrazovala, že ho ten pohled zaujal. McConnell obdivoval životní sílu, která z Churchilla čišela. Bylo mu sedmdesát, ale z vodnatých modrých očí vyzařoval vtip a téměř skličující inteligence. Když si nacpal doutník mezi rty a promluvil přímo k McConnellovi, Američan měl najednou pocit, jako by jeho význam vzrostl – jako když se mírně pohne gravitační pole.

„Tak jak se vám líbilo ve Skotsku, doktore?“ zeptal se ministerský předseda. Hlas měl ještě majestátnější než v rozhlase. „Trochu tvrdý výcvik, že?“

„Hodně tvrdý,“ souhlasil McConnell.

„Duff mi říkal, že jste si vedl výtečně.“

Ačkoliv si byl McConnell vědom, že premiér využívá veškerého svého osobního kouzla, aby ostatní získal pro svou věc, přesto to na něho zapůsobilo. Skoro si připadal zaskočený. Vtom zaslechl, jak za jeho zády Stern zabručel:

„To byla jenom hra.“

„Copak? Vy jste Stern, ano?“ vytušil Churchill, vystrčil bradu a bafl si z doutníku.

„Řek jsem hra. Protože si tam jen tak hrajou.“

McConnell nepochyboval, že brigádní generál má sto chutí vrazit Sternovi nůž do ledvin.

„Pane Sterne,“ domlouval mu Churchill, „v Achnacarry se věnují hrám, protože válka je hra. Hraje se s úsměvem. Jestliže se nedokážete smát, ceníte zuby. A jestliže nedokážete cenit zuby, ustoupíte z cesty, dokud to nebudete umět.“

Odložil si doutník na popelník a naklonil se přes stůl, ruce opřené o jeho naleštěný povrch. „Požádal jsem, abych se s vámi mohl setkat, a to ze dvou důvodů. Protože jste civilisté a protože nejste Britové. Podnikáte akci nejriskantnější povahy. Rád bych vám vštípil, že toto poslání je nanejvýš důležité. Tento úkol, pánové, nesmí selhat.“

Vyhrnul si nohavice a posadil se za stůl. „Chtěl jsem hovořit především s vámi, doktore McConnelle. Jak jsem se doslechl, jste stoupencem pana Gándhího.“

McConnell byl překvapivě ochotný odpovědět. „Do jisté míry ano.“

„Doufám, že ne do té míry jako někteří vaši kolegové vědci. Znáte profesora Bohra?“

„Nielse Bohra? Toho dánského fyzika?“

„Toho.“

„Vím o něm.“

„Ten utopista zastává nejpraštěnější stanovisko k válce, s jakým jsem se setkal. Je jako pitomé děcko. Seděl přede mnou a tři čtvrtě hodiny blouznil, a já pořád neměl tušení, o čem vlastně vykládá. Všechno se to scvrklo na odolávání násilí pokorou. Gándhí to alespoň řekne za desetkrát kratší dobu.“

Churchill přimhouřil oči a hořel zvědavostí. „A co vy, doktore? Vy věříte, že nejlepší zbraní proti vojskům pana Hitlera je pokora?“ McConnell hned neodpověděl. Jeho pozornost odvrátila zmínka o Bohrovi. Mělo se za to, že tento věhlasný fyzik je ve Švédsku. Jak to, že „seděl před“ Winstonem Churchillem? Tato informace zapadala do šeptandy, kterou slyšel v Oxfordu, a sice, že se urychluje výzkum atomové fyziky.

„Doktore?“ připomněl se mu Churchill.

„Myslím, že se vlivem vývoje událostí situace již změnila, pane ministerský předsedo. Ale také se domnívám, že před lety bylo možné Hitlera zastavit s omezeným použitím násilí nebo vůbec bez něj.“

„Zcela souhlasím. Avšak žijeme v přítomnosti.“ O půltón zvýšil hlas. „Duff mi prozradil, že váš otec si v první světové válce vysloužil vyznamenání za vynikající službu. Na výběžku německé fronty u St. Mihielu.“

„To je pravda,“ potvrdil McConnell a divil se, proč by ho měly Churchillovy vědomosti z jeho minulosti překvapit. „A také Stříbrnou hvězdu. V roce 1932 samozřejmě obojí hodil do Potomacu.“

Churchill zatáhl bradu k hrudníku a podíval se na McConnella jako žába. „Proč, proboha?“

McConnell si nebyl jistý, zda se jeho odpověď bude předsedovi vlády zamlouvat, přesto si ji nenechal pro sebe: „Pamatujete se na pochod a demonstraci takzvané prémiové armády ve Washingtonu? Za velké hospodářské krize.“

„Veteráni z první světové války se tehdy dožadovali od Kongresu schválení příplatků nebo co?“ zahřměl Churchill.

„Přesně tak. Mezi veterány, kteří usilovali o vládní podporu, bylo i několik mužů z jednotky mého otce. Celkem jich tam demonstrovalo kolem dvaceti pěti tisíc – s rodinnými příslušníky. Zavolali mému otci a požádali ho, aby jim poskytl lékařskou pomoc. A tak šel. Washingtonská policie veteránům opatřovala stravu, ale prezident Hoover neměl slitování. Po třech měsících pokojného demonstrování povolal armádu. Ta na neozbrojený dav zaútočila slzným plynem, bajonety, jízdou a tanky. Několik veteránů bylo zastřeleno, pár dětí usmrceno plynem.“ Udělal pauzu, aby se nadechl. „Otec byl mezi napadenými.“

Churchill poslouchal bez jediného mrknutí. „Mám tomu rozumět tak, že váš příběh má nějaké hlubší mravní ponaučení?“

„Poznámku pod čarou. Od té doby jsem se dověděl jména některých důstojníků, kteří ty vysloužilce napadli. Vojáky vedl jistý Douglas MacArthur. Neuposlechl Hooverova původního příkazu a zašel mnohem dál. Jeho pobočníkem byl major Dwight Eisenhower. Jízdě vyzbrojené šavlemi velel kapitán George Patton. Takže z toho, pane ministerský předsedo, snad pochopíte, proč jsem k vojně hluchý a slepý.“

„Chápu, doktore, opravdu. Víte, politika bývá složitá. Bohužel musím přiznat, že jsem učinil podobné chyby. Ale nic z toho nemá vliv na nynější situaci. Člověku s vašimi vlohami nemusím vysvětlovat, jaké nebezpečí hrozí křesťanské civilizaci.“

McConnell nepochyboval, že Stern postřehl, že ta formulace vylučuje Židovstvo.

„Z vlastních důvodů, ať jsou jakékoli, jste souhlasil, že se akce zúčastníte. Za to vám děkuji. Nepřeháním, když řeknu, že na něm možná závisí osvobození Evropy.“

Churchill chvíli těkal očima po McConnellově obličeji. Potom ze stolu vzal poznámkový blok a pero. „Během plnění tohoto poslání lze počítat se ztrátou života,“ konstatoval a rychle psal. „Chci, abyste věděl, že odpovědnost nesu já.“

Vytrhl list z bloku a podal jej McConnellovi. Ten s úžasem četl:

Jejich smrt padá, na mou hlavu.

W

„Víte, sám jsem napůl Američan,“ pokračoval Churchill. „A počítám, že vy jste napůl Angličan.“

„Cože?“ zamumlal McConnell, stále ještě zahleděný na tu pozoruhodnou poznámku. „Jak to myslíte?“

Churchill zuby sevřel doutník a zazubil se. „Každý, kdo absolvoval Oxfordskou univerzitu a hrad Achnacarry, si zaslouží anglické občanství.“

McConnell slyšel, jak za jeho zády Smith netrpělivě přešlapuje. Potom ticho v pracovně přerušil Sternův hlas s německým přízvukem.

„A co můj národ?“ zeptal se vyčítavým tónem. „Je ve vašem angloamerickém ráji místo pro Židy?“

„Drž zobák!“ vyštěkl brigádní generál.

„Jen ho nech, Duffe,“ řekl premiér shovívavě. „Má právo se zlobit.“

Stern postoupil o krok. Uniforma SD a německý přízvuk dodaly jeho slovům mrazivý nádech. „Chci vědět, jestli po válce vážně podpoříte zřízení židovské domoviny v Palestině.“

Churchill svou řeč podtrhoval doutníkem, jako by to bylo ukazovátko. „Já zajisté ano, pane Sterne. Avšak klíčovým bodem ve vaší otázce je příslovečné určení času po válce. Do té doby se ještě musí vybojovat hodně bitev.“

„Já jsem na ně připravený,“ ujistil jej Stern.

„Ano? Výborně. Až se z této akce vrátíte, osobně se postarám, aby vám byl svěřen nějaký úkol v Židovské brigádě.“ Usmál se. „Samozřejmě budete potřebovat jinou uniformu. Ten hákový kříž by se jim nelíbil.“

„Žádná Židovská brigáda neexistuje. Léta je zahrabaná někde na papíře.“

„Již ne,“ opravil jej Churchill. „Já jsem ten papír vyhrabal. Židovská brigáda se zapojí do osvobozeneckého boje. Máte tedy zájem?“

Stern se postavil do pozoru.

Premiér zářil. „Tohle je můj člověk, Duffe. Myslím, že sis vybral dobře.“

„On to zvládne,“ řekl Smith zdráhavě. „Ale bohužel už musíme jít. To víš, časový plán.“

„Hodina H,“ poznamenal Churchill s požitkem. „A rovnou do Německa! Co bych za to dal, kdybych mohl s vámi.“ Vstal a McConnellovi se Sternem rázně potřásl rukou.

McConnell měl v hlavě otázku, ale to je brigádní generál již vyháněl z místnosti a temnou chodbou.

Řidič humberu na ně čekal u východu.

„Běžte za ním,“ poručil jim Smith. „Hned jsem u vás.“

Když stanuli venku, McConnell se ohlédl. Vyšli jinými dveřmi. Nad nimi uviděl nápis Pro Patria Omnia. Teprve teď mu došlo, jaký pokyn dal Smith pilotovi nad jezerem Lochy. Nebylo to checkers, nýbrž Chequers. Vyslovuje se to sice stejně, ale Chequers nebylo nic jiného než venkovské sídlo britského ministerského předsedy. Doktor následoval Sterna zpátky do auta a přemýšlel, jestlipak Adolf Hitler ví, co je nad dveřmi toho domu nadepsáno a co to znamená.

Pro vlast všechno.

Když se Smith vrátil, Churchill náruživě kouřil doutník. Brigádní generál se posadil do křesla za stolem a čekal, až mu dá předseda vlády kázání, jak to míval ve zvyku před každou důležitou operací. Premiér vyfoukl velký obláček modrého kouře, popotáhl a odložil doutník na okraj popelníku.

„Je to poprvé, co jsem schválil operaci, která je v přímém rozporu s přáním Američanů,“ řekl střízlivě. „Stále si nejsem jist, zda se přikláním k tomu, abychom k jejímu provedení nasadili Američana. Přestože je z technického hlediska ten pravý. Později by to mohlo přivodit problémy.“

„Žádné problémy se nevyskytnou, Winstone. Jestli se tahle akce zdaří, její úspěch bude spočívat v tom, že něco zmaří: Nacisti nebudou moct použít nervový plyn. A jestli selže, Stern i McConnell budou se vší pravděpodobností mrtví.“

„Co když se zdaří, ale doktor se pak rozhodne ulehčit si vyznáním? Kvůli svědomí.“

Smith se mu díval do modrých očí a snažil se z nich vyčíst podtext rozhovoru. Pokusil se jej uklidnit: „Ta akce je tak nebezpečná, že i kdyby se zdařila, je docela možné, že se McConnell se Sternem třeba živí nevrátí.“

Churchill sepnul ruce a zaostřil někam do stínu za Smithem. „Ví někdo, že se McConnell vydává na tu akci? Vůbec někdo?“

„U jednoho učitele z Oxfordské univerzity nechal dva dopisy. Jeden pro manželku, druhý pro matku. Běžné věci. Zkonfiskoval jsem je.“

Churchill si zhluboka povzdechl. „Jestli se Eisenhower nebo Marshall dovědí, že jsem je obešel a nařídil tak rozsáhlý útok…“

„Winstone, nenechali ti přeci jinou možnost. Kdyby Eisenhowerovo vojsko po půl minutě na francouzských plážích padlo, Roosevelt s Marshallem budou řvát, co se mělo udělat, a Ike odstoupí z funkce, ale to už bude moc pozdě.“

Churchill pokyvoval hlavou. „Souhlasím, Duffe. Otázka je, zda se akce zdaří. Je reálná šance?“

„Rozhodně.“

„Co náš plyn? Jak dlouho nyní vydrží účinný?“

„To se liší od várky k várce. Ty poslední dvě z Portonu účinkovaly devadesát sedm hodin.“

„Kolik to je? Čtyři dny?“

„Těsně přes.“

„A byl smrtící?“

„Ano, zcela. Hravě vyřídil dva velké primáty.“

Churchill zamrkal. „Ani mi nevykládej, kde jsi ta pokusná zvířata sehnal. Nestojím o to, aby mi na dveře bušila Královská společnost. Ten plyn, co tvoji hoši z Achnacarry odvezli – jak je starý?“ Smith se podíval na hodinky. „Zhruba dvacet šest hodin.“

„Ženeš to pěkně, jen co je pravda.“

„Předvádění v Raubhammeru se koná za čtyři dny,“ upozornil Smith. „Když to nedokážeme do té doby, pak už bude nejspíš pozdě. Jestli po jejich příletu nebude vítr vát rychleji než deset kilometrů za hodinu, Stern plyn vypustí už dnes v noci. A když ne, tak zítra.“

Churchill vzal tužku a čmáral si do bloku. „Proto chceš, aby poblíž byla připravena ponorka čtyři dny. Počasí musí být pro útok příhodné?“

„Pro útok a pro ukázku pro Hitlera. Chci jim dát co nejlepší šanci útok podniknout. Co se týká počasí, optimální rychlost větru pro takovýhle plynový útok je kolem šesti kilometrů za hodinu a pokud možno bez deště.“

„Vědí Stern nebo McConnell, že ten plyn nemusí účinkovat?“

„Jistěže ne.“

Churchill si přitáhl krátký kabát ke krku. „Duffe, kdybys měl šanci na úspěch vyjádřit v procentech, kolik bys určil?“

Smith přemítal. „Pokud jde o samotný útok, padesát ku padesáti. Ale jestli útok vyjde, řek bych, že je devadesátiprocentní šance, že ten bluf zabere. Winstone, jsem si naprosto jistý, že ten nervový plyn je čistě Himmlerova iniciativa. Všechno tomu nasvědčuje. Když mu uvážlivě zasadíme ránu jeho vlastní zázračnou zbraní, podrazíme mu tím nohy. Bude vědět, že máme deset tisíc tun britského sarinu připravených ke svržení na Berlín. Bude muset svou podívanou odvolat.“

„Nebude moci dokázat, že za tím útokem stojíme my?“

„Ne. Používáme německé láhve. Trofeje z první světové války. Ale dozví se, kdo to má na svědomí. O to se postarám.“

„A když náš sarin nebude účinkovat?“

Smith pokrčil rameny. „Pak přijdou na řadu bombardéry.“ Churchill zachroptěl. „Co se stane, Jestliže budeme muset tábor bombardovat?“

„To závisí na několika faktorech. Opět na počasí. Potom kolik plynu je v místním skladu. Naše letadla ponesou zápalné pumy, a než oblast opustí, pokusí se zapálit co nejvíc plynu. Přitom však hrozí, že vyhladí přilehlé vesnice. To nedokážeme předvídat. Jestli je vyhladí, Himmler určitě jednoduše oznámí politováníhodnou provozní havárii. Ať se stane cokoliv, všechny stopy po naší akci budou smazané.“

„Co když se Stern s McConnellem neozvou?“

„Když nebudu mít odteď za tři dny kladné potvrzení úspěchu, ať je to, jak chce, nastoupí bombardéry.“

„Vědí o nich Stern s McConnellem?“

„Můj ty bože, ne!“

Churchill si oběma rukama mnul čelo. McConnellovi připadal vitální, ale Smith věděl, že se předseda vlády v prosinci jen tak tak uzdravil ze zápalu plic a ještě k tomu ve stejném měsíci prodělal dva srdeční záchvaty. Neustále byl vystavován silnému tlaku. Přesto nyní trval na tom, že ponese mravní odpovědnost za každou operaci. „Duffe, jsou to civilní osoby,“ připomněl Smithovi.

„Než odletí, podepíšou revers.“

„Tak jsem to nemyslel. Nezdá se ti, že když esesáci doktorovi zabili bratra, mohl bys mu svěřit opravdový účel akce?“

Smith zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že by zabil člověka, i kdyby si tím zachránil vlastní život.“

Na stole zazvonil telefon, ale Churchill ho ignoroval. „Duffe, má to jeden háček, který by mohl znamenat katastrofu. Co když je zajmou a budou mučit, ještě než útok provedou? Dal jsi jim smrtící pilulky?“

„Stern ji nosí pořád u sebe, jestli tomu uvěříš. Ale McConnellovi bych nevěřil, že si vezme kyanid, ani kdyby ho měl.“ Brigádní generál hmatal v kapse po dýmce. „Ale s tím si nemusíš dělat starosti. Když bude hrozit zajetí, Stern dostal příkaz, aby našeho doktůrka na místě zastřelil.“

Churchillův telefon konečně přestal vyzvánět.

„Duffe, to je tvrdý rozkaz. Spoustě lidí na obou stranách Atlantiku by se to nelíbilo.“

Smith tento poslední záchvat svědomí předpokládal. „Winstone, je tady jeden precedens. Když jsme před výsadkem u Dieppe vyslali radiolokační experty, aby prozkoumali německou radiolokační stanici, poslali jsme za nimi střelce – přestrojené za tělesnou stráž – pro případ, že by je fricové obklíčili.“

„Nechápu, jak to může mít kladný vliv na nynější situaci.“ Smith se usmál. „Jeden z těch tělesných strážců byl americký agent FBI. Když by se Amíci nezdráhali nechat postřílet naše vědce agentem FBI, nevidím důvod, proč by měli něco namítat, kdybychom udělali totéž my.“

Dveře do pracovny se otevřely a Brendan Bracken upozornil: „Generál Eisenhower čeká.“

Churchill přikývl a mávnutím dal pobočníkovi pokyn, že může odejít. „Je to diskutabilní otázka, Duffe, ale pokud se někdy něco z toho provalí, bude lhostejné, kdo koho zastřelil. Záleží pouze na utajení a výsledcích. Ale řekni mi… Myslíš, že by Stern McConnella skutečně chladnokrevně zastřelil?“

Smith vstal a uhladil si stejnokroj barvy khaki. „Winstone, o tom ani v nejmenším nepochybuju.“

28

Letadlo se snášelo z tmavé oblohy skrz strašidelné mraky jako noční pták, když se střemhlav vrhá na kořist. Až byl McConnell přesvědčen, že se mu musí utrhnout křídla.

„Zůstaňte sedět!“ upozornil je pilot.

Rachotící lysander se řítil k zemi a McConnell raději zavřel oči. Letadlo bylo napěchované. Kufr s protichemickými obleky a ukradenými výbušninami nacpali do mezery mezi sedadly. Kufr se vzduchovými válci držel na klíně. Měl ještě osobní zavazadlo s potravinami, schmeisserem, civilními šaty na převlečení a nějaký zdravotnický materiál.

„Chystáte se marodit?“ překřikoval Stern motor.

McConnell otevřel oči. Připadal si jako člověk, který se žene vstříc smrti, ale Stern se tvářil chladně. McConnell si kladl otázku, zda vypadá věrohodně jako nacista – tak jako Stern. Měl kapitánskou uniformu a doklady, podle nichž byl lékařem SS, ale měl pocit, že má do Němce přinejmenším tak daleko jako americký frankfurtský párek do německé uzeniny nebo newyorský hamburger do hamburského karbanátku. V tmavé šedozelené uniformě a čepici SD a s Železným křížem první třídy na saku Stern vyzařoval zlověstnou autoritu.

„Do prdele s tímhle letadlem!“ zaklel Stern a urovnal si na klíně ošoupanou koženou brašnu a schmeisser.

„Smůla!“ ječel pilot. „Nedá Se nic dělat!“

McConnell mlčel. Čára bleděmodrého světla na východním obzoru byla výmluvná. Pomalu svítalo a oni ještě byli ve vzduchu. Celá noc byla závod s časem. Po setkání s Churchillem si rychle odskočili na letiště omezených rozměrů. Tam je brigádní generál s pobočníkem odvedli na palubu ukořistěného bombardéru Junkers, podle Smithe tak tajného, že ani nesměli spatřit pilota. Letounu zůstaly na plochách původní výsostné znaky luftwaffe, takže dostat se z britského vzdušného prostoru bylo nebezpečné, ale let do neutrálního Švédská proběhl bez komplikací. Smith během něj pilotovi nařídil, ať otevře prostor pumovnice, aby pod sebou mohl vyhlížet německé bitevní lodě plnící bojový úkol v rámci blokády.

Ve Švédsku začaly problémy. Lysander, který je měl přepravit ze Švédska do Německa – a v němž nyní seděli –, měl při návratu z akce nad okupovanou Francií poruchu motoru. A protože tohle malé černé letadlo mělo jediný motor, byli nuceni čekat hodiny v promrzlé chatrči, než jeho pilot se záhadným pilotem junkersu závadu odstraní. Když práci dokončili, zbývala do rozbřesku sotva hodina. McConnell navrhl, aby počkali do večera, ale Smith o tom nechtěl ani slyšet. Prakticky je dostrkal do lysanderu a pilotovi přikázal, aby to za žádných okolností neotočil.

McConnell počítal, že poletí těsně nad vlnami, aby se vyhnuli německým radarům, ale pilot jim vysvětlil, že spíš než noční stíhač luftwaffe je může sestřelit některé plavidlo Kriegsmarine – německého válečného námořnictva. A tak Baltské moře křižovali ve výšce devíti tisíc stop čili 2700 metrů. Před deseti minutami přelétali nad severním pobřežím Německa.

A pak začlo to klesání.

„Díky bohu,“ oddechl si McConnell, když nabyl dojmu, že se letová hladina nad neosvětlenou plání ustaluje.

„Přistaneme na poli!“ křičel pilot. „Podle meteorologů krůtě mrzne, tak nepočítám, že by bylo bláto.“ Ohlédl se přes rameno a ukázal tvář otupělého dvacetiletého odvážlivce. „Nebudu vypínat motor. Moh by tam čekat sám Himmler. Počítám, že i s výstrojí vypadnete za necelý půl minuty.“

„Uklidňuje mě, že je na tebe spoleh!“ vpálil mu do obličeje Stern.

Pilot kroutil hlavou. „Do Francie vozím lidi ze SOE pořád, ale do Německa… Vy dva musíte bejt pěkný cvoci.“

To je skvělé, pomyslel si McConnell. Už i personál ví, že jsme blbci. Daleko na západním obzoru uviděl slabou oranžovou záři. „Co to je?“ zeptal se.

„Rostock,“ odpověděl pilot. „V třiačtyřicátým jsme ho prakticky srovnali se zemí, ale závod na výrobu letadel Heinkel je pořád v provozu. Dneska večer museli shazovat zápalný pumy. Ohně ještě hořej.“

McConnell postřehl, že Stern přitiskl obličej k plexisklu. „Co tam hledáte?“ zeptal se.

„Já v Rostocku vyrůstal, tak koukám, jestli ještě stojí náš barák,“ oplatil mu Stern stejnou mincí.

„Pochybuju,“ vložil se do jejich rozhovoru pilot. „Střed města je pořádně rozmlácenej. Vypadá to tam jako nějaký římský ruiny.“

„Tak proto si Smith vybral vás,“ vytušil McConnell a na chvíli zapomněl na leteckou nemoc. „Vyznáte se tady.“

„Důvodů bylo víc.“

„Tamhle vidím signál!“ zvolal pilot. „Připravte se!“

Zatáhl za řídicí páku, stoupl, kroužil a chystal se na rychlé přistání. McConnell v té černotě dole neviděl nic než tři tlumená žlutá světla v řadě a stranou jedno červené, takže dohromady vytvářela převrácené písmeno L. Červené světlo jako by stále dokola blikalo v rytmu jednoho z písmen morseovky.

Lysander byl ve větru jako ledová kroupa. McConnell se chytil sedadla a sledoval, jak to L pádí vzhůru. Kola dosedla tvrdě, poskočila, usadila se na hrbolaté zemi, rychle dojela k červenému světlu a u něj se zastavila.

„Vylezte!“ štěkl pilot. „Běžte!“

Stern již měl příklop otevřený. Kabinou se rozléhal řev motoru. McConnell viděl, jak Stern vyhazuje své zavazadlo a seskakuje dolů. Zvedl proto svůj, kufr přes sedadlo a podal mu ho ven a potom slezl sám.

„Nechali jste tady ještě jeden kufr!“ volal za nimi pilot.

McConnell skočil zpátky do letadla a s námahou zdvihl kufr s protichemickými obleky a ukradenými výbušninami.

„Hodně štěstí!“ rozloučil se s nimi pilot. Pak se černý letoun rozjel, rychle se na zmrzlé půdě otočil a nabíral tempo směrem, odkud přiletěl. Dál už jim ho připomínalo jenom slábnoucí vrčení motoru.

„Vy jste sportovec, tak ponesete ty vzduchové válce,“ postavil jej Stern před hotovou věc.

McConnell sáhl po kufru, ale ten byl pryč. Necelý metr od něj stál obr s černým plnovousem, v tlustém kožichu a s puškou zavěšenou přes rameno. Těžký kufr držel v jedné ruce, jako by obsahoval pouze oblečení na víkend. Zatímco McConnell stál zkoprnělý, řada světel zhasla a ze tmy se mžikem vynořily dvě další postavy. První byl vysoký, hubený muž s rybářskou čepicí naraženou hluboko do čela, druhý byl menší, oblečený do gumáku a až po oči měl kolem hlavy omotanou tlustou šálu. Nenesl žádnou zbraň, zato se choval jako vůdce.

„Heslo!“ vyzval je německy polohlasem.

„Schwarzes Kreuz“ odvětil Stern. „Černý kříž.“

„Vy jste…?“

„Butler a Wilkes. On je Wilkes. A vy?“

„Melánie. Pojďte za námi. Schnell! Čekali jsme tady od večera. Jestli nás chytí za úsvitu venku, je po nás.“

Temný doprovod se po rovném terénu pohyboval tak rychle, že i McConnell měl co dělat, aby udržel krok. Jednou vůdce zalehl k zemi a pokynul ostatním, aby udělali totéž. McConnellovi se zdálo, že slyší slabé vrčení motoru, ale nebyl si jistý. Po třech minutách se vůdce zvedl a šel dál.

Jak pospíchali přes zamrzlá pole, McConnell si uvědomoval, že zdejší zima je nesrovnatelně třeskutější než ve Skotsku. Měl se na to připravit. Člověk nemusel být génius, aby si spočítal, že vítr vanoucí v severním Německu od severu přichází od Arktidy. Vždyť byli pouhých třicet kilometrů od pobřeží Baltského moře. Vichr, který na této planině foukal, byl jako naplnění nějaké severské kletby. Uniformy, které měli se Sternem na sobě, jim byly na draka.

Po levici zahlédl pár slabých světel. Že by silnice? Železnice? Vpravo nejprve neviděl nic. Až po chvíli rozeznal slaboulinkou modrou korónu, která vytvářela obrys hřebenů pahorkatiny. Zachvěl se. Za těmi kopci již vycházelo slunce.

Když obcházeli úpatí jedné vyvýšeniny, nemohl před sebou přehlédnout nezřetelná žlutá světla. Vůdce se zastavil a tiše rozmlouval se svými dvěma průvodci. Ti se beze slova ztratili v šeru. Stern s McConnellem se chopili svých zavazadel.

Blížili se k vesničce. Vlastně již minuli dvě odlehlé usedlosti. V jedné se rozštěkal pes, ale zřejmě nikoho nevzbudil. McConnell si připomněl Sternovu radu, jak se má pohybovat na nepřátelském území. Za prvé, nekouřit v poli. Kouř nesený větrem prý Sternovi mnohokrát zachránil život. McConnell to tenkrát obrátil v žert, ale nyní to k smíchu nebylo. Jakmile došli k další chalupě, vůdce se ji ani nenamáhal obejít. Místo toho zamířil rovnou k přednímu vchodu, odemkl a uvedl je dovnitř.

Navzdory přítmí McConnell rozeznal, že kromě věšáku je úzká předsíň úplně holá. Stern položil zavazadla na zem, posadil se na ně a ztěžka oddychoval.

„Vezměte si ty kufry,“ nařídil vůdce. „Půjdete do sklepa.“

„Nechte nás chvíli vydechnout,“ protestoval Stern německy. „Po takové túře…“

Vůdce něco otráveně zaremcal a odkráčel. I McConnell si odložil přítěž a po hmatu došel do nejbližší místnosti. Byla to kuchyň. Ucítil kávu, ohřívanou na kamnech. Musel se držet, aby po čichu nedoškobrtal až k nim a nenapil se rovnou z kastrolu.

Vůdce zažehl dvě svíčky a postavil je na dřevěný stůl uprostřed světnice. McConnell zrakem zachytil pár polic a žlutě vymalované stěny a představil se: „Mein Name ist Mark McConnell. Děkuji, že jste nám přišli naproti.“

Vůdce pokrčil rameny a sundal si klobouk. Na ramena se rozpustila blonďatá hříva. Z obličeje si odmotal šálu.

„Panebože,“ vyhrkl McConnell anglicky.

„Já jsem Anna Kaasová,“ řekla dívka, svlékla si tlustý kabát a odhalila ženskou postavu. „Řekněte svému línému příteli, aby ty kufry odnesl dolů do sklepa. Nyní jste v Německu.“

„Ach du lieber Herrgott!“ procedil Stern mezi zuby z chodby. „Čekali jste muže?“ uhodla Anna. „Mrzí mě, že jsem vás zklamala.“

McConnell užasle sledoval, jak dívka nalévá kávu. Mohla být přibližně stejně stará jako on a měla tmavohnědé oči – což bylo neobvyklé u ženy, která jinak splňovala představu árijského typu světlovlasé a modrooké Brunhildy.

„Máte několikahodinové zpoždění,“ postěžovala si. „Chcete nás zabít?“

„Mechanická závada,“ vysvětlil Stern, zrovna když vcházel do kuchyně. „Vy pracujete v koncentráku?“

„Ano. Jsem ošetřovatelka. Je nás tam šest.“

„Baví vás ta práce?“

I ve světle svíčky McConnell postřehl, že se při té poznámce začervenala. „Kdyby ano, myslíte, že bych poskytla nocleh dvěma nevychovaným Angličanům?“

„Já jsem Američan,“ opravil ji McConnell.

„A já Němec,“ doplnil jej Stern. „Vyrůstal jsem třicet kilometrů odsud, v Rostocku.“

„To je bezvadné. Snad vydržíte naživu aspoň tak dlouho, abyste stačili splnit svůj úkol.“

Stern popošel ke kuchyňskému oknu a vykoukl škvírou mezi závěsy. McConnell viděl i z místa, kde stál, záblesk denního světla.

„Jestli vítr poleví,“ řekl Stern, „postačí, když přežiju ještě tak půl hodiny.“

„Jak to?“ divila se Anna.

„Protože úkol provedem, hned jak se vítr utiší.“

„Jestli se vám to má podařit, tak ne.“

Stern se odvrátil od okna. „Proč ne? Denní světlo je sice problém, ale máme německé uniformy. Na kopec se dostanem. Vyváznout potom živí nebude snadné, ale…“ Přezíravě mávl rukou.

„V Londýně vám to neřekli?“ Anna udiveně kroutila hlavou. „Major Schörner včera objevil tělo rotného SS zakopané v kopcích. Byl zastřelen ze samopalu. Spolu s ním našli zahrabané čtyři padáky. Britské padáky.“

„Verdammt!“ zaklel Stern. „Tak to měl McShane na mysli tím vřelým uvítáním. Během přípravné akce někoho zabili. Smith mu musel přikázat, aby nám to zamlčel.“

„To je hrozné,“ reagoval McConnell.

„Je zázrak, že jsme se dostali sem do chalupy,“ řekla Anna. „Major Schörner vyslal polovinu posádky hlídkovat v terénu. Jedna hlídka na motocyklu se tu zastavila pět minut předtím, než jsem se vypravila na místo vyzvednutí. Kdyby se během té doby, co jsem byla pryč, vrátila, šlo by nám teď o život.“

„Jak jsme daleko od transformovny?“ zeptal se Stern.

„Asi tři kilometry. Pořád do kopce.“

„Je hodně zalesněný? Hustý porost?“

„Ano, ale nejméně na deseti místech vaši cestu přetíná serpentina.“

Stern zamrkal. „Co vítr? Fouká takhle silně celou noc?“

„Proč tolik záleží na větru?“

Když mlčel, odpověděla: „Je prudký, nárazový.“

„Počkat,“ nechápal McConnell. „Oč tu běží s tou transformovnou? Když jsme konečně v Německu, snad byste mi mohl říct přesně, jaký máme plán. Jak máme my dva tu továrnu zneškodnit tak, abych si mohl prohlédnout její vybavení? Seskočí po nás někdo z Vaughanových diverzantů padákem, nebo co?“

„Ne,“ konstatoval Stern.

„Já jsem z toho také zmatená,“ přiznala Anna. „Když jste přistáli jenom dva, předpokládám, že tady váš tým již musí být. Schovávat se někde v lese. Co zmohou dva muži proti posádce z Totenhausenu?“ *

„Víc, než si myslíte,“ pronesl Stern hrdě.

„Vy neznáte cíl akce?“ zíral McConnell.

„Ne.“

„No tak, Sterne,“ naléhal. „Ven s tím.“

„Díky, doktore, že jste jí prozradil moje pravé jméno.“

„Hrát si na krycí jména je teď naivní,“ zastala se McConnella Anna, ale podívala se na něj přísně. „Německy mluvíte příšerně.“

„Danke.“

„Tedy gramaticky je to bezvadné, ale ten přízvuk…“

„Z toho důvodu jsem se také snažil akci vyhnout. Neprošlo to.“

„Není tady kvůli jazykovým znalostem,“ poučil ji Stern. „Je to chemik.“

Anna se na McConnella podívala s náhlým porozuměním. „Aha. Tak to možná nebyla zase tak špatná volba.“

Stern otevřel dveře vedoucí do malé ložnice, nakoukl dovnitř a zase je zavřel. „Doktore, chcete vědět, jak my dva tu továrnu zneškodníme? Jednoduše to neuděláme. Necháme ji přesně tak, jak ji najdeme, až na jednu věc. Všichni v ní zemřou.“

„Cože?“ Na McConnella šla najednou závrať. „Co jste to řekl?“

„Neslyšel jste? Napadneme tábor plynem. Proto jsem se ptal na vítr. Ideální rychlost větru pro útok je nula až deset kilometrů za hodinu.“

„Napadnout tábor plynem? Jakým?“

„Nervovým plynem ze zásobníků v Totenhausenu?“ domnívala se Anna.

Stern zavrtěl hlavou. „Naším nervovým plynem.“

„Žádný jsme nepřivezli,“ namítl McConnell. „Vždyť ani žádný nemáme. Nebo snad ano?“

Stern se usmíval; spokojeně dával najevo, že zná nějaké tajemství. „Ale…“ Anna se zarazila a uvažovala o tom, co Stern řekl. „Aha,“ prohodil McConnell, ale moudrý z toho nebyl. Věděl, že mu Smith zatajuje fakta spojená s tímto posláním. Představoval si různé možnosti, ale tahle mezi nimi nebyla. „Je cílem skutečně továrna na plyn a zkušební zařízení, jak mi vštěpovali?“

„Ano“

„Ale… jak můžete použít plyn proti esesákům, a přitom nezabít vězně?“

„To nemůžu.“

McConnell se posadil za kuchyňský stůl a přebíral si to v hlavě. „Není jak vězně varovat, aniž bychom přitom ohrozili úspěch akce,“ vysvětlil Stern. „I kdybychom je izolovali, nemaj kam jít.“

„Mein Gott“ zašeptala Anna.

„Proč jste mi to neřekl již v Achnacarry?“

„Protože byste se mnou neletěl. Doktore, v jednom Smith nelhal: Čas je kritický. Nebylo kdy shánět někoho jiného.“

„Nemohl jste mi alespoň dát šanci se rozhodnout?“

„Však tu šanci máte. Pomůžete mi?“

McConnell měl chuť odmítnout už jen ze vzteku, že ho obelhali. Ale i když měl zlost, mozek mu pracoval rozvážlivě, a tak dospěl k přesvědčení, že to, co po nich Smith chce, je chyba.

„Ne,“ odpověděl. „Nepomohu vám zabít nevinné vězně.“ Stern zvedl dlaně. „Vidíte? Udělali jsme dobře, že jsme vám to neprozradili.“

„Kriste pane, co jste tou lží získali?“

„Že jste tady, ne? Hele, stačí, když mi pomůžete v konečné fázi. Půjdete se mnou do továrny a ukážete mi, co mám vyfotit. Pomůžete mi odebrat vzorky. Smith si myslel, že až si to promyslíte, pochopíte, že to je nutné.“

„To tedy nechápu! Tušil jsem, že se něco takového neobejde bez ztráty na životě. Na to jsem se připravil. Ale tohle… Ježíši Kriste, Sterne, vždyť mluvíte o zavraždění stovek nevinných lidí! Myslel jsem, že si rozumíme. Nezdá se vám, že mi dlužíte trochu upřímnosti?“

„Dlužím? Vám?“ Stern zrudl. „Poznal jsem vás teprve přede dvěma týdny. Povím vám, doktore, komu jsem něco dlužný. Židům, kteří čekaj v padesáti táborech smrti po celém Německu a Polsku, až je tam vyvraždí. Mám dluh vůči vojákům, kteří budou nasazovat život, aby osvobodili Evropu a ty Židy. Třeba to nebude jejich hlavní úkol, ale dřív nebo pozdějc tam dorazí. Pokud jde o vás, vy si tady můžete dřepět a čekat na druhý příchod Kristův nebo co si myslíte, že Hitlera konečně zastaví. Já jdu na ten kopec.“

„Tam je ten plyn?“

„Ano.“

„Jak ho dostanete do tábora?“

„Snadno. Na vršku jednoho kopce poblíž koncentráku stojí transformovna a ta je s lágrem spojená elektrickým vedením podpíraným deseti stožáry. Minulou noc seržant McShane a jeho muži zavěsili na silnoproudě vedení u hořejšího stožáru osm láhví s britským nervovým plynem. Mým úkolem je vyšplhat na ten stožár, uvolnit láhve a poslat je dolů do Totenhausenu.“

„Tak je to tedy,“ pochopila Anna, zahleděná do plamínku jedné ze svíček. „Proto mě Londýn po nocích honil, abych dělala nákresy stožárů, drátů a transformovny. A všech elektrických rozvodných skříněk v táboře. Až doposud jsem neměla tušení proč. Domnívala jsem se, že plánují ochranu elektrického plotu před všeobecným útokem.“

Sedla si proti McConnellovi a vzhlédla ke Sternovi. „Je to opravdu jediná možnost? Všechny zabít?“

„Co je pár set obětovaných životů, jestli se tím pozdějc zachrání tisíce?“ zněly Sternovy jednoduché počty.

Anna neuhnula očima. „Vám se to řekne snadno, pane Sterne. Ale v tom táboře jsou ženy a děti.“

„Židi?“

„Ano, je tam mnoho Židů. Ale i jiných. Vy nemáte Židy rád?“

„Já jsem Žid.“

Nevěřícně zamrkala. „Můj bože. Jste Žid a máte odvahu sem přijít? Musíte být šílený.“

„Ne. Ale jsem ochotný za svůj lid zemřít. Jestli musej zemřít i další Židi, budiž.“

„To je vaše rozhodnutí?“ zeptal se McConnell.

„Doktore, ti vězni byli odsouzeni k záhubě dávno předtím, než jsme sem přišli. Takhle aspoň umřou pro něco.“

„Se mnou nepočítejte,“ řekl McConnell na rovinu.

„S vámi jsem nikdy nepočítal.“ Stern přešel zpátky k oknu a vyhlížel ven skulinou v závěsech. „Upozorňoval jsem Smithe, že je hlupák, jestli si myslí, že mi pomůžete. Ale na tom nezáleží. Zvládnu ten útok i bez vás.“

McConnell neposlouchal. Přemýšlel. „Říkáte, že v těch láhvích na kopci je britský nervový plyn?“

„Přesně tak.“

„Jaký druh?“

Stern pokrčil rameny. „Nevím. Prostě nervový plyn.“

„Viděl jste, jak účinkuje?“

„Viděl? To se ví, že ne. Je přece neviditelný.“

„Někdy. Víte, odkud pochází?“

„Oč vám jde, doktore?“

McConnell neodpověděl. Tím Sterna zjevně rozzuřil, protože koukal z okna jako Belzebub. Anna se dívala tu na jednoho, hned zas na druhého a kroutila hlavou, jaké mezi nimi vládne nepřátelství.

Stern se náhle otočil zpět k okenním závěsům, jako by něco zaslechl. „Autobus!“ oznámil a chopil se schmeisseru. „Šedý autobus plný lidí. Jedou z vesnice k nám. Kdo to je?“

„Technici z továrny,“ uklidňovala ho Anna. „Jsou ubytovaní v Dornowě. Autobus je vozí každý den do práce a zpátky.“

McConnell se dal do smíchu a Stern s Annou na sebe tupě zírali jako smuteční hosté, kteří se omylem ocitli v jiném pohřebním průvodu. Smích propukl jako kuckání a přešel do suchého chichotu člověka, který pochopil, že se stal terčem žertu kosmických rozměrů.

„Co se s vámi sakra děje?“ valil Stern oči. „Čemu se smějete?“

„Vám. Nám.“

„Jak to?“

„Sterne, my jsme oba tak zatraceně pitomí, až je to dojemné. Co jsem vám říkal v Achnacarry? Že mi ta akce, jak mi ji vylíčili, nedává smysl. Ale vy jste věděl, že mi Smith lže, a proto vám bylo jedno, že mi to nedává smysl. A vidíte? Nedává to smysl ani tak, jak to podali vám.“

„To mi vysvětlete, hergot!“

„Jste slepý? Jestli Britové opravdu vyvinuli vlastní nervový plyn, jakou to má logiku, vyhubit lidi z tohoto tábora?“

Stern si vybavoval první rozhovor s brigádním generálem v tu noc v autě. „Britové mají jenom skromné množství plynu. Jednu celou šest desetin tuny nebo tak nějak. Kdežto nacisti tisíce tun rozmístěných po celém Německu. Smith říkal, že do invaze Spojenci nemaj šanci Německo dohonit, takže jejich jediná možnost je blufovat, aby nacisti uvěřili nejen tomu, že maj vlastní nervový plyn, ale že by ho taky neváhali použít. Plus ten vzorek, pamatujete? Vzorek somanu.“

McConnell ho pozoroval jako učitel žáka, když z něj chce vymáčknout odpověď. „Sterne, uvažujte. Vzorek sarinu měli i bez naší pomoci, vzpomínáte? Na to nás nepotřebují. Mají zde Annu. Ne, smyslem této akce je zabít lidi. Zabít všechny v táboře a výrobní zařízení nechat netknuté. To je jejich plán, jasné?“

„Ano.“

„Dříve mě to nenapadlo, protože jsem bral jako fakt, že sem jedeme zneškodnit továrnu. Dejme tomu, že vám Smith řekl pravdu – alespoň o cíli. Co by to pro nás znamenalo? Jestliže tábor vyhladíte nervovým plynem, dopustíte se prvního útoku chemickými zbraněmi ve druhé světové válce. Riziko je nevyčíslitelné. A jedno mi je o Smithovi jasné: je to pragmatický darebák. Totéž platí o Churchillovi. Kdyby měli na vybranou, ani jeden by takové riziko nepodstoupil.“

„Právě že na vybranou nemaj,“ potvrdil Stern. „Za čtyři dny se Heinrich Himmler chystá předvést soman Hitlerovi – v naději, že ho přesvědčí, aby nervový plyn použil proti invazi spojeneckých vojsk. Hitler věří, že Spojenci své nervové plyny maj, Himmler ne. A není daleko od pravdy. Churchill se Smithem se domnívaj, že tenhle útok – tenhle bluf – je jediný způsob, jak Himmlera přesvědčit, že se mýlí, a jak ho přimět, aby předvádění plynu zrušil.“

McConnella ani to nezviklalo. „I kdyby to všechno byla pravda,“ trval na svém, „uniká vám pointa. Jestliže Britové vlastní třeba jen litr svého nervového plynu, stačilo by, kdyby Churchill poslal jednu ampuli do správných rukou v Německu. Nakonec by postavilo dát agentům k dispozici písemnou formuli. Tím by Hitlerovi ukázali, že mají strategickou rovnováhu, ale přitom by neriskovali mohutný odvetný úder. Protože nacisté by neměli možnost zjistit, zda Britové mají jenom tu jednu ampuli, nebo deset tisíc tun.“ McConnell bubnoval prsty o stůl. „Ne, Sterne, takové riziko ospravedlní jediný možný scénář. Britové vyvinuli jakýsi druh nervového plynu, ale vznikl kolem něj problém. Možná víc problémů.“

„Jak to myslíte? Jaké problémy?“

McConnell pokrčil rameny. „To může být cokoliv. Napodobit bojový plyn obvykle trvá tři až šest měsíců, a to u klasických variant. Sarin je převratný toxin, a pokud vím, Britové jej mají necelé dva měsíce. Vzhledem k tomu, že Churchill dýchal vědcům z Portonu na záda, třeba to mohli rozlousknout i dřív. Ale i tak by jim problémy teprve nastaly. Bojové chemické látky se strašně těžko vyrábějí hromadně pro použití v boji. Musí být těžší než vzduch, odolné vůči vlhkosti, při styku s nimi nesmí běžná ocel rezivět. Musí být dost stálé, aby si udržely jedovatost po dlouhou dobu skladování a přepravy a také aby přečkaly výbuch dělostřeleckých granátů, které jsou jejich nosiči. Nervový plyn by měl být v ideálním případě bez zápachu a bezbarvý, jak jen to je možné. Když uvidíte, jak se blíží plynový oblak – nebo ho v nízké koncentraci ucítíte –, jeho účinnost jako zbraně je velice omezená…“

„K věci!“ skočil mu do řeči Stern.

„Promiňte. Snažím se vysvětlit, že britský kolektiv v Portonu pravděpodobně vyvinul obdobu sarinu, která má tyto nedostatky. Nemohou poslat vzorek Němcům, protože vědí, že jejich plyn nesnese podrobný rozbor, totiž, že se sarinu nevyrovná.“

Stern pomalu přecházel od okna a opřel si nohu o kuchyňskou židli. „Proč by Hitlerovi nemohli poslat ampuli s ukradeným vzorkem? Poslat náckům jejich vlastní plyn a tvrdit, že je britský?“ McConnell to zvažoval. „To vlastně není špatný nápad. Vsadím se, že to Smithe napadlo. Jenomže němečtí chemici jsou velmi dobří. Přesná chemická kopie německého sarinu by budila veliké podezření. Nejspíš by takový bluf odhalili.“

Napil se kávy, která mu mezitím vystydla. „Ne, myslím, že Smith s Churchillem situaci probrali a došli k závěru, že mají jedinou možnost: Vsadit na to, že britský sarin i přes existující problémy zabije. Proto jsme tady jenom my dva. Ukáže-li se, že ten věrně okopírovaný sarin účinně zabíjí, může nacisty přesvědčit, že by bylo pošetilé riskovat útok na Spojence nervovým plynem. Ale pokud účinný není, co Britové ztratí? Vás a mě. Dva postradatelné civilisty. Ať je britský sarin účinný, nebo ne, za pár hodin ho vítr odnese. A vsadím padesát babek, že ty láhve zavěšené na vašich stožárech jsou německé výroby…“

„To jsou.“

McConnell kroutil hlavou. Smithův troufalý plán ho naplňoval bázní. „Sterne, jsme obětní beránci. Vám se ta role třeba líbí, ale mně ne.“

Stern oněměl. Anna pozorovala McConnella, chovala k němu úctu, ale zároveň ji jímala hrůza.

„Trochu to bolí, že?“ McConnell se mírně zasmál. „Věhlasný terorista z Haganah napálený britským brigádním generálem.“ Stern si přehodil schmeisser přes rameno. „Ten plyn by moh účinkovat,“ vrátila se mu řeč. „Sám jste to přiznal. Když jo, akce bude přes to přese všechno úspěšná. Asi jenom budu muset vykoumat, jak na to.“

Obrátil se a šel na chodbu.

„Počkat!“ zastavila ho Anna. „Za bílého dne k tomu stožáru vůbec nedojdete. Chytí vás. Major Schörner posílil stráž u transformovny.“

Stern sundal ruku z kliky. „Co?“

„Jak jsem vám řekla, všude jsou hlídky. Kvůli tomu zabitému rotnému. I kdyby se vám podařilo útok na tábor provést, polovina esesáků tam nebude. Připravila jsem vám místo ve sklepě. Dnes se tam můžete ukrývat a rozhodnout se, co dál. V šest večer bude tma. Co vám to udělá, když počkáte do té doby?“

Stern se vrátil do kuchyně. „Chci mluvit s někým, kdo je ve vaší skupině nad vámi.“

„Nade mnou nikdo není.“

„Vy jste nejvyšší?“

„Nikdo jiný neexistuje.“

„Tomu nevěřím. Kdo byli ti muži, co nám pomáhali od letadla?“

„Přátelé. Ti o situaci v táboře nic nevědí.“

„Vy jste jediný kontakt brigádního generála Smithe?“

„Kdo je to brigádní generál Smith?“

McConnell se neubránil škodolibému smíchu. „Co je na ní špatného? Mně se zamlouvá. Je to naše Mata Hari.“

„Držte hubu, kurva!“

McConnell vstal. „Polibte mi prdel, Sterne. Tuhle anglickou větu znáte? Přidejte si ji do slovníku.“

Stern je oba zdrtil pohledem a pokyvoval hlavou, jako by právě zjistil, že je obklopen samými nepřáteli. Potom se otočil, vyšel na chodbu a ven předním vchodem.

Anna se na McConnella podívala rozčileně, pak vyskočila, běžela ke dveřím a volala na Sterna. Ten se zřejmě nezastavil, neboť se vrátila do kuchyně a tvářila se, jako by se zrovna stala svědkem strašné nehody.

„Jde na kopec. Všechny nás zabije.“

„Nevím,“ pokrčil rameny McConnell a vstal od stolu. „Má na sobě přece uniformu SD. A mluví perfektně německy. Mohl by to zvládnout.“

Anna se po kuchyni rozhlížela, jako by to najednou bylo cizí prostředí. „Měli mě s tím seznámit,“ posteskla si rozmrzelým hlasem. „Měla bych moc otázek.“ Dívala se na McConnella a obličej měla nyní ozářený slunečním světlem. „Vážně by to udělal?“ dělala si starosti. „Opravdu by všechny ty vězně zabil? Všechny ty děti?“

Z toho McConnell pochopil, že jí to otřáslo stejně silně jako jím. Měl nutkání ji pohladit a utěšit, ale bál se, aby si to nevyložila špatně. „Bohužel, je toho zcela schopen. Když si to zamane, dá se zastavit jedině tím, že ho zabijete. Jestli to nemáte za lubem, radím vám, abyste dnes raději nešla do práce.“

„Ale já musím!“ Byla ještě vystrašenější než předtím. „Když se neukážu, major Schörner sem pro mě pošle hlídku.“

„Nemůžete se hodit marod?“

„Nemám telefon.“

„Jak jezdíte do práce?“

„Na kole.“

„Hm… tak to byste měla jet setsakramentsky pomalu.“

29

Od chvíle, kdy major Schörner ponížil rotmistra Sturma, uplynulo teprve dvacet čtyři hodin, ale Sturm celou tu dobu zuřil jako nikdo. Žralo ho to. Byl rozhodnut, že Schörnera nakonec stejně zabije. Jenže objevení britských padáků způsobilo rozruch, který upoutal pozornost plukovníka Becka z Peenemünde. Sturmovi bylo jasné, že by byl blázen, kdyby se pokusil Schörnera zbavit před nosem toho ďábla.

Koketoval s myšlenkou vyzvat Schörnera na souboj. Zákony SS jej opravňovaly ve sporu, kde jde o čest, požadovat satisfakci. Avšak v praxi se souboje nepodporovaly. Mimoto byl Schörner i s jedním okem mistr v šermu a vynikající střelec. Ne, jediný způsob pomsty, který momentálně přicházel v úvahu, se vztahoval k té Schörnerově židovské couře.

A hned si vybral muže, který za něj vendettu provede. Byl jím i jistý desátník Ludwig Grot. Nejenže to byl největší násilník z jeho jednotky, ale také rotmistrovi dlužil téměř čtyři sta marek, které s ním prohrál v kartách. Sturm to na něj vysypal u láhve vybraného šnapsu, který si schovával na zvláštní příležitost. Grot byl přešťastný, že může dluh smazat jedinou laskavostí. A ještě tak jednoduchou! Dát někomu nakládačku. Pár dobře mířených ran. Na tom nebylo nic těžkého. Jestliže Židovka urazila čest říše, bylo jeho povinností dát jí lekci. Když zemře, co na tom? Čistý německý vzduch bude kazit o jednu Židovku míň.

Sturm se postaral, aby měl Grot na útok čistý vzduch. Schörner byl kvůli padákům na schůzce u plukovníka Becka v Peenemünde a Brandt zase odjel do Berlína za říšským vedoucím Himmlerem. Sturm si vedl svého oblíbeného ovčáka – obrovitého Rudiho – na výhodnou pozici, odkud se rozhodl přepadení sledovat. Viděl Grota, jak se poflakuje před barákem mužstva SS. Samolibě se na desátníka usmál a liboval si, jak si bezvadně vybral.

Během působení u 8. přepadového oddílu, když likvidovali Židy v Lotyšsku, si Ludwig Grot často stěžoval na nudu. Také žehral na mrhání střelivem přidělovaným na popravování Židů. Jednou přišel s nápadem, jak se zbavit víc Židů naráz. Několika židovským vězňům rozkázal, že se mají postavit do zástupu tak, aby se každý tiskl hrudí na záda toho před sebou. Potom uzavíral sázky, kolik jich zabije jediným nábojem. Ve východním Polsku vyhrál třicet marek, když zabil tři dospělé muže jediným výstřelem z lugeru. U Poznaně takto odpravil pět žen, ale ta poslední v zástupu umírala několik hodin, a tak se vlastně nepočítala.

Sturm láskyplně podrbal Rudiho za silným krkem. Skoro si přál, aby byl Schörner u toho a to představení viděl.

Rachel zrovna přecházela s Hannah a Janem apelák, když ji zarazil hrdelní německý hlas.

„Cos to řekla, Židovko?“

Zastavila se a podívala do věčně zlostné tváře desátníka Grota.

„Jak jsi mě to nazvala, ty židovská vši?“ hulákal na ni.

Rachel postřehla, že mluví schválně hodně nahlas, jakoby pro obecenstvo. Stiskla Janovi a Hannah ruce. „Neřekla jsem nic, Herr Kottenführer. Ale jestli jsem vás urazila, omlouvám se.“

„Urazilas mě, to si piš, ty smradlavá čubko.“

Rachel se hned po první ráně svalila na zem. Ani si nestačila uvědomit, co se stalo. Měla dojem, jako by vrazila do železného kandelábru. Když ji nakopl do břicha, div neupadla do bezvědomí. Ještě se však přiměla vychrlit jednu šňůru slov: „Utíkejte! Děti, běžte za paní Haganovou!“

Jan chytil maličkou Hannah za ruku a táhl ji k vězeňskému bloku.

Grot postavil Rachel na nohy a dal jí dvě facky – velmi tvrdé a pohotové – jako člověk, pro něhož je násilí starý zvyk. Pravá tvář ji pálila jako opařená. Levou vůbec necítila. Před očima jí visel smrtihlav. Na moment se jí vybavil obraz Wolfganga Schörnera, v dalším okamžiku si vzpomněla, že je v Peenemünde, osmdesát kilometrů daleko. Dnes už ji nezachrání. Zavřela oči a modlila se, aby se Haganová postarala o děti.

Grot sevřel ruku v pěst a udeřil ji do spánku, čímž ji srazil do sněhu, a pak ji okovanou botou surově nakopl do žeber. Zaslechla prasknutí. Levý bok měla promáčknutý. Už už jí chtěl uštědřit kopanec do hlavy, ale z tohoto úmyslu jej vytrhl ženský křik cizím jazykem.

Podíval se tím směrem.

Haganová mašírovala přes dvůr nabitá sebedůvěrou, jakou projevovala, když kopala v osvětimském rašeliništi nebo nosila cihly na stavbě kaučukárny v Monovicích. Deset metrů od desátníka mu začala německy spílat, mávala rukama a křičela, že se do tábora neočekávaně vrátil major Schörner a okamžitě s ním chce mluvit ve své kanceláři.

Grota to vyvedlo z míry. Málem se před ní postavil do pozoru.

I když byla vězeňkyně, funkce kápa bloku Židovek přece jen něco znamenala; a kromě toho ječela o majoru Schörnerovi. Otočil se a pohledem hledal rotmistra Sturma. Ten stál za strážní věží, čtyřicet metrů přes dvůr.

Mezitím co Grot čekal na nějaký povel od Sturma, Haganová k němu dosupěla. Rachel zahlédla, jak zpod šedivých šatů vytahuje zahradnický rýč, a zatajila dech.

Desátník se obrátil zpátky, takže na poslední chvíli postřehl záblesk kovu. To už mu však Haganová zabořila rýč až po násadu do krku. Hned ho zase vytrhla, takže z Grotovy krční tepny vytryskl gejzír krve. Oběma rukama se prudce chytil za krk.

„Dosyć!“ vyštěkla Haganová. „Dost! K čertu s tebou, esesáku!“ Mohutná Polka se nad něj naklonila. V očích měla vzdor.

Desátník nechápavě vypoulil oči, skácel se na zem a kolem něj se rychle zvětšovala kaluž krve.

Haganová si klekla nad Rachel. „Seš v pořádku, Holanďanko?“

Rachel sotva popadala dech, natož aby byla schopna promluvit. Na tvářích ji pálily slzy vděčnosti. Vtom uslyšela, jak se táborem nese zuřivý křik. Nikdo nedokázal uvěřit, co se stalo.

„Běž“ kuňkala. „Zmiz… dokud můžeš.“

V těle jí ztuhla krev, protože zaslechla zběsilý štěkot. Ale místo toho, aby se Haganová před tím hrozivým zvukem přikrčila, nahrbila se, obrátila a dodala si odvahy k útoku. Obličej se jí zkroutil, že vypadala jako fúrie – probudil se v ní vztek, který se v ní hromadil léta, možná celý život.

Rudi, Sturmův nejmilejší vlčák, se hnal přes dvůr s vyceněnými zuby. Po zmrzlé zemi pelášil rychleji než honicí pes. Na Haganovou skočil ze čtyř metrů.

Blokařka zařvala něco polský a vztyčila levou ruku. Rudi se zakousl do nechráněného masa a hlavou trhal ze strany na stranu. Cloumal kořistí, aby ji povalil na zem.

Vší silou, která jí v tlustém těle zbývala, se Haganová prudce vrhla vpřed a zaťala rýč do psího hrdla. Zvíře zavřískalo, mlátilo hlavou a trhalo maso, ale jeho pohyby už byly jen mechanické, setrvačné. Haganová rýč vyškubla a zapíchla níž. Tím mu rozpárala břicho od slabin po hrudní kost.

Rudi ji pustil. Vrhla se na něj jako smyslů zbavená a posedle do něj bušila. Z otevřeného břicha psa stoupala pára.

Rachel strnula, neboť uslyšela první výstřel, ale účinek hned neviděla. Druhá kulka pleskla do masa, avšak Haganová sekala dál. Vtom teprve Rachel zpozorovala, že rozčilený strážný střílí do psa – buďto omylem, nebo proto, aby mu ukrátil utrpení.

Haganová se ohlédla přes rameno. „Vstaň!“ křikla. „Uteč! Zastřelej tě!“

Rachel se usilovně snažila pohnout, ale ruce a nohy ji neposlouchaly. „Ne!“ zaječela. „Pojď ke mně!“

Další střela z pušky se zaryla do psa. Střelec na věži vypálil krátkou dávku, aby se zastřílel na vzdálenost. Haganová naposledy mrkla na Rachel. V očích jako by se jí odrážela povznesená nálada. Potom si urovnala šaty a vyrazila k základně strážní věže, odkud celou scénu nevěřícně pozoroval rotmistr Sturm.

Rozlícená Polka běžela nejrychleji, jak dovedla, se vztyčeným rýčem. Vtom ji střelec skolil. Zásah ji porazil na záda a na nich zůstala bez hnutí ležet.

Totenhausen zcela utichl. Rachel ze země pátrala v tvářích vězeňkyň, které kolem ní vytvořily nespojitý kruh. Poprvé od příchodu do tábora vycítila, že jsou schopny se vzbouřit. Haganovou znaly všechny. Desítky jí vděčily za nějakou laskavost, některé dokonce za život. Byla symbolem přežití uprostřed toho nejhoršího, co nacisté prováděli. Neboť několik vteřin měla Rachel pocit, že by ženy mohly následovat příkladu Haganové a napadnout stráže.

Jeden esesák jim hlasitě nařídil, aby se vrátily do bloku. Nikdo se ani nepohnul. Za dvorem, ve stínu špitálu, Rachel spatřila Annu Kaasovou. Světlovlasá ošetřovatelka stála vedle betonových schodů a dívala se přímo na ni. V bílém stejnokroji vypadala zvláštně, jako anděl. Když Anna postřehla, že si jí Rachel všimla, prudce mávla oběma rukama do vzduchu. Rachel zbystřila pozornost. Ošetřovatelka jí znovu dala znamení, tentokrát ještě energičtěji.

Vstát? napadlo ji. To mi radíš? Ano. Vstaň a jdi pryč, jinak na místě zemřeš.

Vydrápala se na předloktí a pak na kolena. Haganová ležela nehybně o dvacet metrů dál. Rotmistr Sturm řval jeden rozkaz za druhým. Vězeňkyně se hrnuly pohromadě k hlavní bráně, kde stála skupinka esesáků a mířila na ně zbraněmi. Rachel se nejistě zvedla na nohy.

Někdo vypálil do vzduchu.

Hlouček se tlačil blíž a blíž k bráně. V každém jiném táboře by do něj stráže bez rozmýšlení střílely, avšak tohle byli Brandtovi pokusní králíci. Strážní váhali. Rachel překročila zohaveného psa a vrávorala k padlé přítelkyni. Nemohla si to odpustit. Rozhostil se v ní nevšední klid. Poprvé neměla na paměti v první řadě děti. Kývala na ni smrt, a přece neměla strach.

Už byla skoro u Haganové, když ji někdo uchopil za ruku. Podívala se do tváře Kaasové. Ta ji táhla od Haganové ke špitálu.

Rachel se obrátila na mrtvou Polku. „Kam mě vedete?“

„Buďte zticha a pojďte se mnou!“

Vtom se ozvala střelba. Rachel se otočila k hlavní bráně. Esesáci stříleli do země k nohám první řady vězeňkyň. Ty zůstaly stát, ale několik jich vzdorovitě pokřikovalo. Potom rotmistr Sturm namířil revolver do davu a třikrát rychle po sobě vypálil.

„Střílí na lidi,“ konstatovala Rachel nevěřícně.

Houf se roztrhal a dal na útěk. Na místě zůstaly jenom raněné.

Anna vlekla Rachel po schodech do špitálu a do hlavní chodby. Místo aby ji vzala na ošetřovnu, dostrkala ji do tmavého výklenku, kde to smrdělo špinavým prádlem.

„Než se dvůr vyklidí, musíte se vrátit do bloku,“ radila jí ve spěchu. „Nesmíte chtít k doktorovi na prohlídku. Zabil by vás a svedl by to na vaše zranění. Rozumíte?“

Rachel koukala, jako by jí uletěly včely.

Anna ji popadla za ramena a zatřásla jí. „Haganová je mrtvá. Ale vy žijete. Bez vás zemřou i vaše děti. Slyšíte mě?“

Rachel tupě přikývla.

„Je to šílenství!“ řekla Anna hystericky. „Myslela jsem, že teď už budeme všichni mrtví. A teď tohle! Bůhví, co Sturm udělá – po tom, co provedla Haganová!“

Vytáhla Rachel z výklenku a odvedla ji k zadnímu vchodu do špitálu. „Víte, kde jste. Jděte nalevo, k latrínám. Dostaňte se ke svému bloku, jak jen to půjde.“ Otevřela dveře a vykoukla. Ulička byla prázdná. „Běžte!“ Strčila Rachel ze schodů a zavřela.

Holanďanka poslechla a belhala se vpřed.

30

McConnell čekal sám ve sklepě Anniny chalupy osm hodin. Pak zaslechl klepání na přední dveře. Zhasil plynovou lampu a zůstal ve tmě v naprosté tichosti. Věděl, že by to mohl být Stern, ale ten odtáhl beze slova, tak si teď mohl poradit sám, jak se dostat dovnitř.

Navíc to vůbec nemusel být Stern. Třeba ho deset minut po odchodu z domku zajala německá hlídka a od té doby ho mučili. Klidně už před několika minutami mohl prozradit úkryt. Klepání bylo slabé, asi proto, že McConnella a kuchyň dělilo schodiště, silné dveře a ještě chodba.

Ťukání ustalo.

McConnell se neodvážil znovu rozsvítit lampu. Několikrát se zhluboka nadechl, aby zpomalil tlukot srdce. Neměl představu, zda je venku světlo, nebo tma, ale spíš to tipoval na tmu.

Kde je sakra ten Stern?

Potom, co brzo ráno vztekle vypadl, Anna doprovodila McConnella úzkými dveřmi v rohu kuchyně do sklepa. Dole pod příkrým dřevěným schodištěm byla místnost s nízkým stropem, plná napěchovaných krabic a rezavého zemědělského náčiní. Vzadu byla pohovka a dvě staré duchny. Na chodbě vzal zavazadla a po jednom je odnesl po schodech dolů. Anna ho pozorovala a tvářila se přitom beznadějně. Pronesla pár zmatených vět a odjela do Totenhausenu.

Během prvních dvou hodin McConnell vyskakoval při každém zvuku a očekával sirénu, střelbu nebo nějaký jiný poplašný signál jako následek Sternova chemického napadení koncentračního tábora. Potom měl vidiny, jak Stern padl do rukou SS a odolává bůhvíjakému mučení. Když se však žádná úderná jednotka nedostavila, nevylomila dveře chalupy a nezatkla ho, uklidnil se alespoň natolik, že snědl trochu sýra z batohu a zvažoval situaci.

Ukázalo se, že Smith je ještě prohnanější, než si McConnell myslel. V okamžiku, kdy doktor vystoupil z lysanderu a stanul na německé půdě, stal se spoluúčastníkem akce, který však nebyl s to Sterna zastavit, ledaže by ho zabil nebo udal SS – přičemž obojí bylo z mravního hlediska nemyslitelné.

Právě na to Smith spoléhal.

A tak byl nyní zde, schoulený ve sklepě vystrašené německé zdravotní sestry, a nebyl schopný z Německa uprchnout jinak než se Sternovou pomocí. Ošetřovatelka upoutala jeho zájem. Takhle si špionku vůbec nepředstavoval. To ona propašovala vzorek sarinu, který testoval v oxfordské laboratoři? Jistě to přicházelo v úvahu. Ale pokud ano, jaký měla motiv, aby takové riziko podstoupila? Když neměl po ruce fakta, přikláněl se k domněnce, že vinou nacistů prožila nějakou velkou tragédii. Proč by jinak riskovala život v boji proti nim? K tomu se uchylovalo hodně málo Němců.

To, že odmítala přijmout Smithův plán, ho překvapilo a potěšilo. Vždyť musela být uchvácena vyhlídkou na akci, zvlášť po měsících nebo i letech dvojího života, kdy jí neustále hrozilo odhalení, a nikdy z toho riskování nic neměla. A když najednou přišel den, kdy se to všechno mohlo zúročit, rozhodnutí „Londýna“, co je třeba udělat, ji vyděsilo. Než odešla z domova, ohlédla se na něj a řekla: „Není to divné? Nacisté tvrdí, že musíme zabíjet Židy, abychom zachránili německý národ. A váš brigádní generál Smith tvrdí, že musíme zabít Židy, abychom zachránili židovský národ. Tak žasnu… záleží někomu z těch lidí na záchraně jednotlivých životů?“ Možná to bylo zjednodušení, ale dostala se k jádru věci. Co kdyby společně dokázali Sterna přesvědčit, aby se vzdal nutnosti zabít vězně?

Třeba by mohli dospět ke kompromisu.

McConnell stiskl opěradlo gauče. Shora zaslechl nějaké bouchnutí, nato výkřik a vzápětí hlasy. Tápal po gauči, až levačkou nahmátl schmeisser. Nikdy ho nenapadlo, že by tu zbraň skutečně použil, ale jestli si pro něj jdou esesáci…

Tmu prořízl paprsek světla.

Doktor zamířil samopal na vršek schodiště.

„Jste dole?“

Ženský hlas. Anna. Ale nebyla sama.

„Haló, doktore!“

Stern.

McConnell si úlevou vydechl. Se schmeisserem v ruce vylezl po schodech do kuchyně. Došel tam, akorát když si Anna nalila sklenku vodky a vypila ji jedním lokem. Třesoucíma se rukama si nalila ještě jednu.

„Co se děje?“ zeptal se McConnell. „Co se stalo?“

„Vystrašil jsem ji,“ odpověděl Stern, opírající se o dveře do chodby. „Chtěl jsem přijít dřív, ale vy byste mi neotevřel. Vloupat jsem se nechtěl, protože byste mě moh zastřelit. Tak jsem čekal na ni, a když otvírala dveře, zaskočil jsem ji zezadu.“

„Kde jste k čertu celý den byl?“

Stern přešel k Anně a napil se vodky rovnou z láhve. „V Rostocku,“ překvapil je a otřel si ústa.

Annina sklenka cinkla o stůl. „Vy jste zešílel! Proč jste tam jel?“ Stern si znovu lokl vodky. „Na útok bylo moc větrno. Krom toho mi bylo jasné, že kdyby vyhlásili poplach, na pobřeží bychom se nedostali. Rozhodně ne za denního světla.“

„Ale jak jste se do Rostocku dostal?“

„Ve vesnici jsem ukrad auto.“

Anna kroutila hlavou. „Vy jste blázen.“

„Vrátil jsem ho majiteli,“ řekl Stern jakoby nic. „Ale to nevadí. Když jste přijela, odhodila jste kolo a běžela ke dveřím. Něco vás polekalo dávno předtím, než jste mě uviděla. Co to bylo?“

Anna se od něj odvrátila a napila se ze skleničky. „V noci jste měl pravdu. Totenhausen se musí zničit. Za každou cenu. Je to hnus, co se tam děje.“

McConnell na ni koukal vyjeveně.

„Co se stalo?“ naléhal Stern.

O krok couvla, jako by se tím dalo uniknout před jeho náruživostí. „Dnes se tam zabíjelo.“

„To je to tak neobvyklé?“

„Nestává se často, aby vězeň zabil esesáka.“

„Cože?“

„Jde o ženu. O blokařku baráků Židovek. Bodla desátníka do krku zahradnickým rýčem. Byl to největší surovec z celého tábora.“

„Proč to udělala?“

„Aby jinou vězeňkyni neumlátil k smrti. Židovku z Amsterdamu.“

Stern zuřivě hodil hlavou. „Ta blokařka byla taky Židovka?“

„Ne. Ale s tou Židovkou byly přítelkyně.“

„Ta Židovka umřela?“

„Ne. Odvedla jsem ji a poslala zpátky do bloku.“ Anna se přitom dívala stranou na podlahu, jako by byla nucena vyzradit nějaké hrozné rodinné tajemství. „Když hauptscharführer Sturm viděl, že jeho muž je mrtvý, byl vzteky bez sebe. Protože Brandt se Schörnerem byli pryč, převzal v táboře velení. Nařídil okamžitou odvetu. Dvě ženy byly pověšeny na Trestném stromě a osm dalších zastřeleno popravčí četou. Deset zavražděných.“

Stern ji vzal za rameno a natočil si ji proti sobě. „Židovky?“

„Ne,“ odpověděla sotva slyšitelně. „Polské křesťanky.“ Protlačila se kolem něj a posadila se za stůl. V ruce pořád svírala skleničku. „Nebýt toho, že se Schörner vrátil z Peenemünde, Sturm a jeho lidé by snad povraždili všechny vězně v táboře.“

„Major Schörner vydal rozkaz, aby s tím přestali?“ zajímalo Sterna.

„Víc než to. Sturmovi uložil domácí vězení. Ten člověk má ďábelskou odvahu.“

„Ale proč to udělal?“

„Asi je mezi nimi něco osobního. Má to co dělat s tou ženou.“

„S tou, co zabila toho esesáka?“

„Ne, s tou zmlácenou Židovkou. Myslím, že si Schörner nátlakem vymohl nějakou úmluvu o pohlavním styku.“

Stern se ostře podíval na McConnella, jako by říkal: Vidíte, čeho jsou ta nacistická prasata, schopna? „A ten rotmistr majorův pohlavní styk neschvaluje?“

„Myslím, že mu to je ukradené. Mezi ním a Schörnerem je něco jiného. Sturm ho nenávidí.“

„Co je to za blázinec? Copak v tom vašem táboře neexistuje disciplína?“

Pomalu kroutila hlavou. V očích se jí leskly slzy. „Je to horší, než si dovedete představit. V čele tábora stojí pan doktor Brandt. Formálně je generálporučík SS, přitom vůbec nemá vojenský výcvik. Prý je to Himmlerův osobní přítel. Jsou tam ještě tři doktoři SS – dva kapitáni a major – aby byl plný stav důstojníků. Major Schörner zodpovídá za bezpečnost. V jeho nepřítomnosti ji mají na starosti hauptscharführer Sturm a jeho muži.“

„Žádné střední důstojnické hodnosti?“

Zavrtěla hlavou. „Brandtovi to tak vyhovuje. Chce kolem sebe lékaře, ne vojáky.“

Stern se na ni konečne přestal lepit a obcházel kolem stolu. McConnell si sedl, aby mu nemusel ustoupit z cesty.

„Co by se stalo, kdybych na tábor zaútočil teď?“ zeptal se Stern. „Totéž co včera v noci,“ řekla Anna vyčerpaně. „Zmeškal byste polovinu posádky SS, protože je Schörner vyslal do terénu pátrat po parašutistech, ale zabil byste všechny vězně. Přemýšlela jsem o tom, co jste říkal o větru. V táboře fouká rychleji než na této straně kopců. Vane podél řeky.“

Stern zklamaně zabručel.

„Navíc, když jsem odjížděla, Brandt ještě nebyl z Berlína zpátky.“

„Verdammt! Vrátí se ještě dnes?“

„Pravděpodobně ano, ale třeba až pozdě v noci.“ Anna vstala, šla k dřezu, namočila si hadřík a přiložila si ho na obličej. „Všichni v táboře se zbláznili,“ řekla přes hadřík. „Všechno to rozpoutala Himmlerova návštěva. Hned další noc Sturm se svými lidmi znásilnili a zavraždili šest žen přivezených z Ravensbrücku. Schörner býval pořád opilý. Nyní je jako ostříž, nic mu neunikne. Jako by ho něco probudilo z hlubokého spánku. Brandt zneužívá děti… jak říkám, je to blázinec. Jako konec světa.“

„Co to bylo s těmi dětmi?“ zajímal se McConnell.

Anna pověsila hadřík na dřez a obrátila se k němu. „Brandt na nich provádí pokusy. Říká tomu lékařský výzkum, ale ani se to nedá vyslovit. Třikrát za posledních deset týdnů si bral do bytu chlapce. Malé kluky. Nějaký čas si je tam nechává, asi tak týden, a pak… pak zřejmě plyn. Bůh mi odpusť, nevím.“ Osušila si oči. „Nevím, a ani to vědět nechci.“

Stern přestal courat sem a tam a zadíval se na McConnella. Tvář měl zkroucenou hněvem. „Pořád ještě mi nechcete pomoct to doupě zničit?“

McConnell se zaměřil na láhev vodky – už ne se zběžným zájmem. „Poslyšte, chcete zabít toho Brandta. To chápu. Samozřejmě. Člověk, který týrá děti, si nezaslouží žít. Jenomže vy mě žádáte, abychom zabili všechny nevinné vězně, které má v moci. Dává vám to smysl?“

„Bavíme se o výsledku celé války!“

„Pokud věříte brigádnímu generálu Smithovi.“ McConnell se snažil, aby jeho hlas zněl přesvědčivě. „Koukejte, Sterne, tohle musíme prodiskutovat. Jsme zde v pěkné bryndě. Jestliže se uklidníme, možná nalezneme nějakou střední cestu…“

Stern kopl do židle, až se převrhla, a popošel o krok k němu. „Měl jste se mnou dneska jet do Rostocku. Asi byste nebyl tak klidný. Zajímá vás, co jsem tam viděl?“

McConnell potlačoval nutkání popadnout v sebeobraně schmeisser. „Jistě,“ odpověděl mírně.

„Náš pilot neměl pravdu.“

„Na co narážíte?“

„Obytný dům, kde bydlela naše rodina, pořád stojí. Zašel jsem tam a trochu se vyptával.“

Anna zavřela oči a neslyšně zahýbala rty. Na McConnella to udělalo dojem, jako když se katolík pokřižuje.

„Nebylo to nebezpečně,“ řekl sarkasticky. „Ve městě mě zastavil policajt, ale když viděl uniformu SD, málem se strachy pochcal. Co nejdřív mě chtěl mít z krku. Plukovník SD musí být v tomhle kraji něco jako bůh.“

Spíš ďábel, pomyslel si McConnell, ale nechal si to pro sebe. „Ano, náš dům tam ještě stojí,“ pokračoval Stern, „ale trochu se to tam změnilo. Žádné krvavé skvrny nebo tak něco. Jenomže když jsem tam žil já, byl to židovský barák. Teď je plný blonďatých holek a kluků, zmenšeniny tady Fräulein Kaasové.“ McConnellovi neušlo, jak sebou trhla.

„Mou rodinu si už nikdo nepamatoval. A proč by taky měl? Byly to většinou děti. Árijská princátka a princezničky. Všechny žijou šťastně v bytech, kde straší duchové tmavovlasých dětiček. Ale pochybuju, že jim duchové vadí. Vám jo, doktore?“

„Sterne…“

„Vadí vám, nebo ne?“ Stern třískl schmeisserem o skříň, až se Anna lekla. „Ze všech mužských na světě musím mít na krku zrovna vás! Vždyť tahle ženská má větší odvahu než vy.“

Sešel po schodech do sklepa, ale hned se vrátil se svým pytlem, kde měl věci ukradené v Achnacarry.

„Kam se chystáte?“ zeptala se Anna úzkostlivě.

Stern si pytel hodil přes rameno. „Jdu na kopec, abych s tím šílenstvím skoncoval. Vítr už zase fouká, ale jak se utiší, pustím ty láhve dolů.“

„Ježíši Kriste!“ McConnell vyskočil na nohy. „Dejte mi, proboha, chvíli na rozmyšlenou.“

„Doktore, vy přemýšlíte celý život. Má další chvíle nějaký význam?“

McConnell věděl, že ho nezastaví. „Potom jdete na pobřeží?“

„Protože mi nechcete pomoct, nemám po útoku v továrně co dělat. Nevěděl bych, co mám hledat, co fotografovat. Ukradnu první kolo, co potkám, a pojedu na pobřeží.“

„A co my?“

„Myslíte sebe?“

„Nemůžeme nechat Annu napospas gestapu.“

Stern vybuchl smíchy. „Nemůžem ji vzít s sebou. To řek Smith jednoznačně. Nevzali by ji na ponorku. Však znáte Brity.“

„Každý na svém písečku, co, Sterne?“ McConnell znechuceně kroutil hlavou. „To je váš styl od začátku, že ano?“

Stern otevřel dveře. „Nedělejte si starosti, doktore. Zavedu vás do vaší teploučké laboratoře, i kdybych přitom měl chcípnout. Chci totiž, abyste vysvětlil Smithovi, proč jste nedokázal porušit své nedotknutelné zásady a zachránit spojenecké invazní vojsko. Kéž byste to musel vysvětlit taky svému bratrovi.“

McConnell po něm skočil, ale Stern mu jednoduše vyklouzl a zavřel za sebou. Než je McConnell zase otevřel, Stern mu zmizel ve tmě.

Wolfgang Schörner srazil podpatky a na stůl položil zprávu o kontrole na cvičišti. Před ním seděl za puntičkářský uklizeným stolem velitel Totenhausenu doktor Klaus Brandt.

Ten se hodinu předtím vrátil z Berlína. Vzhlédl od kusu papíru, který pročítal, když Schörner vstoupil, a podíval se na něj přes brýle na čtení bez obrouček.

„Přál jste si mě vidět, pane doktore?“ ohlásil se Schörner. Brandt sešpulil rty, jako by si promýšlel složitou diagnózu. Schörner se necítil ve své kůži, tak jako vždycky v Brandtově přítomnosti. Nešlo jenom o jeho zvrhlost. Po čtyřech letech na drsné východní frontě se Schörnerovi protivilo pohybovat se mezi lidmi, kteří se víc starali o svou kariéru než o přežití říše. Ubíjelo ho vědomí, že bez ohledu na to, zda Německo válku vyhraje, nebo prohraje, z Brandta bude po jejím skončení milionář, zatímco v ostnatých drátech na hranicích vlasti budou zapletena těla mužů jako on. A přece, Brandt měl jako jeden z mála v rukou prostředek k vítězství Německa.

Po dlouhé chvíli – alespoň se to tak Schörnerovi zdálo – Brandt promluvil: „Slyšel jste, jak říšský vedoucí Himmler prohlásil, že má v úmyslu předvést Hitlerovi soman čtyři?“

Schörner přikývl. „Za tři dny, ano?“

„Správně. Právě jsem se dověděl, že u toho bude i Erwin Rommel.“

Schörner byl překvapením vzrušený. Pochopitelně to dává dokonalý smysl: Hitler zrovna pověřil polního maršála Rommela obranou Atlantického valu. Úkolem „pouštní lišky“ bylo zničit Spojence na francouzských plážích.

„Stále platí, že se má předvádění konat na zkušební dráze v Raubhammeru, pane doktore?“

Brandt podrážděně zafuněl. „Ano. Test se uskuteční za tři dny. Inženýři z Raubhammeru tvrdí, že konečně zdokonalili lehký oblek, který má člověka chránit před sarinem a somanem.“

Schörner zvedl obočí. „Ten oblek bych rád viděl, pane doktore.“

„Já také, Schörnere. Však ho uvidíme. Posílají nám tři kusy na vyzkoušení.“ Brandt ze zlaté kazety na stole vyňal tenkou cigaretu a zapálil si ji s téměř ženskou jemností. „Ta ukázka, to bude, jak se zdá, velkolepá podívaná,“ pronesl, zaklonil se a vyfoukl kouř do strany. „Vězňové z koncentračního tábora v Sachsenhausenu budou oblečeni do uniforem britských zajatců a poběží po domnělé pláži, kde bude rozptýlen soman. Dobrovolníci z SS bránící onu pláž na sobě budou mít nové ochranné obleky. Jistě se bude na co dívat. Po té dřině vhodná odměna.“

„A zasloužená, pane doktore.“

„Tak tak, sturmbannführere. Říšský vedoucí věří, že tato ukázka konečně zlomí Hitlerovu nerozumnou – i když zcela pochopitelnou – averzi k chemickým zbraním.“

Brandt držel cigaretu v ústech rty a prohlížel si pěstěné nehty na prstech levé ruky. „Bude to Himmlerova chlouba, Schörnere. A on umí ocenit oddanost.“

„To já vím dobře, pane doktore.“ Schörner čekal na další informaci, avšak Brandt se odmlčel.

„To je všechno, pane doktore?“

„Ne tak docela, Schörnere. Ta věc s britskými padáky. Máte situaci pod kontrolou? Nerad bych, aby nám něco narušilo výrobní harmonogram, když máme ten test přede dveřmi.“

„Pane doktore, Standartenführer Beck a já se domníváme, že se parašutisté zaměřili na komplex Peenemünde. Většina tajné raketové techniky byla převezena do Polska nebo do pohoří Harz, mimo dosah spojeneckých bombardérů. Spojenci o tom možná nevědí. Beck mezi Totenhausenem a Peenemünde rozmístil velký počet vojáků. Kdyby se záškodníci čirou náhodou pokusili proniknout do našeho objektu, mé hlídky je dopadnou dávno předtím, než se dostanou do jeho blízkosti.“

„Postarejte se o to, sturmbannführere.“

Schörner opět srazil paty.

Brandt odložil cigárem, narovnal si brýle a zadíval se na papír, který pročítal, když Schörner vcházel. „Ještě jednu věc, sturmbannführere. Doneslo se mi, že jste hauptscharführeru Sturmovi uložil domácí vězení.“

Schörner ztuhl. „To je pravda, pane doktore.“

„Proč?“

„Protože dal podnět k incidentu, který si vyžádal smrt desátníka Grota a také kápa bloku Židovek Haganové.“

„Jaký měl motiv?“

„Domnívám se, že se to týkalo nějakých diamantů, pane doktore. Sturm má ve zvyku olupovat vězně, kteří sem přicházejí z obsazených území. Jednou jsem jej varoval, ale zřejmě si mé varování nevzal k srdci.“

„Rabování je vážné obvinění, sturmbannführere.“ Brandt se podíval přes brýle. „Říšský vedoucí stanovil pro válečné zbohatlíky trest smrti.“

„Právě proto jsem zakročil, pane doktore.“

Brandt bubnoval prsty o stůl. „Já jsem však po návratu z Berlína nalezl na svém stole oznámení, kde se ta událost popisuje jinak.“

Schörnerovi se do tváří nahrnula krev. „Pane doktore, bylo to oznámení podepsáno?“

Brandt se chtěl usmát, ale výsledkem byl spíš úšklebek.

„Ano, bylo. Čtyřmi poddůstojníky. Vlastně samo obsahuje jistá vážná obvinění. Obvinění vznesená proti vám, sturmbannführere. Obvinění vztahující se k porušování norimberských rasových zákonů.“

Schörner se nezalekl. Věděl, že i Brandt se pohybuje na tenkém ledě. „Pane doktore, jsem připraven se zodpovídat před soudem SS z jakýchkoli obvinění, která se rozhodnete schválit.“

Brandt okamžitě zvedl ruce jakoby na usmířenou. „Klid, sturmbannführere. K tomu snad nedojde. Přesto by možná bylo lepší, kdybyste Sturma proti písemné záruce zbavil zákazu vycházení. Již kvůli mužstvu. Chápete. Ani jeden z nás si nepřeje, aby nám to tady poddůstojníci SD obrátili vzhůru nohama.“

Schörner byl náhle znechucený. Nepřekvapilo by ho, kdyby Sturmovi kamarádi ve svém dopise nepřímo osočili Brandta z úchylnosti. Snažil se odpor potlačit. „Máte pravdu, pane doktore.“

„Hauptscharführer Sturm mezitím svou chybu jistě uznal.“ Brandt oběma rukama plácl do stolu. „Sturmbannführere, věnujme nyní energii nadcházejícímu testu. Máme v rukou osud Německa.“

Schörner srazil podpatky a odpochodoval.

Stern se čile pohyboval mezi stromy, po čerstvě napadaném sněhu téměř neslyšně. Od chalupy se dal do kopce, pryč z vesnice Dornow, k transformovně. K láhvím s plynem. Dvakrát zaslechl hlídku na vzdálenost pouhých třiceti metrů, ale snadno se jim vyhnul. Esesáci se obvykle prozrazovali oranžovým světlem nebo kouřem z cigaret. Půl hodiny potom, co odešel z Annina domku, stál pod vysokým dřevěným stožárem, na němž visely láhve.

Stál ve tmě vedle dvou velkých podpěrných sloupů a díval se skrz listí. Chvíli mu trvalo, než se rozkoukal, ale nakonec rozeznal obrysy ocelových láhví visících vyrovnaně v řadě na jednom z krajních drátů elektrického vedení. Jímala ho závrať, když si všiml, že se ty těžké nádoby v korunách stromů houpou. I bez přenosného anemometru si byl jist, že vítr postačující k pohybu láhví vane rychleji, než je ideální pro útok.

Stoupl do sněhu u nejbližší stožárové patky. Pod nohama měl ukrytou bednu s anemometrem, nouzovou vysílačkou, signalizační svítilnou kvůli znamení ponorce, horolezeckými stoupacími železy a záchrannými popruhy, s jejichž pomocí se měl dostat na vršek stožáru. Do pěti minut mohl spustit úder nervovým plynem proti Totenhausenu. Svěží vítr mohl účinky plynu zmírnit, ale pokud ta britská nervová bojová látka vůbec účinkovala, určitě by měla zabít několik esesáků. Kdyby čekal ještě déle, vítr by naopak mohl úplně ustat.

Jak tam stál ve sněhu a v uších mu hučela nedaleká transformovna, cítil něco silnějšího než nenávist k nacistům. Něco, co McConnellovi, ošetřovatelce ani nikomu jinému nikdy nemohl přiznat. Něco, co stěží mohl přiznat sám sobě. Na povrch to vytáhl ten výlet do Rostocku, a čím déle tam postával, tím to bylo silnější. Dokud se ke svému překvapení nedal zase do pohybu. Z kopce dolů, pryč od transformovny. Pryč od láhví.

Namířil si to ke koncentračnímu táboru Totenhausen.

31

„Myslíte, že to tentokrát udělá?“ strachovala se Anna.

McConnell seděl proti ní za kuchyňským stolem. Mezi nimi stály dva hrnky s kávovou náhražkou z ječmene. Ten odvar chutnal hrozně, ale hlavně že byl horký.

„Jestli se dostane živý na kopec, tak zřejmě ano. Myslíte si, že by to udělat měl?“

„Někdo musí něco udělat. Nevím, jestli je správné zabít vězně. Ale v jednom má pravdu.“

„V čem?“

„Bez ohledu na nás jsou všichni vězni v táboře odsouzeni k záhubě. Válku nepřežijí.“

„Podle vás měl pravdu? I vy si myslíte, že jsem zbabělec, když mu nepomáhám?“

Anna se dívala do kávy. „Lidé jsou různí. Tomu, co je pro něj odvaha, vy říkáte hloupost. A co je odvaha podle vás, to je pro něj slabost. Někteří lidé asi nebyli stvořeni pro válku. A to je určitě dobře.“ Podívala se na něj. „Proč si pro ten úkol vybrali zrovna vás? Nějak mi to nejde na rozum.“

„Prý si mě vybrali, protože nejsem Brit a protože jsem odborník na otravné plyny. Asi měli dojem, že ze mě a Sterna bude jeden dokonalý voják. Zabiják s mozkem vědce. A co vy? Jste civilní zdravotní sestra?“

„Civilní.“

Pokývala hlavou. „Chemik?“

Zasmál se. „To je vlastně koníček nebo vedlejší zaměstnání. Jinak jsem lékař.“

Její výraz se změnil nepatrně, zato postoj hluboce. Jako by se na něj najednou dívala jinýma očima. „Tak vy jste lékař?“

„Ano. Tedy před válkou.“

„Měl jste praxi?“

„Krátce.“

Seděla tiše a vstřebávala tuto novinku. Konečně ticho přerušila: „Proto se tolik zdráháte zabíjet?“

McConnell se nevyjádřil jednoznačně: „Částečně snad ano.“

„U mě je to také jeden z důvodů, proč tohle dělám.“

„Jak to myslíte?“

Anna mrkla na kuchyňské okno. „Je pro vás nebezpečné zdržovat se tady. Schörner by mohl nařídit domovní prohlídky.“

„Chcete, abych šel do sklepa?“

Vstala, dolila hrnky a z kredence přinesla poloprázdnou láhev vodky. „Půjdu s vámi. Asi oba čekáme na totéž.“

„Na co přesně?“

„Na poplach v Totenhausenu. Jestli Stern podnikne útok, uslyšíme sirény i ve sklepě.“

McConnell šel napřed a rozsvítil plynovou lampu. Usadili se na kanapi, na němž předtím spal, částečně schovaný za krabicemi a haraburdím.

„Mohu se vás na něco zeptat?“ navázal na hovor z kuchyně. „Jestli nechcete, nemusíte mi odpovědět. Ale zajímalo by mě to.“ Zadívala se na podlahu a smutně se usmála. „Proč pracuju proti nacistům? Ano?“

„Ano. Musíte uznat, že to mnoho Němců nedělá.“

„To připouštím. Těch málo, kteří měli odvahu bojovat, brzo pochytali. Zbytek se dělí na dvě kategorie: jedni nový pořádek milují a druzí jdou cestou nejmenšího odporu. Ten druhý jev je na německé politické scéně velmi rozšířený.“

„Ale na vás se to nevztahuje.“

Anna si do kávy nalila frťana vodky. „Klidně mohlo.“ Napila se. „Ale nedopadlo to tak. Je legrační, co mě změnilo. Před chvílí jsem na to myslela, když jste mluvil o sobě a o Sternovi. O tom, že z vás dvou chtěli udělat jednoho dokonalého vojáka.“

„Jak vás co změnilo?“

„Že jsem jiná než většina ostatních Němců. Pochopitelně v tom hrál roli muž.“

„Muž jako já a Stern? Takového člověka si sotva dovedu představit.“

Zasmála se. „Ten muž se podobal spíš vám než Sternovi. I on byl totiž doktor.“

„Lékař?“

„Ano. Jenomže také Žid.“

Anna to vyslovila s jistým odporem, což by do ní vůbec neřekl. Nevěděl, jak na to reagovat. Chtěl to však slyšet do konce. „To bylo v Dornowě?“

„Ne, v Berlíně. Vyrůstala jsem v Bad Sülze, nedaleko odsud. Rodiče byli zemědělci. Dost zámožní, ale venkovsky zaostalí. My se sestrou jsme měly vznešenější plány. V sedmnácti jsem odešla do Berlína, aby se ze mě stala kultivovaná velkoměstská dívka. Když jsem dokončila zdravotnickou školu, nastoupila jsem do práce u jednoho všeobecného lékaře v Charlottenburgu. Jmenoval se Franz Perlman. To byl rok 1936. To již byly schválené norimberské zákony, ale já byla blázínek. Neměla jsem tušení, jak to je hrozivé. Omezování Židů bylo postupné, v různých oborech mělo odlišné tempo. Mnoho lékařů si ještě udržovalo praxi. Franz měl tak napilno, že to snad ani nevnímal. Pracoval od rána do noci a léčil všechny bez rozdílu: Židy, křesťany, kohokoliv.“

Usrkla si kávy a podívala se do slabého světla plynové lampy. „Byli jsme tři: Franz, sestra u příjmu a já. Umíte si představit, jak se to přihodilo. Není to neobvyklá situace, že? Lékař a zdravotní sestra. V té době mi bylo dvacet. Už během prvních tří týdnů jsem se do něj zamilovala. Nebylo to těžké. Byl laskavý a horlivý. Ze začátku mě od toho odrazoval. Byl vdovec a starší. Čtyřicet čtyři. Mně bylo jedno, kolik mu je. Ani jsem na něj nemyslela jako na Žida. Asi po roce mě odrazovat přestal. Chudák. Byla jsem nestydatá. Chtěla jsem se za něj provdat, ale on o tom nechtěl slyšet. Ani nedovolil, aby nás spolu někdo viděl mimo ordinaci. Za celou tu dobu se jenom dvakrát přikradl ke mně do bytu, ale nedopustil, abych já přišla k němu.“

„Po čase jsem na něj dostala zlost. Že se se mnou nechce oženit, ani tajně. Byla jsem hloupá. Jednou mi sundal klapky z očí. Vyprávěl mi o všech přátelích, kteří byli donuceni své činnosti zanechat nebo prostě zmizeli. Nejdřív jsem mu nevěřila. Žila jsem ve… in einem Traum. Ve snu. Židovské profesory již vyštvali z lékařských fakult. Franz dostával výhružné dopisy. Několik mi jich ukázal. Teprve pak jsem to pochopila. Klamný dojem, že mezi námi nic není, udržoval kvůli mému fyzickému bezpečí. Nic si nepřál víc, než si mě vzít.“

Hlas jí zadrhl, ale hned se zase ovládla.

„Práce měl dál skoro tolik co dřív. Několik pacientů k němu přestalo docházet, ale nebylo jich moc. Láskyplného lékaře jen tak nenajdete. Příliš mnoho jich uznává skalpel, že? Nebo sebe.“ McConnell se usmál. „Pár takových jsem poznal.“

„Franz byl jiný. Cítil vůči svým pacientům velký závazek. Proto nemohl přestat. Nakonec ho nacisté nenechali na pokoji. Všem židovským lékařům zakázali praxi. Rozhodli, a bylo to. Naše přijímací sestra odmítla dál chodit do práce. Já ne. Pět týdnů jsem denně pracovala za dvě. A Franz za deset. Docházel ke starým, přiváděl na svět děti… Byl jedním z posledních. Zvláštní je, že k němu pořád chodilo i hodně árijců. A on je léčil dál.“ Zhluboka se nadechla. „Omlouvám se, že to vytahuju. Je to… Od té doby, kdy se to stalo, jsem o tom ještě nikomu nevyprávěla. Nemohla jsem, chápete? Ani rodičům. A ani sestře. Té už vůbec ne.“

„Rozumím vám, slečno Kaasová.“

„Opravdu? Víte, jak to dopadlo?“

„Odvlekli ho do koncentračního tábora.“

„Ne. Jednoho krásného dne se u nás v čekárně objevil esesácký kluk – to myslím doslova, protože byl mladší než já – a dožadoval se, aby ho pan doktor přijal. Měl s sebou čtyři kumpány. Všichni byli oblečení do černého a měli odznaky se smrtihlavem. Franz přišel do čekárny v bílém plášti a se stetoskopem. Ten kluk mu oznámil, že ordinace je zavřena. Franz namítl, že mu nikdo nemá právo bránit v léčení nemocných, ať si má uniformu, jakou chce. Kluka poslal domů, otočil se a chtěl jít za prací.“

McConnellovi přeběhl mráz po zádech. „Snad ho nezabili…“

„Ten kluk vytáhl revolver a střelil Franze do zad. Kulka mu roztříštila páteř.“ Utřela si z tváří slzy. „Zemřel během minuty na podlaze čekárny vlastní ordinace.“

McConnell nenacházel slov.

Vzhlédla k němu. „Víte, co na tom bylo nejhorší? V té čekárně v tu chvíli seděli němečtí křesťané. Franz je léčil patnáct let. A ani jeden z nich – ani jediný – nehlesl na protest. Tomu klukovi, co jim zastřelil doktora před očima, nikdo neřekl ani slůvko!“

„Anno…“

„A Stern se diví, proč nenávidím nacisty!“ Zaťala pěsti. „Řeknu vám, kdybych nebyla tak zbabělá, zabila bych Brandta sama.“ Vtom McConnella napadla divná myšlenka: „Jak jste proboha po tomhle skončila v koncentračním táboře?“

Znovu si dala lok kávy stříknuté vodkou. „To opravdu stojí za to. Vrátila jsem se z města sklíčená a skoro bez prostředků a moje starší sestra se nade mnou slitovala. Samozřejmě měla výborné postavení, aby mi ‚pomohla‘. Z nudy na venkově unikla tím, že se vdala za meklenburského gauleitra. Dokážete tomu uvěřit? Moje sestra Sabine je fanatická nacistka! Sehnala mi práci v Totenhausenu a já nebyla s to ji odmítnout. Upřímně řečeno, když jsem si poprvé prošla Brandtův špitál, vypadal skoro jako civilní zařízení. Byla jsem hloupá.“

Bylo to ztřeštěné, pomyslel si McConnell, ale tohle dělala válka s lidmi na celém světě. „Předtím jste se zmínila o odvaze. Obdivuji odvahu, jakou měl váš Franz Perlman. Měl zásady. Charakter. Přesvědčení.“

„Ano,“ přitakala Anna do hrnku s kávou. „A teď je mrtvý. Tak dopadne zásadový člověk ve světě, jaký jsme vytvořili.“

„Možná. Ale vždycky tomu dám přednost před kapitulací.“

„A co vy, doktore? Já jsem se vám vyzpovídala. Teď je řada na vás. Co vám brání, abyste šel na kopec a pomohl Sternovi?“ McConnell se svezl z otomanu, posadil se na podlahu a opřel zády o nohu gauče. „To je prosté. Můj otec. I on byl lékař. Už je po smrti. Bojoval v první světové válce. Samozřejmě proti Němcům.“

„Můj strýc také. Padl na Marně.“

„Otec byl zasažen plynem u St. Mihielu. Utrpěl rozsáhlé popáleniny yperitem. Už se z toho neuzdravil.“

Anna mu položila ruku na rameno. „To je mi líto.“

„Moje volba povolání, to by bylo sousto pro Freuda. Ale to je mi jedno. Již v útlém dětství jsem poznal, co válka dělá s lidmi, a nelíbilo se mi to. Pořád se mi to nelíbí. Když začala tahle válka, snažil jsem se využít talentu k tomu, abych utrpení zabránil, ne abych ho způsoboval. Jak vidíte, Britové s tím nebyli spokojeni.“ Předklonila se a podívala se mu do očí. „Hodně mi připomínáte Franze. Myslím, že jste hodný a laskavý. Ale zřejmě nechápete, co se v Německu děje.“

Vstala a přešla k polici, na níž měla srovnané svazky jakoby účetních knih. „Byla bych ráda, kdybyste se na něco podíval.“ Vyndala několik knih, sáhla dozadu a vytáhla malý svazek v kožené vazbě a s matně se lesknoucí ošoupanou obálkou. „Tohle je můj deník. Začala jsem ho psát v ten den, kdy Franz zemřel. Svým způsobem je to můj jediný přítel. První díl neobsahuje nic významného. Pouze osobní věci. Ale zhruba kolem třicáté strany jsem si začala poznamenávat zážitky z Totenhausenu. Zapsala jsem si každý pokus, jehož jsem byla svědkem, a také to, co jsem zaslechla, když se doktor Brandt svěřoval jiným lékařům, ať už osobně, nebo po telefonu. Některé pasáže zachycují, co mi sám přímo řekl po návštěvě jiného říšského zdravotnického zařízení, koncentračních táborů, center eutanazie, různých klinik a podobně.“ Nesla deník kus po schodech, pak se otočila a hodila jej McConnellovi.

„Nate, jste lékař. Přečtěte si curriculum vitae jednoho z kolegů.“

Hned jak odešla, McConnell deník otevřel a pustil se do čtení.

Rachel Jansenová seděla nehybně v ušáku v předsíni bytu majora Schörnera. Ten si hověl na gauči proti ní a popíjel brandy.

„Proč se nepomstil a na místě mě nezabil!“ zeptala se monotónně.

Schörner pozvedl sklenku k lampě a přes jantarovou tekutinu pozoroval hru světla. „Sturm se mě trošičku bojí. A má proč. Nejraději bych mu podřízl krk jeho vlastním nožem. Když vidím ty modřiny na vaší krásné tváři… krev se ve mně vaří. A podle toho, jak sedíte a dýcháte, bych řekl, že máte poraněný bok. Ten hajzl Grot vás nakopl?“

„Je to šílené,“ poznamenala Rachel potichu, protože ji mluvení bodalo pod zraněnými žebry. „Co když mě tu objeví? Teď? V noci?“

V koutcích hezkých úst mu hrál bezstarostný úsměv. „To je to poslední, co by se dnes mohlo stát, Liebling. Brandt si nepřeje žádný konflikt, nic, co by mohlo narušit jeho plány s říšským vedoucím Himmlerem. Já se Sturmem jsme Brandtovi zcela vedlejší. Mimoto,“ dodal mírněji, „jsem vás musel vidět. Potřeboval jsem vědět, že vám to prase moc neublížilo.“

Nahnul se dopředu. „Nebo ano? Jestli dnes nemůžete… pochopil bych to.“

Rachel se v křesle rozechvěla.

„Je vám zima?“ dělal si starosti. „Pojďte, Liebling, posaďte se vedle mě.“

Váhala, pak vstala a sunula se k pohovce jako ke gilotině.

32

Jonas Stern stál ve stínu dřevěného baráku a poslouchal. Zkraje slyšel jenom vítr, vanoucí podél toku řeky Recknitz. Anna Kaasová měla pravdu. Byl tam silnější než v korunách stromů na kopci.

Nějakou dobu mu trvalo, než odlišil vítr od chrápání. Chrápání

– to je ono, uvědomil si. Tiše se plížil kolem řady baráků.

Až tam ho přivedla kombinace tajnosti a smělosti. Než se dostal k zadnímu plotu Totenhausenu, natrefil na tři dlouhé, mělké jámy vykopané pod stromy. Pamatoval si zápach spáleného masa ze severní Afriky a hned poznal, k čemu ty jámy slouží.

Plán mu vnukly stromy. Byly vysoké, stále zelené a rostly až k elektrickému plotu po třech stranách tábora. Protože byl na vnější straně plotu, jednoduše si přehodil samopal přes rameno, vylezl na jedli, přešplhal po větvi a skočil do sněhu vedle stodoly, v níž se ukrývala továrna na plyn.

Dřív než mu v tom nervy stačily zabránit, narovnal si záda a kráčel k bráně, která oddělovala továrnu od vlastního tábora. Byla tam jenom jedna hlídka, vojín SS v hnědé uniformě stráže koncentračního tábora. Stern chtěl už už vytáhnout doklady, ale šedozelená uniforma SD a Železný kříž jako identifikace zřejmě úplně postačovaly. Když uctivého strážného míjel, vybafl „Heil Hitler!“

Orientoval se dost snadno. Kvůli mužům na strážních věžích se pohyboval jakoby za určitým cílem. Prošel uličkou mezi špitálem a blokem E, zahnul doleva a pokračoval k drátěnému plotu, jenž ohraničoval vězeňské bloky. Podél něj došel až na místo, odkud ho nebylo vidět ze strážních věží. Jeden muž stál na stráži u zadní brány, ale byl otočený směrem k lesu. Na drátech Stern neviděl izolátory, takže nebyly pod proudem. Rychle plot přelezl a skočil na druhou stranu.

U prvního bloku slyšel chrápání. Totéž u dalších tří. Až u pátého, když se shýbl, aby poslouchal u škvíry pode dveřmi, uviděl slabé žluté světlo, jakoby od svíčky. Potom uslyšel hlas. Vlastně šepot. Chloupky na těle se mu naježily.

Ten hlas hovořil jidiš.

Honem se nadechl a zastrčil pravý ukazováček do lučíku spouště schmeisseru. Pak se napřímil, vyšel tři schody a vstoupil do bloku.

Svíčka okamžitě zhasla. Následoval překotný šramot, jako by ve zdech běhaly krysy, a potom ticho. Vzduch tam byl teplejší a páchl špinavou vlnou a dezinfekcí.

„Poslouchejte mě,“ řekl klidně v jidiš.

Nikdo neodpověděl.

„Poslouchejte. Nejsem, na koho vypadám. Prosím, jste všichni Židi?“

Nic.

Litoval, že si venku nesvlékl tu uniformu SD. „Já sám jsem Žid. Přijel jsem do Německa z Palestiny. Jsem špion. Přijel jsem zjistit pravdu o tom, co nacisté provádějí našemu lidu.“

Uvědomil si, že kdyby se prohlásil za spasitele seslaného bohem, nemohl by vězně ohromit víc. Viděl slaboulinký odlesk v očích, které na něj zíraly vystrašeně a udiveně, asi jako králíci zaskočení ve tmě ve svém doupěti.

„Kdo je tu vedoucí?“ zeptal se.

„Naše vedoucí je mrtvá, esesáku,“ odpověděl ze tmy drsný hlas. Ženský hlas. „Však to víte.“

„Kdo to mluvil? Prosím, nepřišel jsem vám ublížit, ale nemám moc času.“

„Vždyť víš dobře, kdo jsme, esesáku,“ zasyčel jiný hlas. „Co po nás chceš, esesáku?“

„Mám sice na sobě uniformu SD,“ řekl odměřeně, „ale nepatřím ani k SS, ani k SD. Jsem Žid z Rostocku, který uprchl do Palestiny. Jsem ochoten to dokázat každému, kdo se mnou bude mluvit.“

„Tak odříkej kadiš,“ vyzval jej kdosi. „Za všechny lidi, které jsi zavraždil.“

Stern začal odříkávat modlitbu.

„Umí to,“ konstatoval rozpačitý hlas.

„To nic neznamená,“ zašeptal jiný.

„Jaký je letopočet?“ zeptal se kdosi.

„Podle hebrejského kalendáře 5705.“ Stern si uvědomoval časovou tíseň, ale byl na ty ženy hrdý, že ho takto zkoušejí.

„Jaké jsou čtyři předepsané otázky?“

Usmál se, protože si vzpomněl na pesachové sedery z dětství. „Proč jíme maces? Proč jíme hořké byliny? Proč byliny namáčíme v charosetu? Proč odpočíváme vleže?“

„Zná to.“

„Zase lže,“ varoval skeptický hlas. „Sem by žádný Žid nepřišel dobrovolně.“

„To se dá určit jediným způsobem,“ řekla ta důvěřivější. „Stejně jako esesáci vybíraj naše muže.“

Stern byl chvíli na rozpacích.

„Podstoupíš tu zkoušku, esesáku?“ provokovala skeptická.

Stern zrudl, protože dostal zlost a bylo mu trapně, přesto si však rozepnul kalhoty od uniformy SD a o kus je spustil.

„Rozsviťte svíčku,“ poručila důvěřivá.

V plápolavém světélku svíčky uviděl pět žen v pruhovaných šedivých šatech. Sinalé tváře, kalný zrak, hlavy ostříhané skoro dohola. Za nimi čekaly další, oči v té tmě na stopkách.

„Pojď blíž,“ rozkázala mu jedna z nich. Byla mladá, měla tmavou kštici a onyxové oči.

Poslechl.

Došourala se k němu se svíčkou a dřepla si před ním. „Mluví pravdu,“ oznámila. „Je to obřezanec.“

Několik žen vyjeklo. Stern si natáhl kalhoty. Žena před ním se narovnala a on se jí zadíval do očí. Vypadala mladší než ostatní. A také zdravější. Když přejel zrakem níž, neviděl jenom kost a kůži, ale i ženské křivky.

„Já jsem Rachel Jansenová,“ představila se mu. „Vy jste se zbláznil.“

McConnell si pročítal Annin deník již celou hodinu. Nechtělo se mu pokračovat, ale nemohl se od něj odtrhnout. Byl z toho celý zkoprnělý. Ani teď si to všechno ještě nedovedl připustit. Deník popisoval systematické převracení věhlasné národní lékařské komunity v naprostou negaci všeho, oč lékařská věda usilovala od doby Hippokrata z Kóu.

Očekával hrůzostrašné historky. Měsíce se v Anglii povídalo o surovém zacházení nacistů s vězni v internačních táborech. Avšak Annin deník měl s brutalitou málo společného. Krutost byla všeobecným negativním rysem lidské povahy, běžná v každé společnosti. Tento deník se zabýval zvěrstvy páchanými v úplně jiném měřítku. Dokonce i jasná vražda se zdála banální v porovnání s tím, co za uplynulou hodinu přečetl. Jedna z nejděsivějších pasáží na něj zapůsobila nejen proto, co se událo, ale i proto, kdo to měl na svědomí.

6. 1. 1943 – Dr. Brandt se vrátil z cesty do hlavního tábora v Osvětimi ve Slezsku. Celé odpoledne si stěžoval Rauchovi a Schmidtovi, jak se tam mrhá říšskými penězi. Dr. Clauberg prý dopustil, aby jeho profesionální úroveň žalostně upadla. Claubergovy pokusy s hromadnou sterilizací údajně hraničí se šarlatánstvím.

Jméno Clauberg znal McConnell dobře. Mohl však Annin deník skutečně zahrnout lékaře, jenž vyvinul standardní test působení progesteronu? Test, který stále nesl jeho jméno? Jestliže se deníku dalo věřit, pak ano.

Clauberg se zřejmě pustil do „kastrování“ mužů i žen tím, že je vystavuje nadměrnému rentgenovému záření. Brandt tvrdí, že neúčinnost této metody je jasná každému, kdo má třeba jen základní zkušenosti s paprsky gama a jejich účinky. Aby své stanovisko potvrdil, Brandt požaduje vězně mužského pohlaví. Hauptscharführer Sturm mu jej ihned opatřil (17letého ruského válečného zajatce). Příslušníci SS vězně násilím zkrotili a Brandt provedl vazektomii, aby svým žákům ukázal, jak rychle tento postup zvládne zručný chirurg. Zákrok stihl za čtyři minuty. Následovala diskuse o sterilizaci žen. Brandt opět obhajoval jako nejúčinnější metodu chirurgický zákrok. Prohlásil, že si Clauberg již nezíská předválečné věhlasné postavení. Aby svůj názor dokázal, chystá se zítra dopoledne sterilizovat šest žen – před plánovanou zkouškou aerosolové sloučeniny sarin TV…

Šok z tohoto zápisu trval jenom do té doby, než se McConnell dostal k podrobnému popisu jednoho z Brandtových „výzkumných projektů“. Jenom následující pasáž mu postačila, aby nacismus navěky nenáviděl.

8. 6.1943 – Před osmi dny Brandt záměrně infikoval čtyři chlapce a čtyři dívky velmi prudce účinkující bakterií meningokok (metodou kapénkové nákazy; kapénky získal od živých bacilonosičů vězněných na izolaci). S Gretou Müllerovou jsme dostaly pokyn, abychom se střídaly ve dvanáctihodinových službách v experimentálním oddělení, dokud případ neskončí. Toto je moje první příležitost zaznamenat, co se stalo.

Našimi úkoly bylo 1. zaznamenávat počátek příznaků; 2. Odebírat vzorky krve a zjišťovat počet bílých krvinek; 3. v patřičných intervalech podávat jednotlivým skupinám pacientů sulfadiazin (a také vlastní přípravek dr. Brandta); 4. podávat tekutiny, aby se zabránilo dehydrataci; 5. zanášet do karty vývoj u každého pacienta, dokud se neuzdraví, nebo nezemře. Nejmladšímu pacientovi bylo šest měsíců (ženského pohlaví), nejstaršímu pět let (mužského pohlaví). Průměrný věk byl tři a půl roku.

Čtvrtý den po infikování byl meningokok izolován z krve všech pacientů. Většina měla v této době typickou vyrážku. Brandt nařídil perorální podávání sulfadiazinu dvěma pacientům a dvěma jmým zároveň podával svůj tajný přípravek. Zbylí čtyři pacienty (mezi nimi i kojence ženského pohlaví) označil za, sledovanou skupinu.

U té se rychle projevovaly příznaky septikemického stadia choroby: nepravidelné horečky, zrychlený tep a dýchání. Většina se kroutila v typické poloze, a když je něco vyrušilo, křičeli. Všem naskákala silná vyrážka, u tří krvácivá. Počet bílých krvinek se u celé sledované skupiny pohyboval mezi 16 500 a 17 500.

První úmrtí u sledované skupiny (čtyřletá holčička) způsobila nepřekonatelná septikemická infekce. 80 % těla bylo poseto hemoragickou vyrážkou. Běžné ohledání mrtvoly provedl dr. Rauch.

Vlivem silné infekce u sledovaného kojence brzy nastalo zduření fontanely. Projevovaly se křeče, nízká tepová frekvence a pomalé dýchání. Smrt nastala šest dní po infikování.

U dvou pacientů, jimž byl podáván sulfadiazin, bylo do 48 hodin pozorováno výrazné zlepšení. U těch, kteří dostávali Brandtův přípravek, se stav zlepšoval pomaleji. Choroba u sledované skupiny rychle přecházela do dalšího stadia. Bakterie zmizely z krevního řečiště a usazovaly se v plenách centrálního nervstva. Pacienti trpěli zvracením a známým třeštěním hlavy způsobeným zvýšeným tlakem mozkomíšního moku. Přidaly se rovněž zácpa, zadržování moči a ztuhlost krčních svalů. Dvěma dětem se páteř a krk ohnuly do charakteristického oblouku. Ani jedno nemohlo hýbat bradou.

Jako třetí ze sledované skupiny zemřel v agónii tříletý chlapeček – v Gretině službě. Ráno předtím se mi podařilo dát mu aspirin, nic jiného. Brandt v pitevní zprávě uvedl jako příčinu smrti hydrocefalus. Mozkové komory byly vlivem tlaku nahromaděného zhnisaného moku rozšířené a mozková tkáň zploštělá. Komplikace i se zrakovým nervem: v čase smrti byl pacient najedno oko slepý. Hnisavý výpotek se rozšířil až do páteřního kanálu.

Za celou dobu experimentu Brandt provedl několik punkcí, aby vyšetřil mozkomíšní mok. Rozzuřilo ho, že jeho vlastní přípravek účinkuje ve srovnání se sulfadiazinem pomalu. Děti se těchto lumbálních punkcí děsily a Ariel Weitz s esesáky je museli zvládat násilím. Šestý den se Brandt uchýlil k přímému vstříknutí svého přípravku do páteře jednoho dítěte. To mě vede k domněnce, že jeho tajný přípravek není příbuzný se sulfonamidy, neboť při jejich užívání není nutná lokální léčba. Brandt plánuje, že celý experiment za týden zopakuje, ale s jiným přípravkem. Včera také přišla zásilka široce působícího séra proti meningokoku, získaného od koní…

McConnell vzhlédl od deníku a uvědomil si, že je tím vším otřesený. Bylo tam ještě přes deset záznamů popisujících podobné experimenty na dětech a dále zmínky téměř o padesáti jiných pokusech, které provedl Brandt a jeho asistenti – všechny přesně do posledního detailu. Nejvíc ze všeho jej však rozhořčovalo, že k nim nebyl z lékařského hlediska pravoplatný důvod. Bylo známo, že zánět mozkových plen lze léčit sulfadiazinem. Mučil Klaus Brandt děti pouze proto, aby vyzkoušel a nalezl nějaký nový farmakologický prostředek, jímž by se po válce obohatil?

Zavřel oči a přitiskl si konečky prstů ke spánkům. Jak Anna dokázala tato zvěrstva zaznamenávat bez zjevného citového pohnutí? Pátral v zápiscích po nějakém pocitu viny, odporu nebo distancování se, ale po prvních několika záznamech se veškeré náznaky vlastního stanoviska prakticky vytratily. Až pak mu došlo – nebo v to spíš doufal –, co měla v úmyslu. Fungovala coby jakási slovní kamera. Zapisovala, co viděla, tak, jak by soud požadoval důkazy od svědka. Citové komentáře by po válce jenom zamlžovaly fakta.

Přesto se těžko vyrovnával s tím, že přihlížela, jak se tato zvěrstva dějí – a vlastně se na nich podílela. Toužil, aby mu tam citlivá duše, která sídlí v každé lidské bytosti, zanechala nějaké vyjádření – třebas nepostačující nebo nezřetelné – mučivé úzkosti nebo prosby o odpuštění. Ale dosud nic takového nenašel.

Jedním si byl jistý: Jestli se dostane z Německa živý, tento deník bude putovat s ním.

Stern seděl v tichosti jako omráčený v koutě bloku Židovek, obklopený více než čtyřiceti ženami. Na podlaze blikala svíčka. Ještě nikdy neviděl takové oči. Ani když se díval do tváří vojáků, kteří při velkém krveprolití přišli o mužství. Oči jako černá zrcadla, mělké, a přitom bezedné. Měl pocit, že kdyby na jedno z těch očí zatlačil prstem, roztříštilo by se a zapadlo dovnitř, do černé prohlubně zármutku a ztráty, prohlubně, která se nikdy nezaplní.

Za tu krátkou chvilku poznal hodně. Položil ženám pár otázek týkajících se jejich minulosti, hlavně aby udržoval zdání, že sbírá informace pro sionistické vůdce v Palestině a Londýně. Když však vyslechl některé odpovědi, všechno ostatní v tom okamžiku pustil z hlavy. Každý příběh byl variací na totéž téma: Měli jsme pěkné postavení. Moci se chopil Hitler. Boháči uprchli. Nacisté přišli do našeho velkoměsta, malého města, do naší vesnice, domu, bytu. Zabili mi otce, matku, manžela, syny, strýce, sestry, dceru, dědečka s babičkou. A skoro každá historka končila stejnou větou: Z naší rodiny jsem zbyla poslední.

Stern se z jejich vyprávění dověděl, že po úmrtí blokařky a následných surových represích zavládl v bloku nepořádek a že byla po mrtvé Polce do její funkce v nepřítomnosti zvolena mladá Holanďanka. Rozhodl se jí položit otázku, kvůli níž riskoval život a přišel do tábora, ale ona ho předběhla:

„Pane Sterne, jak se chcete dostat z tábora ven?“

Věděl, co bude následovat. Některé z těch žen začaly snít o útěku. Musel je od toho odradit. Nemohly vědět, že nemá v úmyslu z blízkosti tábora odejít, dokud… dokud co? Dokud je samozřejmě všechny nezabije.

„Pane Sterne?“ spustila znovu Rachel.

„Odejdu hlavní branou. Tudy, kudy jsem se dostal dovnitř.“ Rachel chvíli mlčela. „Ale to nemá logiku. Esesák bez odvozu?“ Stern neklidně přešlápl. „Už jsem vám řek, že tohle je uniforma SD – Sicherheitsdienst. Ještě obávanější složky, než je gestapo. Příslušníků SD se nevyptávaj ani esesáci.“

V tmavých očích spatřil záblesk naděje. „Ráda bych vás požádala o laskavost. Velkou laskavost.“

„Nemůžu vás vzít s sebou,“ pospíšil si s odpovědí.

„Nejde o mě, ale o mé dítě.“

Stál jako opařený. „Vy tady máte dítě?“

„Dvě. Chlapce a holčičku.“

„A chcete… chcete, abych s sebou vzal jenom jedno z nich?“ Vzala ho za ruku a stiskla ji. Oči jí plály naléhavostí. „Lepší, aby mělo šanci přežít jedno než žádné. A jestli tady zůstanou, určitě zemřou.“

Z očí jí četl zoufalství, ale také hrozné odhodlání. Myslela to vážně.

„Jsou velmi malé,“ dodala úpěnlivým hlasem, který ho přiměl se zastydět, ale zároveň mu připomněl nemohoucnost. „Jedno byste mohl snadno…“

Ucukl rukou. Vědomí, že se ta žena smířila s tím, že je vyloučené, aby přežila, a proto své dítě raději svěří cizímu člověku, jím otřáslo. Díval se do okolních tváří a hledal v nich známku nesouhlasu.

Nezdálo se však, že by některou z ostatních žen Rachelina žádost pohoršila.

V Annině sklepě McConnell konečně nalezl v deníku záznam, po jakém pátral. Byl u konce, starý jenom dva týdny.

1. 2. 1944 – Spojenecké bomby zabíjejí stále víc civilních osob. Pro případ, že bych válku nepřežila, zmíním se zde o něčem, s čím se člověk těžko vyrovnává. Vím, co na mně bude lidi zajímat. Jak mohla těm hrůzám nečinně přihlížet? Vždyť byla civilistka. A zdravotní sestra! Nemusela to dělat. Nikdo jí u hlavy nedržel revolver. Obojí je pravda, ale zároveň omyl. Jsem sice civilní osoba, ale žiji v nacistickém Německu, které je ve válce. A již po týdnu jsem tady věděla na Klause Brandta dost, aby mi bylo jasné, že žádost o přeložení by mohla znamenat smrt. Brandt má v Totenhausenu absolutní moc. Nařídí-li vaši smrt, jste mrtvý. Zdá se, že jediný sturmbannjührer Schörner se ho nebojí. Ten zažil v Rusku smrt tolikrát, že nemá strach z ničeho.

Někdo mě označí za zbabělce, že jsem odsud neodešla a neodmítla se těch pokusů účastnit, a to i za cenu života. Jsem zbabělec? Ano. Třásla jsem se v posteli a mívala noční můry, jak hauptscharführer Sturm buší na dveře mé chalupy, zatýká mě a vede k Trestnému stromu. Neměla jsem daleko k sebevraždě. Ale to, že mě lidstvo odsoudí, mnoho neznamená. Žádné mučení by mi nezpůsobilo takovou bolest, jakou jsem cítila, když se oči umírajících dětí doprošovaly mé pomoci a já jsem jim pomoci nemohla.

Mám pro lidstvo odpověď, třebaže ne omluvu. Když jsem přišla do Totenhausenu, byla jsem již strašně sklíčená z toho, že mého milého v Berlíně zavraždili příslušníci SS. Jakmile mi došlo, co se zde vlastně děje, byl to pro mě obrovský šok. Jen co jsem opět začala vnímat realitu, mé myšlenky se upíraly k odchodu z Totenhausenu. Jenže tehdy jsem si uvědomila, v jaké jsem situaci. Kdyby mi Brandt dovolil z tábora odejít, podařilo by se mi těm zločinům vzdálit. Ty by však pokračovaly. Děly by se dál jako předtím, avšak bez jediného svědka, kterému by vadily, tak jako vadí mně. Připadala jsem si jako rybka, co plave v přílivové vlně. Mohla bych se snažit plavat opačným směrem, jenže vlna by mě nesla zpátky. Mnoho dní mi nebylo do řeči. Potom jsem si usmyslela, že jsem do toho pekla byla poslána z jistého důvodu: jako svědkyně. Abych zaznamenávala, co vidím. To jsem dělala a pokračuji v tom. Obrnila jsem se proti tomu, za co by se styděl i vrah. Ale na sebevraždu již nemyslím. Nyní se modlím, abych válku přežila. Modlím se, aby se můj deník stal smyčkou, která tlustému Klausi Brandtovi zlomí vaz. Někdy mívám strach, že pro mě spása neexistuje, že jsem v očích boha prokleta. Ale ještě častěji mě napadá, zda vůbec bůh toto místo vidí. Jak by mohl bůh existovat ve stejném světě jako koncentrační tábor Totenhausen?

McConnell deník zavřel. Našel totiž útěchu, kterou hledal. I v této zatěžkávací zkoušce odolávání mravní zkáze přetrvávala jistá míra naděje, lidské bezúhonnosti. Anna Kaasová se vzbouřila proti šílenství, jež popisovala. Avšak její vzpoura nebylo plané fňukání politického diletanta. Nedělala to, že by se uchýlila k bezmocným, moralizujícím slovním výlevům a pak k racionalizaci nebo sebeklamu. Ani nespáchala sice statečné, zato však zbytečné sebeobětování, jak by možná učinil on. Udělala něco daleko těžšího. Obětovala svou lidskost, aby se pokusila o to jediné, co by mohlo mít nějaký reálný dopad na lidi, kteří se dopouštěli hrůz, jež měla denně před očima – aby lidstvu sdělila, co dělají.

Když si tohle uvědomil, pochopil ještě něco jiného. Že dokázala něco, co před ní ještě nikdo. Změnila jeho zásadní přesvědčení o marnosti násilí. Celý život se jako jeho otec stavěl proti válce. Avšak dnes mu prostý text odhalil něco horšího, než je válka – nebo snad nový druh války – válku lidstva proti sobě samému. Šílenství požírající sebe sama, které nemohlo skončit jinak než naprostou zkázou. Lékařské vzdělání a praxe mu pro jeho nové chápání poskytly dokonalou metaforu.

Rakovina.

Systém, který vytvořil Totenhausen – a desítku dalších táborů, o nichž se v deníku dočetl –, byl zhoubný melanom hlodající v lidské rase. Zákeřně se rozšiřoval pod pláštíkem obyčejnější nemoci, ale nakonec měl zahubit všechno, co mu stálo v cestě. A stejně jako melanom se nedal zastavit, aniž by se přitom nezničila zdravá tkáň.

Jak tak seděl nad zavřeným deníkem v klíně, dospěl k závěru, jaký byl pro něj doposud nepochopitelný. Kdyby si Annin deník mohl nějakým kouzlem přečíst jeho otec – lékař a válečný vysloužilec, jenž po dvacet let kázal proti násilí – a potom se tváří v tvář setkat s doktorem Klausem Brandtem…

Zastřelil by ho jako psa stiženého vzteklinou.

„To nemůžu udělat,“ bránil se Stern. „Bude zázrak, jestli se mi podaří utéct samotnému. S dítětem bych neměl šanci.“

Nevydržel se Rachel dívat do očí. Světélko v nich zhaslo. Naději vystřídalo zklamání. „Chci se vás na něco zeptat. Vás všech. Pojďte blíž.“

Popelavé obličeje se k němu přiblížily.

„O co jde?“ zeptala se Rachel.

„Zajímám se o jednoho konkrétního člověka. Je to Žid z Rostocku. Dostali jsme zprávu, že zemřel v tomhle táboře. Může mi o něm někdo z vás něco říct? Pamatujete se na něj? Jak žil… nebo jak zemřel?“

„Jak se jmenoval? Známe se tady všichni.“

„Avram,“ řekl tiše. „Avram Stern, z Rostocku.“

Rachel se podívala na ostatní a pak zpátky na Sterna. „Myslíte ševce?“

Sternovi svitlo. „Jo, byl obuvníkem.“

Rachel zvolna natáhla ruku a lehce ho vzala za bradu. Nadzvedla mu hlavu a natočila obličej ke světlu. „Můj ty bože,“ zašeptala. „Vždyť vy jste jeho syn!“

Stern byl celý napnutý. „Znala jste ho?“

Zatvářila se zmateně. „Znala? Já ho znám. Zrovna teď spí necelých třicet metrů od nás.“

33

Dveře od chalupy se s bouchnutím otevřely. McConnell ve sklepě odhodil deník a popadl samopal. Uslyšel Annin hlas a vzápětí mužský, hovořící německy. Skrčil se na horním schodě a pootevřel dveře, jen co by vykukoval skulinou. Stern stál v kuchyni v uniformě SD a rozčileně si mnul ruce. V obličeji byl červený a oči měl uslzené, jako by utíkal kilometry ve studeném větra.

„Kajfee; bitte,“ požádal Annu. „Kde je doktor? Spí?“

Anna přešla ke kamnům, na nichž se pářilo z promáčknuté konvice.

„Už si začínám myslet, že na tábor vůbec nechcete zaútočit,“ dobíral si ho McConnell, jenž se mezitím objevil na kuchyňském prahu.

Stern v jeho ruce hned postřehl samopal. „Radši byste ho měl držet za hlaveň a používat jako kyj.“

„Jděte k čertu!“ McConnell si sedl ke stolu.

„Danke,“ poděkoval Stern Anně za hrnek horké kávy. „Jestli vaše křesťanské peklo s čerty existuje, příteli, tak jsem tam právě byl. A víte co? Je plné Židů.“

„Co tím chcete říct? Vy jste byl v táboře?“

Stern pozdvihl hrnek ke rtům, ošlehaným větrem, a přes okraj McConnella pozoroval. „Tábory jsou proto, aby lidi byli vevnitř, a ne venku.“

„Tak jak jste se dostal ven?“

„Pod náklaďákem zásobujícím zdravotnickým materiálem. Dost divná doba na přejímání dodávek, co myslíte?“

Anna ho od kamen opravila: „Pane Sterne, v Totenhausenu je stejně tolik křesťanů jako Židů.“

Stern překvapil McConnella tím, že na toto konstatování nereagoval. Mladý sionista vypadal ustaraný. Po jeho divokém temperamentu ani stopy.

„Tak proč jste tábor nenapadl?“ podivil se McConnell.

„Silný vítr,“ vymluvil se Stern stručně, zrak upřený na stůl. „Aha. Dověděl jste se něco užitečného?“

„Jak užitečného? Vy přece nechcete, aby se akce zdařila, nebo jste už zapomněl?“

Anna se podívala přes Sternovo rameno na McConnella. Jako by se tázala, zda to ještě platí.

„Doktore, mám pro vás návrh,“ prohodil Stern neutrálním tónem.

„Poslouchám.“

„Je jasné, že akci nemůžu provést podle plánu bez vaší pomoci. Proto navrhuju kompromis.“

Anna postavila hrnek ječné kávové náhražky před McConnella. Ten poděkoval kývnutím hlavy. „Jaký kompromis?“

„Jestli mi pomůžete napadnout plynem posádku SS, udělám, co bude v mých silách, abych zachránil životy vězňů.“

McConnell se na židli zaklonil. Slyšel dobře? Anna na něj upřela oči. Samozřejmě slyšela totéž. „A hele,“ rýpl si do Sterna, „Šavel na cestě do Damašku…“

Stern vyskočil na nohy, až židle narazila na kamna.

„Prr!“ zvolal McConnell a zdvihl obě ruce. „Jen klid! Ještě před čtyřmi hodinami jste byl ochoten tam všechny zabít. Najednou je chcete zachránit?“

Sternovi se třásly ruce. Když poprvé po jedenácti letech objal otce, ledové srdce mu roztálo. Všechno, co mu dávno chtěl říci, kdyby k tomu měl příležitost – jak byl otec hloupý a paličatý, když zůstal v Německu a manželku se synem poslal bez ochrany do Palestiny –, se mu okamžitě vytratilo z mysli, jakmile uviděl, v jak žalostném stavu se otec nachází.

Avram Stern syna ani nepoznal. Až když mu Jonas připomněl své a matčino hebrejské jméno, muž známý jako švec div neomdlel. Rachel odvedla ženy stranou a oni se bavili o všem možném, ale Jonas brzy přešel k věci. Šeptem otci navrhl, aby s ním odešel z tábora.

Avram odmítl. Jonas tomu nemohl uvěřit. Jako v Rostocku. Jenže v tom byl trochu rozdíl. O deset let dřív Avram nechtěl věřit, že by Hitler zradil židovské válečné vysloužilce. Ten sebeklam už ho dávno přešel, ale tvrdohlavý byl pořád. Nyní tvrdil, že nemá to svědomí, aby opustil své druhy a ponechal je osudu, který je v Totenhausenu čekal. Jonas reagoval bouřlivě – a nescházelo mnoho, aby mu prozradil své pravé poslání –, avšak s otcem ani tak nehnul. Ten ustoupil jenom potud, že kdyby Jonas pomohl k útěku i ostatním, šel by s nimi. Jonas měl zlost a pocit marnosti, ale jediné, k čemu otce přemluvil, bylo to, aby do jeho dalšího příchodu spal v ženském židovském bloku.

Cestou zpátky přes kopce se Stern natolik uklidnil, aby se rozhodl pro plán. Kvůli otcově tvrdohlavosti se nyní musel pokusit o to, co i náčelník štábu Útvaru zvláštních operací považoval za nemožné: najít způsob, jak jedovatým plynem zabít strážné v Totenhausenu, a přitom ušetřit vězně. K tomu potřeboval McConnellovu pomoc. Závislost na něm se mu protivila stejně jako to, že nedokáže provést původní plán. A neměl v úmyslu Američanovi tuto slabost odhalit.

„Jsem ochotný se pokusit vězně zachránit,“ procedil mezi zuby. „Jestli mi pomůžete zabít esesáky, vyfotit to, co Britové potřebujou, a ukrást vzorky somanu. Ale když mi pomoct odmítnete, stejně útok podniknu sám. Pak umřou všichni, možná i vy a slečna Kaasová.“

„Uklidněte se,“ vyzval ho McConnell. „Sedněte si a chvíli mlčte. Prosím vás o to.“

Anna narovnala Sternovu židli a postavila ji za něj, ale on zůstal stát.

McConnell se snažil proniknout skrz křišťálově jasný třpyt Sternových očí, ale bylo to totéž, jako číst v černém křemeni. Stern měl své důvody, a alespoň prozatím to tak mělo zůstat.

„Dobře,“ souhlasil McConnell po chvíli. „To se mi zdá poctivé. Dohodnuto. Pomohu vám.“

Stern byl tou změnou doktorova postoje šokovaný ještě víc než Američan tou jeho. Nemotorně sáhl po židli a sedl si ke stolu proti němu.

„Snadnější obchod než jste čekal, ne?“ provokoval McConnell. „Nebuďte se sebou tolik spokojený. Chci vědět, jak si to představujete, zabít sto padesát vojáků SS, a přitom nezabít vězně.“

„To vy je chcete zachránit,“ vychrlil Stern až příliš překotně. „Tak vymyslete jak.“

Intuice McConnellovi napověděla, že Sternova slova mají málo společného s tím, co má na srdci. Neměl pro to důkaz, ale protože Stern skoro vždycky míval na jazyku přesně to co na srdci, jeho slova působila pokaždé přesvědčivě. Avšak jeho poslední poznámka zněla přehnaně, jako by se do ní nutil. Co asi tak mohl skrývat?

„Vy jste tady za génia,“ pokračoval Stern, aby vyplnil ticho, když se doktor odmlčel. „Tak se ukažte.“

„Taky že jo,“ ujistil jej McConnell a odhadoval novou osobnost před sebou. „Však já na něco přijdu.“

Po půlhodině a druhém hrnku kávy Američan odpověď stále ještě neměl. Všichni tři seděli kolem stolu jako studenti, když se snaží vyřešit složitý početní úkol. Stern navrhl pár zoufalých plánů, jak násilně osvobodit vězně a teprve pak tábor napadnout plynem, ale každý by vyžadoval nejméně deset mužů a načasování na zlomek vteřiny. Jeho nápady McConnellovi návod k řešení nedaly, zato potvrdily jeho podezření, že si Stern – ať už z jakéhokoli důvodu – upřímně přál životy vězňů zachránit.

Až mu podnět dala Anna. Stern jim zrovna vyprávěl, jak se jeho teroristický oddíl snažil ztéci britskou pevnost. Ona mu skočila do řeči: „Jé! Blok E!“

Stern se zarazil. „Cože?“

„Experimentální blok. To je hermetická komora v zadní části tábora. Brandt v ní provádí své pokusy.“

„Co s ní?“ zjišťoval souvislost McConnell.

„Esesáci se jí vyhýbají jako infekčnímu oddělení. Tak jsem si myslela, co kdybychom do ní třeba půl hodiny před útokem nastrkali vězně – vždycky několik naráz? Až by láhve explodovaly, vězňové by byli v bezpečí v bloku E a esesáci by venku pomřeli.“ Stern na ni koukal přes stůl s otevřenými ústy. „To je výborný nápad.“

„Moment,“ přerušil je McConnell. „Jak je ta komora velká?“ Anně zmrzl úsměv na rtech. „Nikdy jsem vevnitř nebyla, ale máte pravdu… je malá. Zvenčí se tak malá nezdá, jenže má dvojité zdi. Vlastně je to místnost v místnosti. Počkejte. Viděla jsem počty ve vyhodnocení testů. Myslím, že… devět čtverečních metrů.“

„To je jenom sto čtverečních stop,“ přepočítal si to McConnell na angloamerickou veličinu. „Jak vysoký je strop?“

„Tak akorát, aby tam mohl stát vysoký člověk. Dva metry?“

„Šest a půl stopy. Kolik je v táboře vězňů?“

Zavrtěla hlavou. „Po dnešních represích… dvě stě třicet čtyři.“

„To nepůjde.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Stern. „Nevměstnal byste tam ani polovinu vězňů. Hergot! Nějak to jít musí.“

McConnell si položil roztažené ruce na stůl a skoro minutu nic neříkal; v duchu probíral různé varianty Anniny myšlenky. „Možná by to šlo,“ ozval se konečně.

„Co?“ chytil se toho Stern. „Máte nějaký nápad?“

„S tím blokem E má Anna pravdu – v podstatě. Zásadní problém je, jak plynu vystavit esesáky, a přitom před ním ochránit vězně. Jenomže ona uvažuje obráceně.“

„Jak to myslíte?“ podivila se Anna. „Nahnat do bloku E esesáky a otrávit je tam plynem, zatímco vězňové budou v bezpečí venku?“

„Teoreticky ano.“

„Jenže esesáci se k bloku E nepřiblíží. Nehledě na to, že jich je sto padesát pět.“

McConnell se neubránil úsměvu. „V tom se určitě nemýlíte. Ale také jsem si jistý, že architekt, který Totenhausen projektoval, byl natolik důkladný, že ve svých plánech nezapomněl na protiletecký kryt.“

Očima mu těkala po obličeji a vstřebávala plný význam jeho slov. „Ježíši, no jo, máte pravdu. Je tam dlouhý tunel, do kterého se v pohodě vejdou všichni esesáci z tábora a ještě zbyde místo.“

„To je ono!“ zajásal Stern vzrušeně. „Propašujem dvě láhve do krytu, vlákáme do něj esesáky a auf Wiedersehen – úkol splněn. Vsadím se, že ten plyn je v uzavřeném prostoru dvakrát účinnější.“

„Pravděpodobně desetkrát,“ umocnil jeho dohad McConnell. „Navíc v tomto plánu přestává hrát roli vítr.“

Stern kroutil hlavou. „Doktore, ten Smith měl pravdu. Vy jste fakticky génius.“

McConnell se v předstírané pokoře uklonil. „Anno, kolik má kryt vchodů?“

„Dva. Hlavní je v jednom baráku SS, druhý ve sklepě špitálu. V márnici.“

„Myslíte, že byste mohla zablokovat vchod do márnice, tak aby se tudy nedostal ven nikdo, kdo vejde z baráků SS?“

„Snad ano.“

„Jestli je v uzavřeném prostoru účinnější,“ uvažoval Stern nahlas, „měla by stačit jedna láhev. Ale abych měl jistotu, použiju dvě. Bude to hračka, sundat je ze stožáru a…“

„Copak?“ zakabonil se McConnell. „Nemůžeme je snad ze stožáru sundat?“

„Jo, to jo. Jenom nevím, jak je dostat do tábora. Já přelez přes plot po větvi nad ním. S ocelovými láhvemi to nepůjde.“ Stern chvíli koukal do stolu a potom vzhlédl k Anně. „Napadá mě jediný způsob.“

„Autem,“ uhodla jeho myšlenku.

Přikývl. „Můžete nějaké sehnat?“

Samým soustředěním se kousla do spodního rtu. „Mám kamarádku, Gretu Müllerovou. Její otec je sedlák a dodává potraviny velitelství ve Štětině. Má nejenom auta, ale také benzin.“

„Mít auto, mohli bychom láhve položit na zadní sedadlo nebo je pomocí řetězů zavěsit pod šasi. To by bylo lepší.“ Jak si Stern svůj plán představoval, vyzařovala z něj čirá energie. „Mohla byste přijet zítra v noci a zaparkovat před špitálem. Čekal bych na vás. Až bych láhve odvázal, zavedla byste mě ke vchodu do krytu z márnice. Pak bych je odnes dovnitř a nastavil, aby vybuchly v pravou chvíli.“ Nahnul se k Anně a oči mu náruživě plály. „Seženete to auto?“

„Skoro určitě,“ ujistila ho. Tvářila se jako v hypnóze. „Greta si myslí, že mám v Rostocku milence. Ženatého. Nechávala jsem ji při tom, aby mi auto občas půjčila bez vyptávání. Měla jsem ho půjčené již třikrát. I když je kolem toho čím dál víc řečí.“

„Vymluvte se na krizi ve vztahu. Že to s váma chce skončit.“

„Počkat,“ vložil se do toho McConnell.

„Je to jediná možnost,“ zastala se toho nápadu Anna.

„To beru. Ale oba přehlížíte jeden vážný problém.“

„Jaký?“ zeptal se Stern netrpělivě.

„Abychom esesáky nahnali do krytu, potřebujeme přece nálet.“

„Proč? Sirénu můžu spustit sám. Esesáci nepoznaj, jestli je nálet skutečný, nebo ne. Vběhnou rovnou do plynu.“

McConnell mrkl na Annu. Ta Sternovu jistotu nesdílela.

„Za celé roky, co tam dělám, jsme měli jenom jeden letecký poplach, a ještě k tomu planý,“ upozornila je. „Každý nácvik je plánovaný. A na každou fázi náletu je vyčleněna funkce. Třeba kdo zodpovídá za hašení požáru, evakuaci budov – samozřejmě s výjimkou vězeňských. Vězňové jsou bombám ponecháni napospas.“

„Chcete tím říct, že to nepůjde?“ strachoval se Stern.

„Myslím tím, že dokud nezačnou padat bomby, málokdo z vojáků půjde do krytu. Dost pochybuji, zda by vůbec zavřeli vchody, dřív než by nějaká doopravdy spadla. Nemohl byste se na to spolehnout.“

„Krucinál,“ zašeptal Stern, „nějaký způsob být musí.“

„Je,“ vrátil mu naději McConnell. „Skutečný nálet.“ Prsty bubnoval o stůl. „A podle mě ho mít můžeme. Brigádní generál Smith zná přesné souřadnice Totenhausenu. On to přece celé rozjel. Poslat nám hrstku bombardérů, abychom úkol mohli dokončit, je pro toho všiváka maličkost. Jenom k tomu potřebujeme vysílačku.“

„Tu právě nemáme,“ litoval Stern. „McShane nám jednu schoval, ale je nepoužitelná. Cestou z lágru jsem vyhrabal bednu shozenou na padáku, abych z ní vyndal horolezecké stupačky a postroj. Bedna byla prasklá a do poloviny naplněná vodou. Padák se nejspíš správně neotevřel. Signalizační svítilna pro znamení ponorce je suchá, ale vysílačka byla namočená a elektronky rozbité.“

Stern se na židli zaklonil a koukal do stropu. „I kdybychom sehnali vysílačku,“ pokračoval, „opravdický nálet vyvolá další problém. Můžeme Smithe požádat, aby nálet naplánoval na přesný čas, ale nebudeme mít záruku, že bombardéry přiletí načas. Ha?“

„Chápu,“ uznal McConnell. „Nedá se načasovat výbuch láhví v krytu tak, aby bezprostředně navazoval na nálet a usmrtil esesáky, kteří se tam nahrnou ukrýt.“

„Správně.“ Stern si uvolnil krk tak, že mu hlava sklesle visela přes opěradlo židle. „Ledaže…“

„Ledaže co?“

Stern se narovnal a potutelně se na něj usmál. „Ledaže bych čekal v krytu s rozbuškou v ruce.“

„Cože?“

„Je to jediná možnost. Vezmu si jeden z těch protichemických obleků, co jste přivezl z Oxfordu.“

„Vy jste úplný cvok.“

„Chcete říct, že oblek a maska, které jste zkonstruoval, mě neochrání?“

„V uzavřené místnosti plné nervového plynu? To vám rozhodně zaručit nemohu. Proboha, vždyť je to hotová ruská ruleta.“

„Mně se ten nápad zamlouvá,“ pochvaloval si Stern a mrkl na Annu. „Hlavně jak je jednoduchý. A budu se kochat pohledem, jak si ty esesácké svině budou navzájem vyškrabávat oči.“

„Ježíši Kriste,“ zašeptal McConnell. „Tedy kuráž máte. To se musí nechat.“

„Takže ujednáno.“

„Teď zpátky k vysílačce,“ připomněla jim Anna.

Stern si uhladil černé vlasy a zkoumavě ji pozoroval. „Vy ji máte, že jo, Fräulein Kaasová?“

Zavrtěla hlavou. „Nejbližší vysílačka, kterou můžeme použít, patří polskému odboji.“

„Polský odboj působí někde poblíž?“

„Ne, v Polsku.“

„Ale vždyť hranice je dvě stě kilometrů odsud! To potřebujete vysílačku, jen abyste se s nimi spojila.“

„Mohu je kontaktovat, pane Sterne. Ale budete muset dát na moje slovo.“

„Proč?“

„Protože když jste tak bezstarostný, mohli by vás chytit. Jiné tomu riziku vystavovat nemohu.“

„Bojíte se, že bych esesákům něco vyzradil?“

Anna si ho prohlížela podezíravě. „Pane Sterne, tady nejde o to, jestli byste mluvil vy. Britové vám jistě dali kapsli s kyanidem. Dělali, co se dalo, aby mi jednu dodali. Chcete mi namluvit, že byste si ji nevzal, kdyby vás měli dopadnout?“

„Mně kyanidovou kapsli nedali,“ divil se McConnell. „Tedy ne že bych o ni stál.“

Anna si pohledem změřila Sterna, ale on uhnul očima.

„Vy ji máte?“ byl zvědavý McConnell.

„Do prdele!“ vyštěkl Stern. „Mě teď zajímá, jak se spojíte s těmi Poláky. Musím vědět, jestli je reálná šance poslat Smithovi vzkaz.“

„Pošleme ho,“ uzavřela Anna sebejistě.

„Vím, že Smith má v táboře ještě někoho,“ zkoušel to Stern jinak. „Znám krycí jména pro tenhle úkol. Převzali je z toho filmu s Clarkem Gablem. My jsme Butler a Wilkes. Vy jste Melanie. Smithova základna ve Švédsku je Atlanta a Totenhausen je Tara. Tak mi, prosím vás, řekněte, kdo je Scarlett.“

Anna mlčela.

„Nemusíte mi prozradit jméno,“ slevil, „stačí způsob, jak se spojit.“

Povzdechla si. „Telefonicky. Spokojen? Někdo jim zavolá za mě.“

„Někdo z vesnice?“

„Víc vám neprozradím.“

„Já to věděl!“ zaradoval se Stern. „Scarlett je major Schörner. Je to tak, že jo? Potvrďte mi to! Já věděl, že jste spojení s Londýnem nenavázala sama.“

Anna odešla do předsíně a oblékla si kabát. „Myslete si, co chcete, pane Sterne. Brzo bude svítat. Musím vyrazit.“

Do Totenhausenu se do práce dostavila udýchaná a promrzlá z jízdy na kole přes kopce. Celou cestu si přeříkávala výmluvu:

V laboratoři jsem nedbale uložila některé vzorky tkáně… Tu větu měla na jazyku, když ji zastavil strážný a prohlédl si ji skrz elektrický plot, ale jenom se usmál a dal kamarádovi znamení, že může bránu otevřít.

Vzala to přímo přes opuštěný apelák ke špitálu a vešla zadním vchodem. Ani se nesnažila jít potichu. Kradmý krok by vzbudil větší pozornost než hluk. Na chodbě v prvním patře byla tma. Tápala širokou chodbou, až se dostala ke dveřím, kam měla namířeno.

Slabě zaklepala, protože věděla, že budou zamčené.

Téměř okamžitě se ozval hrozivý šepot: „Kdo je to? Mířím na vás pistolí!“

„To jsem já, Anna. Otevřte.“

Zaslechla cvaknutí. Dveře se otevřely. Stál v nich Ariel Weitz v krátkých kalhotách a s pistolí v ruce. Protáhla se kolem něj do místnosti. Byla sotva větší než kumbál, ale byla v ní zavedena studená i teplá tekoucí voda – ve srovnání s ostatními vězni přepych. Byla provoněná cigaretovým kouřem a lacinou kořalkou. „Co tady děláte?“ vybafl na ni.

„Potřebuji urychlené setkání.“

„S kým?“

„S Wojiky. A musí přinést vysílačku.“

„Vy jste se zbláznila! Chcete po mně, abych je zavolal?“

„Ano. Dnes večer. Hned teď.“

„To neudělám.“ Přehnaně kroutil hlavou.

„Musíte to udělat. Závisí na tom všechno.“

Šelmí oči se mu náhle rozzářily. „Diverzanti jsou tady?“

„Prostě zavolejte, pane Weitzi.“

„Kolik? Zaútočí na tábor?“

„Vyřiďte Stanovi, ať na mě počká na stejném místě jako minule.“

„Nemůžu,“ trval na svém Weitz. „Schörner mě chytí.“

„To pochybuji. Nejspíš je v posteli s tou Židovkou.“

Podíval se na ni úkosem. „Vy o tom víte?“

„Vím spoustu věcí. Jak to, že máte takový strach? Myslela jsem, že máte železné nervy.“

„Za to může Schörner. Změnil se. Už ani nepije, pořád je ve střehu.“

„A co jste čekal, když jednoho z jeho mužů našli zavražděného a zabaleného do britského padáku?“

„To bylo zlé, to máte pravdu. Ale podle mě to není jen kvůli padákům, ale zrovna tak kvůli té Jansenové. Schörner zkrátka ožil. Připadá si, jako by byl zase v Rusku.“

Anna se snažila mluvit přesvědčivě. „Pane Weitzi, všechno, co jste dosud dělal, směřovalo k tomuhle okamžiku. Všechno je připraveno. Ale pokud mi nezavoláte Wojiky na zítřejší schůzku, nepřihodí se nic.“

Přitiskl si ruce k hrudníku jako horolezec, když zápolí se sníženou tělesnou teplotou. „Tak dobře, dobře. Zkusím to,“ slíbil.

„Uděláte to. Hned jak odejdu.“ Na odchodu se ještě otočila. „A pane Weitzi… nepijte tolik.“

Pokýval hlavou, ale pohled již měl nepřítomný. „Jsem unavený,“ postěžoval si; hlas přitom zmoduloval do ženského rozsahu. „Všichni si myslí, že jsem netvor. I Schörner. Moji lidé mě nenávidí víc než esesáky.“

„Ale to vám přece umožňuje dělat to, co děláte.“

„Ano, ale… jenom… takhle to dál nejde. Musím jim to vysvětlit. Aby věděli, jak je to doopravdy.“

Anna se vrátila a položila mu ruku na kostnaté rameno. Přiměla se, aby od horečnaté pokožky neucukla. „Pane Weitzi,“ řekla jemně, „bůh vidí, jak je to doopravdy.“

Krví podlité oči se rozevřely.

„Budou tu zítra ti Wojikové?“ zeptala se znova. „Odpoledne? S vysílačkou?“

Weitz jí vzal ruce do vlhkých a studených dlaní a stiskl. „Budou tady.“

34

Jonas Stern se vyklonil ze zadního okénka černého volkswagenu Grety Müllerové a zasalutoval vojínovi wehrmachtu. Právě projížděli Dettmannsdorfem.

„Nepokoušejte štěstí,“ sýčkoval McConnell od volantu.

Stern se zasmál a zase se opřel do sedadla. V šedozelené uniformě a čepici SD měl nápadnou postavu. Však na něm také bylo vidět, jak mu to dělá dobře. Anna si naplánovala, že se s polskými partyzány sejde sama. Ke konci denní služby předstírala onemocnění a odešla z práce. Jakmile se však Stern dověděl, že si na cestu hodlá půjčit auto od Grety, trval na tom, že pojede s ní.

Arogantním hlasem ji přesvědčoval: „Mladá žena bude určitě v bezpečí spíš v doprovodu Standartenführern SD, než kdyby jela sama.“

Dojem tím na ni neudělal. Svolila, až když jí pohrozil, že od myšlenky zachránit vězně ustoupí.

Když na ni McConnell čekal v chalupě, až se vrátí z práce, rozhodl se, že ji bude doprovázet také. Nemělo podle něj smysl sedět a čekat, až si pro něj do chalupy přijedou esesáci, oznámí mu, že jeho přátele špiony dopadli, a zatknou ho. Vy jste velké zvíře, dobíral si Sterna, a tak vám budu dělat šoféra nebo tak něco.

Tak si tedy rozdělili role. McConnell řídil a Anna se Sternem seděli vzadu jako privilegovaní cestující. Schůzku měli jenom šestnáct kilometrů od Anniny chalupy, v lesíku na severovýchod od Bad Sülze. Když projížděli vesničkou Kneese Hof, informovala je, že jsou v polovině cesty. Bad Sülze se vyhnuli tak, že odbočili na jih a přejeli po malém mostě přes řeku Recknitz. Dva kilometry štěrkové silnice je přivedly na vřesoviště a k okraji lesa.

„Zajeďte mezi stromy,“ nařídila McConnellovi. „Ať nestojíme na cestě.“

McConnell poslechl. Stern vystoupil a rozhlížel se kolem auta, schmeisser v pohotovosti. Doktor ho následoval. V jedné ruce nesl batoh s chlebem a sýrem, v druhé svůj samopal.

„Já půjdu napřed,“ řekla Anna. „Andrzej je moc opatrný. Než se ukážete, nejdřív si s ním promluvím a vysvětlím mu, co a jak.

V těch uniformách by vás zastřelil, než bys řekl švec.“

Jakmile však došli na místo schůzky, nikde nikdo. Stern s McConnellem si ve sněhu sedli na bobek a Anna pokračovala až doprostřed mýtiny. Po půlhodině se z lesíka vynořil hubený, nervózní mladík a dal se s ní do řeči. Nebyl ozbrojený a McConnellovi připadal povědomý. Mluvili spolu plných pět minut. Teprve pak Anna mávla na Sterna s McConnellem, aby vylezli. „Řekněte něco anglicky,“ vyzvala doktora. „Honem.“

„Tak třeba… před osmdesáti sedmi lety naši otcové dali na tomto kontinentě zrod novému národu a do vínku mu dali svobodu…“

„Stačí?“ zeptala se vyzáblého Poláka.

Ten přemítal.

„Andrzej vás oba již viděl,“ říkala Sternovi. „Mohl vás zabít. Jsem ráda, že má dnes dobrou náladu. Odhoďte zbraně na zem.“ Stern se neochotně podvolil.

„Vysílačku nemají.“

„Cože?“

„Dělí se o ni tři skupiny odbojového hnutí. Ale mohou se k ní dostat ještě dnes do půlnoci.“

„To by měl brigádní generál Smith na přípravu náletu necelých čtyřiadvacet hodin,“ počítal Stern. „Bude to tak tak.“

McConnell sebou trhl, protože zpoza stromů sotva dvacet metrů od nich vykročil obrovitý chlap s hustým černým plnovousem. V ruce třímal zastaralou pušku z první světové války – pravděpodobně mauserovku – a mířil jí přímo na Sternovu hruď. McConnell mu to neměl za zlé. Stern totiž vypadal na důstojníka SD každým coulem.

„Co slychać?“ oslovil jej Stern přátelským hlasem.

Obr se rozzářil. „Pan mówi po polsku?“

Stern přešel na němčinu. „Trochu. Narodil jsem se v Rostocku. Znal jsem pár polských námořníků.“

Vousáč natáhl masitou ruku. „Andrzej Wojik,“ představil se a rázně mu potřásl celou paží. „A to je můj bratr, Franěk.“

Na Andrzeji Wojikovi bylo vidět, že než se stal partyzánem, živil se rukama. Zato jeho bratr, Franciszek, byl karikaturou strádajícího umělce, který hraje druhé housle v málo známém orchestru. Měl vpadlé tváře a velké oči, dětsky upřímné. McConnell si náhle uvědomil, kde je předtím viděl. Byli to ti dva, kteří jim přišli s Annou naproti, když se Sternem přistáli na německé půdě. Sáhl do batohu a vyndal anglický sýr. Andrzej poděkoval kývnutím a hodil sýr bratrovi.

„Andrzej mluví slušně německy,“ poznamenala Anna. „Dobře,“ řekl Stern a postavil se statnému Polákovi tváří v tvář. „Myslím, že když tady tak stojíme a bavíme se, měl bych na vás mířit. Kdyby nás tady někdo objevil, budu předstírat, že jste naši zajatci a zastavili jsme, abychom se najedli.“

Andrzej pokrčil rameny a odložil pušku, zatímco Stern vzal do ruky svůj samopal. Jak McConnell postřehl, Andrzej měl na řemeni u opasku zavěšený řeznický sekáček. Obr na něj poklepal a zasmál se.

„Býval jsem řezníkem,“ vysvětloval. „Občas ještě sekám maso.“ Zazubil se. „Nacistické klobásy – když na ně kápnu.“

Stern to ocenil smíchem a směsicí polštiny a němčiny začal objasňovat, o co jim jde. Andrzej pozorně poslouchal a při každé pauze pokyvoval hlavou. McConnell pochytil pouze každé druhé slovo. Stern a starší z bratří Wojiků přitom jedli sýr, kdežto Franěk seděl klidně vedle nich a nespouštěl oči z Anny.

Když domluvili, Andrzej se obrátil na McConnella a zeptal se německy: „Vy jste Američan?“

„Ano.“

„Tak vyřidle Rooseveltovi, že ve Varšavě potřebujeme víc zbraní. Stalin nám je nechce dát. Řekněte Rooseveltovi, že když budeme mít zbraně, porazíme nácky sami. Bojovat se nebojíme.“ McConnell věděl, že nemá smysl mu vysvětlovat, že jeho šance mluvit s Rooseveltem je mizivá. „Vyřídím mu to,“ slíbil, aby se vyhnul složité debatě.

K jeho překvapení Stern vytáhl z kapsy kus papíru a podal jej Andrzejovi. I ten byl zaskočený. McConnell popošel blíž a četl mu přes rameno. Na papíře stál rukou psaný vzkaz v angličtině a pod ním polský a německý překlad:

KÓD: ATLANTA. Frekvence: 3140. Žádáme o nálet k odvrácení pozornosti těsně u TARY, ale ne na ni, a to 15. 2. 44 přesně ve 20.00 h. Nálet naprosto nezbytný pro úspěch. BUTLER a WILKES.

„Je to rozumné?“ pochyboval McConnell. „Co když ho zajmou?“

Stern pokrčil rameny. „Když ho chytnou, ten vzkaz bude náš nejmenší problém. Ale bez toho náletu – v pravý okamžik na pravém místě – náš plán nevyjde. Sám jste to řekl. Ten vzkaz za to riziko stojí.“

Andrzej přikývl.

„Kde ti lidé žijí?“ zeptal se McConnell, protože nedokázal potlačit zvědavost.

Franěk se zasmál. „Jsme z Varsova na polských hranicích.“

„Z Varšavy?“

„Z Varsova,“ opravil ho Stern. „To je vesnička u ostrova Usedom. Tam stál až do rozsáhlého bombardování z loňského srpna raketový komplex Peenemünde, co se pak přestěhoval.“ Andrzej z toho něco vyrozuměl a doplnil jej: „Pořád probíhá hodně pokusů. Rakety létají nad Polskem. Letadla bez pilotů. Velmi nebezpečné zbraně.“

„Je v Peenemünde ještě posádka SS?“ zajímalo Sterna.

„Rada esesáků tam zůstala.“

„Vyhnali vás z Varsova?“ ukájel zvědavost McConnell. Andrzej pokrčil rameny. „Ve městech a obcích se proti Němčourům bojuje těžko.“

„Takže teď žijete v lesích?“

„Žijeme tam, kde nás Londýn potřebuje. Věčně se stěhujeme.“ Schůzka byla u konce. Anna Polákům předala zbytek potravin z McConnellova batohu, Franěk jí přehnaně děkoval a Andrzej mezitím chtivě pokukoval po Sternově schmeisseru. McConnell z náhlého popudu sáhl do svého batohu, vytáhl svůj samopal, podal jej Andrzejovi a posuňky mu dal najevo, že by ho vyměnil za mauserovku a truhlík s náboji. Stern měl na jazyku námitku, ale pak si to rozmyslel.

Dohodli se.

Na odchodu Andrzej zamával Sternovi novým samopalem a dobíral si ho: „Myslíte, že tou uniformou Němčoury oklamete?“ Stern se rázem proměnil, čímž víc než Poláky udivil McConnella s Annou. Zeširoka se rozkročil, vypnul hruď, dal si ruce v bok a zaštěkal na Wojiky několik bleskových povelů nelibozvučnou němčinou.

Obrovitý Polák couvl a sáhl po sekáčku. Potom se podíval na McConnella a nervózně se zasmál. „Jde mu to až moc dobře. Bacha, aby se mu to nezalíbilo!“

Stern se uvolnil a ještě jednou si s Andrzejem potřásl rukou. „Má vaše vysílačka patřičný dosah?“

„Švédsko leží jenom sto šedesát kilometrů přes vodu.“ Polák se zakřenil a tloukl v prsa. „Když se nedočkáme potvrzení, ukradnu loďku a přeplavím se tam sám. Ten nálet bude, příteli. Sbohem.“

„Do widzenia“ rozloučil se Stern.

Cestou po silnici k Dettmannsdorfu Stern utrousil: „Takový nebojsa, a válku nepřežije. Nikdy nedostane medaili a pojde se zavázanýma očima a sám u nějaké posrané cihlové zdi.“

„Buďte tiše,“ okřikla ho ze zadního sedadla Anna. „I když je to pravda, nemá smysl o tom mluvit.“

McConnell s ní musel souhlasit.

Zpátky k Annině chalupě dojeli bez potíží. Ty začaly po setmění, když se McConnell se Sternem vydali na kopec sundat dvě láhve s plynem, které potřebovali k usmrcení příslušníků SS v protileteckém krytu. Třikrát si museli lehnout břichem do sněhu, aby se vyhnuli hlídkám SS se psy. Vojáci hlídkovali ve dvojicích, většinou pěšky, ale jednou kolem nich projel po úzké serpentině motocykl s postranním přívěsným vozíkem a chrlil za sebou gejzíry sněhu v křivce připomínající kohoutí ocas.

Než odešli z chalupy, Stern McConnella přesvědčoval, že díky jejich německým uniformám si jich nikdo ani nevšimne. Prozatím ho nenapadlo, aby si pravdivost své teorie vyzkoušel.

Když konečně došli ke stožáru, na němž visely láhve, McConnell úžasem zatajil dech. Dva dřevěné podpěrné sloupy byly tlusté jako duby a nahoře spojené těžkým vodorovným nosníkem. Nezřetelně rozeznal obrys nějakého předmětu, zavěšeného na jednom z drátů silnoproudého vedení, ale ve spleti větví si nebyl jistý, co to je. Nechápal, jak mohou v té tmě vylézt k nosníku, avšak Stern neztrácel čas a začal předvádět, co nacvičoval v Achnacarry. Rychle si nasadil horolezecká stoupací železa a potom plynovou masku, kterou mu McConnell vnutil (i když byla bez obleku na celé tělo prakticky k ničemu), k pasu si uvázal dlouhý kotouč provazu a lezl po sloupu nahoru jako šimpanz. Za čtyřicet vteřin již seděl obkročmo na konzole osmnáct metrů nad zemí.

McConnell nad sebou uslyšel kovový břinkot, ale jinak nic. Asi za čtvrt minuty se mu nad hlavou objevila první maskovaná láhev s plynem. Klesala tiše a houpala se v mírném oblouku. Stern ji spouštěl na tlustém laně. Když se McConnell pokusil houpání zastavit, aby se při nárazu na zem neaktivoval spouštěcí mechanismus, láhev ho srazila k zemi.

Stern si toho všiml, odvázal lano z nosníku a začal sestupovat. Než láhev spustil, moudře zneškodnil spouštěcí mechanismus, a potom oba bez vážné nehody stáhli láhev dolů. Stern ještě nevyšplhal na stožár znovu, aby celý postup opakoval u druhé láhve, a už dostával z přílišné námahy svalové křeče.

„Máte na uniformě veliký flek,“ upozornil jej McConnell, jakmile Stern slezl na zem podruhé.

„Dehet,“ konstatoval Stern, když si sundal propocenou plynovou masku. „Anna to bude muset vyčistit. Jste připravený?“

„Tohle snad nepotáhneme?“

„Jestli se chcete dožít rána, tak ne. Stopy by esesáky zavedly přímo k nám. Co je, doktore? O čem přemýšlíte?“

McConnell si dřepl vedle jedné láhve. „Napadlo mě… že bychom mohli ještě před útokem ten plyn vyzkoušet, abychom zjistili, jestli vůbec účinkuje. Alespoň bychom věděli, zda to stojí za pokus.“

„Dá se to ověřit?“

McConnell se lehce dotkl jedné z tlakových spouští a zkoumal hlavu láhve. „Těžko. Ledaže bychom obětovali celý obsah jedné láhve. Museli bychom uvolnit spoušť, aby se utrhl uzávěr, ale po jeho odpálení by se plyn už nedal zastavit.“

„No co?“ rozhodl se Stern. „Tak to zkusíme. Jedna láhev by měla na zabití všech v tom krytu stačit.“

„Na jedno zapomínáte. Jestliže jednu z těch láhví vypustíme a plyn bude účinkovat, mohl by zabít všechny živé bytosti v okruhu sto metrů. Jak dlouho by podle vás Schörnerovým hlídkám trvalo, než by na to přišly? Kromě toho by esesáci zaslechli ránu rozbušky. A až by to bouchlo, nechtěl bych být nablízku ani v protichemickém obleku. Je to příšerně nebezpečné.“ McConnell se postavil. „Bez generálky. Pojďme.“

„McShane říkal něco o tom, že se ty láhve dají nést na bidlech,“ dostal nápad Stern. „Můžeme provazy se smyčkou svázat dvě dlouhé větve a nést láhev jako člověka na nosítkách.“

„To nezní špatně. Budeme muset jít dvakrát, ale stálo by to za to.“

Pár minut trvalo, než našli dost silné uschlé větve, které by pod tíhou láhve nepraskly, ale pak už to šlo rychle. Pohybovali se mezi stromy tiše a účelně. Oba věděli, že ztráta koncentrace by mohla oběma přivodit smrt. Povzbudilo je, že zase začal padat sníh a milosrdně zahlazoval jejich stopy.

Obě láhve zahrabali do podrostu u horské serpentiny. Zítra večer tam Anna jednoduše zastaví Gretin volkswagen a oni dva pod podvozek řetězy připoutají láhve.

Na zpáteční cestě k chalupě se co nejvíc drželi stranou od silnice. Zrovna sestupovali z kopce po dornowské straně, když Stern ucítil zrádný zápach, který ho už tolikrát předtím včas varoval před nebezpečím: cigaretový kouř. Sáhl po McConnellově ruce, jenže nic nenahmatal.

Neslyšně ulehl na břicho.

Ve tmě tři metry od něj zazářila sirka.

V prvním okamžiku ho napadlo několik věcí: že se znenadání přiblížili ke zkratce, že na cestě stojí dva esesáci s automatickými pistolemi v jedné ruce a cigaretou v druhé, že mají hlavy ve výšce, kde on měl kolena, předtím než zalehl, a že McConnell je moc daleko, takže ho nemůže varovat, aniž by se sám prozradil. Jenom mohl doufat, že i Američan ucítil kouř včas.

Neucítil. Když se rozzářila zápalka, McConnell byl už na okraji zkratky. Vtom šlápl na sněhovou závěj, zavrávoral, sklouzl na cestu a přistál na břiše.

Esesáci se leknutím div nepomočili, ale mžikem odhodili cigarety a zamířili automatické pistole na hekající postavu na zemi. Jejich německý ovčák se zuřivě rozštěkal.

Jakmile Stern spatřil psa, v duchu přestal existovat. Jako by nevlastnil žádnou hmotu, ani se nepohnul. Věděl, že by sebenepatrnějším zvukem nebo pachem upoutal pozornost zvířete.

Jeden esesák McConnella postavil na nohy a posvítil mu baterkou do obličeje. Druhý ho střežil automatickou pistolí. Uniforma SS a odznak kapitána je zmátl. Jeho tvář neznali, ale to jim ještě nedávalo jistotu, že s ním smějí nakládat jako se zločincem. Ten s baterkou začal německy drmolit jednu otázku za druhou. Ovčák mezitím hrozivě vrčel. McConnell mlčel a podával padělané osobní doklady.

Voják s kapesní svítilnou si je pečlivě prohlížel.

Metr nad nimi Stern tiše sundal samopal z ramene a plazil se po sněhu vpřed jako norek. Zastavil ho kmen padlého stromu. Krev se v něm vařila bitevním zápalem. Bylo to jako droga, která zasáhne srdce a mozek. Nebýt sněhu, málem by měl pocit, že je zase v poušti, na průzkumu Rommelova vojska. Musel se držet, aby neskočil na silnici a s lítým pokřikem oba esesáky nezastřelil.

Nutil se uvažovat rozumně.

Kdyby je zabil, brzo by po nich byla sháňka. Major Schörner by patrně vyhlásil rozsáhlou honbu za záškodníky. On by pak neměl na vybranou – musel by ihned na kopec spustit láhve s plynem. Jeho otec by tak zahynul. To bylo nepřijatelné. Něco však udělat musel. Se svou vysokoškolskou němčinou McConnell nemůže Němce klamat ani dvacet vteřin. Aspoň že nemají vysílačku, pomyslel si vděčně. Zvažoval, zda má z lesa chrabře vylézt a hrát si na standartenführera Sterna. Ale i kdyby je obelhal, přinejmenším by jeho přítomnost ohlásili majoru Schörnerovi. Spíš by však požadovali, aby jel s nimi do Totenhausenu.

Vyplašený McConnell mrkl směrem k jeho úkrytu. Vtom Sterna napadla třetí možnost. Ta, kterou mu vnukl brigádní generál Smith. Za žádných okolností si nemůžeme dovolit, aby náš doktůrek padl do nepřátelských rukou. Kdyby to vypadalo, že ho dopadnou živého, musíš ho odstranit. Tak zněl rozkaz. Jenomže mu ho Smith dal v ten večer, kdy mu nalhal, že jeho otec v Totenhausenu zahynul. Mizerný lhář! A přece… ten rozkaz byl logický. Mělo to však háček: Kdyby McConnella zabil, kdo by mu pak pomohl zachránit otce? Poláci, našeptával mu vnitřní hlas. Pro Andrzeje Wojika by nebylo větší potěšení, než si na konto připsat celou posádku SS…

Tiše zaklel, nadzvedl se nad kládu a namířil samopal na McConnellovu hruď. Ještě čekal, až vojáci Američana přinutí pochodovat po silnici do Totenhausenu. Potom vypálí dávku. Vypálí a vezme nohy na ramena.

Přiložil ukazováček na spoušť.

McConnell sebral veškerou odvahu a soustředil se, aby se nedíval do místa, kde musel být Stern. Myslel na Taliána Randazza, když mu popisoval, jak esesáci přesně v takové situaci zavraždili Davida. Kde ten Stern sakra je? Proč nevyjde z lesa a nezopakuje nacvičený výstup důstojníka SD? Voják s baterkou mlel něco hrdelním hlasem a potom McConnella postrkoval kupředu. Američan pochytil jenom pár slov: „Kdo je…?“… „Doktor…“ a „Peenemünde…“

Otevřel ústa, že odpoví, ale nevydal ze sebe ani hlásku.

Voják s automatickou pistolí předstoupil a vytrhl mu z koženého pouzdra walther.

„Los, marsch!“ obořil se na něj a ukázal směrem k Totenhausenu.

McConnell naposledy mrkl tam, kde tušil Sterna, pak se obrátil a vydal po silnici. Ušel asi deset metrů a vtom ticho prořízl zvuk tlumené střelby ze schmeisseru.

McConnell ucítil mezi lopatkami ránu jako kladivem. Vzápětí ležel tváří ve sněhu a nemohl se pohnout. Vnímal, jak mu ovčák trhá zuby uniformu a snaží se mu zakousnout do ramena.

Následovala další dávka ze samopalu.

Po ní uslyšel žuchnutí a rychlé kroky křupající po zasněžené silnici. Krk mu scvakly psí čelisti.

Ušní bubínky mu div neprotrhlo náhlé zavytí.

Překulil se na záda a byl svědkem toho, jak Stern přibil ovčáka k zemi botou a jediným nábojem ho zasáhl do tlamy.

„Vstaňte!“ rozkázal Stern. „No tak! Nahoru!“

Přestože z toho byl McConnell v šoku, rychle si domyslel, co se stalo. Stern nejdřív zastřelil jednoho esesáka. Překvapený pes ihned skočil na McConnella, jak byl jistě vycvičený. Stern pak zastřelil druhého esesáka, přiskočil, strhl mu psa ze zad a zabil ho.

„Kde jste hergot byl?“ vyčetl mu McConnell.

„Držte hubu!“ odbyl ho Stern. To již táhl jednoho z mrtvých vojáků mezi stromy pod silnicí. „Zahrňte ty stopy od krve sněhem!“

McConnell poslechl. Tak tohle je ono, pomyslel si a cítil, jak mu krev pulsuje v uších. Tohle je tedy bojová akce. Než zakryl krvavé skvrny, Stern již odklidil obě těla a psa z dohledu mezi stromy.

„Co teď uděláme?“ zeptal se McConnell. Z vysoké hladiny adrenalinu se mu točila hlava. „Někdo to určitě zaslechl. Kam schováme mrtvoly?“

„Buďte zticha a nechte mě přemýšlet,“ napomenul ho Stern. „Nemůžeme je zahrabat. Psi by je snadno našli. Nejradši bych je hodil do řeky, jenže tak daleko bychom se s nimi nedostali.“

Stern luskl prsty. „Kanál! Z Dornowa musí vést do řeky odpadní stoky.“

„Chcete těla odnést do vesnice? A psa také?“

„Někde na okraji vesnice asi bude vstupní průlez. Pravděpodobně nedaleko od Anniny chalupy. Prozkoumám to.“

„Myslíte, že v kanále těla nenajdou?“

Stern se sehnul, aby jednu mrtvolu zvedl. „Když začnou smrdět, tak co? Stoky smrdí i beztak.“

McConnell ho chytil za rameno. „Sterne, zachránil jste mi život. Víte… díky. Prostě dík, to je všechno.“

Sternovi ve tmě zablýskaly oči. „Moc mi neděkujte, doktore. Bylo to na vážkách.“

McConnell se chtěl zeptat, jak to myslel, ale Stern již měl jedno tělo naložené přes rameno a mizel mezi stromy.

35

McConnell spal, jako by ho do vody hodil. Když se probudil, srdce mu bušilo. Po návratu z dornowského kanálu mu Stern poručil, aby spal oblečený. Nyní pochopil proč. Kdosi nad nimi bouchal na dveře. Stern již byl na nohou a zkontroloval si u schmeisseru zásobník. Tlumené klepání McConnella ujistilo, že se nikdo nepokouší vylomit dveře do sklepa, ale byla to jenom slabá útěcha.

Stern do něj kopl. „Někdo se dobývá do chalupy!“

McConnell vytáhl walther a šel za Sternem po schodech nahoru. Štěrbinou ve dveřích uviděl Annu, jak se šourá do kuchyně pouze v noční košili. Mrkla směrem k nim, zaváhala a pak pokračovala do předsíně, aby otevřela.

„Kdo je tam?“ zavolala.

„Fräulein Kaas? Otevřete!“

Stern vklouzl do kuchyně a skrčil se za skříní nejblíž k chodbě. McConnell zůstal stát na schodech do sklepa a mířil waltherem skrz dveře.

„Nurse Kaas! Otevřete!“

Anna se opřela zády o dveře a zavřela oči. „Už je dost pozdě! Kdo je to?“ klepala se strachy.

McConnell mrkl na hodinky. Krátce po půlnoci.

„Jsem sturmmann Heinz Weber. Potřebujou vás okamžitě v táboře. Na rozkaz majora Schörnera.“

Anna se ohlédla do kuchyně a pak přední dveře otevřela. Před nimi stál vysoký svobodník. V té zimě mu z úst vycházela pára.

„Kvůli čemu, sturmmanne?“

„To vám nepovím, sestro.“

„Máte auto?“

„Ne, motocykl s vozíkem. Prosím vás, musíte si pospíšit.“

„Počkejte tady, než na sebe hodím nějaké oblečení.“

„Pospěšte si! Jestli přijedeme pozdě, Sturmbannführer mě dá zastřelit.“

„Pozdě k čemu?“

„Hlavně sebou hoďte!“ Voják zmizel ode dveří.

Anna chvátala do kuchyně s úmyslem poslechnout, ale McConnell vyšel ze dveří do sklepa a chytil ji za ruku. „Nechoďte tam!“ naléhal. Překvapil tím nejen ji, ale i sebe.

Podívala se na něj nechápavě. „Musím. Nemám na vybranou.“ Stern ji strčil směrem k ložnici a McConnella zpátky na schody do sklepa a pak za ním a za sebou zavřel dveře. Jakmile byli dole, osopil se na něj: „Co to do prdele mělo znamenat?“

McConnell neodpověděl, a tak ho šťouchl pažbou samopalu do prsou.

McConnell jako úskočný had vytrčil paži a otevřenou dlaní Sterna odhodil až ke zdi.

„To už nikdy nedělejte,“ varoval ho.

Stern byl jeho reakcí tak zaskočený, že pouze pozoroval, jak Američan leze zpět po schodech nahoru a sedá si vedle dveří. „Však ona si poradí. Až doteď se obešla bez vaší pomoci.“

McConnell si ho prohlížel nazlobeně. „Vy nic nevíte. Schörner s Brandtem si zrovna nyní mohou plánovat, že budou mučit všechny ošetřovatelky z tábora. Netušíte, čeho jsou ti lumpové schopni.“

„A vy jo? Co vy o tom víte, doktore? Celou válku jste se schovával v Anglii.“

McConnell sestoupil dolů a došel k rozlámanému regálu na knihy u zadní zdi. Zpoza starých účetních knih vytáhl Annin deník a hodil jej Sternovi. „Vím tohle. Někdy byste si to měl přečíst. Možná by se z toho zvedal žaludek i vám, ačkoliv si přejete, aby všichni věřili, že to není možné.“

Stern se podíval na deník. „Ale je to možné. A vím přesně, čeho jsou ty svině schopné. Mému národu dělají to nejhorší už deset let, víte?“

McConnell si sedl na podlahu a zadíval se na ni. „Myslíte, že našli ta těla? Nebo láhve?“

„Těla ne. Ne tak brzo.“

„Možná bychom měli čekat na vrcholku kopce,“ napadlo McConnella. „Jestli to vypadá, že hra skončila, ještě byste mohl poslat láhve do tábora.“

Stern otevřel ústa, ale jako by oněměl. McConnellův návrh visel ve vzduchu jako výzva k řešení.

„Pokud totiž jde Schörner po nás,“ pokračoval McConnell, „byla by to naše jediná šance, jak úkol provést.“

„Chcete mi říct, že jste najednou ochotný vězně zabít?“ zeptal se Stern.

„Co jiného se dá dělat?“

„Na to zapomeňte, doktore. Budeme čekat tady.“

„A co když si pro nás přijdou?“

„Když přijdou, budu je odrážet, dokud to půjde. Vy se je zatím pokusíte obejít a dostat se na kopec. Horolezecké mačky a kšíry mám v báglu. Můžete plyn spustit dolů sám.“

Stern se tvářil, jako by tomu sám věřil, avšak McConnell věděl své. Kdyby si pro ně esesáci přišli do chalupy, nikdy by se k láhvím s plynem nedostal. Pravděpodobně by ani nepronikl z chalupy. Stern si toho musel být vědom. Co mu tedy bránilo, aby se vydal na kopec a v případě nutnosti plyn odeslal dolů?

Avšak výraz Sternových očí ho varoval, aby tu otázku nevyslovil.

Když motocykl přivážel Annu do tábora, přední brána byla dokořán. Svobodník se přehnal přes cvičiště a apelák a smykem zastavil před špitálem.

„Čekají v suterénu,“ uvědomil ji. „V márnici.“

Anna vystoupila z postranního vozíku a vyšla po schodech do špitálu. Uvnitř vlevo byla schodišťová šachta. Dvě ramena vedla nahoru, jedno dolů. Prošla dveřmi a zamířila dolů.

Při projektování totenhausenského špitálu věnoval Klaus Brandt márnici zvláštní pozornost. Neboť v této místnosti vykonával hodně své práce, analyzoval patologické účinky svých plynů a také bakterie meningokok. Uprostřed stály čtyři pitevní stoly, ale místnosti vévodila zrcadlovitá stěna s přihrádkami z nerezavějící oceli. Do každé z nich se vešla těla dvou dospělých mužů nebo čtyř dětí.

Anna měla silný žaludek, ale když sešla po schodech dolů, div neomdlela. Nejbližší pitevní stůl byl prázdný, zato na druhém ležel nahý muž. Už na dálku v něm poznala Andrzeje Wojika. Černý plnovous měl potřísněný krví, otlučenou hlavu oteklou, rozložité tělo plné tržných ran a podlitin. Sternova předpověď se již naplnila.

Anna nemusela tělo zkoumat dlouho, aby zjistila, že je mrtvý.

„Pojďte, sestro,“ ozvalo se kousek od ní.

Zpoza kovového regálu vystoupil major Schörner. V levé ruce nesl telefon a hovořil do mluvítka, které držel v pravačce. Anně pokynul, aby šla dál.

„Je to tak, pane doktore,“ řekl. „Dva Sturmovi muži se pohřešují. Nevrátili se z hlídky. Samozřejmě se mohli válet opilí v některé z okolních vesnic, ale tentokrát bych na to moc nesázel.“

Anna si uvědomovala, že by měla jeho rozhovor poslouchat, ale těžko se soustředila. Zrak jí neúprosně přitahoval třetí pitevní stůl. Nekoukej se tam, radil jí vnitřní hlas. Nevydržíš to. Přinutila se pozorovat Schörnera. Ten nyní přecházel po místnosti a telefonní přístroj si nosil na dlouhé šňůře.

„Beck si pořád myslí, že cílem je Peenemünde,“ pokračoval, „ale já si tím už tak jistý nejsem. Začínám se domnívat, že Spojenci o našem zařízení přece jen vědí. Ti Poláci byli dopadeni mezi Totenhausenem a Peenemünde, ale z toho nepoznáme, jakou prováděli činnost ani jejich cíl. To nám prozradí jedině výslech. Standartenführer Beck je na cestě z Peenemünde s vyšetřovatelem z gestapa.“

Schörner chvíli poslouchal s napjatým výrazem. „Pane doktore, snad byste se tím neměl trápit. Znáte gestapo. Ano, naprosto souhlasím. Budu hledět, abych byl u toho, až ho budou vyslýchat. Dal jsem si přivézt jednu sestru, aby ho k výslechu připravila. Ano, gute Nacht.“

Schörner telefonní aparát odložil a kývl na Annu. Ta se přiměla sledovat jeho, jen aby se nemusela podívat do očí muži ležícímu na třetím stole.

„Chci, abyste tohoto muže ošetřila,“ přikázal jí. „Je trochu potlučený, ale udělejte, co půjde.“

Nedalo se tomu vyhnout. Anna sklopila zrak.

Franěk se na ni podíval jako zvíře chycené do ocelové pasti. Poznal ji a rozplakal se.

Bůh mi odpust] uvažovala Anna zoufale, ale ať nevysloví moje jméno.

„Jak zle je na tom?“ zajímal se Schörner.

Anna stáhla prostěradlo zakrývající tělo mladého Poláka. Nebyl na tom tak špatně jako jeho bratr. Vyzáblý hrudník měl sice pohmožděný a jedno zápěstí vypadalo možná zlomené, ale neměl řezné rány ani popáleniny. Odkašlala si.

„Co se mu stalo, sturmbannfúhrere?“

Schörner se na Franka podíval s lhostejným klidem. „Je to polský partyzán. Raději bych vyslýchal toho druhého, ale oba je zatkli hauptscharführer Sturm a jeho lidé. Sturm se je rozhodl vyslýchat na místě. Nechal se strhnout, neudržel horlivost na uzdě a takhle to dopadlo.“

Anna se znovu podívala na Andrzejovo tělo. Z tohoto úhlu si všimla, že má obzvlášť pohmožděné genitálie – nejspíš od četných kopanců. Bylo snadné si představit, že si v tom Sturm liboval. Ráda by viděla, jak by hauptscharführer proti Andrzejovi pochodil, kdyby neměl za zády příslušníky úderného oddílu.

„Co nevidět ho přijede vyslýchat agent gestapa,“ informoval ji Schörner. „Je velmi mrzutý, že jsme jednoho zajatce nechali zemřít předčasně. Věřím, že než se dostaví, podaří se vám tohoto uvést do slušného stavu.“

Pokývala hlavou. „Udělám, co je v mých silách, sturmbannführere.“

„Bitte“ Vrhl na ni hluboký pohled jako nějaký kněz. Vtom se k nim schodišťovou šachtou donesla ozvěna neomylného třesknutí pušky.

„Sturmbannfúhrere!“ vykřikla Anna. „Co to bylo?“

Schörner nehnul ani brvou. „Další odveta,“ odpověděl tiše. „Hauptscharführer Sturm je přesvědčen, že ztrátu jeho hlídky má na svědomí něco jiného než kořalka nebo lehké ženy. Přemluvil Brandta, že návodem k odhalení příčiny je poprava vězňů. Střílejí je u zdi špitálu.“ Schörner vydal pohrdavý zvuk. „Jako by mohli špionážní síť řídit ubožáci z tohoto tábora.“

„Koho zastřelili tentokrát?“ neudržela se.

Schörner přimhouřil oči. „Zajímáte se o konkrétní vězně?“

„Ne, sturmbannfúhrere. Jenom jsem byla zvědavá.“

„Aha. Mám dojem, že zastřelili pět Židovek a pět Poláků. Každých čtyřiadvacet hodin hodlá zabít deset vězňů.“

Z jeho klidu vytušila, že mezi odsouzenými nebyla Rachel Jansenová. Ale pak zapochybovala. Třeba by to byl nejjednodušší způsob, jak se oprostit od budoucích potíží…

„Vy jste slečna Kaasová?“ zeptal se.

Náhle ji přepadla panika. „Ano, sturmbannfúhrere.“

„Vaše sestra je manželka gauleitera Hoffmana?“

„Ano, sturmbannfúhrere.“

„Poslyšte. Tohoto zajatce by pochopitelně dovedla ošetřit kterákoli sestra. Já jsem si zavolal speciálně vás, protože jsem potřeboval hovořit s někým spolehlivým. S někým zevnitř, a přitom zvenčí… Rozumíte?“

„Ne docela, sturmbannführere.“

„Dobře, vyjádřím se tedy jasněji. Kdybyste měla vybrat z personálu tábora někoho, kdo by byl schopen zradit, koho byste určila?“

„Zradit, sturmbannführere?“

„Ano. Někdo z tábora vynáší informace buď polskému odboji, nebo Spojencům. Možná jedněm i druhým. A určitě to není vězeň. Již nějakou dobu vím, že v okolí působí ilegální vysílačka.“

Annu okamžitě nenapadlo nic jiného, než že to je bohapustá šaráda. Schörner se ji chystá zatknout a ten člověk z gestapa nejede vyslýchat Franka, ale ji.

„Znáte dobře někoho z laboratorních techniků?“ zeptal se Schörner.

„Z laborantů? To ne, sturmbannführere.“

„Nepotkáváte se s nimi v Dornowě? V hostinci?“

„Já do společnosti nechodím.“

„Škoda. Jste krásná. A co vaše kolegyně sestry? Jste přesvědčena o jejich politické oddanosti?“

Anně nešlo na rozum, proč má tak šílené myšlenky. Jakou chytrou odpověď by si měla vymyslet? Co by na to řekl Jonas Stern?

Schörner bubnoval prsty o pitevní stůl. Na Franka zřejmě úplně zapomněl. „Jsme cílem my?“ šeptal. „Vysílačka, Gauss, ukradené auto… a nyní ti Poláci.“ Naposledy pleskl do stolu. „Sestro, musím na chvíli do Brandtovy pracovny. Než se vrátím, chci, abyste přemýšlela o tom, na co jsem se vás ptal.“

Já už to nevydržím, klesala na mysli, musím odsud zmizet. „Sturmbannführere, smím si vzít lékařskou brašnu z ordinace nahoře?“

„Pošlu vám pro ni. Prosím vás, postarejte se ihned o tohoto muže.“

Vyběhl po schodech.

Anna šla k umyvadlu, namočila žínku, vrátila se k Frankovi a omývala mu čelo teplou vodou. Mladý Polák se dal znovu do pláče.

„Je mi to líto, Franku,“ šeptala. „Co se stalo?“

Beznadějně kroutil hlavou. „Zabili Andrzeje,“ kuňkal. „Nejdřív… ho týrali. Ach, Bože, proklínám je!“

Anna se obrnila proti lítosti. „Franku, poslali jste zprávu do Švédská? Dostali jste se k vysílačce?“

„Ne. Mrzí mě to. Neušli jsme víc než patnáct kilometrů. Lesy byly plné esesáků. Byli všude, jako by nás hledali.“

„To ne. Hledali někoho jiného.“

„Tvé přátele. Rotmistr, co zabil Andrzeje, se vyptával na padáky. Chytili tvé přátele?“

„Zatím ne. Franku, co ten papír? Ten, co vám dal ten Žid.“

„Andrzej se ho včas zbavil. Nenašli ho.“

Anna vycítila naději. „Víš to jistě?“

„Spálil ho, těsně než nás dostali.“ Franěk dýchal příliš rychle. „Andrzej se s nima pral. Rval se dál, a tak mu stříleli do noh, aby se nemoh bránit, až ho budou bít, a…“

Anna mu zakryla ústa rukou. „Nemysli na to, Franku. Dýchej nosem. Hyperventiluješ.“

Polák jí zoufale stiskl zápěstí a odtáhl jí ruku. „Anno, pomoz mi,“ prosil. „Musíš mi pomoct.“

Potlačovala slzy. Vypadalo to, že její osud je spojen s těmi, kdo byli odsouzeni k záhubě, a že jim nemůže pomoci. „Ale já pro tebe nemohu udělat nic,“ řekla zkroušeně.

„Můžeš, Anno. Musíš.“

Ze schodiště zaslechla dupot těžkých bot. Do místnosti se přihnal vojín SS s černou lékařskou brašnou. Podal jí ji a zaujal místo pod schodištěm.

Anna se naklonila nad Frankův obličej a začala mu žínkou omývat hrudník. „Co mohu udělat?“ zašeptala.

„Zabít mě,“ odpověděl hlasem tišším než dech.

Anna rázem zbledla.

„Musíš. Andrzej jim nic neřek, ale on byl silný.“ Po tvářích se mu opět koulely slzy. „Já silný nejsem. Bojím se. Vždycky jsem se bál. Když mi budou dělat to co Andrzejovi, budu mluvit. Vím to.“

„Nemohu udělat, oč mě žádáš.“

„Co to říká?“ zvolal strážný SS.

Anna se narovnala. „Mluví z cesty. Asi má otřes mozku.“ Znova se sklonila a předstírala, že mu zkoumá zrak.

„Gestapo je na cestě,“ připomněl jí Polák. „To je horší než SS. Používaj elektřinu.“

„Já to nedokážu.“

Najednou měl v očích tak úpěnlivou prosbu, s jakou se v životě nesetkala; ani u obětí Brandtových pokusů. „Je po mně,“ šeptal. „Na tom se už nic nezmění. Ale když neuděláš, oč tě žádám, zemřeš i ty a tvoji přátelé.“

Na hlavě a ramenou ucítila brnění. Franěk měl pravdu. Kdyby promluvil, odnesli by to smrtí všichni. Mučili by ji. Jak dlouho by vydržela mlčet, kdyby si s ní Sturm směl dělat, co by se mu zachtělo? A i kdyby to utrpení nějak přežila, pořád tu byl ženský koncentrační tábor Ravensbrück…

Otevřela černou lékařskou brašnu a prohlížela si úhledné řady ampulek a skleněných injekčních stříkaček v přesně tvarovaných otvorech pod elastickými obvazy. Antiseptika, místní anestetika, sulfonamidové léčivo, inzulin… Byla to odpověď? Ne, k zabití by bylo potřeba silné dávky. A protože mu prudce klesla hladina cukru v krvi, dostal by křeče a ty by vyplašily strážného. Tady…

Ze dna brašny vyštrachala ampulku morfia. Sklonila se a položila si hlavu na Frankovu hruď, jako by pozorně poslouchala. „Stráž!“ vykřikla. „Pacientovi buší srdce!“

„Zavolám lékaře,“ nabídl se vojín a rozběhl se k telefonu, z něhož předtím volal Schörner.

„Ne, okamžitě potřebuji adrenalin! Doběhněte mi pro něj do místnosti s léky.“

Strážný přešlapoval. „Nesmím se hnout z místa.“

„Ale bez adrenalinu zemře!“

Esesák přikývl. „Hned jsem zpátky.“

Anna si vybrala desetikubíkovou stříkačku a natáhla do válce šest krychlových centimetrů morfia. Nemohla ztrácet čas tím, že by mu paži omotávala škrtidlem, aby mu naběhla žíla, ani nemohla napíchnout povrchovou žílu, protože by na ní mohla zůstat viditelná stopa po vpichu. Rychle si prohlížela Frankovo nahé tělo. V rozkroku bylo hodně pomlácené, tak jako u bratra. Pod jednou modřinou – o malinko níž, než jsou třísla – procházela stehenní žíla. Strefit se do žíly nevystupující na povrch si vyžadovalo zručnost a zkušenost, ale Anna do stehenní žíly píchala kolikrát, když u podvyživených vězňů nemohla nalézt povrchovou žílu. Dva prsty levé ruky zabořila do svalu mezi Frankovým penisem a pravým kyčelním kloubem. Jak zatlačila na podlitinu, zasténal, ona však pod konečky prstů okamžitě ucítila silný puls.

Mrkla na schody, namířila jehlu šikmo hned za prsty a probodla kůži a tkáň. Jakmile povytáhla píst, zavířila ve válci stříkačky tmavá krev. V duchu se modlila a se zavřenýma očima vstříkla do žíly celý obsah válce.

Když jehlu vytáhla, nadzdvihl hlavu a zeptal se: „Udělalas…?“

Od chvíle, kdy se pro to rozhodla, se mu nepodívala do očí. Nyní ano.

Měl je zavřené. „Bože,“ zamumlal. „Bůh ti žehnej, Anno. Jak dlouho?“

„Brzo. Kéž mi bůh tenhle hrozný čin odpustí.“

Franěk znovu otevřel oči. Měl je hnědé a veliké. „Já ti odpouštím,“ řekl energicky. „Já ti odpouštím už teď. Seslal mi tě sem sám Pánbůh. Ty jsi jeho anděl, a ani to nevíš. Asi to tak bývá vždycky.“

Vtom uslyšela klapání bot. Vzápětí se přiřítil vojín a podával jí adrenalin. „Žije ještě?“

„Ano. Danke. Možná to byl pouze záchvat panické hrůzy. Ale srdce má slabé.“

„Však má k panice důvod,“ mudroval strážný.

Franěk zavřel oči, aby se na něj nemusel dívat. Anna stála strnule vedle svého pacienta. Dech se mu zpomaloval. Když se strážný vrátil na své stanoviště, obešla stůl a vzala mladého Poláka za ruku. Ten jí slabě stiskl paži. Za dvě minuty upadl do kómatu. Ještě minutu mu paži držela v zápěstí, aby měla jistotu, a potom ji pustila. Dosáhla své meze.

„Usnul,“ oznámila strážnému. „Udělala jsem pro něj všechno, co jsem mohla. Je schopný výslechu.“ Sebrala poslední zbytky odvahy. „Vyřiďte Wolfgangovi, že pokud mě bude potřebovat, zase přijedu, ale nyní se potřebuji vyspat. Zítra mám službu.“

Ampulku od adrenalinu z lékárničky strčila do kapsy, aby po sobě nezanechala stopu, a vydala se ke dveřím. Věděla, že by měla čekat, až se vrátí Schörner. Odejít bylo šílenství. Měla by počkat a v klidu zahrát roli vyjevené sestřičky, až by se Schörner omlouval gestapákovi z Peenemünde, že mu zemřel i druhý zajatec. Jenomže to prostě nedokázala.

Sotva se přiblížila ke schodišti, vojín jí zastoupil cestu, avšak její profesionální vystupování – a to, že se o Schörnerovi zmínila křestním jménem – ho natolik zastrašilo, že ji nechal jít. Prošla kolem něj, pak po schodech nahoru a ven ze špitálu. Na každém kroku měla pocit, jako by se usvědčovala, přesto však pokračovala vpřed. Šla pořád dál, až minula hlavní bránu Totenhausenu.

Sedmnáct minut nato Franěk Wojik zemřel.

36

Po dobu, kdy Anna byla pryč, McConnell se Sternem seděli hodinu ve sklepě a potom je přepadla taková úzkost, že zašli do kuchyně a potmě pojídali nějaký plesnivý sýr. Zhruba každou minutu Stern přešel k přednímu oknu zkontrolovat, zda se po silnici neblíží vozidla. Jednou zaslechli motocykl, ale ukázalo se, že jde jenom o jednoho příslušníka SS na cestě do Dornowa. Když Anna konečně dorazila, ani ji neslyšeli přicházet. Prostě otevřela dveře a vstoupila do tmavé předsíně.

Stern rozsvítil kuchyňské světlo.

Stála v kuchyňských dveřích, blonďaté vlasy zmuchlané a přilepené k tvářím, svrchník promáčený, jako by několikrát upadla do sněhu. Nemohla zastavit třesavku.

McConnell přiskočil a podpíral ji. „Dejte si kafe,“ poradil jí Stern.

Sám se ani nepohnul. „Co se stalo? K čemu vás chtěli?“ vyptával se.

Měla zamlžený zrak. „Je po všem,“ mumlala.

„Jak to myslíte?“ Stern popadl z lavice samopal. „Vědí, že jsme tady?“

„Nevím. Ale Schörner dostal Wojiky.“

„Panebože,“ zašeptal McConnell. „To jste šla celou zpáteční cestu pěšky?“

„Ano.“

„Ježíšmarjá.“

„Schörner?“ Stern se tvářil vyjeveně. „Copak Schörner není Scarlett?“

Zavrtěla hlavou.

„A… odvysílali tu zprávu do Švédska?“

„Ne.“

„Ne? Neodvysílali? Tak nálet nebude?“

„Ne.“

„Scheisse! Už Poláci promluvili? Jak dlouho je Schörner má v rukách?“

„Nepromluvili.“ Pootočila se, aby jí McConnell mohl svléknout nacucaný kabát.

„Jak to víte?“ naléhal Stern.

„Nemohou.“

„Jak to myslíte? Jsou mrtví?“

„Ano.“

„Oba?“

„Ano.“

„Co papír se vzkazem? Moje zpráva Smithovi.“

„Andrzej se jí zbavil, ještě než je zatkli.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to Franěk.“

„Vy jste s nima mluvila?“

„Jenom s Frankem. Andrzej už byl mrtvý. Umučili ho.“

„Umučili? Tak jak víte, že nežvanil?“

Teprve nyní se na Sterna podívala. „Protože mi to řekl Franěk,“ odsekla a zlostí se jí rozšířily nosní dírky. „A protože jsem Andrzeje znala. Byl nezlomný. Odolnější než kdy budete vy, pane Sterne. Nenáviděl nacisty. Nenáviděl je tolik, že žil v lese jako zvíře, aby proti nim mohl bojovat. Myslíte si, že v této válce trpí jenom Židé?“

„Co ten druhý?“ zeptal se Stern, jako by to s ním vůbec nehnulo. „Ten hubeňour. Toho taky mučili? Ten se tak tvrdý nezdál.“

„A přece byl. Byl tak tvrdý, že mě požádal, abych ho zabila.“ McConnell se Sternem se na sebe podívali.

Nyní již mluvila monotónně, odevzdaně, neboť si byla jistá, že již není v její moci chod událostí ovlivnit. „Hauptscharführer Sturm Andrzeje zabil ještě dřív, než ho dovlekli do tábora. Na cestě do Totenhausenu byl gestapák z Peenemünde, aby vyslýchal Franka. Schörner mi nařídil, abych ho omyla a připravila k výslechu. Byli jsme sami. Franěk se mi svěřil, že kdyby ho mučili tak jako Andrzeje, mluvil by. Řekl… řekl mi, že ví, že je slaboch.“

„Požádal vás, abyste ho zabila?“ zeptal se Stern nevěřícně. „Ano.“ Sáhla si na tvář, jako by se chtěla ujistit, že je pořád naživu. „Nejprve jsem to odmítla. Až pak jsem si uvědomila, co by to znamenalo, kdyby promluvil.“

„Tak jste to udělala?“ přidal se McConnell.

Netečně pokývala hlavou. „Šest kubíků morfia do stehenní žíly.“

McConnell zvedl ruku ve snaze ji utěšit, ona se však odtáhla. „Přesvědčila jste se, že je mrtvý?“ nepřestával mít podezření Stern.

„Viděla jsem, jak upadl do kómatu.“

Stern se obrátil na McConnella: „Zabilo by ho to? To morfium?“

„Taková dávka do stehenní žíly téměř zaručeně. Nejdříve zástava dýchání, potom smrt.“

„Tak jak to, že jste tady?“ divil se Stern. Hlas měl drsný a neúprosný. „Zabila jste zajatce, a oni vás přesto nechali jen tak odejít?“

„Přestaňte ji vyslýchat!“ došla McConnellovi trpělivost. „Uvědomujete si, že právě teď můžou být před barákem?“ Stern se rychle přesunul k oknu. „Vy jeden zatracený blázne! Vždyť Schörnera mohla přivést přímo k nám!“

„Vidíte něco?“ zeptal se McConnell jízlivě.

„Je tma jako v pytli.“

„Věděla jsem, že bych měla zůstat,“ přiznala Anna a konečně si odhrnula vlasy z očí. „Jenže jsem to nedokázala. Asi bych před Schörnerem zešílela. Řekla jsem strážnému, že má Franěk slabé srdce a že jsem udělala, co bylo v mých silách. Schörnerovi jsem vzkázala, že kdyby mě zase potřeboval, může pro mě poslat.“

„Taková hloupost!“ rozčiloval se Stern u okna. „Blöd! Schörner pro vás pošle, to si pište!“

„Mně je to jedno,“ zašeptala. „Mně už je všechno jedno.“

„To by vám být nemělo. Mohla byste na to doplatit smrtí.“

„Na tom mi nesejde. Copak to nechápete? Právě jsem zabila přítele. Vlastně ještě chlapce. Zavraždila jsem ho! To by se po nikom nemělo žádat. Po nikom!“

„Je válka,“ konstatoval Stern rezolutně.

„Válka?“ Obcházela stůl směrem k němu. „Co vy víte o válce?“ McConnell s úžasem sledoval, jak se Anna opírá Sternovi do prsou a odstrkuje ho k dřezu.

„Co jste dokázal?“ obviňovala ho. „Mluvte, to je ono! Mluvte, mluvte! Vy jenom mluvíte. Z vašeho řečnění se mi dělá zle. Když si myslíte, že si pro vás esesáci už jedou, tak zvedněte zadek a mažte na kopec. No běžte! Zaplynujte celý tábor! Zabijte všechny vězně, mně na tom nezáleží. Vyzývám vás, abyste to udělal!“

V Anně by se krve nedořezal. Zavrávorala, McConnell natáhl ruce a přitáhl si ji k sobě.

Nechala se.

„Jonasi,“ řekl Američan mírně, „dospěli jsme do situace, kdy o tom musíme uvažovat.“

„O čem chcete uvažovat?“

„O čem asi tak mluvím?“

Stern se obrátil zpět k oknu a dělal, jako by pozoroval silnici. „Dohodli jsme se přece, že se pokusíme vězně zachránit.“

„Tak to byste si měli pospíšit,“ zahuhňala Anna do McConnellovy hrudi. „Když jsem tam byla, zastřelili dalších deset.“

„Cože?“ vyhrkl Stern, prudce se otočil od okna a civěl na ni, jako kdyby se připravoval na popravu. „Koho zastřelili?“

Zvedla hlavu. „Pět Židovek a pět Poláků.“

Stern několikrát zamrkal. Zjevně si oddechl. „Ale Proč je zastřelili?“

„Schörner ví, že se v táboře něco děje. Zprvu si myslel, že ty padáky a všechno ostatní má co dělat s Peenemünde. Ale teď už ne. Navíc zřejmě přišli o hlídku SS.“

McConnell mrkl na Sterna a jejich oči se setkaly.

Anna mu položila ruku na prsa na znamení vděčnosti, pak se napřímila, přešla ke kredenci a zapálila tři krátké svíčky. Elektrické světlo by totiž mohlo přilákat nežádoucí pozornost. „Schörner si mě do tábora zavolal vlastně proto, aby mě mohl vyzpovídat. Má podezření, že někdo z personálu je zrádce. Buďto některá zdravotní sestra, nebo někdo z laborantů. Popravování vězňů je Sturmovo dílo. Doufá, že tím zastaví únik informací.“

Anna šla ke kamnům uvařit konvici odporné ječné kávy a McConnell usoudil, že je v pořádku – alespoň prozatím. Otočil jednu židli čelem vzad a sedl si tak, že si předloktí položil na opěradlo, po vzoru předků, kteří tak doma sedávali na zápraží. „Poslyšte, Sterne,“ spustil klidně. „Bůh je mi svědkem, že jsem sem nepřišel zabíjet nevinné lidi. Ale vzhledem k tomu, co jsem se zde dověděl… začínám chápat, proč se Britové o tenhle bluf pokoušejí. Měli jsme snahu vězně zachránit. Dělali jsme, co se dalo. Ale nyní se musíme postavit čelem k novým faktům. Nevyšlo nám to. Nezbývá nám tudíž, než se vrátit k původnímu plánu.“

Stern tajnůstkářský bloudil očima po kuchyni. „Já už se původního plánu držet nechci.“

„A co tedy chcete dělat? Běžet na pobřeží? Nastoupit do ponorky a nechat tenhle nacistický smrtící stroj tikat dál jako švýcarské hodinky?“

Zdálo se, že o tom Stern opravdu uvažuje. „Doktore, chcete vzorek somanu? Dneska v noci vám ho můžu opatřit. Půjdu přímo do továrny a sám vám ho přinesu kanystr. Dejte mi jednu z těch lahviček, co máte v báglu.“

McConnell zmateně pozvedl dlaně. „Co se to tu, Sterne, proboha děje? Víte, že to není hlavní cíl naší akce. Naším úkolem je Němce přesvědčit, že máme vlastní nervový plyn a vůli jej použít.“

Stern odložil samopal na lavici a posadil se ke stolu. „Vy snad máte vůli ho použít, doktore? Vy máte vůli pobít všechny muže, ženy a děti, co jsou v lágru?“

„Bože na nebi, asi ano,“ odpověděl McConnell a myslel na Annin deník. „Až do včerejší noci jsem pochyboval, že by nacisté použili sarin nebo soman. Avšak nyní… již o tom nepochybuji. Myslíte si, že mě těší přiznat, že má Smith pravdu? Je to prohnaný podvodník. Ale na základě toho, co nyní vím, mám za to, že tato akce – nebo jí podobná – je jediný způsob, jak nacistům v použití sarinu a somanu zabránit.“

„Co to, že jste zničehonic tak krvežíznivý? Ještě včera jste byl proklatý pacifista. Co je vlastně v tom deníku?“

Anna se otočila od kamen a upřela zrak na McConnella. „Ukázal jsem mu ho,“ přiznal se. „Sterne, ten deník popisuje něco, co jsem nikdy nepovažoval za možné.“

„Co? Systematické vyvražďování Židů po tisících?“

„Ne. To je hodně zlé, ale to se dělo i dříve. Vlastně v celých dějinách. Rozdíl je v tom, že tím nacisté pověřili lékaře. Podařilo se jim tak dokonale převrátit lidské hodnoty, že z léčitelů udělali hlavní zabijáky.“

Stern nasadil kyselý obličej. „Myslíte si, že když lidi zabíjejí doktoři, je to něco jiného, než když to dělají jiní?“

„Ano. Lékař skládá přísahu, že bude život chránit. Neubližovat to je základní pravidlo. Lékař, který vraždí, je horší než kněz, když vraždí. Papežové a kněží stáli v čele masakrů, které patří k nejhorším v dějinách. Ale záměrné hromadné vraždění ve jménu lékařství? O tom jsem dosud neslyšel. Hitlerova propagandistická mašinerie vštípila německému národu jakousi biopolitickou mentalitu. Přesvědčil jej, že jisté rasy – například ta vaše – jsou smrtelné bacily, které je nutno vyhubit. Zřejmě existuje celá generace německých lékařů, kteří skutečně věří, že vyhlazováním milionů lidí uzdravují politicky organizovanou společnost. Sterne, jednou jste mi přednášel o zlu. Nuže, nyní jsem přesvědčený, stačí? Existuje-li na světě ryzí zlo, pak k němu nacisté dospěli.“

Stern se hořce zasmál. „Slova. Vy jste intelektuál, a tak musíte ve všem hledat nějaký velký význam. Co jsem vám říkal, když jsme se viděli poprvé? Že nacisti rozumějí pravé nátuře člověka. Zabývají se tím, co je. Chopili se touhy po moci a udělali z ní náboženství. A zabírá to! Fungovalo by to všude, doktore, i v Americe. Vsadím se, že některý váš kolega by se mohl přetrhnout, kdyby měl šanci rozhodovat, kdo by měl žít a kdo zemřít. Vždyť je to prima, hrát si na boha.“

„Není, Sterne. A vy to víte. Ale bohužel to dnes v noci musíme udělat.“

Jelikož Stern neodpovídal, McConnell pokračoval: „Hitler pravou lidskou povahu z řetězu nepustil. On rozpoutal takové šílenství, že ani teď ještě nikdo pořádně nechápe, co se vlastně děje. Ale my to víme, Sterne. A to nás zavazuje, abychom se s tím pokusili něco udělat.“

„Ale sám jste tvrdil, že britský nervový plyn ani nebude účinný.“

„Třeba ano. Musíme to zkusit.“

Stern vymrštil ruce do vzduchu. „Tak jen běžte! Zkuste si to!“

„Když budu muset, tak půjdu. Prozraďte mi už konečně, co se tady děje. Přijel jste do Německa odhodlaný obětovat sebe a kohokoli jiného, jen abyste úkol splnil. A nyní se tomu vyhýbáte. Poslední dva dny jste byl ochoten věřit, že ten plyn působí. Najednou tomu nevěříte. Jonasi, minulou noc se něco změnilo. Co to bylo? Co přede mnou tajíte?“

„Jste blázen!“ obořil se na něj Stern. Vstal a začal chodit po kuchyni. Svaly na předloktích měl napnuté jako dráty.

„Možná jsem,“ připustil McConnell. „Ale budu menší blázen, když mi řeknete, proč útok nechcete podniknout.“

„Tak mu to řekněte,“ vyzvala jej Anna od kamen. „Nebo to udělám já.“

Stern zkameněl a zíral na ni. Po chvíli mu oči plály nenávistí. „Jestli mu to povíte, zabiju vás.“

„Jděte k čertu!“ zařvala. Výbuch hněvu byl v tom momentě silnější než strach. „Nebo se chovejte jako muž! To by bylo lepší.“ Něco jako by ze Sterna vyprchalo. Možná naděje, anebo vůle lhát dál. Zavřel oči a opřel se zády o kredenc, čímž clonil světlo jedné svíčky.

„Jak dlouho to víte?“ byl zvědavý.

„V tu noc, kdy jste sem přiletěli, jste se zmínil, že pocházíte z Rostocku. Když jsem zaslechla vaše pravé jméno, na okamžik jsem pomyslela na ševce. Ale jste tak rozdílní, že…“

„Jak rozdílní? Co o něm víte?“

„No… spravuje boty esesákům. Dělá jim výrobky z kůže.“

„Chcete říct, že je kolaborant?“

„Ne. Jenom to, že jste každý jiný. Tak odlišní, že jsem tu myšlenku na chvíli pustila z hlavy. Ale včera jsem ho zase viděla zblízka. Došlo mi to.“

„O čem to tady vy dva sakra mluvíte?“ vmísil se do hovoru McConnell. „Vy v táboře někoho znáte?“

„Svého otce,“ přiznal Stern skoro neslyšně. „Můj otec je v táboře uvězněný, jasné? Už tři roky.“

McConnell se podíval na Annu a její pohled mu to potvrdil. „Ježíši Kriste, proč jste mi to neřekl rovnou? Stačilo, kdybyste…“ Stern ho gestem umlčel. „Zjistil jsem totiž, že jsem zbabělec, víte, doktore? To není nic příjemného. Měl jste pravdu. Byl jsem odhodlaný je všechny obětovat. Potom jsem přišel na to, že jedním z těch vězňů je můj otec, a už jsem to nedokázal. Je to žalostné.“

„Je to lidské, Sterne.“

„Vy máte taky pravdu,“ obrátil se na Annu. „Jsme rozdílní. Ale mou povinností je ho zachránit. Kvůli matce.“

„Kvůli sobě, hergot!“ neudržel se McConnell. „Tak tam dnes v noci proklouzněte a odvedle ho. Vy byste to přece určitě zvládl.“

„Jenže on nechce. Je to cvok. Nechce ostatní opustit.“

Chvíli všichni tři mlčeli. McConnell soustředěně hleděl na jednu svíčku a znovu si probíral celou situaci. Vypustil z hlavy lidi a snažil se na to pohlížet jako na čistě vědecký problém, a to ze všech možných úhlů, i z těch nepravděpodobných. Za tři minuty se mu naježily chloupky na rukou.

„Anno, podejte mi, prosím vás, tužku a papír,“ požádal. „Pospěšte si, prosím.“

„Co je?“ zeptal se Stern. „Co se děje?“

„Nic. Jen mě chvíli nechte v klidu.“ McConnell si od Anny vzal psací potřeby a začal na papír čmárat čísla a písmena. Stern obešel stůl a koukal mu přes rameno.

„Co to sakra je?“

„Daltonův zákon parciálních tlaků. Chcete přispět nějakým poznatkem, nebo mě necháte v klidu?“

Stern se zaškaredil a o kousek odstoupil. Po dvou minutách McConnell tužku odložil. „Tak poslouchejte,“ nadechl se. „Jestli jste ochoten se dnes v noci do tábora vrátit, můžeme vašeho otce zachránit.“

Stern popošel zase až k němu. „Jak?“

„Tak, jak původně navrhovala Anna. Před útokem naženeme vězně do bloku E. Je to pro vás šílené riziko – tedy pro nás pro všechny –, ale… je to vaše rozhodnutí.“

Anna se tvářila nechápavě. „Ale všichni vězňové se do bloku E nevměstnají.“

„To je pravda,“ připustil. „Všichni ne.“

„Ale polovina jo,“ doplnil potichu Stern.

„Sterne, to je jediná možnost. Buď to, anebo utéct.“

„Hrát si na boha,“ připomněla Anna.

„Otec by nikdy nesouhlasil, aby byl mezi těmi zachráněnými,“ zamumlal Stern jakoby pro sebe. „Své místo by přenechal nějaké ženě nebo dítěti.“

„K tomu bohužel asi dojde,“ varoval McConnell. „Samozřejmě záleží na tom, kdo bude mít poslední slovo.“

„Jak to myslíte? Kolik lidí se tam vejde?“

„Podle Anny je komora velká tři krát tři metry a vysoká dva metry.“ Vzhlédl k ní. „Správně?“

Přikývla. „Poté, co jsme se o tom bavili, jsem vyhledala záznam o testu, abych se přesvědčila. Nemýlila jsem se.“

„To dává celkový prostor osmnáct metrů krychlových.“ Mrkl do svých poznámek. „Pro mě je to šest set padesát kubických stop.“

„Tam se namačká hodně těl,“ odhadoval Stern. „Zvlášť podvyživených.“

McConnell trpělivě pokyvoval hlavou. „Kdyby to byla pouze otázka místa. Jenomže není. Jde tu také o kyslík.“

„Osmnáct krychlových metrů vzduchu nestačí pro všechny, které tam dostanem?“

„Na dlouho ne. Znáte filmy, kde deset mužů uvázne v hermetickém bankovním trezoru nebo v zlatém dole a dva dny se pokoušejí vymyslet, jak se dostat ven?“

„Ano.“

„Tak to je Scheisse, jasné? Představte si to takhle. Kolem hlavy vám uvážu papírový sáček. Víc vzduchu nemáte. Jak dlouho přežijete?“

„Moc dlouho ne.“

„Správně. A teď si vezměte blok E. To je takový velký papírový pytel. Je ocelový a vzduchotěsný, a proto se do něj vzduch zvenčí nedostane. Podlaha má sto čtverečních stop. To se zdá dost, ale věřte mi, je to málo. Dejme tomu, že byste dovnitř nacpal sto podvyživených žen a dětí. Avšak každá osoba, která do komory vejde, z ní určité množství vzduchu vytlačí, a tím se sníží objem přítomného kyslíku.“

„A sakra! Takže kolik lidí tam může přežít?“

„To závisí na tom, kdo tam bude.“ McConnell vzal do ruky tužku. „Jak jsou vězňové rozčleněni?“

„Je tam šest baráků,“ informovala jej Anna. „Dva mužské, dva ženské a dva dětské. Všechny kategorie jsou po dvou, protože Židé jsou od ostatních vězňů odděleni.“

„Privilegovaní jako obvykle,“ neodpustil si kousavou poznámku Stern.

„Normálně by bylo v každém baráku padesát osob,“ pokračovala Anna, „čili dohromady tři sta. Jenže Brandt má potíže s doplňováním stavu. V bloku Židů momentálně není ani patnáct mužů. Oba dětské baráky jsou skoro plné a v bloku Židovek je jich jenom o něco méně. V bloku křesťanek je podstav. Po represích klesl celkový stav vězňů asi tak na dvě stě dvacet.“

„Já jsem v bloku Židovek napočítal čtyřicet osm žen,“ upřesnil Stern. „Ale od té doby jich pět zastřelili.“

McConnell vzal opět tužku a začal škrábat.

„Počítejme s čtyřiceti pěti ženami a padesáti dětmi,“ uvažoval nahlas Stern. „Tolik bychom jich mohli uvnitř umístit – aspoň fyzicky.“

McConnell se na něj podíval. „Vím, co mi chcete říct. Počkejte moment, prosím vás. Tohle jsou ohromná čísla. Celkový objem vzduchu v mililitrech… procento kyslíku celkem a spotřebovaného… to je na kilogram a minutu… pediatrická postava… kriste… mmm… bezva. Mám to.“

„Kolik?“

McConnell odložil tužku. „Za předpokladu, že tam bude čtyřicet pět žen a padesát dětí, přítomný kyslík by vystačil sto dvě minuty. To je sice pouze odhad, ale zato solidní odhad.“

„Hodinu a čtyřicet dvě minuty,“ převedla si to Anna. „Je to dost dlouho?“

„Abych byl upřímný, asi ne. Smithovi vědci útok plánovali s osmi láhvemi. To naznačuje, že jde o obdobný plyn jako sarin, který určitě napodobovali. Je-li britský plyn účinný, smrtící dávka by mohla vydržet až čtyři hodiny a možná i déle.“

„Čtyři hodiny je moc,“ bylo Sternovi jasné. „Odněkud by mohly dorazit posily SS.“

McConnell o tom přemýšlel. Kdyby posily SS nezahubil plyn, mohly by být stejně smrtonosné jako sarin. „Musíme počet omezit, aby kyslík vystačil dvě hodiny. Méně ne.“

„Počet?“ opakoval po něm Stern. „Mluvíte o lidech!“

„Já vím,“ řekl McConnell klidně. „Těch sto dvacet pět, které jsem z rovnice již vyloučil, jsou také lidé. Jenom to nejsou Židé.“ Tentokrát se Stern v konfrontaci s trpkou pravdou nepřestal ovládat. „Co to najednou s těmi zasranými nácky je?“ bručel. „Normálně mají ve zvyku všechno stavět dvakrát větší než ostatní.“

„Plyn, který testuje Brandt v bloku E, je nejjedovatější na světě,“ vysvětlovala Anna. „Někdy provádí i několik testů v jednom dni. Blok E je schválně tak malý, aby se dal důkladně a rychle vyčistit párou a čisticími prostředky. Celý postup je automatický.“

„Je to prostě větší verze té Bubliny v mé laboratoři,“ doplnil McConnell pro Sterna.

„Bubliny?“ nechápala Anna.

„Pamatuju,“ vzpomněl si Stern. „Až na to, že vy používáte krysy, kdežto oni lidi. Tak mi teda řekněte, kolik lidí může přežít v Brandtově bublině dvě hodiny.“

„Chcete zachránit všechny děti, nebo všechny ženy?“

„Panebože,“ zašeptala Anna. „Na tohle nemáte právo.“

„Máte pravdu,“ souhlasil McConnell. „Ale stejně to dělám.“

„Kinder,“ rozhodl se Stern. „Zachraňte děti.“

„Ale až se děti dostanou ven, někdo se o ně přece musí starat,“ podotkla Anna.

„Ženy spotřebují víc vzduchu,“ namítl Stern. „Zbyde dost žen, aby se o děti postaraly.“

„Vyřaďte ženy.“

McConnell rovnici pečlivě přepočítal. „Když vyřadíte deset žen,“ oznamoval jim výsledek, „kyslík vystačí sto devatenáct minut. To jest téměř dvě hodiny. Kdybyste chtěli slyšet můj názor, já bych vyřadil dvacet žen. Je to strašné, vím, ale když se jich pokusíme zachránit příliš mnoho, můžeme je všechny zabít.“

„Počkat!“ dostala nápad Anna. „Co láhev s kyslíkem?“ McConnell zdvihl obočí. „Láhev s kyslíkem? Přijde na typ, ale mohla by situaci značně zlepšit.“

„V továrně je pro případ nehody několik velkých nádrží. Nemám k nim přístup, ale ve špitále máme dvě přenosné láhve. Nevím, kolik kyslíku přesně obsahují, ale jednu bych snad dokázala ukrást. Ta druhá se právě používá při léčbě zápalu plic jednoho vojína. Kdyby ta zmizela, okamžitě by se na to přišlo.“

Stern vzrušeně pokyvoval hlavou. „Takže bychom mohli zachránit všechny ženy? Možná i některé muže…“

McConnell zvedl ruku. „Má to ještě jeden háček. Ten časový limit, který jsem vám řekl, se týká úplného spotřebování kyslíku. To znamená smrt. Té by předcházela hysterie, omdlévání, možná i zuřivost. Jen si představte vyděšené ženy a děti napěchované do vzduchotěsně uzavřené komory, pravděpodobně neosvětlené. Po hodině by si ženy navzájem vyškrábaly oči a udupaly by děti nebo bůhví co jiného. Chápete?“

„Navrhujete počet vůbec nezvyšovat?“

„Spíš to, že bychom měli s láhví s kyslíkem počítat jako s rezervou. Ani nemáme záruku, že ji do bloku E dostaneme. Mimoto ti lidé třeba budou muset setrvávat v komoře tři nebo čtyři hodiny, než bude bezpečné vyjít ven.“

Stern rezignovaně pokyvoval hlavou.

„Dokážeme vůbec blok E otevřít?“ ujišťoval se McConnell. „Ten je otevřený neustále,“ uklidňovala ho Anna. „Komu by se chtělo dovnitř?“

„Nuže, platí. Jonasi, jestli se tam máte vrátit ještě dnes v noci, měl byste se hned vypravit. Do svítání vám zbývají asi tři hodiny. Promluvte si s otcem, vysvětlete mu situaci a dejte mu pokyn, aby ještě před úsvitem začal lidi propašovávat do bloku E. Pak provedeme útok.“

Stern se zasmál. „Doktore, v chemii se vyznáte, zato nevíte nic o vojenské taktice.“ Posadil se za stůl a sebral McConnellovu tužku. „Co myslíte, že se stane, až zaútočíme? Kam se ty ženy a děti vrtnou?“

„A kam by vězňové šli, kdybychom je zachránili všechny? Sterne, tady nejsme v Hollywoodu. My jim můžeme dát šanci bojovat. To je víc, než mají nyní. Mohou třeba přeběhnout do Polska, dostat se k odbojářům…“

„Zřejmě nevíte, že polovina polských odbojářů zabije Žida na potkání stejně jako nacista.“

„Sakra, Sterne…“

„Ne, máte pravdu, doktore. Musí se snažit dostat do Polska. Ale za světla to nedokážou. Ženy a děti v ukradeném náklaďáku SS za bílého dne tolik kilometrů po území nacistického Německa? Vy jste se zbláznil! Nedovedu si představit, že bych ve dne hledal naši britskou ponorku. A i když se ještě tuhle noc vplížím do tábora

– což by třeba nemuselo být snadné, vzhledem k tomu, co tam zrovna udělala slečna Kaasová, budu mít sakra málo času přesvědčit tátu nebo ženy, aby své přátele odsoudili na smrt, a pak proniknout z tábora ven, doběhnout na kopec a spustit plyn.“ Tužku hodil na stůl. „Ne, musí se to udělat až během zítřejší noci.“ Obrátil se k Anně. „V kolik je poslední apel?“

„V sedm večer.“

„Tak zaútočíme v osm. Večer vznikne mezi esesáky mnohem větší zmatek a my budeme mít několik hodin času na útěk potmě.“

„Uvědomujete si, že zítra zde budeme již čtvrtou noc?“ připomněl mu McConnell. „Jestli to k ponorce nestihneme do rozednění dalšího dne, dál na nás čekat nebude.“

„Stihnem to.“

„A co plyn? Mezitím se mohl proměnit v neškodnou chemikálii. A represe. Co když zítra zastřelí dalších deset lidí? Co když váš…“ Stern praštil do stolu. „Držte hubu, do prdele! Už jsem se rozhodl. Pochopil byste to, kdybyste někdy zažil, co to je, když vojáci za bílého dne honí neozbrojené lidi.“

McConnell váhal, ale nakonec zdráhavé přikývl na souhlas.

„Budeme se zkrátka modlit, aby nás Schörner do zítřejšího večera nevypátral. Ale co Anna? Potom, co dnes provedla v Totenhausenu, tam zpátky nemůže.“

Anna zavřela oči. „Když tam nepřijedu, poznají, že něco není v pořádku.“

„To již vědí! Určitě. Zabila jste Franka, a tím je připravila o výslech.“

„Třeba to nevědí,“ dával naději Stern. „Esesáci už ho předtím pocuchali. Strážnému přece řekla, že má Wojik slabé srdce. Můžou si myslet, že prostě umřel.“

„Také musím odnést tu láhev s kyslíkem do bloku E,“ připomněla jim.

McConnell se přel dál, ona ho však odbyla tím, že se zeptala Sterna: „Myslíte, že váš otec svolí a půjde do bloku E?“

„Když to s těmi čísly vypadá takhle, dost pochybuju.“ Vstal a opřel se o kamna, aby se ohřál.

„Musíte ho přesvědčit. Třeba by souhlasil, že odvede ženy a děti do Polska?“

„To by mohl. Zítra budu mít celý den, abych něco vymyslel.“ Luskl prsty. „Ale jedno můžu udělat už dnes v noci.“ Obešel stůl a zmizel ve dveřích do sklepa.

Anna nahmátla pod stolem McConnellovu ruku a stiskla ji. „Jste zvláštní člověk.“

Stern se vrátil s koženým batohem.

„K čemu to je?“ zeptal se McConnell.

„Na ty dvě láhve, co chceme dopravit do esesáckého protileteckého krytu. Když se vrátíme k původnímu plánu, potřebujeme úplně všechen plyn, který k útoku můžeme použít, že? Odtáhnu ty dvě láhve co nejblíž k plotu tábora. S pomocí plastických trhavin a tužkových časových zapalovačů z Achnacarry můžu na hlavy láhví umístit nálože a načasovat je tak, aby vybuchly v době útoku.

V osm hodin.“

„Úplně jsem zapomněl!“ trklo náhle McConnella. Připadal si jako blbec. „Máte pravdu. Budeme potřebovat nejvyšší nasycení, jaké můžeme u země mít. Půjdu s vámi.“

Anna mu pod stolem pevně sevřela ruku.

„Nemá smysl, abychom riskovali oba, že nás zajmou,“ namítl Stern a přehodil si popruh batohu přes rameno. „Ty láhve tam dokážu odnést sám.“

McConnell o tom přemýšlel a pak se s tím smířil. „Hlavně se nenechte chytit. Já bych na ten stožár nevylezl ani za týden.“ Stern se usmál, čímž Annu i McConnella překvapil. „I vylez – kdybyste musel. Ale nedělejte si s tím starosti. Musíme mít trochu štěstí.“ Popadl samopal a šel do předsíně. Ve dveřích se ohlédl, upoutal McConnellovu pozornost a kývl na něj, aby šel za ním. „Co je?“ zeptal se Američan a zavřel za sebou.

„Můžou si pro ni přijít esesáci,“ upozornil ho Stern. „Na rovinu, zneklidňuje mě, že to ještě neudělali.“

„Co to říkáte?“

„Že byste na mě měl čekat ve sklepě. Ona by měla zůstat nahoře. Jestli přijdou a ona s nimi půjde dobrovolně, nemuseli by prohledávat dům.“

„Sterne, nejsem vůl.“

„To vím. Ale vy… a ona. Nejsem slepý. Jenom tím chci říct, že teď na to není vhodná doba.“

McConnella popudilo, že ho Stern tak snadno prokoukl. „Jiná doba třeba už nebude.“

Stern pokrčil rameny. „Dělejte, jak myslíte. Ale jestli sem přijdou – a vás nenajdou –, vezměte ze sklepa mačky, vylezte na kopec a tam na ten stožár. Až budete na vršku, přivažte se lanem se smyčkou a čekejte na mě, dokud to vydržíte.“ Zasmál se. „McShane měl nakonec s těmi provazy pravdu, že jo? Budete sice v korunách stromů, ale uvidíte na silnici k táboru. Kdyby se vám zdálo, že si pro vás na kopec jedou Schörnerovi muži, spusťte láhve dolů. Je to vymyšlené tak, že by to zvládlo i děcko. Až to uděláte, zapomeňte na mě a na ni a snažte se dostat na pobřeží. Aspoň vy byste zůstal naživu.“

McConnell kroutil hlavou, avšak Stern pokračoval: „Doktore, když to dojde tak daleko, tak ona i já už budeme mrtví.“

Podruhé za celou dobu, co se znali, mu Stern podal ruku. McConnell ji přijal.

„Zbývá necelých čtyřiadvacet hodin,“ zakončil rozhovor Stern a stiskl mu ruku. „Co se může stát za jeden den?“

37

„Odešel,“ konstatoval McConnell, když za Sternem zavřel dveře a vrátil se do tepla.

„Co říkal?“ zeptala se Anna od stolu.

Až nyní, když ho nerozrušovala Sternova šílená energie, si poprvé všiml, jaké stopy poslední události zanechaly na Anně. Pleť, zejména kolem očí, již neměla sinalou jako první noc, ale dostala lesklý odstín přezrálého ovoce.

„Nařizuje dvě láhve na osmou zítra večer. Zbylé pošle dolů ve stejném čase. Já prý na něho mám čekat ve sklepě a vy nahoře.“ Zatvářila se překvapeně. „Předpokládala jsem, že vás pošle, abyste čekal na kopci; pro případ, že by ho dopadli a vy jste musel útok provést dnes v noci.“

„Nepočítá, že by ho chytili.“

„Co si myslíte vy?“

Posadil se proti ní. „Abych vám řekl pravdu, ani nevím, jestli bych na ten stožár vyšplhal. Necvičili mě na to.“

„To na něj musíte vylézt, abyste plyn poslal dolů?“

„Podle Sterna ano.“

„Mohla bych jít s vámi,“ nabídla se. „Pomoct vám. Není důvod, abych zůstávala tady.“

„Není důvod, abyste riskovala a šla se mnou. Kromě toho vypadáte… vyřízená. Spíš byste se měla vyspat.“

Složila si ruce a přitiskla je k sobě, jako když jí je zima. „Nemohu spát. Jsem sice vyčerpaná, ale nechci usnout. Schörner pro mě může každou chvíli někoho poslat.“

McConnell zvažoval, co je nebezpečnější: zda zůstat v chalupě, nebo se vydat ke stožáru na kopci. „Anno, podezíral vás dosud někdo?“

„Myslím, že ne. Ale nepotrvá dlouho a Schörner si dá dvě a dvě dohromady.“ Odhrnula si vlasy z obličeje. „Jestli pro mě přijdou – jestli pro mě přijde rotmistr Sturm – radši bych se zabila, než nechala zajmout.“

Podíval se jí do očí. Nebyla jen utahaná, ale naprosto vystrašená. Připadal si jako hlupák, že si toho nevšiml dřív. A s tou sebevraždou to myslela vážně.

„Podívejte, já vás tady nenechám,“ uklidňoval ji. „Půjdete s námi.“

„Stern přece říkal, že vám Britové nedovolí nikoho vzít s sebou.“

McConnell znervózněl, protože z dornowské silnice zaslechl zvuk motoru, ale vozidlo neodbočilo na cestu k chalupě. „Jak dlouho pomáháte Útvaru zvláštních operací?“ zajímalo ho.

„Šest nebo sedm měsíců.“

„K čertu s tím, co říkají Britové. Prostě vás beru s sebou. Smith vám to je povinován.“

Nespouštěla z něj oči. On v nich postřehl – nebo v to alespoň doufal – záchvěv naděje. Vycítil, že se nutí nemyslet na to, co se stane po útoku. Ale nyní jí nabídl šanci a viděl, že ona o ni stojí. „Co s tím kopcem?“ zeptala se.

„K čertu s ním. Raději budu čekat zde.“

„Ve sklepě?“

Posunul ruku přes stůl. „S vámi.“

Sklopila zrak, ale za ruku ho nevzala. „Od Sterna vím, že jste ženatý.“

„To jsem.“

„Proč jste mi to neřekl včera?“

„Nevím. Neptala jste se.“

Znovu k němu vzhlédla. „Co chcete?“

„Vás.“

„Vím, že mě chcete. Proč?“

Hledal nějakou rozumnou odpověď, ale na žádnou nepřišel. „Protože byste zítra mohl zemřít? Nebo dokonce ještě dnes v noci?“

Uvažoval o tom. „To asi ne.“

„Tak proč?“

„Protože vás miluji.“

„Milujete mě?“ Poněkud ironicky ohrnula rty. „Vždyť mě ani neznáte.“

„Znám vás.“

„Blázníte.“

„S tím nemohu polemizovat.“

„Doktore, neříkejte, že mě milujete. Ne proto, abyste mě dostal. Kvůli tomu to vůbec nemusíte říkat.“

„Neříká se mi to snadno. Jste teprve druhá žena, které jsem to za celý život řekl.“

Pátrala v jeho tváři, zda ji neklame.

„Vím, že to z toho důvodu říká hodně mužů,“ pokračoval. „Jistě je to nejjednodušší způsob, jak ženy přesvědčit, aby jim byly po vůli.“

„A vy to říkáte teď.“

Neuhnul očima. „Ano.“

„Máte manželku.“

„Ano.“

„Vy jí nemilujete?“

„Miluji.“

„Jenomže není tady, aby vás potěšila. Kdežto já ano.“ Pozoroval, jak se jí během rozhovoru mění pohled. Zdálo se mu, že jimi promlouvá stejně jako ústy a umocňuje každou otázku nebo výpověď jemnými, byť neurčitými významovými odstíny. „Nebyla mě v Anglii potěšit již čtyři roky. Zvykl jsem si na to… obejít se bez potěšení.“

„Byl jste tam v pokušení? Myslím v Anglii?“

„Dostkrát.“

„Ale vy jste je ignoroval? Byl jste charakterní?“

„Snažil jsem se.“

„Ale teď si charakterní nepřipadáte.“

Otráveně vzdychl. „Heleďte, to je nějaká zkouška, nebo co? To víte, že si nepřipadám charakterní. Mám pocit, jako bych se propadl rovnou do pekla nebo tak nějak. Před týdnem jsem byl pacifista a věrný manžel. Dnes plánuju hromadnou vraždu a cizoložství.“

Potom se podivně zasmál. „Možná se propracovávám po etapách. Nejdříve cizoložství, potom malé ublížení na těle jako rozcvička… a pak to rozjedu ve velkém. Otravný plyn.“

„Přestaňte,“ zarazila ho.

„Podívejte, zapomeňme na to.“ Postavil se. „Snad bychom měli jít na ten kopec.“

„Jak se vaše paní jmenuje?“

„Co?“

„Jak se jmenuje vaše paní?“

„Susan.“

„Máte s ní děti?“

„Ne. Zatím ne.“

Pomalu vstala. Levou ruku zvedla ke knoflíčku u krku. Rozepnula ho a ruku posunula k dalšímu a rozvážně pronesla: „Tak ve vší pokoře prosím Susan o odpuštění toho, co teď udělám.“

Sledoval, jak si rozepíná bílou halenku a odhaluje mu klíční kosti a potom ňadra. „Proč to říkáte?“

Nechala blůzku sklouznout z ramen. „Protože je to vaše žena. Protože je tady s námi a nemá cenu si namlouvat, že ne.“ Rozepnula si sukni. Ta tiše zašustila a dopadla na podlahu. Anna udělala krok dopředu.

Bylo vidět, jak jí na krku pulsuje krev.

„Nebudu se za to později stydět,“ řekla rozechvělým hlasem. „Navzdory tomu, co budeme dělat. Tak to je, ale odmítám se za to hanbit.“

Předpažil, jako by ji chtěl zastavit. „Víte jistě, že si to přejete?“

„Ano.“

„Protože byste zítra mohla zemřít?“

„Částečně.“

Zamžikal. I když to bylo absurdní, doufal v něco víc. „To kvůli Franzi Perlmanovi? Kterého jste milovala?“

Na rtech se jí objevil nepatrný úsměv. „Ne. To už je minulost.“ Natáhla ruku a přiložila mu prst na ústa.

Přitáhl si ji a políbil na rty. Po těle najednou pocítil žár. Srdce mu bušilo rychle a nepravidelně. Přivinula se k němu a pobídla ho: „Honem, Schörner tu může být každou chvíli.“

Couval k ložnici, líbal ji a táhl za sebou a ona se mezitím vypořádávala s knoflíčky u jeho košile. Po čtyřech letech odříkání ho rozpaloval už pouhý dotek její pokožky a tlak ňader. Na okraji postele, aniž ho přestala líbat, odtáhla těžkou peřinu.

„Zeig’s mir,“ sváděla ho. „Ukaž mi, jak mě miluješ.“

Když se mu otevřela, měl dojem, jako by se do ní ponořil celý a venku nechal víc než hrůzu a nejistotu uplynulých tří dnů. Ukaž mi, jak mě miluješ, opakovala. On však slyšel něco jiného: Ukaž mi, že jsme ještě živí…

A tak jí to ukázal. Ale ani hluboko v ní, v potu a ve chvílích vzdychání a zapomnění nedokázal uniknout pocitu, že se milují ve stínu velké temnoty a tisknou se k sobě ze zoufalství odsouzených.

Jonas Stern ležel tváří ve sněhu na východní straně Totenhausenu, jenom deset metrů od elektrického plotu. Kožený batoh měl vedle sebe. Tma a stromy ho chránily před pohledem ze strážních věží, avšak hned na druhé straně plotu se nacházel psinec. Když kolem drátů procházel psovod SS s ovčáckým psem s nasazeným náhubkem, musel Stern zatajit dech.

Obě láhve již měl uložené ve sněhu, v mělkých jámách vyhloubených kolmo k plotu. Ze sněhu vyčnívaly pouze hlavy. Kolem švů mezi hlavami a nádobami umístil plastickou trhavinu. Zbývalo už jen opatřit je tužkovými časovými zapalovači. Kdyby to udělal správně, v okamžiku výbuchu by se ocelové hlavy od láhví odtrhly a umožnily stlačenému nervovému plynu prudce proniknout plotem a rozptýlit se v prostoru psince a ubikací SS.

Láhve mu problém nečinily. Zato mu dělaly starosti hlídky, Cestou přes kopce od chalupy do tábora měl dojem, jako by v té oblasti byla nasazena celá divize SS. Proto mu to od chalupy až k plotu tábora trvalo přes dvě hodiny, a to dvakrát málem vrazil do hlídky. Ti dva pohřešovaní esesáci vyvolali ještě větší odezvu, než očekával. Jak tak ležel ve sněhu vedle zakopaných láhví, rozhodoval se, co dál.

Podle jeho zkušeností byly vojenské stráže, ať už sloužily v jakékoli armádě, nejméně bdělé hodinu před rozbřeskem. Někdy bývá lepší si na ně počíhat. Už to v minulosti udělal a i tuto noc se mu to zdálo jako nejlepší řešení. Nebude čekat, až ho netrpělivý Schörner dopadne. Bedýnka, kterou ukradl v Achnacarry, obsahovala výběr tužkových časových zapalovačů, což mu umožňovalo nastavit různé zpoždění. I kdyby tam čekal do rozednění, pořád by mohl nařídit láhve tak, aby vybuchly až v osm večer. Při pomyšlení, jak se plukovník Vaughan asi tvářil, když zjistil, že se v Achnacarry ztratil zbrojní materiál, mu bylo do smíchu. Jenomže musel smích potlačit.

Zaslechl totiž vrzání podpatků a supění dalšího psa.

Klaus Brandt seděl sám ve své pracovně ve špitále. Jediné světlo vycházelo z matné žárovky ve stolní lampičce.

„Rozhodně, reichsführere,“ řekl do černého telefonu. „A čím dříve, tím lépe. Jediné obavy jsem měl z protichemických obleků z Raubhammeru, a ty jsme již dostali. Hned zítra je vyzkouším.“

„Brandte, mám pro vás překvapení,“ pokračoval Himmler. „Určitě jste se divil, proč jsem vždycky požadoval projektové plány veškerého vašeho zařízení a podrobné aktuální informace o vašich nových postupech.“

Brandt koulel očima. „Musím přiznat, že jsem poněkud zvědavý, říšský vedoucí.“

„Potěším vás sdělením, že v uplynulém roce mi ruští nádeníci vytesali ve skále harzského masivu obrovskou továrnu. Dopadne-li test v Raubhammeru podle plánu – a o tom nepochybuji –, za pět dní v té továrně začnete řídit velkovýrobu somanu čtyři.“

Brandt poklepával prsty o stůl. Urazilo by ho, kdyby mu Himmler nabídl něco horšího. „Říšský vedoucí, nevím, co na to mám říct.“

„Neříkejte nic. Požaduji jediný projev vděku: maximální objem výroby somanu od prvního dne až do okamžiku spojenecké invaze do Francie. Ukážeme Speerovi, co dokáže SS!“

„Máte moje slovo, říšský vedoucí. Ale co má práce zde? Vybavení mé laboratoře, personál, můj špitál?“

Himmler do telefonu mlaskl. „Na tu dílničku zapomeňte, Brandte. V harzské továrně budete mít všechno, co potřebujete, ale v dvacetkrát větším měřítku. Své techniky si samozřejmě přivedete s sebou. Již jsem zařídil, aby se Totenhausen přeměnil na drůbežárnu.“

„Aha.“ Brandtovi to vyrazilo dech. „A co mé pokusné předměty?“

„Myslíte vězně? Až budete s prací hotov, zlikvidujte je. Musíme zachovat absolutní utajení.“

Brandt zvedl pero a čmáral do poznámkového bloku na stole. „Snad bych měl počkat, až bude po ukázce v Raubhammeru – pro jistotu.“

V Berlíně nastalo chladné ticho. „Máte o předvádění pochybnosti, pane doktore?“

Brandt si odkašlal a v duchu se za tu přehnanou opatrnost proklínal. „Vůbec ne, říšský vedoucí. Hned zítra začnu laboratoř rušit.“

„A vězňové?“

„Nic nezbude.“

Padesát metrů od Brandta si major Wolfgang Schörner nalil sklenku pálenky a posadil se na gauč. Ariel Weitz mu právě přivedl Rachel. Dnes později, protože Schörnera práce zdržela mnohem déle než obvykle. Byla to choulostivá záležitost, ale nyní již mohl odpočívat. Rachel kývla hlavou, došla k pohovce a automaticky si přetahovala šaty přes hlavu.

Schörner pohotově vstal a zase jí šaty stáhl. „Počkejte chvíli,“ brzdil ji. „Něco vám musím sdělit. Velmi ráda si to poslechnete.“ Vlídně ji dovedl k ušáku.

Sedla si, složila ruce do klína a čekala.

„Slyšela jste někdy o poněmčování?“ zeptal se Schörner. Rachel zavrtěla hlavou.

„To je program napravování nordicko-germánských rasových elementů z obsazených východních území. V rámci tohoto programu jsou dvouleté až šestileté děti s nordickými rysy – tak jako ty vaše, zejména chlapec – umisťovány do jednoho z domovů Lebensbomu. S radostí vám mohu oznámit, že jsem dnes dostal slib, že se pro vaše děti najde místo v domově ve Steinöringu.“ Rachel se zrychlil tep. „Sturmbannführere, co je to ten Lebensborn?“

„Ach, zapomněl jsem, že žijete v izolaci. Lebensborn je Společnost zdroje života. Založil ji říšský vedoucí Himmler na pomoc svobodným matkám rasově čistého původu při porodu a výchově dětí. Tyto ústavy jsou vzorem čistoty.“

„A ty domovy… přijímají i děti, jejichž rodiče rasově čistý původ nemají?“

„Ano, přijímají. Je to věc biologické selekce. Ale já jsem se již za vaše děti zaručil. Ředitelem v Steinhöringu je přítel mého otce.“

„Aha.“ Rachel chvíli přemýšlela. „Co se s dětmi stane, až jim bude šest let?“

„Dávno předtím je někdo adoptuje. Poptávka daleko převyšuje nabídku.“

„Poptávka? Kdo o ně stojí?“

„No přece dobré německé rodiny. Obvykle rodiny bezdětných důstojníků SS.“

Zavřela oči.

Schörner nedovedl potlačit vzrušení. „Nevím, proč mě to nenapadlo dříve. Je to perfektní řešení.“

„Vyrůstaly by jako nacisté?“

Schörner se zatvářil pobouřeně. „Jako Němci. Je to tak strašné?“

„Už bych je nikdy neviděla?“

Na rtech se mu rozhostil prapodivný úsměv. „Rachel, Liebling, program poněmčování nezahrnuje pouze děti.“

Při tom důvěrném oslovení se přikrčila. Vztah se Schörnerem si představovala jinak. Místo aby ji využíval jenom k pohlavnímu ukájení, zřejmě byl rozhodnutý vytvořit jakousi groteskní parodii na rodinný život.

„Jak to myslíte?“ zeptala se a snažila se nedůvěřovat záchvěvu vzrušení, který pocítila. „Že bych mohla jít s dětmi?“ Schörnerovi zmrzl úsměv na tváři. „To by nešlo. Nic však není ztraceno. Velmi brzy budu přeložen. Moji rodiče žijí v Kolíně. Věřím, že bych vás k nim mohl zavést a že by vás zaměstnali jako služebnou – v rámci poněmčování.“

„Sturmbannführere, ale já jsem Židovka.“

„Přestaňte s tím! Doklady se dají obstarat snadno, obzvláště v současné situaci. Chcete přežít, nebo ne?“

Byla jako v Jiříkově vidění. Propast mezi nimi způsobila, že byl Schörner přesvědčen, že jí nabízí záchranu, kdežto ona vnímala pouze zármutek a bolest. „Sturmbannführere, život bez dětí mi za to nestojí.“

V jeho hlase bylo znát podráždění. „V domově Lebensbornu by se jim dostalo nejlepší péče.“

„Dokud by je neadoptovala esesácká rodina.“

„Pochopitelně!“ Nutil se ke klidu. „Poslyšte… kdoví? Třeba bychom… byste po válce mohla vyhledat adoptivní rodiče a přesvědčit je…“ Sám se zarazil, neboť pochopil, že to je směšná fantazie. „Rachel,“ řekl pevně, „mé možnosti chránit vaše děti jsou momentálně nepatrné. Brzy mi musíte sdělit své rozhodnutí. Jinak…“

„Jinak co?“

„Musím to vyslovit? Brandtova práce zde je u konce. Potom… víc vám prozradit nemohu.“

„Nemohu se rozhodnout okamžitě. Potřebuji čas na rozmyšlenou.“

„Ale vaše děti by tak přežily. To si přece přejete, ne?“

Ano! volal vnitřní hlas. Zanedlouho bude po válce, nacisté prohrají. Mohla bys je najít! Mohla by ses svěřit všem ženám v kruhu, co děláš, takže by po válce lidé věděli, že mluvíš pravdu. Třeba by sis děti mohla nějak označit, udělat jim nějaký malý šrám, aby se po válce dalo snáz dokázat, že jsou tvoje. Samozřejmě by na tebe nejspíš zapomněly a pod vlivem esesáckých rodičů by se možná trochu změnily, ale…

Vtom vyskočila na nohy. Byla tak rozervaná, že už ani nerozuměla vlastním myšlenkám. „Sturmbannführere, žádáte ode mě ještě něco dalšího?“

Schörner k ní popošel, pak se zastavil. „Ne. Můžete jít. Ale přemýšlejte o tom, co jsem vám řekl. Rachel, je zoufalá doba. Nesmíme se uzavírat před radikálními řešeními.“

Ještě dlouhou dobu na něj upřeně hleděla. Pak se otočila, došla ke dveřím a zaklepala na Weitze.

Anna si vzadu urovnala vlasy, protože se jí na vlhkém krku lepily. Ležela nahá pod duchnou, kterou shora odnesla do sklepa. Jediné světlo obstarávaly dvě mdlé svíčky. McConnell ležel na zádech a v ohbí paže mu spočívala její hlava.

„Brzy bude svítat,“ upozornila. „Asi bychom měli jít na kopec. Jestli Schörner dopadne Sterna, nezbude nám jiná šance, jak útok uskutečnit.“

Přitáhl si ji blíž. „Nedělej si s tím starosti.“

„Proč ne?“

„Protože i kdyby ti lumpové Sterna zajali – a to se nestane –, jazyk mu nerozvážou. Ani za týden. To by si ten cvok raději podřízl krk střepem z láhve, jen aby je naštval.“

Lehce se ve tmě zasmála.

„Zkus se trochu vyspat. Budu nad tebou bdít,“ nabídl se. „Nemohu spát. Je toho na mě mnoho najednou… ty a já… dopadení Wojiků… to, co nás čeká zítra… pořád se mi to honí hlavou, takže bych ani neusnula. A stejně to všechno brzy skončí.“

Obrátil se a zadíval se jí do očí. „Myslíš, že sem Stern přijel s rozkazem mě zabít?“ Poprvé své podezření vyslovil nahlas. „Myslím, kdyby mě zatkli.“

V tváři se jí rázem objevil zasmušilý výraz. „Myslím, že ano.“

„Kapsle s kyanidem?“

„Ano. Vždycky ji dávají. Hlavně takovým jako ty. Protože jste díky vědomostem cenní. Asi se báli, že kdyby tě chytili, stejně by sis ji nevzal.“

Nadzdvihl se na jednom lokti. „Anno, ale oni mě již zajali. Včera v noci. Stern nechtěl, abych se ti o tom zmínil. Jde o to, že mě nezabil. Klidně mohl, ale neudělal to. Místo mě zabil dva esesáky.“

Ztuhla. „Tu pohřešovanou hlídku? To má na svědomí on?“

„Ano.“

„Ach, kde jsou těla?“

„V kanále v Dornowě.“

„Můj ty bože. Schörner je do zítřejšího večera najde.“ McConnell se zhluboka nadechl. „Možná. Ale je to divné, ne? Totiž to, že Stern neuposlechl rozkazu.“

„Ne. Má tě rád.“

Dal se do smíchu. „Naopak. Rád mě nemá.“

„Rád možná není to správné slovo. Uznává tě. Jsi takový, jaký on nikdy nemůže být.“

„Jaký?“

„Nevinný. Naivní. Plný naděje.“ Přitáhla si peřinu až k bradě.

„Američan.“

„Já si moc naivní nepřipadám. A naděje ve mně také mnoho není, jestli chceš slyšet pravdu.“

Anna se pod duchnou převrátila a přitiskla si ho k sobě. „Víš, beztak je to bláznovství. Proč Spojenci Totenhausen prostě nevybombardovali?“

„Protože kdyby ho srovnali se zemí, v Himmlerově hlavě by se nic nezměnilo.“ Ucítil vlhké teplo její kůže, obrátil se a překulil ji na sebe. Jenom se maličko pohnula a už byl zase v ní. Díval se jí přitom do očí.

„Kdo tuhle akci vymyslel?“ byla zvědava. Nehýbala se, dokud jí neodpověděl.

„Jeden z Churchillových lidí.“ Vzal ji za stehna a snažil se ji jemně rozhoupat.

Celou vahou se zapříčila. „Za tímhle plánem stojí Churchill?“

„Ano. Viděl jsem se s ním. Dal mi lístek, kde mě písemně zprostil viny za smrt lidí, kteří při této akci zahynou, a vzal odpovědnost na sebe. Jako by byl papež nebo co. Anno…“

Napřímila se a dlaněmi se opřela o jeho hruď. Pomalu se kolébala dopředu a dozadu, oči upřené na jeho obličej, a on pozoroval, jak se jí přitom stahují břišní svaly. „Víš, co budu dělat, jestli z toho vyváznu?“ zeptala se.

„Ty z toho vyvázneš.“

„No… jestli ano, tak se stanu lékařkou. Dětskou lékařkou. Jedině tak dokážu žít po tom, co s nimi prováděl Brandt.“

McConnell na to nechtěl myslet. Přitlačil, a jak se nad ním kymácela, prohlížel si její oči. Jako by měla něco na jazyku, ale místo toho se sklonila, strčila ruce pod jeho záda a protáhla mezi nimi prsa. Obličej si položila na jeho krk. Uvědomil si, jakou má fyzickou sílu. Takovou, že když ho svírala rukama kolem zad a vášnivě se k němu tiskla, sotva dýchal. A přestože ji chtěl strašně moc, měl pocit, že ona jeho touhu ještě předčí. Jak to, že až doposud přežívala? Zmítala se na hranici mezi všedností a šílenstvím, předstírala, že s ní nehne to, z čeho by bylo špatně i ohledači mrtvol, mlčela a modlila se, aby se dočkala dne, kdy to všechno oplatí.

Nadechla se, znovu se nad ním narovnala a zaryla mu nehty do paží. Velký kus svého já nechala nahoře. Otevřela se mu natolik, aby do ní mohl vstoupit, nabídla se mu jako útočiště. A on si ji vzal. Ale nyní na něj zapomněla – nebo alespoň na jeho slupku. Rád by věděl, co zrovna prožívá. Co vidí pevně zavřenýma očima v obličeji zalitém teplou krví? Obraz Franze Perlmana, židovského lékaře zavražděného v Berlíně? Nebo je jako nějaký zoufalý plavec v tmavém oceáně, upínající se k slabému a vzdálenému světélku, které mu dává naději na přežití, jen kdyby se k němu dalo doplavat? McConnell se vžil do role, že tím světélkem je on. Že ji dokáže odvést z Německa živou. Že je odtud oba vyvede. Ale když vykřikovala, prsty mu cuchala vlasy a boky narážela na jeho, slyšel jenom nářek člověka, jehož světlo zmizelo.

„Raus!“ zařval mužský hlas. „Rous! Vstávat!“

McConnell se trhnutím probudil a sáhl po pistoli. Anna mu v tom dala na frak. Seděla obnažená a revolverem mířila Sternovi přímo na prsa.

„Zdá se vám to vtipné?“ houkla na něj.

„Položte to,“ odsekl. „Vstaňte a oblékněte se. Venku je světlo.“

V momentě zbledla. „Už je ráno? Kolik je hodin?“

„Půl deváté. Láhve jsou připravené k odpálení a zahrabané u psince. Vybuchnou automaticky v osm večer.“

Odhrnula peřinu a začala se oblékat. McConnellovi neušlo, že se přitom Stern ani neotočil.

„Počkej,“ řekl.

Už na sobě měla halenku a zapínala si sukni. „Nemohu. Už teď mám zpoždění.“

„Anno… prokristapána, nemůžeš se tam vrátit.“

Stern byl jiného názoru: „Musí. V noci jsme se na tom dohodli.“

„Hovno.“ McConnell vstal, natáhl si spodky a chytil Annu za ruku. „Schörner tam třeba sedí a čeká na tebe. Co asi v noci řekl tomu gestapákovi, když přijel vyslýchat Wojika?“

„Nevím,“ neměla tušení. Zapnula si pásek. „Ale když se v práci neukážu, přijedou si pro mě sem a vás oba zabijí. Navíc ještě musím do bloku E odnést láhev s kyslíkem.“

„Anno, ten kyslík nemá takový význam, aby…“

„Přestaň, prosím.“ Vzala ho za ruku. „Pokud mezitím nedojde k nejhoršímu, do osmi budu dávno zpátky.“ Stoupla si na špičky a políbila ho na ústa. „Bude to v pořádku. Zachovej si dneska chladnou hlavu. A vy také, pane Sterne. Spoléhám na vás, že mě z téhle země dostanete pryč.“

Stern si pohledem změřil McConnella. „O čem to mluví?“ Anna se na něj usmála a vzápětí pospíchala po schodech nahoru. Ani se ve dveřích neohlédla.

„Co tím hergot myslela?“ nepřestávalo Sternovi vrtat hlavou. McConnell si navlékl šedivé kalhoty od uniformy SS. „Beru ji s sebou. Dělá vám to problém?“

Stern pokrčil rameny. „To si vyřiďte s Královským námořnictvem, doktore. Ale možná by k tomu měla co říct vaše manželka.“

„Jděte k čertu.“

38

Jen co Anna vyjela na kole z hustého porostu a na cestu k hlavní bráně Totenhausenu, poznala, že něco není v pořádku. Za prvé byla stráž zdvojená a za druhé vojáci ve službě na strážních věžích propátrávali stíny pod stromy v dosahu reflektorů, přestože bledé zimní slunce osvětlovalo svah kopce a řeku. Zastavila u brány a strážní si vyměnili podivné pohledy, ale nezadrželi ji. Proč by také měli? Vždyť jela přímo do jámy lvové.

Pro případ, že by musela vysvětlovat majoru Schörnerovi, co se v noci stalo, hájila by se tím, že pouze splnila rozkaz. Požádal ji, aby pacienta omyla, ne aby u něj seděla celou noc. A to udělala. Odešla od pacienta, když spal a byl v ucházejícím stavu. Kdyby na ni uhodil, zahrála by trochu dotčenou. Koneckonců je zdravotní sestra, a ne pomocná síla SS. Lékařský výzkum je jedna věc, mučení drahá. Je to zločin, mít slabý žaludek?

Zahnula doleva, aby objela přístavek, který sloužil jako kino. Zdálo se, že až na posílené stráže a pátrací reflektory je v táboře všechno v normálních kolejích. Nikde nepotkala vozidla SS z Peenemünde. Možná plukovník Beck a gestapácký trýznitel již přijeli a zase odjeli. Třeba nakonec všechno dopadlo dobře. V to doufala, dokud u kina nezabočila za roh.

Na Trestném stromě visela nahá žena. Visela za ruce spoutané za zády, takže když ji vytáhli do výšky, vykloubila se jí ramena. Ženské torzo bylo zkrvavené, nohy rudé. Nejprve ji napadlo, že se rotmistra Sturmovi konečně podařilo zabít Rachel Jansenovou, ale jak šlapala směrem ke špitálu, rozpoznala, že to Rachel není. Mrtvá měla blonďaté vlasy. Tmavé se zdály jenom proto, že je měla slepené zaschlou krví.

„Panebože, to ne,“ zašeptala, když zastavila u schodů do špitálu.

Byla to Greta Müllerová.

Mladá ošetřovatelka měla ruce svázané za zády a mírně se houpala na provaze, na němž byla zavěšená na trámu. Anna si byla vědoma, že by na ni neměla civět moc zblízka, jenže se nedokázala odvrátit. Někdo Gretě na krk pověsil velký papírový kruh. Terč. Pro popravčí četu. Většina terče byla rozstřílená a s ní i Gretin hrudník.

Instinkt Anně napovídal, aby utekla – otočila se a co nejrychleji uháněla z tábora pryč. Jenomže kam? Třeba ji Schörner zrovna pozoruje. Bylo jí jasné, že by měla jít do špitálu, ale nohy ji neposlouchaly. Gretino tělo mluvilo samo za sebe. Modřiny byly stopy po prvních otázkách. Po celé délce levé paže se táhly popáleniny. Další závažné dotazy. Otevřené rány a cáry na stehnech prozrazovaly, že před koncem přišli na řadu Sturmovi psi.

„Proč Greta?“ zeptala se Anna. Její hlas připomínal dětské kňourání.

Podívala se přes apelák. Věděla, že kdyby zahlédla Schörnera, Sturma nebo Brandta, ječela by Proč ona, vy pitomí dobytkové? To já jsem zrádce! Já jsem špion! Ani jí nedošlo, že mluví nahlas. Vtom kdosi otevřel vchod do špitálu a zavrčel: „Pojďte dovnitř, vy huso jedna hloupá!“

Ve dveřích stál Ariel Weitz, krysí obličej zelený strachy. „Přestaňte na ni vejrat a koukejte jít do práce!“

Když neposlechla, popadl ji za ruku a smýkl jí do budovy. Vlekl ji chodbou doprava a pak do prázdné ordinace. „Seberte se!“ cloumal s ní za ramena. „Jestli se nebudete chovat normálně, podepisujete si ortel smrti. A můj taky.“

„Tomu nerozumím,“ zakvílela. „Co se stalo?“

„Co myslíte? Celou noc ji mučili a pak zastřelili.“

„Ale proč? Vždyť nic neudělala.“

Weitzovi se zlostí zkroutila tvář. „Co myslíte, že se stalo, když jste odsud v noci ujela? Odešla jste z pracoviště a ten blbý Polák umřel. Schörner toužil po krvi. Myslel jsem, že Sturm je hodně zlý. Ale když se přestane ovládat Schörner…“

„Ale proč Greta?“

Ruce mu vylétly do vzduchu. „Proč? Protože Schörner plácal nesmysly o bezpečnosti, zradě a bůhví o čem ještě. Nevěřil, že Franěk umřel přirozenou smrtí.“

„Ale jak to, že si nepřijel pro mě?“

„Měla jste to být vy!“ Weitz skřípal zuby. „Schörner za váma chtěl poslat Sturma. Bylo mi jasné, že kdyby vás vyslýchali, všechno by bylo ztraceno. Neměl jsem na vybranou. Musel jsem jim předhodit někoho jiného.“

Koukala jako jelen. „Jak to myslíte?“

„Namluvil jsem Schörnerovi, že jsem zahlédl Gretu, jak proklouzla do márnice, ještě než jste tam přišla vy. Naznačil jsem, že mu nějak pomohla umřít.“

„To snad ne!“

„Ale ano.“ Oči mu svítily jako nějakému maniakovi. „Taky jsem mu napovídal, že jsem ji už dřív viděl v Dornowě, jak se baví s podezřelými typy. Nejspíš Poláky. Nakecal jsem mu spoustu lží – jen abych vás zachránil!“

„Ale Greta neměla o ničem tušení. Proč ji zabili?“

„Vy jste taková hlupačka. Mysleli si, že něco ví. Mučili ji, dokud nezjistili, že to k ničemu nevede, a pak ji zastřelili pro výstrahu.“ Cítila, jak se jí podlamují nohy. Weitz ji strkal pozpátku dovnitř, až se skácela na doktorovu židli. „Já už dál nemohu,“ bědovala. „Nic za to nestojí.“

„Já jsem rád, že je Franěk po smrti. Všechno by jim vybreptal. Kdybych k tomu měl příležitost, byl bych ho zabil sám. Řekněte mi, kdy na tábor podniknou útok.“

Anna si rukama zakryla obličej. Do očí se jí hrnuly slzy hysterie a stáhlo se jí hrdlo. Ještě před pár hodinami jí svitla šance, že bude žít daleko odtud. Naděje na duševní zdraví místo šílenství. Byla to však iluze. Tím, že v noci odešla, vystavila kamarádku nevýslovnému týrání…

„V kolik?“ naléhal Weitz.

Třesoucí se ruce zaťala v pěst. Z nesnází ji nyní mohl vyvést jedině vztek. Myslela na den, kdy onen esesák zavraždil v Berlíně Franze Perlmana.

„Dnes v osm večer,“ zašeptala.

Weitz pokýval hlavou. „Dobře, dobře. Chci být připravený. Kolik mužů?“

„Žádný.“

„Co?“

„Žádní muži nebudou.“

„Žádní muži? Ale jak to? Bože, to nás budou bombardovat?“

„Ne.“

„Ne? Tak co?“

„Plyn.“

„Plyn? Otravný plyn? Jak to udělají?“

Zvedla oči. Měla je podlité krví. „Je lepší to nevědět.“ Stoupla si. „Musím odsud.“

Zastoupil jí cestu ke dveřím. „Nikam nemůžete! Všechno zpackáte. Všechno, co jsem dělal, by přišlo vniveč.“

„Nežádala jsem vás, abyste něco dělal.“

Zmrazil ji ledovým úsměvem. „Aha. Litujete, že tam na tom stromě nevisíte vy? Neviděla jste snad, co provedli Gretičce?“ Otřásla se hrůzou. „Raději já než nevinné děvče.“

„Ha! Nikdo z nás tady není nevinný. I když jsme působili proti nim, tiše jsme přihlíželi, jak se to děje. Podíleli jsme se na tom. V této budově nejsou čisté duše. Kromě dětí. Vůbec pro slečnu Müllerovou neplačte.“

„Je mi z vás špatně,“ zasyčela. „Kliďte se mi z cesty, vy… vy hnusný Žide“

Weitz zatleskal rukama jako opice. „Cha, cha! Vidíte? Půl roku jsme vy a já spolupracovali. Kuli jsme pikle, osnovali spiknutí a umožnili tenhle útok. A nakonec jste stejně Němka a já hnusný Žid.“

Anna vzpažila. „Nemyslela jsem to tak, pane Weitzi. Já proti Židům nic nemám. Kdysi jsem dokonce jednoho milovala.“ Weitz zaskřehotal ještě hlasitěji: „No, bodejť ne! Každý Němec má svého židáčka na hraní. Takového, který si nezaslouží jít do plynu. Ale stejně tam všichni skončíme.“

„Všichni kromě vás,“ udělala krutou narážku.

„Ba ne, já se tam dostanu dost brzo. Ale pár Němců vezmu s sebou.“

Ani neměla chuť se dovědět, jak to myslí. „Dneska se před Brandtem nemohu objevit. Ani před Schörnerem nebo Sturmem. Před žádným z nich.“

„Schörnerovi beztak neujdete. Běžte si na chvíli sednout do dětského oddělení. Tam se vám aspoň zpevní páteř. Poseďte s tím klučinou, co ho Brandt používá jako živé kultivační prostředí. Teď už je hluchoněmý; to má ze zápalu mozkových blan. To by vám mělo připomenout, proč to děláme. Za co stál život Grety Müllerové ve srovnání s dětmi, které tu před našima očima povraždili?“

„Nejsem schopna takhle uvažovat,“ zašeptala.

„Tak neuvažujte vůbec. Hrejte několik hodin svou úlohu a pak jděte domů. Třeba zmeškáte poslední dějství.“

„Co budete dělat vy?“

Položil ruku na kliku. „Pravděpodobně umírat. Ale ještě předtím skoncuju s Brandtem. Plyn je pro to prase moc mírný. Léta sním o tom, jak bych ho zabil, kdybych měl možnost.“ Zdvihl ukazováček se špínou za nehtem. „Nebyl by to pro vás hezký pohled. To vám slibuju.“

Hans-Joachim Kleber, zástupce policejního šéfa ve vesnici Dornow, měl za to, že sedmdesátka je dost vysoký věk na to, aby lezl po zledovatělém železném žebříku do odpadního kanálu. Neměl však příliš na vybranou. Toto postavení u policie získal koncem roku 1943, když poslední dornowští muži do šedesáti let narukovali do armády. A protože se v Dornowě jaktěživ nepřihodilo nic nezákonného – rozhodně ne od té doby, co SS postavilo za kopcem koncentrační tábor –, dostal na starost údržbu elektrického osvětlení a kanalizace. Moc si nestěžoval. Dostával za to dost, aby si mohl dopřávat tabák.

Nyní však bručel, neboť v gumových holinách čvachtal ve studeném svinstvu pod žebříkem. Alespoň že to v zimě tolik nesmrdělo. Krátce po poledni začaly docházet stížnosti. Několik dornowských rodin mělo ucpaný odpad, a to se jim pranic nelíbilo. A tak starého Klebera vytáhli od teplého krbu, aby ten odporný kanál pročistil.

Svítil si wehrmachtovskou baterkou a s její pomocí se vydal jižním směrem, kde stoka po půldruhém kilometru ústila do řeky Recknitz. Kanál byl vysoký jeden a půl metru a v bocích měl železné příčle, které měly napomáhat údržbářům. Na dně tekla jenom úzká stružka odpadu. To znamenalo, že kanál musí být ucpaný na severu, blíž k vesnici.

Pár vteřin potom, co se vydal tím směrem, osvítil baterkou tělo psa – podle všeho německého ovčáka. Ležel uprostřed mělkého proudu splašků, zubatou tlamu rozevřenou. Kleber neměl ponětí, proč by se pes zatoulal do kanalizace, ledaže by byl vyhladovělý. Ale na to moc nesázel. Podrbal se na bradě a opatrně šel blíž.

„Ach,“ reptal, když kužel světla baterky ozářil hustou změť větví, bláta, splašků a krys. Z opasku odepnul těžké hrabičky s krátkou násadou, rozehnal krysy a začal odtahovat větve. Na jeho věk to byla lopota. Baterku položil na železnou příčel a pustil se do práce oběma rukama. Kolem sebe slyšel šplouchat krysy.

„Prašivý sračkožrouti!“ hudroval.

Potom hráběmi zavadil o něco nepoddajného. Pustil držadlo a zvedl baterku.

„Mein Gott“ zašeptal a klopýtl dozadu.

Kovové zuby hrabiček se zasekly do nasáklých hnědých kalhot příslušníka SS. Mrtvého příslušníka SS. Teprve když světelným kuželem těkal po voskových rysech mrtvoly, s hrůzou si povšiml, že tělo spočívá v náruči dalšího. To způsobilo, že se tam větve a další naplaveniny nahromadily.

A ovšem krysy.

Chvíli tam stál a přemýšlel. Dva dny vojáci SS ve stále větším počtu brázdili kopce se psy. V hlavní dornowské krčmě se potichu, leč obsáhle spekulovalo, co asi tak hledají. Kleber si domyslel, že na to právě přišel. Pomalu kroutil hlavou, otočil se a čvachtal kanálem zpět, aby vyhlásil poplach.

Otto Buch, dornowský starosta, seděl tiše za stolem a snažil se tvářit přiměřeně pokorně, protože nejvyšší důstojník bezpečnostní složky SS v táboře Totenhausen na něj křičel o padácích, polských partyzánech a zrádcích. Přitom neměl potuchy, proč si ten jednooký válečný hrdina myslí, že s tím problémem může něco dělat obyčejný vesnický starosta. Buch měl pod sebou dva policisty, z nichž jeden byl ten dědoušek, který objevil těla. Kdyby situace nebyla tak vážná, přišlo by mu to k smíchu. Legrační na tom bylo, že se ucpal řádný odtok sraček, a proto si nyní musel nechat srát na hlavu.

„Sturmbannführere Schörnere,“ řekl konejšivě, „viděl jste těla osobně?“

„Vidíte snad, že mám uniformu umazanou od výkalů, ne?“

Buch pokrčil nos. „Nedá se to přehlédnout, sturmbannführere. Ale dovolte mi otázku: Máte představu, jak ti muži zemřeli?“

„Byli zastřeleni zezadu automatickou zbraní!“

Buch si složil ruce na objemném břiše. „Sturmbannführere, my v Dornowě se všemožně snažíme SS v Totenhausenu pomáhat, a to navzdory přísnému utajení, kterým je vaše zařízení opředeno. Ale toto…“ mávl rukou, „… toto vypadá na vojenský problém.“

Schörner se vypnul do výšky. „Velice brzy se z toho stane civilní problém, pane starosto. Jakmile budu mít k dispozici dost vojáků, provedu v celé vesnici domovní prohlídku.“

Buch v obličeji zradí. „Chcete tím naznačit,“ prskal rozhořčeně, „že podezíráte někoho z této vesnice z přechovávání protifašistických partyzánů?“

„Ano.“

„Tak tomu já nevěřím. Znám zde všechny dlouhé roky. Za podezřelé bych mohl pokládat jedině civilní pomocný personál, který se sem nastěhoval po otevření vašeho tábora.“

Schörner zaslechl, jak na silnici pod starostovým úřadem smykem zastavuje motocykl. Přešel k oknu a uviděl, jak řidič utíká ke dveřím v přízemí pod nimi. Než vyběhl schody, Schörner mu již otevřel dveře od starostovy kanceláře.

Voják si sundal brýle a rázně zasalutoval. „Sturmbannführere, ihned vás potřebují v táboře! Pan doktor Brandt nařídil výběr!“

„Výběr?“

„Ano, pane.“ Posel mrkl na tělnatého starostu.

„Můžete hovořit na rovinu,“ rozptýlil Schörner jeho rozpaky.

„Pan doktor říkal něco o testování nových obleků z Raubhammeru.“

„K tomu mě nepotřebují,“ odsekl Schörner otráveně. „Mám zde něco naléhavého.“

„Mám to vyřídit panu doktorovi?“

„Vyřiďte mu, že tu jsem v neodkladné záležitosti. Při selekci mě klidně může zastoupit hauptscharführer Stu…“ Schörner větu nedokončil.

Buch zvědavostí přimhouřil oči. „Sturmbannführere!“ Oslovil jej ohleduplně. „Není vám něco?“

Schörner zdravým okem zaostřil na starostu. Potom spojce vytrhl brýle, letěl po schodech dolů a vystřelil z domu na ulici.

Voják SS a starosta se vrhli k oknu a už jen zahlédli, jak na motocyklu uhání k Totenhausenu.

39

Klaus Brandt stál ve sněhu před schody do špitálu a tvářil se netrpělivě. Podíval se na hodinky a pak pokynul rotmistru Sturmovi, aby šel k němu.

„Nemám náladu déle čekat, Hauptscharführere. Začneme bez něho.“

Sturm rázně přikývl. „Já jsem připraven, pane doktore. Budete dělat selekci?“

„Dnes ne. Nemáme specifická lékařská kritéria. Potřebuji tři subjekty. Vyberte, koho chcete.“

Sturm potlačoval úsměv. „Zu Befehl, Herr Doktor. Heil Hitler!“

Rachel Jansenová vyšla z latríny. U levého boku držela Hannah a pravicí vedla za ruku Jana. Otočila se a zahlédla rotmistra Sturma se třemi esesáky. Čekali na ni.

Zápas byl jednostranný a krátký. Dva vojáci jí vytrhli děti a Sturm se čtvrtým vojákem ji popadli za ruce. Když ji vlekli pryč, ječela a křičela, oči upnuté k dětem. Jan se za ní díval s očima dokořán a potom se sklonil nad Hannah, protože ležela bez hnutí ve sněhu.

„Do třetice všeho dobrého,“ zavrčel jí Sturm do ucha, když prošli dveřmi bloku a zamířili k apeláku. „Tentokrát mám povolení tě zabít.“

Rachel z jeho dechu ucítila česnek a jelito.

„Chci, abys věděla,“ pokračoval, „že až bude po tobě, vezmu si od tebe zpátky ty diamanty. Budeš o tom moct přemýšlet, až budeš lokat plyn, víš? Tři Židi v peci.“

Jak ji nesli přes dvůr, nohy se jí klátily těsně nad zemí. U schodů do špitálu uviděla hlouček mužů. Všichni na sobě měli hnědou uniformu. Až na jednoho, který stál kousek opodál.

Švec.

Tri Židi v peci? Zaslechla, jak za ní někdo vykřikuje. Ještě než se obrátila, poznala hlas Benjamina Jansena, svého tchána. Už tomu rozuměla. Sturm si našel způsob, jak se zbavit všech svědků příhody s diamanty. Pustili ji na zem vedle ševce. Sturm odkráčel za Brandtem a nechal ji pod dozorem čtyř příslušníků úderného oddílu.

„Nesnažte se utéct,“ radil jí švec.

„Jdeme do plynu,“ upozornila ho.

„Ne tak, jak si myslíte. Testují nový druh protichemického obleku. Máme naději. Jednou jsem takhle v obleku již přežil.“

„Sturm mě chce zabít,“ řekla tiše. „Aby se dostal na kloub Schörnerovi. Ach Bože, zachraň mé děti. Beze mě…“

Její slova zanikla ve vřískotu Bena Jansena, kterého hnali k nim a přitom ho mlátili. Švec se k ní naklonil blíž a zašeptal: „Uvidíte, že bude kontrola. Vždycky bývá. Musíte se přihlásit dobrovolně, že ten oblek vyzkoušíte, slyšíte mě? Vzít si oblek dobrovolně!“

Ze silnice uslyšela vrčení motocyklu. „Pane Sterne, slibte mi, že jestli se váš syn vrátí, přemluvíte ho, aby odvedl mé děti.“

„Paní Jansenová, ten oblek…“

„Slibte mi to!“

Švec odevzdaně vzdychl. „Slibuju.“

Ben Jansen k ní něco blábolil, ona ho však neposlouchala. Zrakem slídila po Janovi nebo Hannah poblíž dětského bloku. Je ještě šance, že je Schörner pošle do domova Lebensbomu? Samozřejmě že ne. Byla hloupá, že jeho nabídku nepřijala na místě.

„Do bloku E!“ poručil jim Brandt ze schodiště.

Dva vojáci ji uchopili za paže a odnesli po schodech do špitálu, hlavní chodbou k zadnímu vchodu a odtud po pěšině do bloku E. Již byli v půli uličky, když se k jednomu konci přiřítil motocykl a zaparkoval přímo pod schody do špitálu. Seskočil z něj muž v šedivé polní uniformě Waffen SS a nechal ji spadnout do sněhu. Až když si strhl brýle, Rachel si všimla pásky přes oko a uvědomila si, kdo to je.

„Pane doktore!“ křičel Schörner. „Musíme okamžitě vyhlásit ostrý poplach!“

Rotmistr Sturm se postavil mezi ně. „Pan doktor provádí experiment,“ informoval Schornera. „Všechno ostatní musí počkat.“

Schörner se ani koutkem oka nepodíval na oběti. Bylo mu jasné, že mezi nimi bude Rachel. „Pane doktore, musím na tom trvat!“

„Fuj, vy smrdíte,“ procedil Sturm mezi zuby. „Kde jste byl? V kanále?“

„Ano.“

„Moment, hauptscharführere,“ uklidňoval Brandt Sturma. „Poslechněme si, co nám velitel bezpečnostního oddílu hodlá sdělit.“

„Pane doktore, objevil jsem pohřešovanou hlídku. Oba muži byli zastřeleni zezadu ze samopalů a ukryti v dornowském odpadním kanále.“

I Sturm při té zprávě zavrávoral. Schörner na ně ještě víc přenášel dojem z hrozícího nebezpečí: „Doporučuji okamžité domovní prohlídky v Dornowě. Sturm by měl stáhnout své muže z kopců. A také psy. Budeme potřebovat, aby vesnici pročmuchali krok za krokem.“

Sturm se obrátil zády k Brandtovi. „To by se vám líbilo, co?“ zašeptal. „Ale tentokrát jste přišel pozdě.“

Brandt sešel polovinu schodiště. Do jeho uhlazené tváře se vplížil strach. „Schörnere, kdo má podle vás ty mrtvé na svědomí?“

„Mohl by to být kdokoliv, pane doktore. Partyzáni, britští diverzanti; možná obojí společně. Vzhledem k tomu, že je ukázka v Raubhammeru přede dveřmi, domnívám se, že bychom neměli riskovat. Pomyslete na Rommela. A na Hitlera!“

Brandt zezelenal. „Sturme! Dejte dohromady všechny dostupné muže a psy, ať vesnici prohledají. Okamžitě!“

„Ale co test…“

„Ten proběhne bez vás,“ uzavřel Brandt. „Pohyb! Schnell!“ Sturm se podíval na Schörnera a odpochodoval po pěšině pryč. „Začněte u starosty!“ volal za ním Schörner. „Ten nabubřelý osel potřebuje dostat za vyučenou, co je to autorita!“

„Dobrá práce, Schörnere,“ pochválil jej Brandt. „Nyní pokračujme v pokusu. Dnes testuji odolnost obleků z Raubhammeru. A, zde je máme.“

Rachel se otočila a uviděla Ariela Weitze a tři esesáky, jak opatrně couvají po schodech dolů. Nesli lesklé černé obleky, které měly k zádům připevněné jakési gumové vaky a zařízení s hadicí. Rachel vyhledávala Schörnerův zrak, ale on se jejímu pohledu schválně vyhýbal.

Odkašlal si. „Jak jsem vyrozuměl, poslali nám tři obleky, pane doktore.“

„Ano. Ale nenechám si ten svůj ušpinit potem Žida. Vy byste to udělal, Schörnere?“

Major chvíli zkoumal jeho tvář a pak odpověděl: „Nikoliv, pane doktore.“

„To se ví, že ne. Nyní, sturmbannführere, musíme učinit rozhodnutí. Jeden z těchto vězňů musí fungovat jako kontrola. Dal byste některému z nich přednost?“

Rachel neušlo, že si Brandt se Schörnerem zahrává. Doktor zřejmě přesně věděl, co má major za lubem. To, že mu dal vybrat, byl jenom další perverzní experiment, který si vymyslel pro svou potěchu. Než Schörner stačil odpovědět, švec zašeptal Rachel zezadu do ucha:

„Nemůže vás zachránit. Musíte se přihlásit dobrovolně. Myslete na děti…“

„Nemám, komu bych dal přednost,“ odvětil Schörner bez jediné pohnutky. Oči přitom nespouštěl ze svého nadřízeného.

Na Brandtových rtech se rozhostil slabý úsměv. „To velice rád slyším, sturmbannführere. V tom případě…“

„Já si oblek vezmu dobrovolně!“ zvolala Rachel a vystoupila dopředu.

Brandt si ji se zájmem prohlížel. „Na vašem místě bych to udělal také,“ zareagoval. Očima přejížděl po jejím těle a pak vyzývavě pohlédl na Schörnera. „No, sturmbannführere? Dejte té mladé dámě, oč žádá. Samozřejmě oblek.“

Schörner luskl prsty na Weitze. Ten ihned přinesl jeden oblek Rachel a začal ho rozepínat.

„Já se také hlásím dobrovolně!“

Rachel se otočila. Jejího příkladu následoval tchán. Brandt si starého krejčího prohlížel zcela lhostejně.

„Myslím, že ne,“ rozhodl Brandt. „Dejte druhý oblek ševci. Uvidíme, zda mu štěstí vydrží, co, Schörnere? Jeden takový test již přežil, víte? Ačkoliv to byla počáteční verze sarinu, pokud si dobře vzpomínám. Zdaleka ne tak jedovatá jako soman čtyři.“ Když Jansen jeho slova vstřebal, Brandt dodal: „Přivažte kontrolu za ruku a nohu. Nemůžeme riskovat, že nám obleky v agónii roztrhá.“

Starý krejčí se bránil, zato Rachel téměř nic nevnímala. Vzpamatovala se, až když seděla v osvětleném koutě bloku E, hlavu a tělo v gumovém obleku, a dýchala suchý, kovově páchnoucí vzduch. Švec seděl nehybně vedle ní. Hned za ním uviděla u zdi malou kovovou láhev s plynem. Budou snad soman vypouštět odtud? Usoudila, že ne. Ta malá nádoba vypadala, skoro jako by ji tam někdo nechal z nedbalosti. Světlezelený nátěr bezvadně souhlasil s barvou stěn a podlahy bloku E.

Zadívala se na tchána. Svíjel se v protějším rohu, jenom tři metry od ní. Byl ušetřen té potupy, že by byl svlečený do naha, ale to jenom proto, aby se přesněji určil účinek somanu 4 na spojenecké vojáky v uniformách. Zatímco zápasil s provazy, dumala o zoufalém pudu sebezáchovy, který jí zavelel, aby na něj nebrala ohled a chopila se jediné šance, která jí dávala naději žít. Dohnala ji k tomu starost o děti? Samozřejmě. Ale byl to jediný podnět? Existovalo něco, co by neudělala, kdyby jí to prodloužilo život byť o jeden jediný den? Když se otevřely ventily a dovnitř se sykotem pronikal plyn, dospěla k přesvědčení, že by udělala všechno. Zavřela oči a uvědomila si, že až je zase otevře, její tchán bude mrtvý.

A modlila se, aby je vůbec mohla otevřít.

Anna sledovala ocelový poklop bloku E z otevřeného okna v prvním patře špitálu. Podle jejích hodinek uplynulo osm minut od chvíle, kdy byli ti tři vězňové uzavřeni uvnitř. Jak věděla, plyn se vháněl nanejvýš minutu. Viděla, jak esesáci za blokem E zavírají ventily. Zbytek času zabralo neutralizování somanu vhodnými chemikáliemi a čištění komory odpovídajícími prostředky. Při testování obleku se nedala použít obvyklá metoda – pára a žíravina –, protože ty, kdo přežili, Brandt pokaždé zpovídal. Anna děkovala bohu, že nikdo neobjevil přenosnou láhev s kyslíkem.

Alespoň prozatím.

Dva muži v plynových maskách a gumových rukavicích obezřele sestoupili po betonových schodech, otevřeli vchod do bloku E a bezprostředně nato zalehli k zemi.

Nikdo nevycházel.

Brandt si klekl k jednomu z okének a poklepal na ně. Anna se podívala na svou levačku. Třímala v ní klíčky od Gretina volkswagenu. Natočila ruku a mrkla na hodinky. Půl čtvrté odpoledne. Do útoku zbývalo čtyři a půl hodiny. Pokud k útoku vůbec dojde. Jelikož Sturm již začal plnit rozkaz provést domovní prohlídku v celé vesnici, musela honem zpátky do chalupy, varovat Sterna s McConnellem. Ti by pak stáli před rozhodnutím: buď zůstat a snažit se provést útok, nebo utéci. Měla silné nutkání rovnou ujet pryč. Jenže se ještě chtěla přesvědčit, zda Sternův otec přežil. S každým okamžikem, kdy tam nečinně stála, si připadala, jako kdyby pokoušela osud. Ale když měla Rachel odvahu vejít do bloku E bez donucení, proč by ona nevydržela stát o dvě minuty déle u okna?

Vylekal ji křik zdola. Po schodech z bloku E pomalu vystupovala černá postava. Jak se pohybovala, z obleku odlétala bublinovitá bílá látka. Jak Annu napadlo, bylo to mýdlo, mycí roztok, který Brandt používal po testování obleků k odstranění zbytků plynu. Černě oděná postava se napřímila, Anna poznala, že to může být jedině Avram Stern. Byl téměř o hlavu vyšší než Brandt a v náruči nesl bezvládnou postavu, která na sobě měla také mokrý oblek.

Rachel.

Anna se ještě moment zdržela a viděla, jak vysoká postava pokládá břímě a sundává si masku. Pod ní se objevil nápadný nos a šedivý knír člověka, jemuž všichni přezdívali švec. Major Schörner přispěchal k osobě ležící u jeho nohou. Vtom se Anna obrátila od okna a utíkala ke schodišti.

„Jak se v tomhle krámu máme hejbat?“ ječel Stern, aby ho přes vinylovou plynovou masku bylo slyšet.

Stál v kuchyni Anniny chalupy v jednom z neprodyšných protichemických obleků, které McConnell přivezl z Oxfordu. Třikrát přešel v obleku, masce a s tlakovou láhví po sklepních schodech nahoru a dolů, a hned se zapotil.

„Nemusíte řvát,“ upozornil ho McConnell. „Membrána vsazená do vinylu přenáší hlas. Ten váš zní, jako byste byl nějaký hmyz.“

Vytáhl gumová ramena obleku, aby si Stern mohl z hlavy svléknout průzračnou vinylovou masku. „Až budeme mít masku oba, bude to trochu těžší,“ předpověděl McConnell, „ale zvládneme to.“

„Je to, jako bych na sobě měl pět obleků,“ postěžoval si Stern a otřel si z obličeje pot. „Jak v tom budeme bojovat?“

„Já bych boj muže proti muži nedoporučoval. Jedna malá trhlina a celá ta věc je zbytečná. Když se aktivní nervový plyn dostane dovnitř, je po vás.“

„Proč z vaší hadice neuniká vzduch?“

McConnell zdvihl vlnitou gumovou hadici od jeho láhve se vzduchem, položené na kuchyňském stole. V místě, kde se hadice napojovala na láhev, bylo baňaté zařízení. „Toto se nazývá regulátor,“ vysvětloval. „Je tak citlivý, že jej otvírá a zavírá tlak dechu. Po válce díky tomuto vynálezu nastane převrat v potápění v moři. Jistý Cousteau vyvinul…“

McConnell na Sterna poulil oči jako kapr, protože se přikrčil ke kuchyňské podlaze.

„Co je?“ zašeptal.

„Před domem zrovna zaparkovalo auto.“

McConnell si klekl vedle něj. „Esesácké?“

Stern z lavice sebral samopal. „Jestli jo, tak jsme v těchhle oblecích bez šance.“

Následovalo hrozivé cvakání klíče v předních dveřích. Někdo lomcoval klikou, ale zámek držel pevně.

„Scheisse!“ zaklel tlumený hlas.

„Žena?“ zeptal se McConnell tiše.

Stern došel po špičkách ke kuchyňskému oknu a pokukoval malou škvírou v závěsu. „Je to žena.“

„Třeba je to některá jiná zdravotní sestra. Za chvíli půjde pryč.“ Stern zavrtěl hlavou. „Ta jen tak neodejde. Ze zavazadlového prostoru vyndává kufr. Je to pěkné auto. Mercedes. Na ošetřovatelku moc drahé. Počkejte… vrací se ke dveřím.“

„Anno!“ zavolala a opět cloumala klikou. „Jak to, že sis vyměnila zámek?“

„Co dělá teď?“

„Sedí na kufru. Otvírá knihu. Nikam nejde.“

„Raději bychom se měli schovat do sklepa.“

Stern kroutil hlavou. „Když máme ty obleky, mohla by nás slyšet.“

„Ježíšmarjá,“ mumlal McConnell. „Měli jsme na tábor zaútočit už včera.“

„Všechno je v pohodě,“ utěšoval ho Stern. „Jestli brzo nezmizí, zatáhnu ji dovnitř a zabiju.“

Anna jela ze zalesněných kopců jižně od Dornowa příliš rychle. Když míjela stavení na kraji vesnice, přinutila se zpomalit.

Věděla, že to byl ztřeštěný nápad, vzít si Gretin volkswagen, jenže chtěla být v chalupě dřív než Sturmovi muži. Stráž na bráně ji viděla jet ve volkswagenu tolikrát, že už ji ani neobtěžovala. Několikrát se málem zabila v serpentinách toho kopcovitého kraje, ale zahrávání se smrtí ji trochu uklidnilo. Konečně odbočila na cestu ke své chalupě.

„Panebože,“ zašeptala. „Dnes ne!“

Zastavila za mercedesem. Vedle předního vchodu stála její sestra Sabine. Vypadala stejně jako vždycky: dokonalá manželka gauleitera. Přemrštěně nalíčená a přehnaně ověšená klenoty.

I všední šaty si nechala posílat z Paříže.

„Čekám tady už dvě hodiny!“ litovala se.

Anna si uhladila vlasy a snažila se působit vyrovnaně. „Guten Abend, Sabine. Už jsi byla vevnitř?“

Sabine Hoffmannová našpulila ústa a vypadala jako dračice. „Jak bych mohla jít dovnitř, když jsi vyměnila zámek?“

„A jo… Víš, když jsem byla v práci, někdo se sem snažil vloupat. Necítila jsem se bezpečně.“

„Měla by sis tady venku vyvěsit prapor strany. Pak by se ti sem nikdo vloupat neodvážil. Nechám ti sem jeden poslat od Waltra z práce.“

U dveří si Anna všimla koženého kufru. Byla tak dezorientovaná, že ani nedokázala konverzovat. „Sabine, co tě sem přivedlo? Neměla jsem tušení, že přijedeš.“

„Přijela jsem na noc. Walter zase odjel do Berlína. Goebbels pořádá nějaký společenský večer pro Hitler Jugend. Manželky již nezvou jako dřív. Ne že by se mi tam chtělo. Magda je nudná.“ Podívala se přes svůj mercedes na Gretin vůz. „To je tvoje, drahá? Na volkswagen vůbec nevypadá špatně.“

Anna se snažila soustředit. „Ne, to… patří jedné mé kolegyni. Kamarádce. Občas mi ho půjčuje.“

„To je moc zlé.“ Sabine zvedla kufr. „Pojďme dovnitř. Tady na tom mrazu je mi zima.“

Anna se modlila, aby McConnell se Sternem byli ve sklepě. Když odemykala, potila se krví.

Všechno bylo na svém místě.

Sabine postavila kufr do ložnice a sama se usadila za kuchyňským stolem. „Už mám hlad jak vlk. Co máš k jídlu?“

Anna si uvědomila, že lomí rukama. „Bohužel nic moc. Často jídám v táboře.“ Náhle jí svitla naděje. „Měly bychom zajít do vesnice. Tam…“

„Nesmysl,“ zamítla to sestra. „Stačí mi trocha kávy. V poslední době žiji o kávě a cigaretách. Walter také. Neumíš si představit, jak je nyní zaměstnaný. Připadá mi, že jsem se provdala za stranu. Těch málo hodin, co bývá doma, nedělá nic jiného, než že píše projevy. Vůbec nemá čas na děti. Pro ně je gauleiter sprosté slovo. Jejich otec je nejvýznamnější člověk ve městě, a ony ho ani nevídají.“

Anna vařila vodu na kafe.

Sabine si zapálila cigaretu a zhluboka potáhla. Kouř vyfukovala v malinkých obláčcích během hovoru. „Společenský život v Berlíně nyní prakticky neexistuje. Vůdce tráví veškerý čas v Rastenburgu, ve východním Prusku. Jakou má cenu patřit k nacistické královské rodině, když je král neustále mimo město? Pověz mi, Anno, seznámila ses v táboře s nějakými skvělými důstojníky? Chápu, že hrdinou je tam major Schörner. V Berlíně jej znají.“

Anna roztržitě zavrtěla hlavou. „Já na to vlastně ani nemám čas. Doktor Brandt nás honí z práce do práce.“

„Brandt,“ vyprskla Sabine. „Z toho člověka mi běhá mráz po zádech. Ve dne v noci tajně operovat Židy a bůhví co ještě. Ale Walter říká, že je geniální, ať už tím myslí, co chce. Tuším, že tím myslí impotentní.“ Otupělým zrakem těkala po kuchyni a potom do ložnice. Anna sáhla po hrnku s kávou a vtom sestra zavětřila: „Jako bych tu cítila mužského, drahoušku.“

Anna ztuhla. „Cože?“

„Mužského. Znáš ten zápach. Pot a stará kůže. No tak, Anno, neschováváš ve svém panenském obydlí nějakého statného milence z SS?“

Anna se přiměla ke smíchu. „Ty blázínku!“

Sabine vstala a ukázala do kouta. „Tak já že jsem blázínek? Ty tichošlápku. Tohle asi nosíš, abys zaplašila lupiče?“

Anně se málem zastavilo srdce. V rohu pod skříní ležela Sternova čepice od uniformy Sicherheitsdienst.

„A dokonce SD,“ ocenila Sabine a vzala čepici do ruky. Prstem přejížděla po zeleném lemování. „Tajná policie. To sedí. Proto ho přede mnou tajíš. A ještě k tomu důstojník, drahoušku. Kdo je to?“

V tom okamžiku si Anna uvědomila, že nemá ponětí, co odpovědět. Náhle se rozletěly dveře do sklepa a do kuchyně vtrhl Jonas Stern v uniformě SD. Samopalem mířil na Sabine.

„Ach du lieber Hergott!“ vykřikla. „Není třeba se hned vzrušovat. Mně je jedno, že nejste oddáni. Zasloužíš si trochu povyražení.“

„Sednout!“ zařval Stern. „No tak! Na židli!“

Sabine se rázem změnil výraz v tváři. Mírné pobavení vystřídal strach. „Měl byste se krotit, standartenführere,“ napomenula ho ostře. „Jinak si o vás můj manžel promluví s říšským vedoucím Himmlerem.“

„Mě nezajímá, s kým si váš manžílek povídá,“ okřikl ji. „Kecni si tou tlustou prdelí na židli!“

Sabine pohledem žádala od Anny vysvětlení, ale ta si jen zakryla obličej oběma rukama. Do toho vstoupil do místnosti v uniformě SS McConnell.

„Co se to tu děje?“ nechápala Sabine. „Někdo by mi to měl vysvětlit.“

Následovalo ticho a Sabine pochopila, že tam něco neklape. Neměla dlouhé vedení a nyní vytušila smrtelné nebezpečí. Jako vyplašená kočka chňapla na kamnech konvici, chrstla vroucí vodu na Sterna a mžikem vyběhla kolem McConnella do předsíně, za svobodou.

Stern byl zaskočený a bál se trefit McConnella, a tak vypálil pozdě a vysoko. Kulky z jeho samopalu s tlumičem rozstřílely dvířka od skříně, ale Sabine již byla v chodbě.

Než Stern stačil vyrazit a oddělat ji, McConnell se vrhl vpřed skrz dveře a skočil jí na záda, zrovna když sahala po klice u venkovních dveří. Sabine se zmítala, škrábala a vřískala jako divoká kočka.

„Přestaň!“ křikla na ni Anna. „Sabine, buď zticha!“

McConnell sebou cukl dozadu a prudce se otočil, takže Sabine přirazil ke zdi. Tím ji omráčil a ona se sesunula na podlahu.

Anna ji svým tělem zakryla, aby Stern nemohl sestru zastřelit. „Lež klidně, Sabine! Nic neříkej!“

Stern se tlačil do předsíně, ale McConnell ho odstrčil zpátky do kuchyně. „Nesmíte ji zastřelit!“

„Slyšel jste ji!“ hájil svůj záměr Stern. „Chce tady zůstat přes noc. Nemůžem riskovat, že všechno překazí. Musíme ji zlikvidovat.“

„Proboha, je to moje sestra!“ křičela Anna z předsíně.

„Je to nacistka!“ argumentoval Stern.

McConnell zvedl ruce, aby Sterna nepustil dveřmi do chodby. „Jonasi, nemůžete jí zabít sestru!“

„Nemůžu?“

McConnell ho tlačil zpět. „Podívejte, do útoku zbývají už jen tři hodiny. Můžeme ji svázat ve sklepě. Nedostane se ven.“

Stern se díval mimo něj. „Doktore, závisí na tom hrozně moc.“ McConnell mluvil velmi tiše. „Když ji zabijete, nedá se předvídat, jak bude Anna reagovat.“

„Ani tu už nepotřebujeme,“ řekl Stern. Pohled měl přitom chladný. „Stačí nám její chalupa.“

McConnell spustil ruce, ale naklonil se těsně ke Sternovi. „Jestli Anně ublížíte, zabiju vás. A pokud se vám podaří zabít mě dřív, nedostanu se do té továrny na plyn a brigádní generál Smith si dá k snídani vaše koule. Rozumíte? Není nutné dále prolévat krev. Jednoduše ji svážeme ve sklepě.“

„Beztak se tu už nemůžete ukrývat, vy darebáku!“ řvala na Sterna Anna. „Brandt nařídil domovní prohlídku v celém Dornowě!“ McConnell se Sternem se na sebe podívali, jako když jim uletěly včely.

„Kolik máme času?“ zeptal se Stern.

Když neodpovídala, McConnell otázku zopakoval vlídnějším tónem: „Anno, prosím tě, kolik?“

„Sturmovi lidé by již mohli být ve vsi.“

Vzápětí všichni ztichli, protože někdo zaklepal na dveře.

Tedy všichni kromě Sabine. Ta se probrala a křičela: „Pomozte mi! Pomóóc!“

McConnell Annu odtrhl od sestry a tu odvlekl do kuchyně. „Džíp!“ zvolal Stern od okna. „Doktore, vezměte si pušku!“ Stern dostrkal Annu k přednímu vchodu a pokynul jí, aby se ozvala. Sám zůstal stát za ní se samopalem, připravený v případě nutnosti pokropit celou chodbu kulkami.

„Kdo je tam?“ zeptala se Anna, div se jí nezlomil hlas. „Weitz,“ zněla tlumená odpověď.

Úlevou se celým tělem opřela o dveře. Sternovi ukázala, aby zalezl zpátky do kuchyně, a pak otevřela.

Weitz se protlačil kolem ní a zavřel za sebou. „Co se tu sakra děje? Kdo to ječel? Čí je to mercedes?“

„Sestřin. Co tady děláte? Zbláznil jste se? Sturm a jeho muži tu mohou být každou chvíli.“

„To vy jste se zbláznila,“ obořil se na ni, „když jezdíte Gretiným autem. Zaveďte mě k nim.“

„Za kým?“

„Za nimi. Za diverzanty nebo kdo to má podniknout útok. Musím s nimi mluvit.“

Anna se úzkostlivě ohlédla přes rameno.

Stern stanul ve dveřích předsíně s namířeným samopalem. „Kdo jste?“

Weitze pohled na uniformu SD vylekal. „Jsem Ariel Weitz, sturmbannführere. Omlouvám se, zřejmě jsem si spletl dům.“

„To není důstojník SS!“ zaskřehotala Sabine. „Pomozte mi!“ Weitz se vyhýbal pohledu na ten nacistický přízrak.

„Vy jste Scarlett, že?“ domyslel si Stern. „Smithův druhý agent v Totenhausenu. To vy povoláváte Poláky.“

Weitz se zkamenělýma očima podíval na Annu a hned zase na Sterna.

„Ten dům jste si nespletl,“ ujistil jej Stern. „Co mi chcete říct? Honem!“

„Je to v pořádku,“ rozptýlila jeho nedůvěru Anna.

„No… Brandt domovní prohlídky odložil. Všechny hlídky odvolal zpátky.“

Stern přimhouřil oči. „Proč by to dělal?“

„Sturmovi psi vyčmuchali další britské padáky poblíž dornowské silnice. Tentokrát nákladní padáky. Odhalil je déšť. Sturm se s padáky vrátil těsně potom, co Anna odjela. Schörner chtěl zahradit kordonem celou vesnici, ale Brandt to zamítl. Bojí se, že kdyby Schörner pátral po diverzantech, vystavil by ho i s jeho laboratoří útoku bez ochrany. A tak zablokovávají tábor.“

Stern na moment zavřel oči. To byl jediný příznak, že ho ta zpráva rozrušila. „Jak jste se dostal ven?“

„Brandt mě poslal do Dornowa pro jediné čtyři techniky, kteří nejsou ve službě v továrně. Slyšel jsem, jak se s Schörnerem domlouvají na plánu laboratoř dnes večer zničit.“

„Zlikvidovat laboratoř? Dnes večer? Proč by to dělali?“

„Nevím, ale…“

„Ale co?“

Weitz se podrbal na bradě. „No, jestli vyklizení laboratoře znamená, že se zítra stěhujou, a zítra je test v Raubhammeru, co asi zamýšlejí udělat s vězni?“

Stern pokýval hlavou. „Ještě něco?“

„Ne, standartenführere.“

„Přestaňte mě tak oslovovat. Vy jste Žid?“

„Ano, pane.“

„Jestli válku přežijete, měl byste jít za námi do Palestiny. Měli bychom tam pro vás uplatnění.“

Weitz si rukou zakryl ústa. „Vy… vy jste Žid?“

„Ano. A chci, abyste pro mě něco udělal, jestli můžete.“

„Cokoliv.“

„Až začne útok, někteří esesáci pravděpodobně poběží do protileteckého krytu. A ten by je mohl ochránit. Pokud ovšem nějaká podnikavá duše nepřijde na to, jak tam nastražit výbušninu.“

Na Weitzově tváři se pomalu rozhostil úsměv. „Bude mi potěšením, standartenführere.“

„Hodný. Teď běžte. Vraťte se do práce. A vymyslete si důvod, proč jste se tady zastavil; pro případ, že vás tu někdo viděl.“ Weitz se uklonil a pospíchal ze dveří.

Stern se obrátil zpět ke kuchyni. McConnell držel Sabine zezadu zápasnickým chvatem.

Než Stern stačil promluvit, Anna ho předběhla: „Brandt poslal vašeho otce do plynu.“

Stern zbledl. „Co to říkáte?“ zašeptal. „Můj otec je mrtvý?“ Anna zahrozila ukazováčkem. „Dejte mi slovo, že mou sestru nezabijete, jinak vám nic nepovím.“

„Lžete.“

„Na vlastní oči jsem viděla, jak vchází do bloku E.“ McConnell z jejího hlasu poznal, že mluví pravdu.

„Dobře,“ souhlasil Stern. „Můžete ji odvést do sklepa a svázat. A teď mi řekněte, co víte.“

„Váš otec to přežil. Byl to test protichemických obleků. Váš otec měl jeden z nich na sobě. Viděla jsem ho, jak živý vychází ven.“ Ani nečekala na jeho reakci, popadla sestru za ruku a táhla ji ke dveřím do sklepa. Sabine se už nevzpírala. I jí bylo jasné, že by Stern při sebemenším popudu střílel.

„Měla byste jí dát roubík,“ volal za nimi Stern. „Jestli ji ještě jednou uslyším kňourat o nacistické vybrané společnosti, zabiju ji, jenom abych jí zavřel hubu.“

McConnell se svalil na kuchyňskou židli. „Slyšel jste toho chlápka. Uzavřeli tábor. Schörner něco očekává. Dnes večer se tam za boha nedostanete. Nebudete moct varovat vězně a poslat je do bloku E.“

„Dostanu se tam.“ Podle tónu o tom byl Stern naprosto přesvědčen.

„Jak?“

Stern srazil podpatky, až to prásklo jako malorážní pistole. A hlas měl ostrý jako meč. „Zdá se, že Standartenführer rytíř Stern z Berlína bude muset vykonat bezpečnostní kontrolu.“

40

V 18.00 středního greenwichského času vystartovalo z letiště Skitten dvanáct bombardérů De Havilland 98 Mosquito Královského letectva, patřících k letecké základně Wick ve Skotsku, a zamířilo přes Severní moře k okupované Evropě. Jejich krycí jméno bylo GENERAL SHERMÁN. Mosquita odlétla hned po skupině dálkových naváděcích letounů, která měla navést bombardéry Avro 683 Lancaster do prostoru shozu, nad rafinerii olejů v německém Magdeburku. Každé upravené mosquito neslo v břiše 1815 kilogramů pum.

GENERAL SHERMAN měl zůstat s dálkovými návodčími během letu nad Nizozemím, ale po odbočení návodčích na jih ke Cuxhavenu měla mosquita pokračovat na východ, kolem Rostocku a k ústí řeky Recknitz. Letěla podle výpočtové navigace, to znamená vypočítávání trati letu z rychlosti, času a směru a určování polohy kompasem. Takto se držela řeky směrem na jih a postupně odfajfkovávala vesnice. Když minula Bad Sülze, měla postupovat podél řeky pomocí radiolokátorů H2S pro bombardování naslepo, dokud nenarazí na vesnici Dornow. Tam měl vedoucí letoun svrhnout padákovou osvětlovací pumu, a tím prostor osvítit. Druhý letoun měl potom označit záměrný bod jasně zářícími červenými ukazateli cíle.

To už by byla mosquita téměř na hranici doletu, ale protože se nemusela obávat protiletadlového dělostřelectva, mohla si dovolit pomalý a přesný bojový nálet na cíl. Jejich hlavním cílem byl koncentrační tábor schovaný mezi kopci a řekou. Tento cíl znali účastníci náletu pod označením TARA. V bojové sestavě dvou letounů za sebou měla mosquita zasypat jižní svahy kopců tříštivými a zápalnými pumami, až na nich nezbude nic než tak rozsáhlý požár, že se bude voda v řece Recknitz vařit.

Jonas Stern odešel do Anniny ložnice a zhlížel se v zrcadle v uniformě SD. Zapomněl si vyčistit kreozotovou skvrnu, k níž přišel, když lezl na stožár vysokého napětí, ale to byla nyní maličkost. Narovnal si límeček, zkontroloval Železný kříž na prsou a sáhl si na kapsu, zda v ní má doklady.

Jak se tak díval na odraz své postavy a tváře, snadno uvěřil, že ho otec nepoznal. I když se odpoledne oholil, obličej a oči pod čepicí SD s kšiltem jako by patřily někomu cizímu.

A možná to tak bylo. Za poslední tři dny se toho přihodilo příliš mnoho. Nejhůř na něj zapůsobila návštěva Rostocku. To, že našel otce živého, byl zázrak, ale na druhé straně ho to zase moc nepřekvapilo. Na podobné zázraky si ve válce zvykl. Zato výlet do Rostocku, do čtvrti, kde žil až do čtrnácti let, ho zdrtil. Ačkoliv s matkou uprchli z Německa ze strachu a jako všichni dobře věděl o násilí páchaném na Židech, kteří tam zůstali, v koutku duše mu to místo, kde vyrůstal, těch pár ulic a budov, přirostlo k srdci. Kus jeho já, který byl studnicí vzpomínek, totiž zůstal německý.

Vešel na svou ulici a počítal, že jejich starý činžovní dům bude srovnaný se zemí. Místo toho zjistil, že stále stojí v plné parádě. Svitla mu naděje. S bezdůvodnou vírou pošetilce vyšel po schodech do prvního patra. Co schod, to rok života. Cynismus nechal na obrubníku, u něhož zaparkoval ukradené auto. Zaťukal na dveře, které kdysi nedovedl otvírat, protože nedosáhl na kliku. Neotevřela mu matka, otec, strýc ani nikdo jiný, koho si pamatoval, ale asi šedesátiletý bělovlasý muž s brýlemi a s fleky od polévky na košili.

Stern stál, jako by mu jazyk přimrzl, a civěl cizí osobě přes rameno. Nábytek v bytě zůstal z jeho dětství. Matčin gauč a stolek, otcova knihovna a nástěnné hodiny. Najednou se zakymácel a ztrácel pojem o čase. Obyvatel bytu se ho zeptal, zda mu není špatně. Vtom se mu Stern teprve podíval do obličeje a všiml si, že se ten stařec třese strachem. Tolik na něj zapůsobila uniforma SD.

Stern mumlal omluvy a okem za ním zachytil dvě blonďaté děti. Chlapec byl polonahý, ale rozepnutá košile, která mu visela na ramenou a odhalovala bílý hrudník, měla černou barvu – přesně v takové chodili členové Hitler Jugend. Nosil ji stejně přirozeně jako leckterý britský kluk skautský stejnokroj.

Stern na schodech div nezakopl, jak uháněl zpět k autu. Byl by raději, kdyby spojenecké pumy celou ulici zpustošily a jeho rodiče zahynuli v troskách. Pohled na ten byt, v němž přetrval nábytek, který měl uchovaný v paměti, kde však již nežili lidé, jež znal, mu zasadil tvrdou ránu a zahrál na onu citlivou strunu, která zůstala taková, jaká byla v dětství, německá. Když z důvěrně známé ulice odjížděl, poprvé pochopil jedno: že už není Němec. Že je Žid. Člověk bez vlasti a dokonce bez domova. Člověk, který je jenom takový, jakého ze sebe sám udělal, a který může za svou vlast považovat jenom tu zemi, jíž se dokáže zmocnit násilím, pomocí zbraní.

Ze vzpomínek a úvah ho vytrhl a do přítomnosti vrátil Annin hlas, doléhající z kuchyně. Povytáhl si čepici SD na hlavě, vzal do ruky samopal a šel za ní. Seděla s McConnellem za stolem. Od chvíle, kdy se pokusil zastřelit Sabine – ta nyní ležela svázaná do kozelce –, se s ním moc nebavili, ale on toho nelitoval. Nechat ji naživu byla podle něj chyba. Když to ti dva nechápou, tak ať.

„Jak vypadám?“ naparoval se.

„Jako jeden z nich,“ řekla Anna po pravdě. „Až na ten bronz. Možná, že jedním z nich jste.“

Stern se tvářil, že to přeslechl. Samopal položil na stůl a postavil se nad ně se založenýma rukama. „Tak čas se naplňuje,“ připomněl jim. „Je sedm nula pět. Jedu do tábora Sabininým mercedesem. Počítám, že budu u brány za deset minut. Horolezecké mačky nechám cestou u stožárové patky. Nechci se v táboře zdržet déle než patnáct minut.“

„Co řeknete vězňům?“ byl zvědavý McConnell. „Myslíte si, že jim vysvětlíte situaci a oni se za čtvrt hodiny rozhodnou, kdo bude žít a kdo zemře?“

„Čím míň času na rozmyšlenou budou mít, tím líp. Když všechno klapne, uslyšíte v sedm padesát výbuch. To bude znamení, že jsem vyhodil do povětří transformátory na kopci. Vy budete čekat tady. Až uslyšíte výbuch, nasedněte do volkswagenu a jeďte mi naproti tam, kde je silnice nejblíž ke stožáru. Vemte s sebou protichemické obleky. Spolu pojedeme do tábora a dílo dokončíme. Jestli do sedmi padesáti granát neuslyšíte, tak mi to nevyšlo. Pak musíte jet autem na kopec, nasadit si mačky, jak jsem vám ukázal, vylézt na stožár a spustit láhve.“

„To všechno za deset minut?“ nechtěl McConnell věřit vlastním uším. „Proč nemůžeme s Annou prostě čekat na kopci?“

„Protože jediná možnost, jak útok ještě zastavit, je to, že by někdo před jeho zahájením objevil láhve. Proto nechci, aby se někdo z vás kolem toho stožáru motal, dokud to nebude zcela nutné.“

„Ale pak nebude dost času.“

„Bude. Doktore, přece jsem viděl, jak běháte. A taky to, jak na zádech nosíte klády. I kdybyste vyšplhal jenom šest stop za minutu, byl byste za deset minut nahoře. Když na to přijde, vysoukáte se tam daleko rychlejc.“

Stern ze stolu sebral kousek látky. Byl to útržek skotské vlněné kostkované látky, kterou sir Donald Cameron věnoval na mostě McConnellovi. „Ty dvě zahrabané láhve explodujou automaticky v osm,“ pokračoval a přitom mnul tartan mezi prsty. „Kdybyste musel láhve poslat dolů vy, považujte úkol za skončený. Mně už nebude pomoci a na cestě zřejmě budou posily SS.“ Upustil vzorek látky a hodil hlavou k Anně. „Ona zná okolí. Mohli byste se spolu dostat k ponorce. Může zaujmout moje místo.“

„K tomu nedojde,“ dodával mu optimismu McConnell. „Jistě.“ Stern rozpačitě přešlapoval na místě. „Heleďte, jestli se ven nedostanu a vy jo… tak moje matka žije v Tel Avivu. Leah Sternová.“

„K tomu nedojde,“ opakoval McConnell.

„Slibte mi to. Smithovi nevěřím. Ten gauner mi nalhal, že je otec mrtvý.“ Přehodil si samopal přes rameno. „Zkrátka mámě vyřiďte, že jsem byl v poslední chvíli s tátou, platí? Že jsem se ho snažil vytáhnout ven.“

„Smith vám řekl, že je váš otec mrtev?“

Stern přikývl. „Chtěl, abych byl tak nažhavený, že bych zabil každého, kdo by se mi postavil do cesty a ohrožoval splnění tohohle úkolu.“

McConnell odstrčil židli a vstal. „Kdyby došlo k nejhoršímu, dám vaší matce vědět. Ale povíte jí to sám. Bude to šťastné rodinné shledání. Noc, kdy Jonas zachránil svého starého otce z nacistických spárů.“

Stern McConnellovi stiskl ruku a potřásl jí.

„Šalom,“ loučil se McConnell s úsměvem. „Říkáte to tak, ne?“ Tím mu na rtech vyloudil úsměv. Stern najednou vypadal neuvěřitelně mladý; na to, co se chystal udělat, až moc mladý. „Polibte mi prdel, doktore. Je to tak správně?“

„Tak nějak.“

Anna vzhlédla ke Sternovi. Ten na ni kývl a odebral se ke dveřím. Zrovna když sáhl na kliku, pozdravila ho: „Auf Wiedersehen, Herr Stern.“

Vykročil do noci.

Anna si z očí odhrnula pramen vlasů. „Teď vypadal úplně jako kluk,“ poznamenala.

„On to kluk ještě je,“ odvětil McConnell. „Chlapec, který dnešní noc pravděpodobně nepřežije.“

„Také je to zabiják. Ten si může podat ruku se Sturmem nebo kýmkoliv z nich.“

McConnell přikývl. „Co mu zbývá?“

Vojín letectva Peter Bottomley sledoval, jak malý jednomotorový letoun klesá po tmavé švédské obloze a dosedá na opuštěnou přistávací plochu. Pojížděl přímo k bombardéru Junkers a zastavil u něj. Motor běžel dál. Boční dveře se otevřely a na asfalt z nich vystoupil jednoruký muž ve strohém černém vycházkovém obleku. Zamával pilotovi. Lehké letadlo odrolovalo. Cestující pospíchal do místa, kde čekal Bottomley.

„Jak bylo ve Stockholmu, brigádní generále?“

„Jako vždycky,“ odpověděl Smith suše. „Samé intriky, ze kterých toho moc užitečného nevzejde. Nějaký vzkaz od Butlera a Wilkese?“

„Ne, pane. Ale v Bletchley dostali nepotvrzenou zprávu, že se pohřešují Wojikové.“

Brigádnímu generálovi se na tváři mihl odraz starostí. „Pohřešují?“

„Zřejmě někdo ze sítě SHEPHEBD poslal informaci, že Scarlett zavolal Wojiky na naléhavou schůzku. Wojikové se na ni vypravili, ale už se nevrátili.“

Smith si tahal za jeden konec šedivého kníru. „Možná Schörner odhalil Weitze a tu Kaasovou, použil je jako volavku a vlákal Wojiky do pasti. Třeba dopadl i Butlera s Wilkesem.“ Smith si prohlížel svůj tmavý oblek. „Tak to vypadá, že jsem se oblékl příhodně.“

„Smůla, pane.“

Smith pokrčil nos a podíval se jižním směrem přes zamrzlé Baltské moře. Ledem na pobřeží si razilo cestu černé koryto, ale rychle se plnilo malými krami. „Nevíme to určitě. Pořád nevidíte mimořádný provoz, který by naznačoval, že se v Totenhausenu něco děje? Zmařená záškodnická akce nebo tak něco?“

„Ne, pane.“

„No, už je to čtvrtá noc. Vítr už se za tu dobu musel utišit natolik, že by se útok dal uskutečnit, a přece ho Butler s Wilkesem neprovedli. Teď už je plyn starý skoro sto hodin. Tak se mi zdá, že to prostě nezvládli; ať už z jakéhokoliv důvodu.“ Poplácáváním po kapsách hledal dýmku. „No… při troše štěstí v navigaci GENERAL SHERMAN smaže všechny stopy po akci. Jako by tam Butler s Wilkesem nikdy nebyli. Pitomci jedni.“

Bottomley zvedl obočí a se smyslem pro černý humor utrousil poznámku: „Odnesl je vítr jako v Jihu proti Severu, že jo, pane?“

„Bottomleyi, mějte krapet úcty.“

„Ještě chcete, abych odposlouchával Butlerův nouzový kmitočet? Až se mosquita oddělí od hlavní skupiny, budou dodržovat přísný zákaz vysílání rádiem. Nemohli bychom je zarazit, ani kdybychom chtěli. Jestli si myslíte, že Butler s Wilkesem jsou…“

„To se ví, že na té frekvenci budete sedět, člověče! A to až do okamžiku, kdy začnou padat bomby.“ Smithův hlas prozrazoval vztek. „I kdyby to vypadalo bezútěšně, člověk v téhle branži nikdy neví. Každopádně bychom se mohli dovědět, proč akce selhala.“

„Ano, pane.“

Smith se už zase tahal za knír. „Myslel jsem si, že Stern má na to, aby v tom uspěl,“ huhlal si spíš pro sebe. „Aby to kat spral!“

„Prosím, pane?“

„Nic, Bottomleyi. Vezmeme rádio s sebou do té boudy na pláži. Nikdy nevíte, koho by mohl příboj vyvrhnout.“

„Rozkaz, pane.“

Jonas Stern dojel v mercedesu Sabine Hoffmannové k přední bráně do Totenhausenu jako Lucifer v černém kočáře. Už z velké dálky viděl světla reflektorů. Propátrávaly les jako bílé prsty. Hned mu bylo jasné, že proklouznout ven bude nemožné.

Usmyslel si, že se musí tvářit jakoby nic.

Když jeden ze šesti esesáků ve stráži na bráně přistoupil k vozu, Stern litoval, že mu Anna přesně nepopsala organizaci velení v táboře. Stáhl okénko a čekal, až k němu strážný dojde.

Jakmile vojín SS v hnědé uniformě spatřil stejnokroj SD a odznak hodnosti, reagoval přesně tak, jak Stern doufal. Postavil se do pozoru a koukal jako spadlý z nebe.

„Vojíne, přistupte k okénku!“ rozkázal mu Stern spatra.

„Zu Befehl, Herr Standartenführer!“

„Jsem Standartenführer rytíř Stern z Berlína. Přijel jsem někoho zatknout. Možná bude zatčených víc.“

Z vojínova obličeje vyprchaly zbytky barvy.

„Požaduji, aby touto branou v příští hodině neprošel dovnitř ani ven nikdo mimo příslušníků SD. Týká se to tedy i sturmbannführera Wolfganga Schörnera. Rozumíte?“

„Ja wohl, Herr Sturmbannführer!“

„Přestaňte řvát. Před ostatními strážnými o tom pomlčíte.

I před hauptscharführerem Sturmem. Budu jednat s panem doktorem Brandtem a s nikým jiným. Každý, kdo by se pokusil zatýkání překazit, ocitne se ještě této noci ve sklepení v ulici Prince Albrechta. Vyjádřil jsem se srozumitelně?“

Vojín byl tak ohromený, že se mu sevřelo hrdlo. Proto alespoň srazil podpatky a přikývl.

„Vraťte se na stanoviště a otevřte bránu!“

Vojín běžel ke kamarádům a rozkaz vyplnil.

Stern zařadil rychlost a pomalu vjížděl do Totenhausenu. Budova velitelství vypadala opuštěná. Projel podél ní a dál na apelák. Přímo před sebou měl špitál, po levici vězeňské bloky. U plotu kolem velké stodoly po pravici stály zaparkované dva těžké nákladní automobily. To musí být ta stodola, kde je podle Brandta laboratoř a továrna na plyn, uvědomil si Stern. Muži v bílých pláštích zrovna nakládali na korby bedny.

Stern zajel až ke špitálu a zaparkoval na opačné straně, než stála továrna. Hodinky mu ukazovaly 19.16. Podle plánu. Ze samopalu odšrouboval tlumič, který dal vyrobit Útvar zvláštních operací, a zastrčil si jej do pravé boty. Potom z mercedesu vystoupil a špitál obešel.

Pěšina byla prázdná.

Uprostřed zabočil doleva a s jasným cílem sestoupil po čtyřech schodech k bloku E, částečně zapuštěného do země. Dveře se otvíraly pomocí ocelového kola, umístěného v průčelí – podobně jako poklop u ponorky. Otočil kolem. Jak Anna předvídala, dveře byly otevřené. Vešel dovnitř a vlasy mu zčechral teplejší vzduch. Okénky vysoko ve stěnách ocelové místnosti pronikalo slabé modravé světlo. Až nyní si uvědomil, jak je jeho plán zoufalý. Dojem z prostředí odpovídal účelu – byla to komora smrti. Největší ironií bylo, že za tři čtvrtě hodiny to mělo být v Totenhausenu jediné místo, kde se dá přežít.

Pokud ovšem britský plyn bude účinkovat, připomněl si.

Zavřel dveře, zkontroloval, že na pěšině nikdo není, potom vyšel po zledovatělých schodech a zamířil k vězeňským blokům. Dost záleželo na tom, jak moc se strážný na bráně pochlubil kamarádům, co se dověděl od důstojníka z mercedesu. Za normálních okolností by se o přítomnosti plukovníka SD mezi příslušníky SS šuškalo velmi rychle. Ale toto normální okolnosti nebyly. Za jak dlouho se to donese k Schörnerovi?

Před branou v drátěném plotě kolem šesti vězeňských bloků stál strážný. Když se k němu Stern blížil, všiml si, že kráčí přímo pod zohaveným nahým ženským tělem. Patřilo Gretě Müllerové. Pustil ten goyovský obraz z hlavy, vyndal kožené pouzdro s padělanými doklady a rozevřel je, ještě než ke strážnému došel.

„Potřebuji hovořit s jednou vězeňkyní,“ řekl s formální zdvořilostí. „S Židovkou. Jde o bezpečnost říše. Neočekávám potíže, takže můžete zůstat na svém stanovišti. Když uslyšíte ženský křik, nevšímejte si toho. Když uslyšíte mužské volání o pomoc, budu to já. Pak přiběhněte.“

Strážný na papíry ani nemrkl. Opět postačila uniforma SD a hodnost. Stern prošel branou, než bys řekl švec.

„Standartenfúhrere!“

Stern položil jednu ruku na schmeisser a obrátil se.

„Tohle se vám bude hodit.“

Strážný k němu přiskočil a podal mu baterku.

Stern mu poděkoval strohým kývnutím a vkročil do bloku.

V místnosti byla úplná tma. Rozsvítil baterku, podržel si ji nataženou rukou a posvítil si do obličeje.

„Jsem ševcův syn,“ zašeptal. „Vrátil jsem se. Je tady můj otec?“

„Synu!“ oslovil jej otec radostně.

„Rozsviťte svíčku,“ poručil jim Jonas. „Honem!“

Ve tmě zašustily šaty. Svíčka se stínidlem vytvořila světelný kruh na podlaze. Před světlem se mihl stín. Sterna obklopily paže a pevně stiskly. Dotklo se ho to na citlivém místě. Tolik, že to málem neunesl. Pomyslel na matku, jak sedí sama v malém bytě v Palestině.

„Jak to uděláš?“ zajímalo otce. „Jak projdeš?“

„To je jedno. Musím s tebou mluvit. Ať se všechny postaví do kruhu kolem mě. Rychle.“

„Rachel! Utvořte kruh,“ tlumočil naléhavě otec Avram.

Jonas vnímal, jak se ženy kolem tetelí; jako listí v lese v noční tmě. Když se kolem něj semkly, opřel se zády o dveře. Snažil se, aby jeho pohyby vypadaly přirozeně, ale pro jistotu jim zablokoval únikovou cestu – pro případ, že by některá zpanikařila.

Nejblíž k němu stáli otec a Rachel. I ostatní obličeje zastupovaly různé věkové skupiny. Byla to jakási lidská mapa Evropy.

„Poslouchejte mě,“ řekl v jidiš. „Musím vám něco sdělit a máme moc málo času. Minule jsem vám neřekl celou pravdu. Přišel jsem za vámi sice z Palestiny, ale ne abych ověřil zprávy o nacistických zvěrstvech. Přišel jsem pomoct připravit velký úder proti Hitlerovi.

Všechny víte, co tady v tom táboře nacisti provádějí. Dělali pokusy na lidech, které jste znaly, možná i na vašich příbuzných. Víte, jak je ten plyn smrtelný. Nemusím vám vysvětlovat, jak zhoubný účinek by měl na vojska, která se brzy vylodí ve Francii, aby osvobodila Evropu. Kvůli tomu chtějí Spojenci zabít doktora Brandta a zničit jeho laboratoř.“

Ženy si náhle začaly šuškat. Jonas se jim podíval do vyjevených tváří. I když chtěl, pravdu jim říci nemohl. „Přibližně za čtyřicet minut bude zahájen útok na Totenhausen ze vzduchu.“

Několik žen se zajíklo.

„Granáty, které budou na tábor dopadat, jsou chemické, naplněné podobným plynem, jako je ten zdejší.“ O krok se k nim přiblížil. V duchu je přepočítával. Bylo jich čtyřicet čtyři plus otec. „Kdo před tím plynem nebude chráněn, nejspíš při útoku zahyne. Přišel jsem vám navrhnout možnost, jak by mnoho z vás mohlo přežít.“

„Proč jsi sem doopravdy přišel?“ zeptala se jedna žena zezadu. „Spojencům na tom houby záleží, jestli budem žít, nebo pojdem.“ Jonas zvedl ruce. „Já nejsem spojenecký voják, ale Žid. Bojuju v Palestině za Haganah. Bojuju za Izrael. Riskuju tady život. Tak budete poslouchat?“

„Budeme,“ rozhodla Rachel.

„Jedinou ochranou před plynem je úplná izolace. Bomby budou padat v osm hodin. Deset minut předtím se odsud musíte přemístit do bloku E a zamknout se tam. Je to bezpodmínečně nutné…“

„Do bloku E? V táboře je přes dvě stě vězňů. Nevejdem se tam ani my, co jsme tady,“ poukazoval někdo.

„Toho jsem si vědom,“ reagoval Jonas opatrně.

Ženy po sobě zmateně koukaly.

„Co to říkáš, synu?“ ozval se Avram.

„To, že se všichni zachránit nemůžou.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Co protiletecký kryt?“ napadlo kohosi. „Tam by se vešli všichni vězňové.“

Jonas zavrtěl hlavou. „Esesáci jsou vycvičení při poplachu běžet právě do toho krytu. Vězně, kteří by se tam pokusili ukrýt, by hned postříleli.“ Zamlčel jim, že kdyby šlo všechno podle plánu, esesáci by se tam ocitli v pasti.

Do středu skupiny se postavila žena ve středním věku. „Kdo si osobuje právo, které přísluší jedině bohu?“ rozčilovala se. „Kdo určí, kdo má žít a kdo zemřít?“

Jonas pevně sevřel samopal. Nadešla krušná chvíle, neboť všem ženám docházelo, co navrhuje.

„Ještěže tu nejsou rabíni,“ ulevila si jedna stará žena sedící na zemi. „Bůhví, jaký nekonečný litanie bysme musely poslouchat. Občas člověk musí jít za hlasem srdce. A za zdravým rozumem.“

„A co tady velí zdravý rozum?“ postavila se proti ní jiná žena.

„To je jednoduchý,“ odpověděla jí stařena. „Lágr je jako potápějící se loď. Blok E je záchrannej člun. Na to existuje zákon. Možná je nepsanej, zato posvátnej. Zná ho každej. Nejdřív ženy a děti. A mladší ženy maj přednost před staršíma. Ty, co ještě můžou rodit děti.“

Po těch slovech blok ztichl.

„Mluvíš moudře,“ pochválil ji Avram. „Není to snadné. Ale je to nutné.“

Vtom povstala jiná žena. „Co nám to tu povídáte?“ osopila se na ně s francouzským přízvukem. „Že se máme zachránit, ale nebrat ohled na křesťanky?“

„Ty nás nebraly na vědomí dost dlouho,“ namítl další hlas hořce.

„A děti? Necháme křesťanské děti zemřít? A co muži? Ti nemají právo žít?“

„Jistěže maj,“ odpověděla stařena. „Ale nemaj za úkol dělat výběr. Ten případ nám. Nemůžem brát v úvahu názor všech vězňů z tábora. Neutajilo by se to. Od tohodle mladíka bylo moudrý, že to nechal až na poslední chvíli.“

„Vy jste o tom útoku věděl už předevčírem?“ zpražila ho Francouzka.

„To se ví, že věděl,“ odpověděla za něj jiná.

Avram zdvihl ruce. „Pusťte mě ke slovu, prosím. Kdybychom informovali ostatní bloky, jenom bychom způsobili všeobecné pozdvižení. Fakt je, že blok E je jediný úkryt a mnoho lidí se tam nevměstná.“

Váhavě se postavila jedna z žen, jimž Rachel dala nálepku nové vdovy. „Já mám v dětském bloku dceru,“ bědovala sotva slyšitelným hlasem. „Jestli máme umřít, tak chci být s ní.“

„Děti můžeme zachránit,“ dal jim naději Jonas. „A některé z vás. Ale hlavně si musíme s rozhodováním pospíšit.“

„Některé z nás?“ zopakovala Francouzka. „Vždyť ani nemůžete zachránit všechny děti! Nyní některé z nás odsoudíte?“

„Utište se,“ napomenul je Jonas ostře.

„Kolik?“ zeptal se důvěrně známý hlas. Byla to Rachel. „Kolik lidí se dá v bloku E zachránit? Já byla uvnitř, takže vím, jak moc je malý.“

„Blok E byl určen k provádění testů na deseti lidech,“ vysvětloval Jonas. „Počet, kolik se dá zachránit, je daný velikostí prostoru a množstvím kyslíku. Musíme počítat, že budou potřebovat dýchat nejmíň dvě hodiny.“

„Kolik?“ naléhala Rachel. „Musíme znát počet.“

Stern pokýval hlavou, vděčný za její pragmatismus. „Padesát dětí. To znamená všechny z bloku židovských dětí.“

„A žen?“

Váhal. „Třicet pět.“

V hrobovém tichu, které následovalo, se podíval na hodinky: 19.23. Trvalo to moc dlouho. Z boty vytáhl britský tlumič a našrouboval ho na hlaveň samopalu. „Vyřiďte si to mezi sebou,“ vyzval je. „Já musím mluvit s otcem o samotě. Ale varuju vás: Jestli se někdo pokusí těmahle dveřma projít, nezbyde mi nic jiného, než střílet.“ Vzal otce za ruku a vedl ho do tmy za kruhem žen.

„Máma tomu nebude věřit,“ řekl a posadil se na jeden z úzkých kavalců. „Všichni ji přesvědčovali, že jsi mrtvý. Sám jsem ji v tom utvrzoval, abych moh pokračovat v tom, co dělám.“

„Já už mrtvý byl,“ překvapil ho otec, když si sedl vedle něj. „Na tom teď nezáleží. Bůh nám dal druhou šanci. Ať se ženské rozhodnou, jak chtěj, vezmu tě ven s sebou. Budeš se chovat, jako bys byl můj zajatec. Za pět minut budeš za plotem.“

Avram se synovi zadíval do očí. „Jonasi, už jsem ti řekl, že s tebou nemůžu odejít. Prosím tě, poslechni. Nemůžu tady nechat ženy a děti napospas smrti.“

Jonas ho vzal za ruku. „Ty za jejich smrt nemůžeš! To je vina nácků! A Britů s Američanama!“–

„Za smrt jednoho člověka bych zodpovědný byl.“

„Jednoho? Za čí?“

„Dítěte, které bys mohl odvést místo mě.“

„O čem to mluvíš?“

„Kolik lidí s sebou můžeš vzít? Ven z Německa?“

Jonas podle výrazných sykavek a střídavě sílících a slábnoucích hlasů poznal, že ženy sice potichu, přesto vzrušeně debatují. „Nepočítá se, že bych někoho vzal s sebou. Odjíždíme britskou ponorkou. Potom ze Švédska do Anglie letadlem. To je malé.

V nejhorším případě bych tě poslal ze Švédska místo sebe a našel si jinou cestu zpátky. Nebo bysme se mohli oba zkusit dostat nějakou ilegální cestou do Palestiny. Znám pár lidí.“

Avram zavrtěl hlavou. „Přestaň si dělat starosti. Ty odjedeš, jak máš v plánu. Jonasi, já už jsem na světě dlouho. Moji staří přátelé jsou mrtví. Není mi souzeno, abych s tebou odešel. Ale někomu jinému ano. Můžeš vzít jedno židovské dítě.“

Jonas otevřel ústa, aby protestoval, ale otec mu stiskl ruku železným sevřením; nezapřel, že celý život pracoval manuálně. „Poslechni otce! I ti, kdo v bloku E přežijí, možná zemřou při represích. Tak to tady chodí, Jonasi. Ten, kdo půjde s tebou, má nejlepší šanci žít. Musí to být dítě. Dost malé, abys je mohl nést v náruči, propašovat do ponorky, držet na klíně v letadle. Jedno dítě, které bude žít za všechny tisíce lidí, kteří zahynuli v téhle šílené zemi.“ Avram zvedl pravici a pomalu ji zavíral, jako by v ní třímal nějaký cenný poklad. „Jedno sémě, Jonasi. Jedno semínko pro Palestinu.“

„Ty počítáš, že tě znova opustím a nechám tě umřít?“ S Jonasem cloumal pocit marnosti. „Co řeknu mámě? Nadosmrti by mě nenáviděla.“

Avram kroutil hlavou. „Ne. Tvá matka je praktická. Když jsem odmítl odejít z Německa, zůstala tam snad a čekala na smrt? Ne. Odvedla tě co nejdál od nebezpečí. Synu, můj život se naplnil, když jsem se dověděl, že jste se oba dostali do Palestiny. V roce 1935 jsem se mýlil, ale tentokrát mám pravdu. Musíš udělat, co ti říkám.“ Vzhlédl a pokynul někomu do tmy. Z ní se vynořila Rachel a klekla si vedle palandy. Oči měla vypoulené strachem a nadějí.

„Pamatuješ si ji?“ zeptal se Avram.

Jonas přikývl. Na ty blýskavé černé oči se jen tak nedalo zapomenout.

Avram ji uchopil za ruku a stiskl ji. „Poslední dvě noci sem propašovávala své děti v naději, že by ses mohl vrátit. Věděla, že jsi mi musel říct, abych tady čekal, kdyby ses vrátil. Jonasi, je to statečné děvče. Je jako dcera levity, který položil Mojžíše do archy – ošatky, v níž se pak na Nilu zachránil. A ty jsi její archa, synu.“

Rachel pozorovala Avramův obličej a chvěly se jí rty. „Jak je to…?“

„Jak jsem se obával,“ řekl jí Avram. „Rachel, jedno dítě. Jedno může jít. Druhé musí zůstat s vámi. Musíte se rozhodnout.“

Jonas si všiml, jak v kolenou nepatrně zakolísala. Když znovu promluvila, sotva šeptala „Kolik mám času?“

Jonas se podíval na hodinky. 19.26. „Otče, prosím tě…“

„Já jsem se již rozhodl.“

Jonas se obrátil k Rachel. „Dvě minuty,“ odpověděl nekompromisně.

Váhala, jako by čekala, že řekne něco jiného; že jí dá větší naději. Nestalo se tak. Pomalu se zvedla a přešla k rohové pryčně, kde spaly její děti.

Avram položil synovi ruku na koleno. „Pojď, uvidíme, jak se ženy rozhodly.“

„Počkej chvíli,“ zdržoval ho Jonas. „Máme problém. Když je přede dveřmi bloku stráž, ženy se odtud do bloku E nedostanou.“

Avram synovi stiskl koleno. „Vím, co se musí udělat. Nejdřív ale zjistíme, jak se rozhodly.“

41

Dvě stě čtyřicet kilometrů západně od Rostocku skupina dálkových naváděcích letounů odbočila jihovýchodně směrem k Magdeburku. Jakmile se za ně zařadil poslední z lancasterů z hlavní síly tří set bombardérů, dvanáct letounů De Havilland Mosquito z letky zvláštních služeb pokračovalo na východ.

V kabině vedoucího mosquita hovořil major letectva Harry Sumner se svým letovodem, který seděl za jeho pravým ramenem. „Jacobsi, jdu na maximální rychlost. Odteďka přísný zákaz vysílání rádiem. Udělej vizuální kontrolu, abysme měli jistotu, že jsou všichni s náma.“

„Dobře.“

Sumner láskyplně uchopil plynovou páku. Projevilo se, jaký je to zázračný válečný bombardér. Celý byl postaven z překližky pro letecké závodění v době míru. Nenesl žádnou obrannou výzbroj; spoléhal na to, že se díky velikánské rychlosti vyhne střetům s nepřítelem. S plným nákladem pum dokázal letět do Německa cestovní rychlostí 425 kilometrů za hodinu a potom zrychlit až na 575, aby unikl i nejlepším nočním stíhačům luftwaffe. Když Harry Sumner přešel na maximální rychlost, motory Merlin řvaly jako lvi vypuštění z klecí.

„Všichni jsou s námi, Jacobsi?“

„Ano, pane,“ odpověděl letovod.

„Radar H2S funguje?“

„Zatím.“

„Musíme najít tu pitomou řeku.“

Rachel klečela vedle své pryčny a dívala se na své dvě spící děti. Ležely bok po boku, nemožně malé a zranitelné, tváře nad rozedranou vězeňskou dekou klidné. Dva dny a dvě noci se za tenhle okamžik modlila a zároveň se ho děsila. V úvahu nepřicházela spravedlivá ani logická volba. Bylo to, jako by vám někdo dal vybrat, které oko chcete vyšťouchnout.

Marně se snažila zapudit vzpomínky, které ji sužovaly. Marcusův výraz, když děti uviděl poprvé, zvlášť Hannah, která se jim narodila v amsterdamské mansardě. Hodiny, kdy se jim Rachel při kojení jednoduše dívala na temena hlaviček, ronila slzy, svíralo se jí hrdlo a z horka ji svědila kůže, protože si uvědomovala, jak jsou bezmocné proti smrti…

Přestaň! okřikla se v duchu. Musíš si vybrat!

Nejprve ji napadlo poslat se ševcovým synem Jana. O něj se v posledních dvou týdnech bála víc. Jenomže nyní to vypadalo, že Brandt zemře. Potom by byly obě děti vystaveny stejnému nebezpečí. Krátce se zamyslela, co by udělal její manžel, kdyby zůstal naživu. Ten by si zvolil Jana. Kvůli pokračování rodu, řekl by vážně. Ona však silný závazek vůči příjmení Jansen necítila. Marcus byl mrtvý. Měla výčitky svědomí, když si připomněla, jak jeho otec umíral vedle ní v bloku E. I tento obraz vyhnala z hlavy.

Jak si děti prohlížela, najednou rozhodování vzdala. Janovi položila ruku na čelo. Byly mu tři roky. Teprve tři roky, a přitom již byl jedním z posledních, kdo z jeho generace ještě přežívali. Těžko se to dalo pochopit. Nicméně to byla skutečnost. Hannah si odbyla druhé narozeniny v dusném dobytčáku přecpaném nemocnými a umírajícími Židy. Rachel si vzpomněla, jak zabalila malý dreidl do slámy a dala jí ho jako dárek. Hannah starou hračku ihned poznala, ale všichni předstírali, že to je nový a cenný poklad.

Rachel cítila, jak jí pod šaty z hrubé tkaniny naskakuje husí kůže. Vždycky, když se dívala na dcerku, mívala dojem, že má nadpřirozený smysl pro klid. Jako by se dívala na sebe. Spíš než v zrcadle to byl odraz na hladině. Jako by ji obrazotvorný a lichotnický umělec ztvárnil coby dítě, namaloval jí větší oči, plnější rty, vyšší čelo. A každé slovo, které Hannah vyřkla, každá otázka, kterou položila, prozrazovala Rachelinu vlastní zvědavost. Jan byl jako Marcus: takový zdrženlivý malý džentlmen.

Rachel sebou cukla. Avramův hlas ji vytrhl z rozjímání. Čas jí vypršel. Na moment ji napadlo vyndat dreidl z kapsy a roztočit ho za vršek po drsné prkenné podlaze. Dvě z jeho čtyř hebrejských písmen mohla přidělit Janovi, dvě Hannah – a nechť rozhodne bůh. Jenže to neudělala. Ani bůh neměl v tomto rozhodování místo.

Při této myšlence náhle přesně porozuměla, kdo a kde je. Nebyla jako matka Mojžíšova, která své nemluvně poslala nazdařbůh v ošatce, aby ho zachránila před faraonovými vojáky. Ona byla žena uvězněná na ostrově obydleném rasou odsouzenou k záhubě. Na ostrově, který se rychle potápěl do moře. Měla možnost poslat jedno dítě pryč po moři – nedopsanou zprávu v láhvi – její jediný vzkaz světu.

Odhrnula vězeňskou deku a zdvihla k prsům jedno dítě.

Ariel Weitz měl ze sebe radost. Za uplynulých čtyřicet minut udělal hodně neplechy a každá vteřina ho naplňovala vroucím a zlomyslným uspokojením. Za roky, co žil v Totenhausenu, se mu podařilo pořídit si klíče téměř ke všem dveřím v táboře. Některé mu dali sami esesáci, aby mu usnadnili plnění běžných úkolů. Jiné ukradl.

Jedním klíčem si otevřel skladiště v zadní části budovy štábu, kde měli esesáci velký počet zbraní a munice. Vzal si odtud šest granátů, dvě pozemní miny a samopal. To všechno uložil do bedny označené sulfadiazin. Tu si odnesl do márnice v suterénu špitálu a dalším klíčem si odemkl protiletecký kryt SS. Dlouhá šňůra zavěšených žárovek osvěcovala rampu svažující se v mírném úhlu do tunelu, který procházel padesát metrů pod zemí a potom nahoru k druhému vchodu v jednom z baráků SS. Tuto podzemní chodbu lemovaly police a lavice.

S minou v jedné ruce a dvěma granáty v druhé pelášil tunelem ke vchodu z baráku. Na vnitřní straně dveří, přesně ve středu tunelu, umístil na podlahu minu a odjistil ji. Potom vzal ty dva granáty, z kapes vytáhl provázek, napříč chodbou napnul nástražné dráty a konce připevnil k policím. Až o ně splašené nohy zakopnou, granáty vybuchnou a chodbou bude létat uragán střepin. Cestou zpátky do márnice Weitz vyšroubovával žárovky a přitom se slabě chichotal.

Přesně stejně nastražil výbušniny i u vchodu z márnice a nakonec vykroutil všechny žárovky i v márnici. Kdyby se esesáci dostali ke vchodu do krytu, stěží by potmě zahlédli výbušniny, které je měly zabít.

Ano, měl ze sebe radost.

„Váš čas vypršel,“ oznámil Avram ženám. Stál zády ke dveřím baráku se synem po boku. „Nemůžete si usmyslet, že se nerozhodnete. Tím byste odsoudily všechny.“

Znovu se postavila Francouzka a energicky gestikulovala. „Říkám to ještě jednou. Nikdo z nás nemůže vybrat spravedlivě.“ Avram k ní přistoupil. „Já ano.“

„Vy?“ vykřikla. „Když nás přišel zabít váš syn, tak vy se určitě zachráníte.“

„Nejsem snad muž? V bloku E budou jenom ženy a děti. Já budu během útoku s ostatními muži. Proto zde jako jediný mohu rozhodnout spravedlivě.“

Francouzka koukala nevěřícně. „Vy zemřete s ostatními?“

„Je-li to náš osud. Nyní mě, prosím, poslouchejte.“

Stařena, která blok E přirovnala k záchrannému člunu, vstala a ukázala na Francouzku. „Ty už jsi kdákala dost dlouho. Švec ví, co je zapotřebí udělat. Sedni si a drž zobák.“

Ostatní ženy souhlasně pokývaly hlavou. Jonas dumal, zda je utišilo otcovo prohlášení, že se obětuje, anebo pouhý fakt, že z jejich ramen sejme břímě odpovědnosti za volbu.

„Toto je mé rozhodnutí,“ pronesl Avram. „Místa v bloku E zaujmou židovské ženy a děti. Nikoho z jiných bloků na nic neupozorníme.“

Ženy se mezi sebou rozpovídaly, až to bzučelo jako v úlu, ale zase rychle zmlkly.

„Místo bude pro každou z vás, která má dítě. Kdo má dítě, ať, prosím, zvedne ruku.“

Přihlásilo se jich patnáct.

„Nechte ruce nahoře. Kolika z vás ostatních ještě nebylo přes třicet?“

Přidalo se osm.

„To je dvacet pět dospělých,“ počítal Avram. „Včetně Rachel Jansenové a té španělské Židovky, co spí v dětském bloku. Kolika ze zbývajících je mezi jedenatřiceti a čtyřiceti lety?“

Ruku zvedlo čtrnáct dalších.

Avram tiše počítal. „To je třicet devět. Místo je jenom pro třicet pět dospělých. Nechte, prosím, ruce nahoře.“

„Proboha!“ obořila se na něj jedna z žen se zdviženou rukou. „To čtyři navíc tolik vadí?“

„Čtyři navíc by mohly zabít všechny,“ vysvětloval Jonas. „Záleží na tom, jak dlouho budete muset zůstat vevnitř, abyste přežily. Mně bylo řečeno, že tam smí jenom dvacet pět dospělých. Už tak jsem to zvýšil na maximum.“

Avram si prohlížel ty, které se nehlásily. Některé z nich měly sklopený zrak, jiné otevřeně plakaly. Stařena, která hovořila o záchranném člunu, je utěšovala.

Jonas postřehl, že jedna ruka klesla. Na jejím místě se zvedla žena, jíž mohlo táhnout na třicet. „Já tady zůstanu,“ nabídla se.

„Ale vždyť jsi ještě mladá,“ divila se jiná starší žena. „Jednou ještě budeš mít děti. Ty si místo zasloužíš.“

Dobrovolnice se zadívala na podlahu a zavrtěla hlavou. „Já už děti mít nebudu. V Osvětimi mě sterilizovali. Ostatní umřely a mě poslali sem. Ani nevím proč. Na tom nesejde. Zůstanu tady.“

„Bůh ti žehnej,“ řekla stařena.

„To je třicet osm,“ poopravil si součet Avram.

Nato klesly ještě dvě ruce. „Já jsem o děti přišla už dávno,“ doplnil toto gesto nový hlas. „A o manžela při poslední selekci.“

„Já to samé,“ přidal se jiný hlas. „Stejně si myslím, že na tom moc nezáleží, kde budeme. Já už bombardování zažila. Kdyby jedna bomba spadla na blok E, všechny by to tam zabilo. Zkusím štěstí tady.“

Jonas měl kvůli své lži pocit viny, ale nedalo se nic dělat. Mrkl směrem dozadu. Po Rachel ani vidu, ani slechu. Už už ji chtěl zavolat, když vyskočila holohlavá žena a ukázala na jednu, která seděla na podlaze.

„Tahle lže! Je jí štyrycet dva! Jak se odvažuješ, Šošano?“ Napadená neochvějně držela ruku vztyčenou dál. „Je mi třicet devět,“ ohradila se.

Ta, která ji obvinila, trvala na svém. „Znám ji z Lublinu. Je jí štyrycet dva!“

Obviněná se postavila. Chvěla se strachy. „Ano, je mi čtyřicet dva. Jsem snad stará? Proč bych neměla dostat šanci žít? Jen se mi podívejte na boky! Ještě můžu rodit.“

Otáčela se na místě a téměř hříšně vystavovala na odiv své zbývající tělesné půvaby. Jonas si všiml, že tím rozčílila jinou vyřazenou. Popošel dopředu, aby tu vynervovanou zkrotil.

„Jestli tolik stojíš o to, abys žila, tak běž místo mě.“

Další žena se postavila. Byla vyzáblá a takřka plešatá, kůži měla scvrklou, ale rozhodně jí ještě nebylo přes třicet. „Já žila ve Varšavě. Z rodiny už mi nikdo nezůstal. Přenechám ti své místo.“

„Ne!“ protestovalo několik žen. „Ty si místo zasloužíš!“

Ta mladá zvedla ruce dlaněmi vzhůru. Bylo to znamení naprosté odevzdanosti. „Prosím, jsem už moc unavená.“

Jonas předstoupil před otce. „Ruce dolů,“ zavelel. „Je rozhodnuto.“ Směrem do zadní části bloku řekl: „Paní Jansenová, je čas.“

„Jak se dostaneme do bloku E tak, aby nás Němci neviděli?“ zeptala se jedna mladá žena.

„Mám v plánu těsně před útokem zkratovat elektrické vedení. Abyste se dostaly k uličce, musíte urazit jenom patnáct metrů po otevřeném prostranství. Každá musíte vzít do bloku E nejmíň jedno dítě, některé po dvou. Až budete vevnitř, namačkejte se tak, abyste se tam všichni vešli. Strop je sice nízký, ale malé děti můžete držet na ramenou.“

„Co strážný, který stojí před našima dveřma? Tudy se ven nedostanem a hodně děcek nepřeleze plot.“

„Strážného zabiju,“ uklidnil ji. „Otec si obleče jeho uniformu a bude stát na jeho místě, dokud nebude čas se přesunout. Navrhuju, abyste je začaly převádět za deset minut osm. Uvidíte samy. Ale ať se stane cokoliv, do osmi hodin se dveře bloku E musí těsně uzavřít.“

„Jak se dostanem ven?“ ozval se znepokojený hlas jedné ze sedících. „V bloku E není klika.“

„Nechám vám samopal. Jedna z vás bude muset rozbít okno. To je jediná možnost.“

„Jak dlouho máme čekat?“

„Dvě hodiny, jestli to vydržíte. Vzduch v místnosti vám vystačí na dvě hodiny a k tomu máte jako rezervu malou láhev s kyslíkem. Potom odtud musíte honem vypadnout. Vezmete si náklaďák a pokusíte se dojet k polské hranici. Tam jsou v lese partyzáni.“ Najednou ztratil řeč. Rachel k němu kráčela ze tmy jako duch.

V náruči nesla raneček zabalený do vězeňské deky. Sotva k němu došla, hned mu jej předala. Po tvářích se jí koulely slzy.

„Pane Sterne, dávejte na ni pozor,“ poprosila ho. „Nebude vám na obtíž.“

Jonas odhrnul deku. Pod ní uviděl hlavičku Hannah Jansenové s havraními vlasy. Tvrdě spala. Podal ji Rachel zpět. „Za chvilinku. Než odejdu, musím ještě něco zařídit.“

Otci strčil do ruky svůj samopal s tlumičem a z černé pochvy za opaskem vytáhl esesáckou dýku. V devítipalcové čepeli bylo vyryto heslo Mou ctí je věrnost. Sevřel dlaň a prsty kolem nacistické orlice na černé rukojeti nože a přidržel jej otci před obličejem.

„Jde se na to.“

„Potřebuji vaši pomoc, rottenführere.“

Strážný stojící u vchodu do bloku se otočil a koukal do tmy na Jonase, který byl na druhé straně drátěného plotu.

„Ja wohl, Standartenführer.“ Strážný otevřel bránu, vešel dovnitř a zavřel za sebou.

Jonas ho vedl k bloku Židovek. „Rottenführere, potřebuju, abyste mi jednu Židovku odvedl k dalšímu výslechu. Její přítelkyně by se mi v tom mohly pokusit zabránit.“

„Dovolte, standartenführere!“ Strážný se protáhl kolem Jonase a šlapal po schodech nahoru.

Stern se držel těsně za ním. V okamžiku, kdy voják procházel dveřmi do baráku, popadl ho levačkou kolem čela, trhl mu hlavou dozadu a pravačkou mu podřízl krk dvojsečnou dýkou. Ani nevykřikl, jenom zachrčel a vytryskla z něj teplá krev. Jonas mu pořád držel hlavu a mrtvé tělo zavlekl do bloku a položil na podlahu. Pak zastrčil nůž do pochvy a vyběhl z bloku, aby se postavil na stráž, než se otec převlékne a nastoupí na jeho místo.

Během několika vteřin ženy mrtvého desátníka vysvlékly, vyzuly a odzbrojily a všechno předaly Avramovi. Ten se rychle oblékl a šel ven vystřídat syna.

Jonas mu otevřel bránu, vklouzl dovnitř a postavil se přímo za něj.

„Táto, prosím tě,“ šeptal. „Prosím tě, pojď se mnou. Vypadni odsud.“

Avram prostrčil ruku mezi sloupy od vrat a stiskl synovi ruku. „Už o tom nebudeme mluvit.“

„Tak běž aspoň do toho bloku E. Můžeš ženy odvést do Polska.“

„Už ne, Jonasi.“ Ohlédl se synovi přes rameno a zašeptal: „Rachel.“

Jonas se otočil a uviděl za sebou stát mladou ženu. V tmavých očích se jí leskly slzy. U prsou chovala Hannah.

„Rozevři náruč, synu,“ poručil mu Avram.

Jonas pustil jeho ruku mezi sloupy. V dlani ucítil něco malého a tvrdého. Jako semena.

„To jsou diamanty,“ řekl otec na vysvětlenou a podíval se Jansenové do očí. „Ano, Rachel, dva jsem si nechal. Ale nyní je dávám tvé dceři. Dej Jonasovi i ty své. Bude je potřebovat na zaplacení cesty do Palestiny.“

Měla připravené všechny, co jí zbyly, ale když viděla, že se švec vzdal těch svých ve prospěch Hannah, vtiskla do Jonasovy ruky jenom dva.

Strčil je do kapsy, z pochvy za opaskem vytáhl zakrvácenou dýku a podal ji Rachel. „Tu máte. Kdyby se vás někdo snažil na pěšině zastavit, přibližte se k němu a pohotově zaútočte. Miřte do horní části břicha.“

Rachel si ji vzala a držela ji pod ranečkem, jímž byla Hannah. Avram se opět obrátil zády k plotu. „Jonasi, poslouchej,“ šeptal. „Až se dostaneš do Palestiny, odveď tohle děvčátko k matce. Řekni jí, aby je vychovávala, jako by to byla tvoje sestra. Rozumíš?“ Jonas měl co dělat, aby se mu nezlomil hlas. „Ano.“

Zrovna se chystal holčičku od Rachel převzít, když vtom zahlédl tři esesáky u zadní brány do tábora. Z jejich stanoviště bylo snadno vidět na volné prostranství, které ženy musely na cestě do bloku E přejít. „Hele!“ zašeptal.

„Bože! Co tam dělají?“ vylekal se Avram.

Jonas na tu dálku nerozeznal tváře ani hodnostní odznaky, jenom to, že dva muži stojí na vnitřní straně brány, kouří cigaretu a baví se se strážným stojícím venku. Koukl na hodinky. 19.35. Právě nyní by již měl vyjíždět přední branou.

„Myslíš, že včas odejdou?“ zeptal se Avram.

„Nevím. Táto, pojď se mnou do auta. Když máš tu uniformu, můžeme odsud hned odjet.“

Rachel vzala Jonase za ruku. „To nemůžete udělat! Nemůžete tady nechat Hannah.“

„Vezmem ji s sebou.“

Matčina panika dítě probudila. Ve tmě začalo slabě kňourat. Avram položil ruku Rachel na paži. „Nebojte se. A ty, Jonasi, zapomeň na tu stráž u brány. Vezmi děcko a upaluj. Ten blok E je beztak nejistá šance.“

Jonas nespouštěl oči z trojice esesáků. Hlavou se mu honily nápady.

Avram pozvedl samopal mrtvého desátníka. „Jestli se odtud nehnou, zkusím je zabít.“

Ani to nedořekl a Jonas vyslídil dva další esesáky. Stáli ve stínu u zdi špitálu a zkoumali nablýskaný černý mercedes, který se záhadně objevil v táboře. V tom momentě Jonasovi bylo jasné, že to k láhvím s plynem nestihne. Buďto McConnell, nebo nikdo.

Proklouzl branou a co nejpevněji otce objal. Jako by si přál, aby ten okamžik trval celý zbytek života. „Nikdy na tebe nezapomenu,“ loučil se zajíkavě. Potom prudce vytrhl revolver mrtvého strážného a odhodil jej na sníh. „Ta zbraň nemá tlumič. Vezmi si tuhle.“

A podal otci svůj samopal.

Avram měl ještě něco na jazyku, ale hlas mu selhal. V očích mu kmitl záblesk, něco jako nový názor po zralé úvaze, ale definitivně syna odstrčil. „Běž!“ pobídl ho.

„Ať je ta holka připravená. Jestli budu za pět minut živý, vrátím se pro ni,“ potvrdil Jonas.

42

Jonas Stern pochodoval přes zamrzlý apelák jako Erwin Rommel, když prováděl přehlídku svého tankového sboru v severní Africe. Nyní měl jedinou zbraň: Walther PPK. Samopal s tlumičem dal otci a esesáckou dýku Rachel Jansenové. Vždycky když jeden z esesáků kouřících u zadní brány šlukl, oranžová zář mu osvítila horní polovinu obličeje. Podle toho Jonas poznal, že dva strážní jsou vojíni, třetí rotmistr. Zatím si ho ještě nevšimli.

„Hauptscharführer!“ oslovil vojáka s nejvyšší hodností. „Vy nemáte ve zvyku zdravit nadřízené důstojníky?“

Rotmistr Günther Sturm užasle civěl na šedozelenou uniformu a Železný kříž první třídy. Rozzuřený plukovník SD byl ten poslední, koho by se u zadní brány Totenhausenu nadál.

„Standartenführere!“ zvolal. „Heil Hitler!“

Vojíni pohotově následovali jeho příkladu.

Jonas zvedl bradu a díval se na rotmistra s býčí šíjí spatra. „Vy jste hauptscharführer Sturm?“

Ten vykulil oči. „Ja wohl, Herr Standartenführer.“

„Nekoukejte tak vyplašeně. Jsem zde na lovu větší ryby, než jste vy. Přijel jsem zatknout majora Wolfganga Schörnera, neboť zosnoval vyzrazení státního tajemství. Hauptscharführere, vyžaduji od vás spolupráci. A od těchto mužů rovněž. Obergruppenführer Kaltenbrunner v Berlíně vaši pomoc ocení.“

Sturmova neoholená tvář se uvolnila a potom potměšile rozzářila. „Standartenführere,“ řekl lichotivě, „nemám ve zvyku stěžovat si na nadřízeného, ale sám mám na Sturmbannführera podezření.“

„Proč jste tedy své podezření neoznámil?“

Sturm byl na okamžik v rozpacích. „Hledal jsem důkaz, standartenführere. Není snadné obvinit nositele Rytířského kříže.“

„Pan Schörner Rytířský kříž již dlouho nosit nebude, hauptscharführere.“

Jonas mrkl na hodinky. 19.37. Za třináct minut se ženy začnou přesouvat. Náhle litoval, že se vzdal schmeisseru s tlumičem. „Situace je taková, hauptscharführere: Domníváme se, že se spojenecká výsadková diverzní jednotka chystá dnes v noci zavraždit pana doktora Brandta a zničit jeho laboratoř. Máme za to, že Schörner tento útok zařídil prostřednictvím kontaktů s polským odbojem.“

Sturm sotva potlačoval vzrušení. „Tak pan doktor měl pravdu!“

„Do půl hodiny přijedou z Berlína posily SD,“ pokračoval Jonas. „Ale s vaší pomocí Schörnera ihned zatknu a odvedu ho z tábora, abych mu zabránil ve spolupráci s přepadovým oddílem. Jste připraven?“

Sturm z pouzdra vytasil luger a zamával jím ve vzduchu. „Vím, jak naložit se zrádci, standartenführere. Jestli se Schörner postaví na odpor, ustřelím mu hlavu.“

Jonas přikývl. „Vezměte s sebou tyto muže. Schörner je nebezpečný.“

Sturm najednou znejistěl. „Standartenführere, jednoho tu musím nechat. Kdybych tuhle bránu nechal nestřeženou, velitel by mě mohl dát zastřelit.“

Jonas blýskl očima po vojínovi, který stál na opačné straně plotu. „Tohle je vaše poslední rauchpauza. Nespouštějte oči z lesa,“ rozkázal mu. „Přepadový oddíl zaútočí skoro určitě z kopců. Je to jasně?“

„Ja wohl, Herr Standartenführer!“

Vojín s popelavým obličejem se bez váhání prudce otočil k tmavému lesu, který ještě před chvílí vypadal blahodárně.

„Na velitelství, hauptscharführere!“

Když přecházeli přes apelák, Jonas mašíroval o krok napřed.

„Neměl bych k zadnímu plotu umístit stráž se psy?“ navrhl Sturm.

„To zatím není nutné,“ zamítl to Jonas. Ještě aby se psi potulovali v blízkosti bloku E! „Psy vypustíme až na poslední chvíli. Potřebujeme, aby byli odpočatí.“

„Velmi správně, standartenführere.“

Minuli zadní stranu přístavku s kinosálem, přilehlého k budově štábu. Jakmile došli k přednímu vchodu na velitelství, otevřely se a stanul v nich vysoký důstojník v uniformě Waffen SS a s černou páskou přes oko.

Tváří v tvář stejnokroji SD Schörner na místě zkameněl.

Jonas chladnokrevně vytáhl walther a namířil jej na zkoprnělého majora. „Sturmbannführere Wolfgangu Schörnere, z příkazu vůdce vás zatýkám.“

Major ohromeně zíral na Sturma. Ten tasil luger a podíval se na Jonase. „Prosím, standartenführere?“

„Slyšel jste mě, Hauptscharführere. Zabavte mu pistoli.“ Schörner se ani nepohnul, aby vzdoroval. Sturm z pouzdra vytrhl luger. „Kdo je ten člověk, hauptscharführere?“

Jonas vztyčil ruku. „Jsem Standartenführer rytíř Stern ze Sicherheitsdienst v Berlíně, jak si můžete povšimnout.“

„Nedostal jsem oznámení o vašem příjezdu.“

„Samozřejmě že ne. V Berlíně se všechno vyjasní.“

„V Berlíně?“ Schörner očima přejížděl po Sternově uniformě sem a tam. Všímal si každého knoflíku, odznaku, švu, záhybu a skvrny. „hauptscharführere,“ oslovil Sturma, „zdá se, že standartenführerovi chybí dýka. Nepřipadá vám to divné?“

Jonas mávl pistolí směrem ke špitálu, kde stál mercedes. „Do mého auta, hauptscharführere,“ přikázal mu stručně.

Jenže Sturm pozoroval Schörnera. Věděl, jak vypadá provinilý výraz, a i když majora k smrti nenáviděl, musel uznat, že se Schörner provinile nechová.

„Klidně jsem ochoten jet do Berlína,“ řekl Schörner vyrovnaně. „Ale neměli bychom tohoto člověka alespoň požádat, aby nám nejprve ukázal své doklady? Důstojník, který ztratí dýku, si sám koleduje o zatčení.“

Sturm se na Jonase díval nejistě. „Standartenführere?“

Stern se netrpělivě koukl na hodinky. Pospíchající důstojník. „Budete toho litovat,“ vyhrožoval. Vyndal náprsní tašku a podal ji Sturmovi. Ten ji hned předal Schörnerovi.

„Tyto doklady vás opravňují ke kontrole bezpečnostních opatření v Totenhausenu.“ Zase od dokladů vzhlédl. „Ne mě zatknout.“

„Podle zákona má SD pravomoc vyšetřovat a zatýkat příslušníky SS,“ oháněl se Jonas postavením, které mu dodávala uniforma SD. „Nepotřebuji písemný příkaz, abych směl zatknout zrádce.“ Nasadil tišší, zato hrozivě vysoký hlas. „A nyní se hněte k autu.“

„Vaše rozkazy jsou staré čtyři dny,“ všiml si Schörner a nehnul se ani o píď. „To vám trvala cesta z Berlína tak dlouho?“

Než Jonas stačil odpovědět, Schörner dodal: „Také je mi podezřelé, jak jste opálený. Začalo snad slunce pálit v berlínské zoologické zahradě již uprostřed zimy?“

Jonas zvedl pistoli k Schörnerovu obličeji.

Major nejevil ani známku strachu.

Jonas měl cukání zmáčknout spoust?, ale věděl, že by to byla nejhorší chyba, jaké se mohl dopustit.

„Kde máte dýku, standartenführere?“ Schörner se zjevně nespokojil s tím, že by se toto téma zamluvilo.

Jonas se přemáhal, aby nesklopil zrak k prázdné pochvě na opasku. Chtělo to pevné nervy, zvlášť když se nedostavoval žádný spásný nápad.

Schörner se zatvářil zadumaně. „Při vší úctě, standartenführere, který den jste tu dýku dostal?“

Svým způsobem je to legrační, pomyslel si Jonas. V duchu si přehrával scénu z bloku Židovek, kdy ho zpovídaly, aby se přesvědčily, že je Žid. S tím rozdílem, že major se ho neptal na letopočet podle hebrejského kalendáře. „Nepřijel jsem sem odpovídat na vaše otázky,“ osopil se na něj. „Vy budete odpovídat na mé.“ Schörner mrkl na Sturma. „Co si myslíte vy, hauptscharführere? Docela jednoduchá otázka, nezdá se vám? Na tu byste dokázal odpovědět i vy.“

Sturm byl vyjevený jako pes, když dostane rozdílné povely od dvou pánů. Schörnera sice nenáviděl až do morku kostí, ale právě ty vlastnosti, které na něm nesnášel nejvíc, se vůbec neslučovaly s myšlenkou, že by zradil Německo. Pozvolna se otáčel, až svým lugerem mířil Jonasovi šikmo na břicho.

„Byl by Standartenführer tak laskav a zodpověděl tu otázku?“ řekl uctivě. „Kdy jste dostal nůž?“

Jonas vždycky věděl, že tento okamžik jednou přijde. Okamžik, kdy nebude mít na vybranou. Vpravdě nemožná situace. Prostě přecenil své schopnosti a navíc podcenil schopnosti válečného veterána Wolfganga Schörnera. Začal uvažovat o kyanidové kapsli, kterou si předtím přendal z medailonu s Davidovou hvězdou do kapsy, ale najednou neměl chuť ji spolknout. Ať s ním ti grázlové dělají, co chtějí, dřív, než do tábora sjedou láhve s plynem, ho nezlomí.

„Přesný den si nepamatuji,“ vykroucel se. „Bylo to v roce 1940.“

„To je zajímavé,“ reagoval Schörner, „protože všechny slavnostní dýky se předávají devátého listopadu.“

Jonas se zase podíval na hodinky: 19.40. Jediné, nač teď myslel, bylo dopřát ženám čas, aby s dětmi mohly přejít do bloku E. A věřil si, že to svede. „Je jenom jedno řešení,“ poznamenal. „Zavolejte Obergruppenführeru Kaltenbrunnerovi na velitelství SD v Berlíně.“ Otočil v ruce pistoli a podal ji rukojetí napřed Sturmovi.

Zaražený rotmistr ji přijal.

Na Schörnerově tváři se objevil mírný úsměv. „Hauptscharführere, kde jste tohoto muže potkal?“ zeptal se.

„U zadní brány, sturmbannführere.“

„Střeží ji nyní někdo?“

„Kolik je v továrně techniků?“

„Celá směna. Třicet čtyři. Rozebírají ji.“

Schörner pokýval hlavou a přemýšlel. „Požaduji, aby všichni technici okamžitě přešli do kina a byli tam pod dohledem stráže. Pak zajistěte všechny dveře do továrny. Jasné?“

„Zu Befehl, Herr Sturmbannführer.“

„Jeden telefonát do Berlína nám objasní, zda je tady major ryba, nebo rak. Chci, aby ti technici byli zamčení v kině, dokud budu telefonovat. Civilní zdravotní sestry také. Všechny do jedné. Pohyb.“

Rotmistr Sturm spěchal do budovy velitelství. Schörner se obrátil k Jonasovi. „Tohle je nanejvýš zábavné. Jste-li ten, za koho se vydáváte, budu brzy bez dýky i já. Jestliže ne…“ Schörner se Jonasovi díval přes rameno. „Raději byste měl jít s námi, vojíne.“ S hlavní vojínovy pušky mezi lopatkami Jonas následoval Schörnera do budovy štábu. Když procházel dveřmi, naposledy jukl na hodinky. 19.41.

„Zatím jsem výbuch neslyšela.“

„Ještě má devět minut,“ řekl McConnell od kuchyňského stolu. Obrátil se ke kamnům, kde se Anna ohřívala. „Určitě bychom na kopci zaslechli granát?“

„Ano. Měli bychom už jít. Nějak se mi to nelíbí.“

„To jsou jenom nervy. Ještě je brzy.“

McConnellovi se svíral žaludek, jako by měl před startem největšího závodu v životě. Právě vypil velkou sklenici vody, aby doplnil tekutinu, kterou vypotil za půl hodiny v protichemickém obleku. Láhev se vzduchem nechal stát na podlaze, vlnitou hadici omotanou kolem ní.

Anna se od kamen otočila k němu. „Mám pocit, že ho chytli,“ sýčkovala.

McConnell zlostně plácl do stolu. „Tak proč jsme neslyšeli střelbu? Poplach? Nebo něco jiného? Myslíš, že by se nechal zajmout bez boje?“

„Možná. Nezapomeň, že tam má otce.“

McConnell se zhluboka nadechl a snažil se zachovat klid. Před sebou měl lano se smyčkou a roubem, průzračnou vinylovou masku, mauserovku, kterou vyměnil s Andrzejem Wojikem, a ústřižek kostkované látky, jejž dostal od sira Donalda Camerona na mostě v Achnacarry. Churchillovo doznání měl složené v Annině deníku a ten ukryl v nohavici obleku z nepromokavého plátna. Sternův protichemický oblek ležel na zadním sedadle Gretina volkswagenu.

Ale kde vězí Stern?

Anna se dotkla McConnellovy ruky. „Spoléhá na nás, že ten plyn spustíme dolů. Asi bychom měli čekat na kopci.“

„Dělám, co mi řekl,“ ohradil se McConnell umíněně a znovu se pořádně napil vody. „Ještě osm minut. Na kopec se dostaneme včas.“

Vzala ho za ruku. „Dobře. Ať se stane cokoliv, nemrzí mě, co se mezi námi v noci stalo. Všechno tak bude jednodušší.“

Chtěl se zeptat, jak to myslí, ale neudělal to. Měl pocit, že to ví.

Avram sledoval, jak se syn vrací přes apelák před rotmistrem Sturmem a vojínem SS a div nepropadl panice. Místo toho se snažil uvažovat jako Jonas. Ten až dosud unikal zajetí, takže musí vědět, co dělá.

Ti tři obešli kino a zmizeli mu z dohledu. Že by se Jonas pokoušel dostat k hlavní bráně? Ta byla od Avrama vzdálená padesát metrů. Ve tmě na ni zřetelně neviděl, ale neušlo by mu, kdyby tudy prošel člověk.

Nikdo se tam neukázal.

Dvě minuty potom, co se mu Jonas ztratil z očí, Avram uviděl rotmistra Sturma s pěti esesáky v patách, jak vybíhají ze zadního vchodu na velitelství a běží tryskem k továrně. Unikl Jonas na svobodu? Vymyslel něco, čím by odlákal pozornost esesáků od bloku E? Avrama se náhle zmocnil strach, protože z vrat do továrny vyráželi laboranti v bílých pláštích a Sturmovi muži je dloubanci poháněli vpřed.

Tiché křupání sněhu za zády mu zvěstovalo, že Rachel s ostatními vyvolenými ženami přecházejí do bloku židovských dětí, aby odtud pokračovaly do bloku E. Podíval se na náramkové hodinky. Byl to zakázaný předmět. Dostal jej odměnou za opravu jedněch esesáckých holin. Hodinky po mrtvém Židovi.

19.41.

Jonas si naplánoval, že před útokem zkratuje elektrické vedení. To nyní nevyjde. Bez ochrany úplné tmy musí ženy s dětmi překonat otevřené prostranství před zraky stráže stojící u zadní brány.

To se nemůže povést.

S třesoucíma se rukama švec sundal z ramene samopal s tlumičem a vyrazil k zadní bráně.

„V Berlíně o vás vůbec nevědí.“

Major Schörner položil sluchátko a usmál se.

Jonas netečně koukal do černé hlavně své vlastní pistole.

„Mluvil jsem přímo s Kaltenbrunnerem,“ pochlubil se. „Chce, abych vás poslal do Berlína k výslechu. Ale… já mám pro vás nejprve pár otázek sám.“

Za Jonasem bouchly dveře. Neotočil se, ale dupot bot mu napověděl, že do kanceláře vstoupili nejméně tři muži.

„Sturmbannführere, laboranti jsou zamčeni v kině,“ ohlásil mu Sturm. „Továrna je uzavřena.“

„A ošetřovatelky?“ zeptal se Schörner.

„Tři, které byly ve službě, jsou s techniky v kině. Greta Müllerová je samozřejmě mrtvá. Poslal jsem motospojku pro paní Jaspersovou.“

„To je pět. A šestá?“

„Slečna Kaasová, sturmbannführere. Ta zřejmě ze špitálu již odešla.“

Schörner netrpělivě vzdychl. „No a?“

„Právě jsem zjistil, že odjela autem té Müllerové. V tom zmatku potom, co se našla těla v kanalizaci…“

„V tom zmatku si toho nikdo nevšiml,“ dokončil za něj Schörner. „Já jsem si toho vlastně všiml. Ale protože má slečna Kaasová za švagra gauleitera, nepovažoval jsem za pravděpodobné, že by zrádcem byla ona. To ode mě bylo pošetilé. Když o tom nyní přemýšlím, docela se s tou Müllerovou přátelila.“

Jonas kradmo pohlédl na hodinky: 19.43. Modlil se, aby McConnell odjel z chalupy včas.

Schörner pravicí poklepával o stůl. „Víte, co si myslím, hauptscharführere? Že je náš falešný Standartenführer příliš čistý na to, že by se v uplynulých dnech ukrýval v lese. Spíš jako by užíval místní pohostinnosti. Když na něj tak koukám, hlady jistě netrpěl. Sturme, kde bydlí slečna Kaasová?“

„Ve staré chalupě na jižním okraji Dornowa.“

Schörner pokýval hlavou. „Tu chalupu znám.“ Náhle vstal a Jonasovu pistoli si strčil do kapsy. „Vezmu si jedno družstvo a prohledáme ji.“

„Ale pan doktor Brandt nařídil, že má být tábor zcela uzavřený.“ Schörner zaskřípal zuby. „Za bezpečnost jsem zde zodpovědný já, a ne Brandt. Tento muž již hrozbu nepředstavuje. Zato jeho druzi ano. Spojenci možná mají za lubem Brandta unést. Chci, abyste na pana doktora dohlížel.“

Ze zásuvky stolu si Schörner vzal jeden zásobník navíc a od Sturma si vyzvedl svůj luger. „Hauptscharführere, pokud během mé nepřítomnosti vzniknou nějaké potíže, konejte svou povinnost a zabraňte tomu, aby pan doktor padl do rukou nepřítele.“ Vrhl na něho vyzývavý pohled. „Rozuměl jste?“

Sturm si odkašlal. „Myslí tím Sturmbannführer, že bych ho měl zabít?“

„Přesně tak.“

Sturm klidně přikývl. Nevycházel z údivu, jak se Schörner najednou proměnil z ministranta v nemilosrdného velitele. „A co s tímhle?“ ukázal na Jonase.

„Potřebuji z něho dostat všechno, co ví. Kdo ho poslal, kolik mužů má jeho oddíl, co mají v plánu, všechno. Věřím, že na to stačíte, hauptscharführere.“

Sturm si tím byl jistý, ale potom, co nepředložené zabil toho obrovitého Poláka, se mu do dalšího důležitého výslechu dvakrát nechtělo. „Sturmbannführere, jak daleko smím přesně zajít?“ Schörner si oblékl zimní plášť a odpochodoval ke dveřím. „Nezabijte ho. Je to dost jasné?“

Sturm zasalutoval. „Zu Befehl, Herr Sturmbannführer! Lovu zdar.“

Schörner odešel.

Sturm zvedl telefon a řekl: „Karle? Vyřiď Glaubovi a Beckerovi, aby střežili pana doktora, dokud ode mě nedostanou jiný rozkaz.“

Zavěsil a pokynul dvěma vojínům SS stojícím v zadní části kanceláře. „Podržte mi ho na židli!“

Jonas se vzepjal, ale čtyři ruce mu stiskly nadloktí tak, že mu v nich přestala proudit krev.

Sturm mu v rychlosti prohledal uniformu. Rozesmál se, když objevil kyanidovou kapsli, a do kapsy si zastrčil klíčky od mercedesu. Potom se usmál a z černého pouzdra za opaskem vytáhl esesáckou kudlu. Tutéž, jakou Jonas podřízl krk strážnému a pak lehkomyslně věnoval Rachel Jansenové. Sturm mu ledabyle uřezal knoflíky od saka a prostředkem mu rozpáral tílko pod ním.

„Hele!“ zvolal, sotva spatřil Jonasův nahý trup. „Mrkněte se na to!“ Oba vojíni se sklonili a zírali na nafialovělé jizvy, které pokrývaly Sternovu hruď a břicho. Sturm si jako první všiml, že sahají dolů do kalhot.

„Postavte mi ho!“ poručil jim.

Jakmile byl Jonas na nohou, Sturm mu přepůlil opasek a stáhl kalhoty po kolena.

„Hele, co mu tam chybí!“ jásal Sturm. „No to mě podržte! Vždyť je to Žid! Smradlavý Žid v uniformě SD!“

Sturm mu studenou čepelí dýky nadzdvihl šourek a Jonas zatajil dech.

„Podívejte se na něj!“ řval Sturm smíchy. „Scvrklý jako zvadlá ředkvička! Felixi, jak dlouho myslíš, že mi potrvá, než tenhle ptáček zazpívá?“

Jeden z vojínů se uznale zadíval na Sternovu zjizvenou hruď. „Dvacet marek, že vydrží dvě hodiny.“

„To je dobrá sázka,“ komentoval to Jonas tiše. Díval se Sturmovi zpříma do očí. „Doufám, že jste trpělivý.“

Kdyby ho ti dva vojíni nedrželi, po Sturmově ráně pěstí by se zaručeně skácel na zem. Skoro deset vteřin se nemohl nadechnout.

„Posaďte ho zpátky na židli,“ přikázal Sturm. „Za hodinu nás bude prosit, abychom ho zabili.“

43

Ariel Weitz stál bez hnutí u skleněné výplně dveří do kanceláře Klause Brandta. Ten byl ke dveřím otočený zády. Pročítal si nějaké zdravotní karty, ale Weitz věděl, že ve skutečnosti čeká na telefonát. Hodinu předtím si velitel objednal meziměstský hovor s říšským vedoucím Himmlerem z Berlína. I mocní museli čekat jako služebníci kvůli rozmarům bývalého zemědělce, který stál v čele SS.

Při pohledu na Brandtova záda v bílém plášti se Weitzovi chvěly ruce. Každá šedina rostoucí z tlustého pruského krku ho poštvávala k projevu plnému nenávisti a znechucení. Blyštivou plešatící hlavu si představoval jako ideální místo, kam zatlouct tucet hřebíků do střešní krytiny. Stokrát měl před očima, jak ty slavné pracky přibouchává ocelovými dveřmi na izolaci. Tisíckrát snil o tom, jak mu napichuje do páteře bacil meningokok, tak jak to Brandt mnohokrát dělal „svým dětem“. Avšak dnes…

Dnes večer si to všechno vynahradí.

Weitz zaslechl z hlavní chodby kroky, a proto se ode dveří vzdálil. Dva esesáci se přehnali kolem něj a zaujali postavení vedle Brandtových dveří.

Komplikace.

Weitz odešel přes chodbu do nedaleké malé ordinace. Tam si schoval zbývající zbraně a také hlavní kořist. V úzké šatní skříni visel jeden z raubhammerských protichemických obleků, odpoledne otestovaných a nyní již dokonale odmořených. Nevážil ani z poloviny tolik co předešlé modely a patřil k němu filtr ochranné masky s obalem a dýchací vak obsahující malou láhev s čistým kyslíkem. Další raubhammerský oblek visel v Brandtově úřadovně, ale o ten se Weitz nestaral. Stačil mu jeden.

Byl zvědav, co se těm dvěma esesáckým strážným bude honit hlavou, až uvidí Brandtova židáčka přicházet se samopalem v ruce. Ať si o tom budou myslet cokoli, budou to jejich poslední myšlenky na tomto světě. Ale proč se tu tak náhle objevili? Pochopil Schörner konečně, jaké nebezpečí táboru hrozí? Před chvílí si Weitz všiml, jak Sturm žene dlouhou řadu techniků z továrny přes apelák ke kinu, ale neviděl v tom skutečný problém. Bez ohledu na to, co Schörner zjistil, v tomto momentě byl dávno ze hry venku, protože si nechal ujet vlak a už ho nemohl dohonit.

Zrovna když Weitz sahal po raubhammerském obleku, uslyšel rachocení nákladního automobilu pro přepravu vojáků.

Avram Stern udělal tři kroky k zadní bráně Totenhausenu a vtom zaslechl hlasité povely a hřmot motorů. Zarazil se, obrátil a uviděl, jak Schörnerův šedivý terénní vůz uhání přední branou z Totenhausenu ven a těsně za ním otevřený nákladní vůz plný esesáků ozbrojených až po zuby.

Avramovi umírala poslední naděje.

Sevřel samopal a vydal se dozadu ke stráži a tentokrát ho zastavilo bouchnutí dveří. Na předních schodech špitálu stál Weitz a zmateně hleděl za vzdalujícími se vozidly. Zvrátil hlavu, skoro jako by vycítil, že ho někdo pozoruje. Když se konečně podíval k vězeňským blokům, švec učinil nejrychlejší a nejriskantnější rozhodnutí svého života. Ani nevěděl, proč to dělá. Kdyby se ho tehdy někdo zeptal, nejspíš by to zdůvodnil slzami, které spatřil na Weitzově tváři tu noc, kdy se konala velká selekce. Od té noci o Weitzovi často přemýšlel. Jak se ten nenáviděný udavač volně pohybuje po táboře. Jak mu esesáci tolik důvěřují, že ho příležitostně nechali samotného odjet do Dornowa se vzkazy. A jak na uskutečnění operace, do níž se zapojil Jonas, Britové potřebovali uvnitř Totenhausenu dobrý zdroj informací. A tak Avram dospěl k závěru, že žádný Žid nemohl být tak zkorumpovaný nacisty, jako se zdál Ariel Weitz. Když se Weitz díval ze schodiště špitálu k blokům, Avram mu pokynul, aby přišel k bráně od bloků.

Weitz si všiml, že na něj strážný od vězeňských bloků kývá, a zaváhal. Nechtělo se mu přes apelák. Jenomže na něj mával esesák. Ani v momentě, kdy ho od triumfu dělila jen chvíle, si nemohl dovolit neuposlechnout. Pospíchal proto po sněhu, zastavil se před strážným a s obvyklým úslužným výrazem mu pohlédl do tváře.

„Vy?“ vyhrkl. „Co tu děláte v té uniformě?“

Avram na nic nečekal a chytil Weitze levačkou kolem krku. Pravačkou vytáhl z opasku esesáckou dýku a její hrot mu přiložil pod bradu. „Jestli budete křičet,“ zašeptal, „podříznu vás jako podsvinče.“

Weitz prudce zavrtěl hlavou. „Ne! Vy to nechápete!“ Koukal na uniformu SS jako opařený. „Ani já to nechápu.“

Avram na nůž přitlačil. „Povězte mi jedno. Podílíte se na tom, co se teď chystá?“

Avramovi se rozšířily panenky. „Vím, co se stane. Ale já mám svůj plán.“

„Já to věděl! Vy mrňavý patolízale! Pořád se přetvařujete. Poslouchejte mě. Mého syna esesáci zajali. Pokud ho neosvobodíme, útok se neuskuteční.“

„Vašeho syna…? Ten židovský Standartenführer je váš syn?“

„Ano.“

„Můj bože! Kde je teď? V kině s pracovníky laboratoře?“

„Nevím. Pravděpodobně ho někde vyslýchají.“ Avram Weitzem zatřásl. „Musíte ho osvobodit! Vy znáte dobře celý tábor.“

Weitz měl vztek, že nemůže pokračovat ve svém plánu, ale kývl na souhlas. „Uvidím, co se dá dělat. Co máte za lubem vy? Stát tady a čekat na smrt?“

Avram ho pustil. „Hlavně osvoboďte mého syna.“

Weitz se obrátil zpět ke špitálu a vtom ze stínu za Avramem vyšla Rachel. „Proč jste se s ním bavil?“ zašeptala. „Vždyť pracuje pro esesáky.“

„To nevadí. Jsou všechny ženy v dětském bloku?“

„Ano –“ V náruči držela uzlík. „A Hannah je tady. Kde máte syna?“

Avram zavrtěl hlavou. „Zajali ho. Budete muset vzít Hannah s sebou do bloku E.“

Rachel tiše zasténala. Avram zpod deky zaslechl poplašené fňukání. Rachel dítě utěšovala holandsky a pak se vrátila k němčině: „Co budeme dělat? Nemohu přecházet s dětmi, když je u zadní brány strážný. Určitě nás uvidí a vyhlásí poplach.“

„Vraťte se dovnitř.“

„Ale plyn je na cestě!“

„Připravte se rychle přesunout. Za moment jsem zpátky a vyzvednu vás. Když ne, tak musíte jednat na vlastní pěst. Dělejte, co uznáte za vhodné.“

Rachel mu skrz sloupy u vrat stiskla ruku. „Jestli někde uvidíte syna, vyřďdte mu, ať si přijde pro Hannah. Pane Sterne, prosím vás!“

„Vyřídím mu to.“

Avram trhl závěrem samopalu dozadu a vydal se k zadní bráně.

Sturm pracoval na Jonasovi a ten se zaměřil na jeden cíl: co nejdéle vydržet při vědomí. Rotmistr projevil k této činnosti vlohy. Nechybělo mu nadšení, a to bylo důležité. Tělesná mučení byla únavná dřina. Nejhorší byly rány do spánku. Jonasovi zvonilo v uších tak hlasitě, že stěží dokázal uvažovat. Měl chuť upadnout do bezvědomí, ale nutil se zůstat bdělý. Protože měl nad svým trýznitelem jednu výhodu. Věděl přesně, co se v táboře Totenhausen přihodí. A nebylo vyloučené, že až vybuchne plastická trhavina, kterou umístil kolem hlav zahrabaných láhví, bude ještě fyzicky schopen běžet k hlavní bráně. A k tomu potřeboval vydržet při vědomí. To není nic jednoduchého, když se vám někdo snaží rozmašírovat hlavu. Jakmile Sturm přešel na nůž, Jonas mu byl málem vděčný.

Avram nezabil člověka od roku 1918, ale nemínil o tom se sebou polemizovat. Cestou po sněhu ke strážnému myslel na to, jak hlasitě o sobě dá vědět schmeisser s tlumičem. Jako účastník první světové války nemohl jen tak uvěřit, že by něco dokázalo úplně utlumit výstřel ze samopalu.

Proto se rozhodl použít dýku.

Dával si záležet, aby kráčel sebevědomě, povýšeně, pyšně; zkrátka tak, jak strážní SS chodili. Soustředil se na jeho záda. Stál na vnitřní straně brány a díval se do lesa. Avrama napadlo, že by na něj tiše zavolal, aby ho nevylekal, ale ten voják jako by byl nepřítomný. Avram mrkl na stříbřitou dýku v ruce. Aby pronikla zimním pláštěm a sakem, chtělo to silné bodnutí. Jonas udělal dobře, když předtím strážnému podřízl krk, avšak Avram v tom nebyl zběhlý. Letmo litoval, že u sebe nemá bajonet, jaký míval v první světové válce, nebo ještě lépe spolehlivý nabroušený rýč, osvědčenou zbraň pro zákopovou válku.

Jenže tohle byla odlišná válka.

„Kamerad?“ oslovil strážného překvapivě přirozeným hlasem. „Nemáš sirku?“

Voják byl zaskočený, ale když uviděl hnědou uniformu, uvolnil se a sáhl do pláště. „Sám bych si rád zakouřil,“ prohodil a nervózně se zasmál, „ale ten mizera z SD mi nahnal strach.“

Zápalka se rozzářila a mladý strážný přejel zrakem po Avramově obličeji. Vtom se navzájem poznali. Avram se díval z očí do očí chlapci, jemuž kdysi zhotovil pohodlné trepky pro přítelkyni, a strážný zase ševcovi ve středním věku.

Avram mu zuřivě zarazil dýku rovnou do měkkého místa pod bradou. Vtom ucítil v zápěstí náraz. Kudla hladce projela patrem, dutinou a mozkem a zastavila se o strop lebky. Rukojeť zůstala tři centimetry pod čelistí. Avram hleděl do modrých očí, trhl jílcem nože doleva a pak tělo nechal padnout do sněhu.

Chtěl čepel z hlavy vytáhnout, ale nebylo to v jeho silách. Posadil tedy vojáka a opřel jej o plot, takže to vypadalo, jako by ve stráži usnul. Rukojeť dýky držela hlavu v polovzpřímené poloze. Avram si otřel zkrvavené ruce o plášť strážného a zamířil zpět k vězeňským blokům.

Na hodinkách měl 19.48.

Leknutím div nevypálil dávku ze samopalu, když se kolem něj ve tmě mihla skupina nehlučných stínů. Hned si však uvědomil, co se děje.

Rachel zahájila stěhování do bloku E.

44

Ústřižek skotské vlněné kostkované látky od sira Camerona plápolal jako pestrý praporek na McConnellově popruhu, na němž byla zavěšena láhev se vzduchem, kterou právě vynášel z chalupy. Anna šla těsně za ním.

„Počkej! To je Stern!“ upozornil ji.

Necelý kilometr od nich bylo na rovném úseku silnice vedoucí z kopců do Dornowa vidět světla reflektorů. Druhá se vynořila ze tmy na úpatí kopců kousek za prvními.

„Pronásledují ho?“ zeptal se McConnell znepokojeně.

„To není Stern,“ vyvedla ho z omylu monotónním hlasem. „Teď je za deset minut osm. Kdyby byl na svobodě, byl by už na stožáru. Podívej se, jak jsou ta světla rozdílná. Vepředu je terénní osobní vůz a za ním nákladní auto. Bože! Jedou k nám. Schörner musel Sterna dostat a zlomil ho.“

Strhla McConnellovi láhev se vzduchem z ramene a táhla jej ke Gretině volkswagenu. Tam hodila láhev na zadní sedadlo a z Jonasova koženého batohu vyndala čtyři granáty.

„Nasedni!“ křikla. „Na podlahu! Honem!“

„Co chceš sakra dělat?“ divil se McConnell.

„K transformovně vede jediná silnice, a po té jedou oni. Nemůžeme se s nimi potkat. Budu muset zůstat ve dveřích chalupy, aby šli rovnou po mně. Ty mezitím…“

Popadl ji za paže a zatřásl jí. „Nenechám tě tady, aby tě zabili!“

„Pak oba zemřeme pro nic za nic.“

Slyšel rachocení blížících se vozidel. „Musí existovat ještě jiná možnost!“

Anna se ohlédla za reflektory. „Tak dobře,“ podvolila se. Granáty položila na přední sedadlo. „Pojď za mnou!“

Běžela do chalupy, rozsvítila všechna světla, potom otevřela dveře do sklepa a zavolala: „Sabine, buď tiše! Bude se tu střílet! Mohla bys nešťastnou náhodou přijít o život!“

Ohromený McConnell jenom zíral, jak Anna přibouchává dveře do sklepa, otvírá zásuvku kuchyňského stolu a bere si odtud revolver, o němž vůbec nevěděl.

„Dal mi ho Andrzej,“ objasnila a táhla McConnella do ložnice.

Dvířka odtamtud vedla na pusté prostranství za chalupou. Anna šla napřed, a když obíhala bok stavení, na rohu upadla na kolena. McConnell se pod tíhou obleku a mauserovky pohyboval pomaleji. Když dorazil k rohu, ona již utíkala k autu. Jakmile ji dohnal, zarazilo ho, že se hrne za volant.

Než stačila otevřít dveře, odstrčil ji, rozbil okénko pažbou pušky a rozbil vnitřní osvětlení. Pak otevřel dveře a tlačil ji přes celé přední sedadlo.

„Dolů!“ přikázal jí. „Celou cestu zůstaň na podlaze!“

Poslechla. On se na předním sedadle natáhl na záda. Hlavu měl těsně pod okénkem na straně spolucestujícího, několik centimetrů od jejího obličeje, nohy pod volantem. Pušku si tiskl k tělu, pravý ukazováček na spoušti.

„Proč ta světla?“ chtěl ukojit zvědavost.

„Napadne je, že když někdo poruší nařízení o zatemnění, tak určitě bude doma. Ale kdyby šli nejdřív zkontrolovat auto…“ Zdvihla revolver.

Ječení brzd automobilu se smísilo s drhnutím ozubených kol převodovky těžkého nákladního automobilu při podřazení. McConnell napnul sluch a snažil se rozluštit jednotlivé zvuky. Náklaďák zastavil mezi osobním vozem a chalupou, ale motor běžel naprázdno dál. Čtvery dveře se otevřely a zase zavřely. Sníh křupal pod vrzajícími těžkými botami. McConnell zvedl hlavu, aby vykoukl ven, ale oba již zadýchali okenní sklo. Vtom uslyšel hlasité klepání na dveře chalupy.

„Fräulein Kaas!“ křičel mužský hlas. „Fräulein Kaas, otevřete!“

„Schörner,“ sykla Anna.

Střelba ze samopalu na McConnella zapůsobila jako elektrický šok. Schörner rozstřílel zámek u dveří.

Tlumený ženský hlas volal: „Pomoc! Ve jménu vůdce mi pomozte!“

„Kriste pane, Sabine se vyprostila!“ Z chalupy bylo slyšet dupot po dřevěné podlaze.

Anna ho pevně uchopila za ruku. „Co vidíš?“

Pomalu se posadil a na zamlženém okně na řidičově straně vykroužil malý průhled. „Půltucet vojáků u vchodu do chalupy. Možná tucet dalších v náklaďáku.“

„Připrav se. Až ti řeknu, nastartuješ.“

McConnell ani nestačil dát nohy na pedály, a Anna již odjistila dva granáty. Otevřela dveře volkswagenu a vystoupila nenuceně, jako by šla do restaurace. Pak se obrátila k nákladnímu vozu a hodila na něj oba granáty. Ještě než vybuchly, vypálila z pistole do klubka vojáků.

„Proboha, jeď!“ zaječela, když měla v autě teprve jednu nohu.

Motor volkswagenu se probudil k životu. McConnell stlačil plynový pedál až k podlaze, avšak kola se na zmrzlé zemi protáčela.

Granáty explodovaly těsně po sobě, doprovázeny oslepujícím bílým zábleskem. Anna střílela dál. McConnell zahlédl, jak jeden esesák vybíhá ze dveří chalupy a letí zpátky jako pes, když ho psovod strhne vodítkem. Anna skočila do auta, zabouchla dveře, on zmírnil tlak na akcelerátor, a pneumatiky zabraly.

Volkswagen vjel smykem na silnici. McConnell děkoval bohu za zimy, které strávil v Anglii. Většina rodáků z Georgie by na takové zledovatělé vozovce neujela ani pár set metrů. Anna si nabila pistoli, a jak uháněli pryč, mířila přes sedadlo dozadu, směrem k chalupě.

„Nejedou za námi,“ informovala McConnella. „Jak to? Co tam dělají?“

„Vyslýchají tvou sestru,“ dovtípil se McConnell, oči upřené na cestu před sebou. „Obleč si Sternův protichemický oblek. Obleč si ho!“

Schörner se v chalupě zvedl z podlahy a šel klidně k východu. Sledoval koncová světla volkswagenu, ženoucího se po silnici do kopce. Desátník SS, který předtím řídil nákladní vůz, k majorovi doklopýtal. V obličeji byl bledý strachy.

„Pět mužů mrtvých, sturmbannführere! Osm raněných. Co budem dělat?“

„Nejdřív se uklidněte.“ Schörner zhluboka, spokojeně vydechl. „Do Totenhausenu konečně dorazila válka, rottenführere. A ve válkách lidi umírají.“

„Vydáme se za nima?“

„Zatím ne. Ti hlupáci jedou rovnou do tábora.“ Ohlédl se do kuchyně. Sabine Hoffmannové pomáhal jeden vojín na nohy. „Omlouvám se za to přerušení, madam. Jak jsem říkal, setkali jsme se před několika měsíci v Berlíně. Váš manžel je gauleiter Hoffmann?“

„Ano, sturmbannführere.“

„Můžete mi říct, kdo odjel tím autem?“

„Moje sestra. Zbláznila se! Většinu dne s ní byli dva muži. Jeden Američan a ten druhý byl Žid. Byl převlečený za důstojníka SD.“

„Toho jsme již zajali,“ pochlubil se. „Víte, co ten Američan s vaší sestrou na dnešní noc plánovali?“

„Slyšela jsem, jak ten Žid říká něco o elektrické transformovně.“ Schörnera přepadla úzkost. „Jinak nic?“

„Anna se Američana ptala na otravný plyn. Zdálo se, že toho o něm ví docela hodně.“

Schörner rázem zbledl. „Je tady telefon?“

Sabine zavrtěla hlavou.

„Rottenführere, chci mít ve svém voze čtyři muže. Zbytek pojede za námi v nákladním.“

„Co s raněnými, sturmbannführere? Někteří nejsou schopni jít.“

„Nechte je na silnici!“

Třicet pět kilometrů na sever od Totenhausenu letovod ve vedoucím bombardéru skupiny GENERAL SHERMAN pod sebou spatřil ústí řeky Recknitz.

„To je ono, pane. Je čas uhnout.“

Major Harry Sumner naklonil mosquito k jihu. „Všichni jsou s námi, Jacobsi?“

„Přímo za ocasem.“

Sumner zkontroloval palivoměr. Protivítr je trochu zdržel, ale na zpáteční cestě jim to tentýž vítr zase vynahradí. Přišli již o jeden letoun. Ten se musel vrátit kvůli mechanické závadě. To byla daň. Ale pořád ještě měli dost pum a ukazatelů cíle, aby úkol provedli.

„Jacobsi, myslíte, že to najdete? Prý je to skoro schované v lese.“

Letovod držel v zubech tužkovou baterku a studoval mapu. „Zůstaňte nad řekou,“ řekl zkomoleně. „Na zákruty mě upozorní H2S. Jestli je tahle mapa přesná, můžeme se orientovat podle vesnice Dornow a řeky. Když vystřelíme osvětlovací rakety, uvidíme transformovnu i tábor.“

Sumner pokukoval skrz tmavé okno. Stříbrný pruh, který značil řeku, je vedl na jih jako magická cesta. I na letku zvláštních služeb to byl podivný úkolový let. Celou tu dálku do Německa, jenom aby se na žádost Útvaru zvláštních operací bombardoval malý koncentrační tábor. Nejvyšší hodnostáři v letectvu se neustále prali zuby nehty, aby jejich cenné letouny nepadly do spárů Duffa Smithe. Jak se mu podařilo kvůli tomuhle odklonit letku mosquit? Sumner to nadnesl svému nadřízenému ve Wicku, ale ten se na něj podíval trpce a zamumlal: „Když se mu vzepřeme, můžeme jít na kobereček rovnou do Downing Street.“

Neuměl si to Vysvětlit. Zato věděl jedno: Z výšky tří set metrů, když pod nimi nebylo protiletadlové dělostřelectvo, mohla jeho letka utajený objekt ve volné přírodě zasáhnout přesně a nenechat na jeho místě nic než kráter o velikosti čtvereční míle.

„Osm minut,“ řekl letovod.

„Pořád nás ještě nestíhají!“ žasl McConnell, když ve zpětném zrcátku neviděl žádná esesácká vozidla. Přesto hnal volkswagen co nejrychleji.

„Ale budou,“ předpověděla pesimisticky Anna, strčila paže do rukávů nepropustné kombinézy a začala zapínat přední zip.

On pohyb její ruky zarazil. „Nejdříve si musíš nasadit masku a potom teprve zapnout zip u obleku přes ten konec, co ti visí na ramena. Jedině tak to bude vzduchotěsné.“

Sáhla po obou maskách.

„Nasaď si ji hned,“ pobídl ji. „Když mi budeš potřebovat něco říct, uslyším tě.“

Silnice prudce stoupala. McConnell zpomalil. Před sebou uviděl první zatáčku serpentiny, která se vinula kolem kopců. Jakmile zatočil, zahlédl v dálce za sebou světla.

„Tamhle jsou,“ upozornil ji. „Víš něco o láhvích se stlačeným vzduchem?“

„Mockrát jsem dávala kyslík.“

„To je na stejném principu. Otevřeš ventil, připojíš si vzduchovou hadici k masce a normálně dýcháš.“ Trhnutím otočil volantem, aby se vyhnul svahu porostlému břízami. „Ježíši! To je jako tobogán!“

Anna již měla masku nasazenou. Rysy v obličeji měla zakryté, oči bezvýrazné. Vypadala jako mimozemšťan z nějakého vědeckofantastického filmu. „Boty mi jsou moc velké,“ stěžovala si. Hlas jí přes membránu u mluvítka bzučel.

„Stejně si je obuj. A zapni si nohavice na zip.“ Brzdil, protože následovala další zatáčka. „Jak daleko je to ještě k té transformovně?“

„Už moc ne.“

„Zajedu s autem do lesa. Tak by nás mohli Schörner a jeho lidé minout.“

Anna přikývla a ukázala doleva. „Zpomal.“

Projel kolem transformovny. Všiml si tmavé spleti kovových podpěr a uvnitř dřevěné boudy pro hlídače. V okně plálo slabé světlo. Třicet metrů za stanicí sjel z cesty a zastavil, až když ho k tomu donutily kmeny stromů.

Nasadil si masku, zapnul oblek a vylezl ven. Po dramatické atmosféře v chalupě tam bylo tajemné ticho. Anna mu pomohla připásat nádrž se vzduchem. Připadal si jako tažný kůň s klapkami na očích. Než si připnul vzduchovou hadici, předklonil se a řekl: „Asi bychom si s sebou měli vzít zbraně.“

Zavrtěla hlavou a podala mu mauserovku.

„Co děláš?“

„Zůstávám tady. Schörner by mohl zastavit u stanice. Anebo by dokonce mohl odbočit tady. Nemůžeme riskovat.“

„Ale pokud nás tu najdou, stejně je nedokážeš zastavit.“

„Mám Sternovy granáty,“ namítla. „A svou pistoli. Ty si nech pušku jako poslední pomoc.“

„Anno…“

„Běž!“

Měl ještě něco na jazyku, ale ona mu přehodila mauserovku přes rameno a strčila do něj, aby šel dál do lesa. Otočil se a podíval na ni. Stála nehybně ve tmě vedle auta, pěkná postava zahalená do těžké černé kombinézy z nepromokavého plátna, hlavu v průzračné vinylové kukle. Komické. Tragické. Myslel na deník, který tak dlouho vypracovávala. Nyní jej měl v levé nohavici svého protichemického obleku. Doufal, že po této noci bude ještě naživu, aby mohla dopsat poslední záznam.

Zdvihl ruku na pozdrav, obrátil se a kráčel sněhem ke stožáru vysokého napětí.

Major Schörner uháněl do kopce téměř dvojnásobnou rychlostí než předtím McConnell. Místo vedle něj zaujímal desátník, tři další esesáci se tlačili vzadu, každý ozbrojený samopalem. Nákladní vůz s nimi kupodivu držel tempo. Nejspíš proto, že jeho řidič měl vztek a byl posedlý po pomstě, stejně jako vojáci, které vezl. Schörner na desátníka vychrlil řadu rozkazů.

„U transformovny se rozdělíme. Vy si vezmete dva muže a vrátíte se autem do Totenhausenu. Sturmovi vyřiďte, aby počítal s útokem přepadového oddílu. Každou chvíli může vypadnout elektřina. To znamená, že nebude proud v plotech. Díky bohu, že jsem nařídil zaminování. Ať Sturm rozmístí polovičku lidí kolem cisteren s benzinem a druhou polovinu kolem továrny. Řekněte mu…“ Terénní automobil málem sjel smykem ze silnice, když Schörner tak tak vybral zatáčku, ale nakonec vůz zvládl… „Řekněte mu, že dorazím, jak to jen půjde. S muži z náklaďáku obklíčíme stanici. Ten Američan se určitě pokusí odpálit výbušniny, které nastražili někdy během týdne. Rozbuška bude pravděpodobně někde v lese blízko stanice. Ach jo, co bych nyní dal za Sturmovy psy.“

Desátníkova tvář se rozjasnila. „Ale my tady psa máme, sturmbannführere! V kabině náklaďáku.“

„Konečně alespoň trochu štěstí!“ Schörner prosvištěl další zákrutou a sešlápl plynový pedál až k podlaze. Zvláštní je – pomyslel si a sevřel volant jako automobilový závodník –, že čím je situace horší, tím spíš je ve své kůži. Za celé měsíce se necítil lépe.

McConnell doškobrtal posledních pár metrů ke stožáru.

V krku ho štípal suchý vzduch z láhve na zádech. Jak Stern slíbil, horolezecká stoupací železa a postroj ležely u nejbližší stožárové patky. Nic takového na sobě McConnell nikdy neměl, ale v zásadě to bylo dost jednoduché: Na vnitřní nárt každé nohy patřil jeden ostrý železný hrot připevněný k železům ve tvaru háků na ryby, které padly k chodidlům a tyčily se k vnitřní straně lýtek. Na místě je držely kožené řemínky. Bezpečnostní pás byl v podstatě široký, pevný popruh vpředu s ocelovým kroužkem, který se sepjal s druhým popruhem, jenž velikostí odpovídal obvodu sloupu. McConnell upustil pušku, sedl si na zem a nasadil si stupačky.

Potom si hodil mauserovku přes rameno, utáhl bezpečnostní pás kolem sloupu a zasekl do dřeva pravé stupadlo. Když se do něj zavěsil, čekal, že se pod jeho vahou uvolní, ale železo drželo. Objal sloup a vzepřel se na mačce, pak posunul popruh nahoru, zaklonil se, aby se ustálil, a levé stupadlo zapíchl do sloupu o dvě stopy výš. Tímto způsobem lezl překvapivě rychle, ačkoliv stoupal spirálovitě, asi jako když po stromě šplhá had.

Ve tmě toho moc neviděl, ale ze Sternových stručných pokynů věděl, že od dvojitých sloupů vede po zalesněném kopci dolů úzký vykácený pás a vodorovné nosníky vedení převyšují všechny stromy kromě těch největších. Klesání v délce šesti set metrů v úhlu třiceti stupňů – tak mu to alespoň Stern řekl.

Vtom vykřikl, protože se mu vysmeklo pravé stupadlo. Ve zlomku vteřiny sklouzl po omrzlém sloupu o metr níž, než se mu podařilo pevně zachytit pevným objetím. Bezpečnostní pás mu v tu chvíli nebyl skoro k ničemu. Jenom se modlil, aby mu třísky neprotrhly protichemický oblek.

Ve třech čtvrtinách stoupání uviděl, jak se po točité silnici vzhůru kvapem blíží světla pronásledujících vozidel. Protože se díval dolů skrz stromy, světla v pohybu jako by blikala. Zasekával bodce do dřeva a nutil se šplhat výš a výš. Poháněla ho představa, jak Anna stojí sama dole a čeká. Již byl skoro u konzoly, když vtom uslyšel bručení motoru.

Zprvu ho napadlo, že vozidlo nastartoval hlídač transformovny. Jenže zvuk přicházel z místa téměř přesně pod stožárem. Jakmile si uvědomil, co se vlastně děje, div nesjel po sloupu dolů.

Samozřejmě by to nebylo nic plamě. Anna si to tak naplánovala. Nedalo se nic dělat.

Rozhodla se pro zdar akce položit život.

45

Ariel Weitz vyšel předními dveřmi ze špitálu a pospíchal po schodech dolů v Brandtově esesáckém zimním plášti, který mu ukradl ze šatní skříně. Tento rozměrný svrchník byl jediný kus oděvu, který na Weitzových malých zádech zmenšoval podezřelý hrb způsobený dýchacím vakem, jenž byl součástí raubhammerského protichemického obleku. V levé ruce si nesl nezbytnou plynovou masku, v pravé automatickou pistoli.

Rychlým krokem přešel apelák, oči upřené na budovu velitelství. Osobně mu moc nezáleželo na tom, co se stane se ševcovým synem. Ale podle ševce by se bez jeho syna útok neuskutečnil. A když mladého diverzanta viděl, docela uvěřil, že by to mohla být pravda. Vyndal klíč od zadního vchodu na štáb, odemkl a vešel dovnitř.

Z přední části budovy slyšel tlumené výkřiky. V duchu probíral možnosti. Kancelář náčelníka zásobovací služby. Místnost radisty. Brandtova kancelář. Schörnerova kancelář. Dál v chodbě po pravé straně – ze směru od kina – uslyšel tichý šum hovoru. Laboranti z továrny a jejich stráž. Zachumlal se do pláště a rychle pochodoval po chodbě.

Zády ke dveřím seděl za stolem radista v hnědé uniformě. Kancelář náčelníka zásobovací služby byla prázdná. Šel dál. Brandtova kancelář. Prázdná. Nyní již byl křik hlasitější. Uslyšel ránu. Mužský smích. Sturm vřeštěl cosi o prohrané sázce.

Weitz položil raubhammerskou plynovou masku na podlahu a oběma rukama uchopil automatickou pistoli.

Jonas Stern se vzpíral proti provazům, kterými byl přivázaný k židli, oči vypoulené bolestí. Obličej a trup měl od krve. Sturm mu na prsou způsobil několik dlouhých, mělkých řezných ran. Jeden z jeho pomocníků přinesl z jídelny sůl a rotmistr ji Jonasovi vtíral do ran. Také mu zlomil jeden prst levé ruky. Ne tak, že by ho vypáčil dozadu. Prostě ho přelomil v pravém úhlu jako suchou větvičku. Při Sturmově síle bylo vynaložené úsilí ve srovnání s očekávaným výsledkem minimální.

Jenomže výsledek se nedostavil. Žid převlečený za důstojníka SD jenom ječel, a to ještě zatraceně málo. Nic jiného. Sturm už se začínal strachovat, že by těch dvacet marek mohl opravdu prohrát.

Pokud jde o Sterna, palčivá bolest působená ostřím dýky a sžíravé pálení soli se nakonec sloučily v celkovou agónii. V hlavě a krku mu po všech těch úderech silně tepalo a levé oko měl oteklé, že na něj skoro neviděl.

Avšak zůstával při vědomí.

Brzy to všechno skončí. Sebrali mu hodinky, ale před momentem se mu podařilo zahlédnout čas na rotmistrových: 19.59. Doufal, že po rozptýlení plynu vydrží při životě aspoň tak dlouho, aby viděl, jak se Sturm svíjí v křečích, sere si do kalhot a dusí se vlastními zvratky. Myslel si, že by mohl tak dlouho zadržovat dech, aby se toho dočkal.

„Na co myslíš, ty sráči namyšlenej?“ štěkal Sturm. „Řeknu ti, nač myslím já.“ Mrkl na oba kamarády, kteří se opírali o zeď a kouřili cigaretu. „Myslím, že je čas ohřát vodu. Není to pěkný pohled, koukat na opařeného člověka. Stačí tě trochu polít z polévkového hrnce, a budeš řvát. Jsem zvědavý, jak budeš ječet, až ti nalejem plný kastrol horké vody do klína.“

Jeden esesák odhodil nedopalek a zašlápl ho botou. „Přinesu ji z jídelny.“

Jonas natáhl krk, aby se přesvědčil, zda vojín skutečně pro vodu odchází.

Uviděl, jak se hnědá záda vojákova saka zbarvila do ruda a on padl na zem. Byl to průvodní jev výstřelu. Dveřmi vešel pomenší esesák v zimním plášti. Vzápětí v něm Jonas poznal muže, který se na skok objevil v Annině chalupě. Byl to Smithův agent – Scarlett.

Potom jako by se všechno odehrávalo velmi pomalu. Druhý vojín SS sáhl po zbrani. Rotmistr Sturm zařval: „Weitzi, odhoď tu pistoli! Zbláznil ses?“ Ten však postupoval dál, až došel k vojínovi, přiložil mu hlaveň automatické pistole k břichu a zmáčkl spoušť. Tlumeným výstřelem ho provrtal a ještě udělal díru ve zdi za ním.

Sturm sáhl na okenní kličku, avšak Weitz ho zastrašil výstřelem do zdi vedle něj. Sturm vzhlédl. V tváři byl bílý jako křída. Jímala ho hrůza a byl zmatený.

„Weitzi!“ křikl. „Co je to za bláznovství?“

Malý mužík se rozesmál. Svlékl si plášť – přičemž si přehazoval pistoli z ruky do ruky – a pustil jej na podlahu. Pod ním měl gumový oblek, velmi podobný tomu, jaký McConnell přivezl z Oxfordu.

„Co to je, do prdele?“ nechápal Sturm. „Proč na sobě máš tohle?“

Okno osvítil letmý záblesk a hned po něm se ozval tlumený výbuch, až sklo v okenním rámu zadrnčelo.

„Co?“ zavrčel Sturm.

První explozi následovala druhá.

Nyní byl zaskočený i Weitz.

„To je plyn!“ zvolal ze židle Jonas. „Britský sarin. Zahrabal jsem dvě láhve u psince.“

Weitz náhle porozuměl a usmál se. „Chtěl jste jít ven, hauptscharführere? Tak jen běžte. Rovnou oknem, ať na vás vidím.“ Sturm vykouzlil spiklenecký úsměv. „Weitzi, co se takhle dohodnout? Už dřív jsme spolu měli dohodu, ne? Co chceš?“

„Chci vidět, jak vám vypadnou oči z důlků, až se nadýcháte sarinu.“

V jiné části budovy muži ječeli. Sturm se předklonil, trhl za kličku a prudce otevřel okno. Protože pak zaváhal, Weitz prostřelil okenní tabulku nad jeho hlavou.

„Počkat!“ zakřičel ze židle Jonas. „Má moje klíčky!“

Sturm na něj vrhl pohled, potom se otočil a vyskočil oknem ven. „Zastavte ho!“ volal Jonas. „Dělejte!“

Weitz se vrhl k oknu. Sturm běžel ke špitálu a účinky plynu na něm nebyly znát. Weitz si klekl a střílel za mizející postavou, dokud neměl nábojovou komoru prázdnou. Zahlédl, jak Sturm upadl, ale pak se zase zvedl a pokračoval ke špitálu.

„Žádný plyn tam není,“ vyvodil z toho Weitz. „Aspoň ne sarin.“

„Odvažte mě!“ křikl Jonas. „Trefil jste ho?“

„Ano.“ Weitz vzal esesáckou dýku a přeřezal provazy, jimiž byl Stern připoután k židli. „Můžete jít“

Jonas se postavil na nohy. „Musíme odsud vypadnout! Mám auto, ale klíčky ne.“

Weitz ze země v chodbě sebral raubhammerskou plynovou masku a nasadil si ji. Ještě než k ní připojil vzduchovou hadici, zavolal skrz otvor v ochranné masce: „Ve špitále je ještě jeden oblek! V Brandtově kanceláři. Pojďte za mnou!“

Jonas se snažil nastavit plastickou trhavinu tak, aby okamžitě ustřelila hlavy zakopaných láhví. Když se roznítila první tužková rozbuška, odpálila se hlava láhve jako dělostřelecký granát a proletěla zdí jednoho z esesáckých baráků. Tříkilový kus kovu uťal hlavu vojínu Ottu Huthovi, a než jeho udivení druzi vůbec pochopili, co se stalo, protrhla zeď druhá hlava, roztříštila bok jednomu svobodníkovi a zaryla se do protější stěny.

Padesát esesáků se ihned chopilo zbraní a vybíhalo ze dveří baráku. Zácpa v úzkém průchodu se postarala o to, že si trochu připomněli disciplínu. O dvacet vteřin později se něco přes tři desítky nervózních příslušníků úderného oddílu hrbilo venku a zkoumalo, odkud hrozí nebezpečí. Zdálo se jim, že již pominulo.

„Hele!“ vykřikl jeden z nich a ukazoval k lesu za psincem. „Kouř. Bombardujou nás ze vzduchu!“

„Seš blbej?“ poučoval ho kolohnát Heinrich Krebs. „Sníh musel odpálit některý miny, co jsme dnes nastražili kolem plotu.“

„Já si nepamatuju, že bysme je dávali na tuhle stranu.“

Ale Krebs již mašíroval podél psince k plotu.

„Co se děje s těma psama?“ divil se kdosi.

„Možná je zabily střepiny,“ tipoval jiný.

Několik mužů se přiblížilo až k plotu, který je dělil od psích bud. „Všichni nejsou kaput. Podívejte se.“

„Mein Gott, nejsou otrávený? Co…?“

I ostatní esesácké baráky se po explozích vyprázdnily. Nyní bylo v úzké uličce mezi baráky a psincem roztroušeno více než sedmdesát vojáků.

„Vidíš něco, Krebsi?“ zeptal se četař.

Odpovědi se nedočkal.

„Heini?“

„Pšššt!“ okřikl jej někdo. „Poslouchejte.“

Byl to tichý zvuk, něco jako syčení jedovatého hada. Ale téměř okamžitě syčení přehlušily zvuky, které vydávali vojáci: blábolili, vyprazdňovali se, vráželi do sebe, dusili se jazykem. Asi deset se jich skácelo k zemi a svíjelo jako při epileptickém záchvatu.

Heinrich Krebs již byl mrtvý.

Deset kilometrů severně od Totenhausenu deset mosquit z letky GENERAL SHERMAN přešlo na dřívější bojovou sestavu. Necelý kilometr na jih od nich major Harry Sumner sáhl po mikrofonu a porušil zákaz vysílání rádiem.

„Velitel se blíží k cíli,“ ohlásil se mechanickým hlasem. „Označím prostor osvětlovacími raketami z výšky tisíce stop a potom půjdu na patnáct set jako řídící bombardér. Dvojka shodí červené, opakuji červené ukazatele cíle. Prověřím záměrný bod a pak dám povel k zahájení shozu. Po výbušných pumách budou následovat zápalné.“

Nato mikrofon vypnul. „Tak co, Jacobsi?“

Letovod zůstal skloněný nad rozmazanou obrazovkou palubního radaru. „Osmdesátiprocentní jistota, pane. Pomohlo by, kdybychom trochu zpomalili.“

Sumner zase zapnul mikrofon. „Velitel snižuje rychlost. Zůstávám na tisíci. Dvojko, na mé znamení shoď ukazatele cíle.“

„Ven! Ven!“ křičel Schörner, když nákladní vůz s vojáky zajel na příjezdovou cestu k transformovně a zastavil za jeho terénním osobním vozem. „Deset mužů ven!“

Rukou v rukavici bouchl do střechy auta. „Vyřiďte Sturmovi všechno, co jsem mu vzkázal!“

V tom momentě přistál granát přímo za nákladním vozem a výbuch provázela ohlušující rána. Vzduchem se nesl řev smrtelně raněných. Schörner oběhl nákladní automobil, ale zahlédl už jen koncová světla volkswagenu v další zatáčce. Ten uháněl z kopce dolů a koly vyhazoval sníh do vzduchu.

Řidič nákladního auta nastartoval motor a zařadil rychlost, připravený obrátit vůz a pronásledovat prchající automobil, ale Schörner naskočil na stupačku a chňapl po volantu.

„Stop, vy idiote! Zůstanete zde! Vypusťte toho psa!“

Seskočil a řidičovi svého terénního vozu rozkázal, aby stíhal volkswagen, jedině kdyby mířil k Totenhausenu. Desátník zasalutoval a odjel.

„Budeme pátrat po Američanovi a rozbušce!“ řval Schörner na skupinu zmatených vojáků. „Má na sobě uniformu Waffen SS. Čtyři muži půjdou do objektu transformovny, všichni ostatní do lesa!“

Anna přibrzdila a čekala, jestli ji Schörner pronásleduje. Po chvíli uviděla, jak světlo ze dvou reflektorů kopíruje zatáčku za ní. Světlo bylo nízko nad zemí. Tedy terénní osobní vůz.

Dál šlapala na brzdu, ale další světlo se již neobjevilo. Jak to, že za ní nejede nákladní auto? Nevěřila, že by ho vyřadila z činnosti jedním granátem. Jakmile se auto přiblížilo na čtyři délky, dupla na pedál akcelerátoru.

Volkswagen odskočil od pevné sněhové návěje, Anna jej však udržela na vozovce a zvládla i příští ostrou zatáčku. Pod ní ležel Totenhausen. Krátce dumala, co se asi děje v táboře, hned se však v myšlenkách vrátila k McConnellovi. Dokáže na ten stožár vylézt? A když ano, bude mít vůli láhve s plynem spustit? Bylo by to zvláštní, už se s ním nikdy nesetkat. S mužem, který po tolika letech probudil její spící srdce. Před následující zatáčkou opět přibrzdila, jenomže auto poskočilo dopředu a zakymácelo se – pod náporem střel ze samopalů.

Anna nad vozem na moment ztratila vládu, pak jej narovnala a přidala plyn. Podívala se na vedlejší sedadlo. Záměrně si schovala poslední dva granáty. Schörner jí kdysi vyprávěl o jednom raněném důstojníkovi SS, kterého jeho jednotka na východní frontě při ústupu opustila. Když se k němu blížili ruští pěšáci, v klidu se posadil a opřel zády o hořící tank. Jakmile od něj byli na pět metrů, usmál se, odjistil granáty a vyhodil se do povětří i s půltuctem Rusů.

Anna protrpěla mnoho hrůzostrašných snů, kdy se jí zdálo, že ji Günther Sturm mučí. Neměla v úmyslu to zažít ve skutečnosti. Kdyby ji střelbou přinutili zastavit, vzdala by se jako ten voják na ruské frontě. S úsměvem na tváři a odjištěnými granáty v rukou.

„Dole je tma jako v pytli,“ naříkal si letovod.

„Co radar?“

„Vidím jenom zákrut řeky. Zdá se, že je to ten správný.“

Major Harry Sumner vyfoukl vzduch z tváří a vydal přitom zvuk prozrazující, že je napnutý jako nástražný drát. „Jak moc jste si jistý?“

„No… tak na osmdesát pět procent?“

„To není moc, Jacobsi. Když to shodíme na nesprávný cíl, pošlou nás sem znova.“ Udělal pauzu. „Vypustím jen jednu osvětlovací raketu. Budete muset polohu ověřit zrakem.“

Letovod odhlédl od stínítka radaru. „Jednu raketu, pane? Stejně všichni dole poznají, že jsme tady, a to nás ještě čeká označovací průlet.“

„Beztak nás brzy zmerčí.“ Sumner sáhl na páku. „V pásmu odsud po Rostock není podle našich informací rozmístěno žádné protiletadlové dělostřelectvo a potřebujeme mít jistotu.“

„Ano, pane.“

„Nemůžu si dovolit vyplácat náklad na špatný zákrut řeky.“

„Ne, pane.“

„Tak jdem na to.“

McConnell dřepěl na vodorovném nosníku elektrického vedení jako námořník v pozorovatelně na stožáru plachetnice. Zamrkal, aby z očí vytlačil štiplavý pot, a rozhlédl se. Nad ním visela převrácená černá polokoule s hvězdami a srpkem měsíce. Pod ním na severu svítila nejasná světla vesnice Dornow. Na jihu se klikatil stříbrný tok řeky Recknitz, na jejímž břehu stál nedaleko odtud tábor Totenhausen. Poznal jej podle modravé záře reflektorů.

Nervy měl napnuté k prasknutí. Vylézt na vršek stožáru s láhvemi plynu si vyžadovalo obrovské úsilí. Za normálních okolností by to nejspíš nedokázal, avšak zde ano. A kdyby britský plyn působil, mohl by odsoudit k záhubě všechny esesáky v Totenhausenu stejně jistě jako Jonas. Kdyby plyn účinkoval. Kdyby láhve zůstaly na drátě po celou jízdu dolů do tábora. Kdyby, kdyby, kdyby…

Slyšel, jak pod ním obcházejí Schörnerovi muži. Paprsky světla z baterek se odrážely od sněhu všemi směry. Pes zuřivě štěkal a někdo ho k tomu ještě poštvával. Navíc ho naváděl, aby chytil Američanovu stopu. Ten nechápal, jak by ho mohl vyčenichat, když byl oblečený do gumového obleku, ale baterky se blížily. Nebyl nijak zvlášť nervózní. Smířil se s tím, že ho nakonec stejně dopadnou; ale to až později.

Prozatím byl nedotknutelný.

Upoutalo ho jiné drama. To se odehrávalo blíž. V serpentinách na jižním svahu kopce se mezi stromy míhalo dvojí světlo reflektorů. Vpředu Annino auto, za ním esesácké. Terénní vůz ji pomalu doháněl. Předem bylo rozhodnuto, jak to dopadne. Během několika minut ji dojedou a zabijí. Snažil se soustředit na úkol, který měl před sebou, ale nemohl odtrhnout oči od pohyblivých světel dole.

A pak dostal nápad. Za půl minuty se obě auta objeví na rovném úseku vedoucím od úpatí kopce k přední bráně Totenhausenu. Po silnici to od něj může být asi půl kilometru, zato vzdušnou čarou jenom takových tři sta metrů. Zatímco Schörnerovi muži na sebe dole mezi stromy pokřikovali, McConnell se vyhoupl z konzoly a zarazil stupačky do nosného sloupu. Zajistil se bezpečnostním pásem, z ramene si strhl mauserovku po Andrzeji Wojikovi, opřel ji o nosník a zamířil k jihu.

Zasunul náboj ze zásobníku do komory a čekal.

Jak se tak díval, uvědomil si, že zasáhnout cíl je skoro nemožné. Problém nebyl v pušce, ale ve tmě. Skrz výpomocné hledí totiž koukal do černé noci. Ani když se auta objevila pod ním, neměl šanci přesně odhadnout vzdálenost. Bylo by to, jako mířit na hvězdy.

Annin vůz se vynořil zpoza stromů na úpatí kopce. Červená koncová světla se od něj vzdalovala téměř rovnoběžně s klesajícími stožáry. Zvýšila si náskok, avšak na cestě rovnou do Totenhausenu, vstříc smrti. McConnell zasunul ukazováček v rukavici do lučíku spouště mauserovky a začal sledovat Annina koncová světla. Z pocitu marnosti mu puška div nevypadla z rukou. Měl by štěstí, kdyby auto trefil i na padesát metrů.

Někde pod ním štěkal pes, nyní již docela blízko. Rozum mu napovídal, aby pušku odložil, vrátil se na konzolu a spustil láhve. Právě když se to chystal udělat, uslyšel dunění silných motorů.

Povolal Schörner do lesa další nákladní vozy?

Za lesem se objevil terénní osobní vůz SS. McConnell se zaměřil na jeho matná koncová světla a zatřepal hlavou, aby z očí setřásl kapičky potu. Srdce mu bušilo, protože jeho snaha byla předem odsouzena k nezdaru. Sotva se však dotkl spouště, na obloze vysoko nad hlavou zaslechl nějaké třesknutí. Stráň byla osvětlená, jako by bůh v nebi rozsvítil. Neměl tušení, kdo tu osvětlovací raketu odpálil, ale hlavní bylo, že se najednou mohl orientovat podle stožárů, vršků stromů a rovného úseku silnice a určit vzdálenost…

Zamířil na terénní automobil a stiskl spoušť.

„Výstřel z pušky!“ zařval major Schörner a zvedl oči k obloze ve snaze zjistit polohu střelce. „Střelba z pušky ve stromech! Dejte se na jih!“

Vedeni psem se Schörner a jeho muži řítili lesem po směru, odkud zaslechli výstřel.

McConnellova druhá střela protrhla plátěnou střechu vozidla a skončila v krku jednoho z esesáků na zadním sedadle. Ten ječel jako prase při porážce. Krev stříkala na jeho kamarády. Ti se ihned skrčili pod okna, neboť měli dojem, že střelba přichází z boků. Za čtyři vteřiny se další kulka odrazila od zpětného zrcátka. Sotva to řidič zaregistroval, McConnellova pátá střela provrtala plech zavazadlového prostoru a palivovou nádrž. Benzin se rozstřikoval po silnici za autem a v mžiku se vznítil od jisker z přehřátého výfuku.

Ozvala se tupá rána, jako když vystřelí z minometu. Nádrž se roztrhla, od toho praskla zadní náprava a záď vozu klesla s kovovým skřípotem na vozovku. Esesáci, kteří dosud byli živí, vyskočili, ještě než auto zastavilo. Raněné kamarády nechali v hořícím vozidle.

Anna zavřela oči a odchýlila se od jízdní dráhy, ohromená zábleskem vzadu. Neměla potuchy, co terénní automobil zničilo. Že by najelo na minu? Smykem se vrátila na silnici a sundala nohu z plynu. Uvědomila si, že již není nutné obětovat se, jenom aby odvrátila pozornost. Co by měla udělat? Co by mohla udělat? Vrátit se ke stožáru? Na pomoc McConnellovi již bylo pozdě. Co tábor? Kdyby šlo všechno podle plánu, zakrátko by byl nasycený plynem. Nechala auto sjíždět bez motoru vpřed. Hlavou se jí honily zmatené myšlenky.

A pak si vzpomněla na děti.

Měla protichemický oblek a také pistoli.

A dluh, který bylo třeba splatit.

„Co to bylo, hergot?“ divil se Harry Sumner.

„Nemám zdání, pane. Malý výbuch.“

„Do prdele! Je to tady?“

Letovod odvrátil zrak od vířivých plamenů a pátral po zemi pod nimi. Jak jedinou padákovou osvětlovací pumu odnášel vítr, na vrcholku kopce na severozápadě mu padlo do oka něco jako kovová klec.

„Tamhle je to, Harry! Transformovna! To je ono! Na sto procent.“

Major letectva Sumner se zapřel do sedadla a mosquito naklonil.

„Druhý průlet,“ oznámil do mikrofonu. „Velitel označuje všemi osvětlovacími pumami.“

McConnell se vytáhl zpátky na konzolu a věnoval pozornost svému úkolu. Ve skomírajícím světle osvětlovací pumy vypadal vršek stožáru přesně tak, jak mu Jonas popsal. Šestimetrový vodorovný nosník elektrického vedení – neboli konzola – překlenoval dva tlusté nosné sloupy a na každé straně přečníval o pár stop. Přes konzolu bylo nataženo šest vodičů – tři páry. Na každém konci nosníku jedna dvojice a uprostřed mezi nimi třetí. Aby se dráty přímo nedotýkaly konzoly, oddělovaly je od nich porcelánové izolátory připomínající tvarem jídelní talíře obrácené vzhůru nohama.

Podle Sterna byl z každého páru jeden vodič živý, druhý pouze pomocný. Láhve s plynem visely na pomocném drátě na konci blíž k McConnellovi, asi půldruhého metru od něj. Od koleček kladek vedly nosné tyče ve tvaru otazníku, zakřivené nahoru a pak ven, dál pod vodič a dolů k láhvi. McConnell si všiml, že Jonas odnesl do protileteckého krytu dvě láhve, co byly nejblíž ke konzole. Avšak gumové lano, jímž se měly vytrhnout závlačky ze šesti zbývajících kladek, měl na dosah ruky. Jonas je omotal kolem hlav nejbližší láhve.

McConnell se opatrně vydrápal na konec konzoly, tak aby si v rozkroku neroztrhl protichemický oblek. Zastavil těsně před porcelánovým izolátorem. Když si prohlížel gumové lano, došlo mu, že kdyby za ně zatáhl, závlačky, které držely kolečka kladek na místě, by se vyškubly v opačném sledu, takže by se nejprve uvolnila láhev nejdál od stožáru a tak dál až po tu nejbližší.

Křik pod ním se neustále blížil. Jakmile se nad kopcem opět setmělo, McConnell si připoutal bezpečnostní pás kolem nosníku, vyklonil se, uchopil gumové lano a jednou prudce cukl.

Lano se napnulo, ale nic se nepohnulo.

Trhl proto ještě silněji, až málem ztratil rovnováhu, protože tentokrát závlačka vyskočila. Lano se rozeznělo jako basová struna a nejvzdálenější láhev se dala do pohybu.

McConnell nevěřícně zamžikal. Po drátě se místo jedné láhve sunuly dvě. A okamžitě nabíraly rychlost. Jako by mu Jonas neradil, že mezi nimi má nechat větší mezeru. Asi zatáhl příliš razantně. Pomalu začal počítat. Měl v úmyslu do patnácti, ale ještě než došel k pěti, postřehl, že se k řece Recknitz blíží červená koncová světla.

Anna.

Pořád mířila k Totenhausenu. Co to prokristapána dělá? Neviděla snad, jak esesácké auto explodovalo? Určitě ano! Co si myslela, že pořídí v táboře? Jak tak v panice civěl z kopce dolů, uvědomil si, že tam někde Jonas možná ještě žije. Že by to byl její důvod? Má v plánu ho zachránit? Pokud ano, nedostala by se ani přes bránu, ledaže…

V zoufalství McConnell sebral odvahu, pustil gumové lano a lezl zpět k nosnému sloupu, po němž předtím vyšplhal. Potom pokračoval ke středu konzoly a zastavil se těsně u prostředního izolátoru. Něco přes decimetr od jeho rozkroku běžel prostřední pomocný vodič a hned za ním živý.

Cítil, jak nosník vlivem toho, že je drát pod proudem, silně vibruje. Byl příliš blízko. Proto mazal dozadu, až byl dvě stopy od prostřední dvojice vodičů.

Z ramene si sundal pušku, pravačkou ji vzal za ústí hlavně, předklonil se a natáhl ruku tak, že se pažba vznášela nad vzdálenějším nosným sloupem dvojáku. Ruka se mu pod tíhou staré pušky třásla. Sklonil ji tak, aby konec hlavně u závěru spočíval na konzole, jenom pár palců od vzdálenějšího sloupu, a pak spustil ústí hlavně v ruce deset centimetrů nad živý prostřední drát.

Potom zavřel oči a položil kovovou hlaveň na vodič.

„Mein Gott!“ vykřikl jeden z Schörnerových vojáků. „Bomba!“

Schörner stál bez hnutí ve sněhu a zíral na modrobílý záblesk a záři podobající se stroboskopickému světlu. V minulosti již zažil mnoho pum, avšak výbuch, který právě slyšel, byl zcela odlišný. Záblesk bylo vidět vysoko a před ním, zato zvuk přicházel zezadu, jakoby od transformovny. Bezprostředně po záblesku vysoko nad hlavou spíš vytušil, než zahlédl nápadné bílé světlo pohybující se rychle k transformovně. Vzápětí se ozvala těžko identifikovatelná rána a vteřinu po ní detonace.

Čtyři odlišné jevy.

Teprve pak to pochopil. Nešlo o pumu. Někomu se nějak podařilo zkratovat jeden z drátů silnoproudého vedení nad jejich hlavami. A provedl to tak, že explodovaly hlavní transformátory. Totenhausen bude několik vteřin bez elektřiny, ale pak automaticky naskočí záložní transformátory a vedení. Schörner čekal na zvuk, který by mu tuto domněnku potvrdil.

Místo toho uslyšel z kopce o pořádný kus níž silné třesknutí. Zadíval se mezi vrcholky stromů a uviděl modrobílou ohnivou kouli kutálející se do kopce jako umělá kometa. Kroutil hlavou nad tím nepřirozeným úkazem: Jak se něco může valit do kopce? Vtom mu ohnivá koule zableskla nad hlavou a šlehla do transformovny.

Druhý výbuch předčil ten první.

McConnell položil hlaveň pušky na živý drát a 8700 voltů si okamžitě našlo nejkratší cestu k zemi. Žár od toho záblesku spálil povrch gumového obleku a srazil McConnella z konzoly. Noční ticho prořízl mohutný řev. Proud se vybil v zemi osmnáct metrů pod ním. McConnell visel na bezpečnostním pásu a děkoval bohu, že se prokázala správnost jeho základních znalostí z elektrotechniky. Nejkratší cesta od živého drátu k zemi vedla přes hlaveň pušky a vzdálenější nosný sloup, takže on zůstal mimo smrtonosný obvod, který sám vytvořil.

Relé ve stanici se okamžitě pokusila otevřít jističe, avšak špatně udržované akumulátory, jež tuto funkci řídily, spotřebovaly poslední energii na odstranění nehody, kterou způsobil o čtyři dny dřív Colin Munro. Ohromné elektrické zatížení tohoto vedení stykem se zemí odčerpalo obrovský nadproud ze stotisícivoltového vedení, které napájelo stanici, což mělo za následek přehřátí zkratovaného vedení tisíci ampérů na extrémní teplotu. Na stožáru, kde McConnell visel jako zřícený horolezec, proud sršel na všech třech živých drátech, ionizoval vzduch mezi nimi a vytvářel oblouk jako plamen při sváření.

Právě tento oblouk se valil po drátech nahoru a nad Schörnerovou hlavou ke zdroji proudu. V transformovně šlehl do měděných přípojnic, ionizoval vzduch a jiskřil na kovových podpěrách jako ve filmu o Frankensteinovi. V důsledku přehřátí nad hranici odolnosti, pro kterou byly vyrobeny, kontakty v přerušovačích obvodu ihned uvařily izolační olej, v němž byly ponořené, roztrhaly ocelová válcová pouzdra jako obří šrapnelové bomby a rozstříkaly olej po sněhu.

Čidla, která měla ve stanici přesměrovat napětí na pomocné vedení, sice fungovala, ale nakonec také selhala. První láhev s jedovatým plynem již roztříštila dva izolátory a spojila pomocný vodič přímo se dvěma konzolami. Když se přesměrované napětí dostalo k prvnímu poškozenému izolátoru, téměř přesně se zopakoval předešlý průběh. Jakmile se ozvala druhá exploze, McConnell – třebaže ještě mrkal, stále oslněný druhou ohnivou koulí – se podíval dolů směrem k Totenhausenu.

Všechna světla v táboře zhasla.

Zatímco Schörnerovi muži zírali jako omráčení na transformovnu, major si posvítil baterkou od stop ve sněhu, které do té chvíle sledovali, k místu, kde zahlédl modrobílé světlo. Na konci stop stál hladký, silný kmen stromu. Schörner přejížděl baterkou tři metry nahoru a teprve pak poznal, že to je jeden ze dvou sloupů stožáru elektrického vedení, takzvaného dvojáku.

„Pojďte sem s baterkami!“ křikl a běžel ke sloupu. „Pospěšte si!“

Než se k McConnellovi nahoru donesla ozvěna Schörnerova rozkazu, Američan se narovnal na nosníku a popadl gumové lano. Tři svítilny se zaměřily na jeden z obou sloupů. Jonas McConnella upozornil, aby nechal mezi láhvemi mezeru, ale na to již nebyl čas. Trhnutím uvolnil třetí závlačku, moment počkal a pak vyškubl naráz čtvrtou a pátou.

Nad konzolou se zase zablýsklo.

Poslední láhev visela metr od nosníku a mírně se ve tmě kývala. Pevně sevřel lano, aby vyškubl poslední závlačku, a vtom mu přeběhl mráz po zádech.

Uvědomil si totiž, že jde na smrt.

Během několika vteřin kužely světla ze čtyř baterek odhalí jeho pozici, jako když londýnské pátrací světlomety přišpendlí bombardér luftwaffe k mrakům, a následovat bude sprcha ze samopalů. S touto jistotou se dostavilo něco neočekávaného; něco docela jiného, než cítil ještě před momentem – ryzí tělesná úzkost.

Chtělo se mu žít.

„Tam!“ vykřikl Schörner a mířil kuželem světla na vršek stožáru. „Vidíte něco?“

„Nic, sturmbannführere.“

„Stopy končí přímo zde.“

„Třeba šel pozpátku, aby nás zmátnul.“

„Podívejte se na tohle!“ zvolal jeden vojín a skláněl se nad něčím ve sněhu. Náhle zařval a upadl na záda.

Schörner se prudce otočil a posvítil baterkou na sníh. V mělké louži rozpuštěného sněhu ležela mauserovka. Už po pár vteřinách Schörner pochopil, co se stalo. Znovu namířil baterku na špici stožáru.

„Svítilny!“ hulákal.

„Sturmbannführere!“ ječel jeden z mužů. „Transformovna hoří!“

Schörner zaklel, protože mu zmizely tři kužele světla. „Stožár, vy svině pitomé! Posviťte mi na stožár!“

McConnell natáhl dolní končetiny a obě nohy si zahákl kolem nosné tyče, která držela poslední láhev, a vyškubl závlačku. Gumové lano spadlo osmnáct metrů pod něj do sněhu. Jenom zadnicí a rukama na konzole odolával tahu láhve, která visela pod ním a nechávala se svádět zemskou tíží, aby sjela po drátě dolů.

Již dvakrát paprsky skotačily po jeho černém gumovém obleku, přesto se odvážil podívat pod sebe.

Tmavou láhev pokrývalo drátěné pletivo a z něj vyčnívalo šest tlakových spouští. Kterýkoli z nich mohl odpálit uzávěr hlavy láhve a vypustit zevnitř plyn. Na varování nebyl čas. Kdyby o některou spoušť zavadil a britský plyn účinkoval, musel by spoléhat na protichemický oblek a masku, které si vyrobil v Oxfordu. Vlastníma rukama by tedy buď přišel o život, nebo by si ho uchoval. Tmu kolem něj propátrávaly tři světelné kužele.

Se sevřeným žaludkem z konzoly seskočil.

„Tam!“ zařval Schörner. „Tamhle někdo je!“

„Kde, sturmbannführere?“

Schörner zahodil baterku a udivenému vojínovi vytrhl z ruky samopal, obrátil ho k nebi a vypálil dlouhou dávku podél nosného sloupu.

McConnellovi vyrazilo dech, když si narazil choulostivé místo o hlavu láhve. Jako by ho do rozkroku kopla kobyla. Na jedné straně byl rád, že unikl ze stožáru a udržel se na nosné tyči s láhví, na druhé byl vyděšený z toho, že se láhev rozjela.

A valila se rychle.

Když byl od stožáru asi šest metrů, Schörner spustil střelbu ze samopalu do konzoly za ním. McConnell pohledem dolů horečně zjišťoval, zda nohama nezarazil některou spoušť. Stejně to nepoznal. Za ním se ozýval další křik a střelba, ale najednou to všechno bylo bezvýznamné. Dole pořád ještě nikdo nechápal, co se přihodilo.

McConnell ano. A věděl, že mu problémy teprve začaly. Kdesi před ním se po ocelovém navíjecím laně řítilo k Totenhausenu pět láhví s nervovým plynem a on je téměř určitě doháněl. Zrovna když chtěl přijít na to jak rychle, kladka nad jeho hlavou poskočila v místě rozdrceného izolátoru na druhém stožáru.

Strachy zavřel oči. Kolečko se na druhé straně zase usadilo na vodiči. Napadlo ho, že to je jako jízda v kabině lanovky. Ve velice rychlé kabině lanové dráhy bez obsluhy. Do Totenhausenu dojede skoro jistě živý. Otázka byla, jak z láhve sesednout, dřív než spadne z výšky osmnácti metrů na zem. Pošilhával po laně a snažil se na tuto otázku najít odpověď a vtom se celá noční obloha rozzářila jako při ohňostroji.

46

Stern běžel za Weitzem. Ten vyrazil v gumovém obleku ze zadního konce chodby v budově velitelství přes apelák rovnou ke špitálu. Jonas venku zahnul doleva. Neměl chuť se pohybovat nechráněný v neviditelném mračnu nervového plynu, které mohlo táhnout přes dvůr od esesáckých baráků a psince po jeho pravici. Přitom zpozoroval nad kopci za táborem bílý záblesk.

Osvětlovací puma.

Je to Schörnerův signál, že potřebuje pomoc? Chytil McConnella na silnici?

„Herr Stern! Stůjte, prosím vás!“

Jonas se ohlédl doleva. Utíkala k němu žena s dítětem v náruči. Rachel Jansenová. Ani tomu nemohl uvěřit, ale byla to ona. Vedla zástup vyjukaných vězňů z bloků vzadu.

„Je osm pryč!“ křičel na ni. „Běžte honem do bloku E!“

„Můj syn tam již je. Slíbil jste mi, že s sebou vezmete Hannah!“ Jonas slyšel z dálky zaburácení jako při manévrech dělostřelectva. Všichni v táboře stáli jako zmrazení a naslouchali. Následoval druhý výbuch. Nato všude zhasla světla.

Transformátory, napadlo Jonase, protože se mu ihned vybavil zvuk z doby, kdy působil jako terorista v Palestině. „Páni, tak on to dokázal!“ řekl si. Tím spíš musel jednat rychle. Vzal Rachel za ramena. „Plyn je na cestě! Poběžte honem!“

Rachel mu podávala dcerku zabalenou do deky. „Proboha, vezměte ji s sebou!“

Jonas popadl dítě jednou rukou, jako by to byl ranec, a levačkou chytil za ruku Rachel. Zlomeným prstem mu projela ukrutná bolest. S Hannah v podpaží sprintoval ke špitálu a cestou ječel na její matku, která se mu snažila stačit.

„Kde je můj otec?“ zeptal se jí.

„Převádí děti do bloku E!“

Vyběhl po předním schodišti ke špitálu, proletěl dveřmi a uháněl tmavou hlavní chodbou.

„Weitzi!“ křikl.

Odpovědi se mu nedostalo.

Rachel ho praštila do zad. „Kde je Hannah? Kde jste ji nechal?“

„Mám ji. Teď plavte do bloku E! Běžte za synem! Touhle chodbou rovnou za nosem!“

Zrovna když jí ukazoval na dveře na konci chodby, sklo ve vchodě se rozzářilo jako filmové plátno. Do chodby pronikalo bílé světlo.

„Bože, co se to děje?“ strachovala se Rachel. „Co to je?“

Reflektor? pomyslel si Jonas. Ale proč by někdo mířil světlometem na vchod do špitálu. Nešlo mu to na rozum.

„Weitzi! Kde jste?“

Po pravé ruce zaslechl praskot a vzápětí hrůzostrašný výkřik. Podal proto dítě Rachel a tápal chodbou doprava, do tmy. Kdykoliv se sebeméně dotkl zdi, trpěl palčivou bolestí v ukazováčku. Přidávalo se další praskání a volání. Někdo německy žadonil, ale jeho slova splývala a byla zmatená. Chodbou se mihl kužel světla. Pohledem letmo zachytil dva mrtvé esesáky u dveří. Opatrně postupoval dopředu. Ozval se zvuk, jako kdyby na betonovou podlahu spadl shnilý meloun, a potom šoupání nohama po dlaždicích.

„Weitzi?“ zašeptal.

Odněkud ze dveří kdosi vystřelil.

„SCARLETTE! Jsem ten, koho jste právě zachránil.“

Ticho. „Tady,“ odpověděl tlumený hlas.

Když Jonas procházel dveřmi, ucítil krev. Weitz mu posvítil do očí, pak baterkou uhnul. Jonas šel po stopě žlutého paprsku, dokud mu zrak nespočinul na někdejším lidském obličeji. Lebka byla odporně zdeformovaná a celá zakrvácená, na bílém plášti pod ní směs rudé a černé barvy. Na stole vpředu ležela krátká železná tyč.

„Guten Abend, Herr Standartenführer,“ pozdravil Weitz tiše. „Víte, takhle jsem to nechtěl.“

„Kdo to je?“

Weitz srazil podpatky a na počest mrtvoly napodobil fašistický pozdrav. „Urozený Herr Doktor Klaus Brandt. Plánoval jsem pro něj delší umírání.“

Jonas vzal Weitzovi svítilnu. Mužík se ani nebránil. Krátké osvícení zdi odhalilo nástěnnou malbu z krve a tkáně, až z toho bylo na zvracení. Jonas namířil světlo na vrahův obličej.

„Pane Weitzi, kde je ten druhý oblek?“

Weitz ukázal na podlahu za stolem. „Zrovna si ho chtěl obléct. Měl v úmyslu vzít do zaječích.“

Jonas zvedl oblek i s maskou a botami, které ležely vedle. „Je někde poblíž kus vinylu?“ zeptal se.

„Tohle je špitál.“

„Tak mi kus dejte. V hlavní chodbě najdete holčičku. Chci, abyste ji zabalil do fólie. Můžete to udělat?“

„Myslíte kvůli plynu? To bude potřebovat kyslík.“

„Tak mi kruci dejte jednu láhev!“

Mohutná exploze otřásla základy špitálu a v tmavé kanceláři se rozbilo nějaké sklo. Weitz naklonil hlavu k jedné straně, jako by poslouchal obzvlášť libozvučnou hudbu.

„Co to sakra bylo?“ vylekal se Jonas.

„Krysy se snaží opustit loď. Jenže se daly špatnou cestou. Sám jste mi poradil, abych v krytu nastražil výbušninu, pamatujete?“ Jonas se od té příšerné podívané odvrátil a zamířil ke dveřím. Na Brandtově stole zazvonil telefon. Weitz ho zvedl a ohlásil se: „Ano.“

Po krátké pauze se dal do smíchu. Jonasovi z toho tuhla krev. „Kdo je to?“ zeptal se a posvítil baterkou na stůl.

„Berlín.“ Weitz se tajemně usmíval. „Říšský vedoucí Himmler volá pana doktora.“

Weitz přiložil sluchátko k Brandtově roztříštěné lebce a podíval se na Sterna. Světlo se mu odráželo od očního bělma a zubů.

Jonas přiskočil a chňapl po telefonu. Vytrhl ho Weitzovi z ruky, než se stačil ohradit. Pak si dal sluchátko k uchu a poslouchal vzrušený hlas: „Brandte? Brandte! Zatracené telefonní linky… Ti Spojenci nám už zase přerušili spojení.“

Jonasovi přeběhl mráz po zádech.

„Brandte!“ opakoval Himmler. „Co se to tam k čertu děje?“ Jonas přitiskl rty k mluvítku a velmi pomalu a zřetelně odpověděl: „Poslouchej mě, ty vidláku. Právě si prosral válku. Přichystej si kyanidovou pilulku. Na jaře si pro tebe přijdem.“

Jemně položil sluchátko na vidlici, sebral raubhammerský oblek a vyšel z kanceláře. Weitz ho následoval s automatickou pistolí v ruce. Než došli k hlavní chodbě, zazvonil telefon zas.

Rachel čekala na chodbě s Hannah v náruči.

„Proboha, ženská!“ zaječel Jonas.

Rachel kroutila hlavou a zoufale k sobě dceru přitiskla. Jonas z jejích očí vyčetl, že nemá daleko k tomu, aby se zhroutila. Zažil to již u mužů v poušti. Určitý rostoucí šok, následkem něhož člověk může uprostřed zuřivé bitvy na bojišti usnout. Kdyby se zdržoval oblékáním raubhammerského obleku, Rachel by k bloku E nedošla živá. Proto oblek a baterku položil na zem, vzal Weitzovu automatickou pistoli a táhl Rachel k zadnímu východu.

Venku zjistil, že zadní část tábora – stromy, plot, střecha bloku E a pěšina – je osvětlena jako za bílého dne.

Co se to děje?

V půli cesty přes pěšinu uslyšel zleva hlasy. Přibíhala k nim vysoká postava v hnědé uniformě SS a vlekla s sebou dvě děti, každé za jednu ruku.

„Otče?“ vykřikl Jonas.

Postava ztuhla. „Jonasi? Synu!“

Jonas otce levačkou objal.

„Krev!“ zarazil se Avram. „Co ti to provedli?“

Na konci uličky se ozval výstřel. Jonas se otočil doprava. Stála tam velká barabizna, sídlo laboratoře a továrny na plyn. Teprve po opakovaném třesknutí si uvědomil, co to je: spouštěcí mechanismus láhví s plynem.

„Do bloku E!“ zaječel. „Honem! Všichni!“

Obě děti strkal po betonových schodech vedoucích k plynové komoře. Rachel s Hannah již čekaly u vchodu.

„Viděli mě,“ prohodil Avram, když cpali děti dovnitř.

„Kdo tě viděl?“

„Muži. Je jich celý zástup. Vědí, že se něco děje. Do bloku E už se nevejde ani noha. Jsou tam všechny židovské děti a několik křesťanských. Ženy je drží na ramenou, tisknou je do každého rohu… je to zlý sen.“

Jonas převzal Hannah z matčiny náruče. „Rachel, vy jste poslední. Rozlučte se.“

Holanďanka vzala dcerčiny tváře do dlaní. „Pamatuj, co jsem ti kladla na srdce, maličká. Dělej, co ti pan Stern řekne. A… nezapomeň na mě,“ dodala zlomeným hlasem. Vystrašené dítě náruživě políbila na čelo a otočila se zády.

„Budu žít,“ ujistila Jonase. V černých očích se jí leskly slzy. „Jednou přijdu do Palestiny. Budu ji chtít zpátky. Neopusťte ji!“

Když ji Jonas tlačil dovnitř, sáhla pod sukni a strčila mu něco do ruky. Na další diamant to bylo dost velké. Podíval se dolů. Dreidl. Nacpal káču do kapsy u kalhot od uniformy SD.

„Ona zapomene,“ vysvětlovala a současně se zády tiskla k hloučku spoluvězeňkyň. „Musíte jí to připomenout. Nic jiného jí po rodičích nezbude.“

Poté se obrátila a zařadila mezi hradbu těl, která našla útočiště v plynové komoře.

Zpoza továrny se ozval další rámus. Jonas zabalil Hannah do deky a postavil ji na schod. Potom vzal otce za ramena a zatřásl jím.

„Mazej dovnitř! Teď hned!“

Avram se tvářil rozpačitě. „Jonasi…“ Jako by nic nechápal. Vyvíjelo se to jinak, než mělo. Nyní již měl být mrtvý. „Nemohu zůstat jako jediný muž naživu. Potom co…“

Prvně v životě Jonas otce uhodil. A to tak silně, že Avram ztratil rovnováhu a upadl, jako by dostal kulkou do břicha. Jonas ho zdvihl na nohy a postavil vedle vchodu. Pro tmu tam nebylo nic vidět. Ale horko tam bylo k zalknutí. Uši mu drásalo naříkání žen a dětí. Volal Rachel, ale tu již spolkla spleť rukou a nohou. Sáhl po nejbližší ruce a zatáhl za ni.

„Slyšíš mě?“ zeptal se v jidiš.

„Ano, pane,“ odpověděl roztřesený klukovský hlas.

„Kolik je ti let?“

„Třináct, pane.“

„Pomož mi s ním dovnitř. Není to esesák. Znáš ševce?“

„Ano.“

Jonas zaslechl výbuch další rozbušky. Jakmile byl otec uvnitř, strčil chlapci do vlhké a studené ruky Weitzovu automatickou pistoli. „Drž to pevně! Ať ti to nikdo nesebere. Zůstaňte tady tak dlouho, dokud budete moct dýchat. Potom prostřílej okno, vylez ven a otevři dveře. To je jediný způsob, jak se dostat ven. Rozumíš?“

„Snad jo.“

Znělo to ustrašeně, ale rozhodně. Jonas chlapci stiskl ruku, pak vycouval, opřel se do těžkých ocelových dveří a zavřel je. Když otáčel velkým kolem do polohy zavřeno, měl pocit, jako by ty lidi uzavíral v hrobce, a ne v záchranném člunu.

Teprve čas ukáže, o který z obou případů šlo.

Zrovna když vycházel s děvčátkem v náruči po schodech nahoru, spatřil v uličce u továrny skupinu mužů. Neměli na sobě uniformy SS, nýbrž pruhované vězeňské šaty. Zmocnila se ho panika. I kdyby měl u sebe ještě automatickou pistoli, dlouho by je od bloku E odrážet nedokázal. Několik mužů začalo rozhazovat rukama jako loutky ovládané bláznem.

Dva padli na kolena a zvraceli do sněhu.

„Bůh mi odpust?!“ bědoval v duchu. Přeběhl uličku a schody do špitálu, ani se neohlédl.

McConnell se zoufale držel nosné tyče. Kolečko kladky poskočilo na drátě i na sedmém stožáru a koulelo se dál. Již byl ve třech čtvrtinách cesty dolů. O zpomalení nemohlo být řeči a neměl tušení, jak z láhve seskočit a zůstat živý. Černou tmou se snášely padákové osvětlovací pumy a na obloze zářily jako stříbrné hvězdy. Krajinu hypnoticky osvětlovaly od kopců po řeku.

Co mají znamenat? Je to nějaký nouzový signál? napadlo ho. Jestliže ano, rozhodně se nedal přehlédnout. Odtrhl oči od osvětlovacích pum a nutil se přemýšlet. Na to, aby se chytil vodorovného nosníku, se pohyboval příliš rychle. A aby skočil do sněhu a pád přežil, na to byl zase příliš vysoko. Neuvědomoval si, že má prostředek, jak se zachránit, dokud před sebou nespatřil další láhev. Jak klouzala po elektrickém vedení, vybavila se mu vzpomínka, a sice na jízdu smrti v Achnacarry, kdy se Sternem dostali rozkaz seskočit ze stromu a klouzat přes řeku Arkaig po napnutém laně s použitím pouze provazu, na jehož jednom konci je roub a na druhém smyčka…

Lana se smyčkou a roubem…

Jakmile světla v Totenhausenu zamrkala a zhasla, v Annině duši se rozhostil klid. Když strážní na věži pochopili, že volkswagen u brány nehodlá zastavit, spustili palbu, jenomže již bylo pozdě. Stokilometrovou rychlostí prorazila vrata a řítila se přes cvičiště. Kulky jí rozcupovaly zadní pneumatiky, přesto pokračovala.

Vtom na ni vystřelil osamělý esesák, kterého oslnila světlomety.

Porazila ho.

Zahnula kolem štábu a zamířila k vězeňským blokům. Přemístily se Židovky s dětmi do bloku E? Dostal se Jonas vůbec k bloku, aby je varoval před útokem? A co křesťanské děti? Ty se neměly kam vrtnout. Třeba by je mohla odvést někam do bezpečí.

Sotva reflektory osvítila prostranství před bloky, vyjekla a šlápla na brzdu. Bezcílně se tam motal dav zoufalců připomínajících duchy, asi jako kdyby se na svobodu dostali pacienti z blázince. Někteří se mačkali u drátěného plotu, jiní se svíjeli ve sněhu, zkroucení v křečích jako lidská střeva. Byly mezi nimi i děti. Podvědomě si sáhla na vzduchovou hadici, aby se přesvědčila, že ji má připevněnou k masce.

Jakmile zpomalila, skupinka mužů si jejího auta všimla a rozběhla se k němu se sebevražedným úmyslem. Anna strhla volant doprava a přidala plyn. Vysednout z auta tady by bylo, jako skočit do moře ve snaze zachránit stovku tonoucích. Lepší bylo proběhnout k bloku E chodbou ve špitále.

Zastavila smykem vedle schodů do špitálu. I tam ležela těla. Protichemický oblek neměl kapsy, a tak nechala klíčky ve voze. S rozstřílenými pneumatikami stejně již nebyl k ničemu. Nabila pistoli, těžkou láhev se vzduchem zdvihla na záda a vláčela se nahoru po schodech do špitálu.

„Vypadá to, jako by se už někdo o tu transformovnu pokoušel, pane,“ řekl letovod. „Hoří.“

Major Sumner začal stoupat na patnáct set stop. Odtud by působil jako řídící bombardér a rádiem naváděl ostatní letouny a korigoval shazování pum.

„Beztak ji zasáhneme, Jacobsi. Budeme se řídit rozkazem do puntíku. Určitě chtějí celý kopec srovnat se zemí, když s námi poslali ty dva sajrajty.“

Jacobs pokýval hlavou. Major narážel na dvě výbušné pumy o celkové váze přes 3600 kilogramů, které nesla dvě mosquita, speciálně upravená pro obří pumy určené k boření betonu v Berlíně. Shodit je na transformovnu a tábor by se podobalo rozmačkávání mravenců palicí.

Zůstaly by jenom díry v zemi.

Pro každý případ měla mosquita svrhnout ještě zápalné pumy o celkové hmotnosti 6350 kilogramů, a tím spálit všechno, co by zůstalo naživu.

„Trochu to přehánějí, co říkáte, pane?“ komentoval to letovod.

„Člověk nikdy neví,“ odvětil Sumner. „Bůhví, co tam dole je. Třeba tam má ďábel pekelné kotle. Pod zemí, takže je nevidíme.“

„To je klidně možné.“

„Ověřte umístění ukazatelů cíle. Chci, abychom to zvládli napoprvé. A modlete se, aby to od skopčáků nebyl klamný cíl na odpoutání pozornosti.“

„Připraven, pane.“

Major zapnul mikrofon a začal vysílat rozkazy jednomu z deseti bombardérů, které se otáčely pod ním.

McConnell v němém úžasu pozoroval, jak láhev před ním plachtí z desátého stožáru jako lyžař z útesu, naráží do zadní části rozlehlé stavby připomínající stodolu a padá k zemi. Zahlédl, že dráty silnoproudého vedení z desátého stožáru směřují téměř svisle k rozvodně u továrny. Žádné pozvolné klesání.

Musel ihned zastavit.

Levou rukou vzal konec lana se smyčkou a zaměřil se na kladku nad sebou. Kdyby se provaz zamotal do kolečka, pravděpodobně by se zabil. Přehodit jej mohl jediným způsobem. Pravé zápěstí provlékl smyčkou lana a toutéž rukou uchopil dřevěnou rukojeť na opačném konci, který byl samozřejmě těžší.

Co nejvíc se zaklonil.

Kolečko kladky nad ním drnčelo jako rybářský naviják, když zatáhne žralok. Vztyčil pravou ruku, konec lana s rukojetí přehodil přes drát těsně za kladkou a levačkou chmátl po padajícím roubu.

Chytil jej!

Mrkl dolů a zahlédl, že se kvapem blíží vodorovný nosník desátého stožáru. Třicet metrů, dvacet… Usmrtil britský sarin alespoň jednoho jediného esesáka? Patnáct metrů…

Každý konec lana si omotal kolem zápěstí a přitáhl se vzhůru. Těžká láhev pod ním poskočila jako divoký mustang, když konečně vyhodil jezdce ze sedla.

Lano z koňských žíní po drátě zaskřípalo jako smyčec po rozladěných houslích a zpomalilo rychlost klesání. Bude tření dostatečné? Vší silou lano tiskl v dlaních. Ruce mu vibrovaly.

Lano narazilo na konzolu tak prudce, že mu to div neutrhlo ruce a neletěl podél elektrického vedení vpřed. Dopředu se setrvačností draly láhev se vzduchem, postroj na zádech, ramena a zápěstí. Ale všechno naštěstí drželo na místě. Lano, láhev, postroj, kosti a vazy. Dvě vteřiny po nárazu visel na desátém stožáru jako výsadkář, který uvízl na stromě.

Ruce ho bolely, jako by je měl vykloubené, a proto vyšvihl nohy přes nosník a hlavou dolů, v poloze, na niž si zvykl za dvanáct let lezení po stromech, se propracoval k nejbližšímu nosnému sloupu stožáru.

Potom se podíval dolů.

Osmnáct metrů pod ním se ve sněhu vedle tovární zdi válelo šest láhví od plynu. Vypadaly neškodně. Jako harampádí, které spadlo z nákladního auta svážejícího staré železo. Jak věděl, mohly být neškodné.

Ale také nemusely.

Podíval se doprava, do vlastního tábora. Po zemi byly roztroušené nehybné postavy různé velikosti a v nepřirozených úhlech. Mnoho z nich se nacházelo poblíž vězeňských bloků.

„Pane na nebi!“ zhrozil se. Hlas mu zněl pod vinylovou maskou cize. „Ono to účinkuje.“

Obracel se mu žaludek a měl co dělat, aby se nepozvracel.

V masce by to mohlo být osudné, neboť by nemohl riskovat a sundat si ji. Dostaly se některé ženy a děti do bloku E? Nespustil láhve s plynem moc brzy? Kde je Anna? A Stern? Ten zůstal bez protichemického obleku. Podíval se k pasu. Kriste pane! Bezpečnostní pás nechal připnutý k hořejšímu stožáru.

Stejně by mu byl na draka.

Dvakrát se zhluboka nadechl z láhve se vzduchem a pak zasekl stoupací železa do dřeva, objal sloup a začal sestupovat.

47

„Máte tu láhev s kyslíkem?“ křikl Jonas, když utíkal ke kuželu světla z baterky na protějším konci chodby ve špitále.

Paprsky se sklopily a osvětlily zelenou láhev ležící na tmavé reflexní fólii. Jonas na fólii položil kopající raneček – Hannah Jansenovou.

„Sebral jsem ji pacientovi se zápalem plic,“ vysvětlil Weitz tlumeným hlasem. „Měl byste si vzít ten oblek.“

Jonas se s tím nijak nepáral. Když se však snažil zapnout zapuštěný zip, zjistil, že něco není v pořádku. Weitz nemohl držet baterku tak, aby Jonas viděl, a zároveň balit holčičku do vinylové fólie, což zrovna dělal – jak si Stern alespoň podle zvuků domyslel.

„Kdo je tady ještě?“ zahulákal Jonas a uhnul se ze světla baterky.

„To je v pořádku,“ odpověděl Weitz a posvítil na další postavu v černém obleku a s láhví vzduchu na zádech. Postava vzhlédla od práce. V ostrém světle Stern viděl jenom odraz. Potom skrz průzračnou vinylovou masku, kterou McConnell přivezl z Oxfordu, uviděl blonďaté vlasy a tmavé oči Anny Kaasové. Ta si ho chvíli prohlížela, zjevně zaražená krví a podlitinami na jeho obličeji, a potom ukázala na jeho protichemický oblek a vrátila se ke své práci.

Jonas se nezdržoval tím, aby si raubhammerský oblek pořádně zapjal. Najednou světla ve špitále zablikala, zeslábla a pak zůstala svítit.

Jonas byl tím jasem oslepený.

„Náhradní generátor,“ dovtípil se Weitz. „Někdo musí být ve sklepě!“ Šťouchl Jonase do ramene. „Co jste udělal s mou pistolí?“

„Někomu jsem ji dal.“

Weitz zaklel a běžel za roh k Brandtově kanceláři. Anna zdvihla revolver a cosi volala, avšak bzučení, které vycházelo z membrány v masce, kus od ní zcela zanikalo. Odložila zbraň a s Jonasovou pomocí vinylovou fólii co nejdokonaleji utěsnila páskou, kterou obstaral Weitz. Stern uzel zvedl – s láhví kyslíku nyní bylo dítě mnohem těžší – a obrátil se k východu ze špitálu.

Vedle schodišťové šachty stál rotmistr Günther Sturm. Sice vrávoral, ale v rukou držel pěchotní pušku. Levou stranu saka měl prosáklou krví.

Jonas se sklonil, aby položil dítě na zem, a v tom momentě Sturm vystřelil.

Minul.

Ihned trhl závěrem, aby mohl vypálit podruhé.

Ačkoliv léta podmíněných reflexů Jonasovi napovídala, aby bez váhání zaútočil, najednou ho ovládl silnější podnět. Přestože jej vnitřní hlas varoval, že ho to může stát život, vrhl se na tělo maličké Hannah a zaštítil ji před kulkami.

Uslyšel střelbu, ale nemohla to být Sturmova puška, protože výstřely následovaly příliš rychle po sobě. Vtom uviděl Weitze, jak střílí z boční chodby z Brandtova lugeru.

Sturm palbu opětoval z velmi malé vzdálenosti.

Dunění pušky v široké chodbě ještě neutichlo, a Weitz se skácel na dlaždicovou podlahu. Rotmistr k němu vrávoral a cestou natahoval závěr. Weitz se na zemi zmítal, avšak nedokázal vstát ani se odplazit. Sturmova kulka mu zasáhla páteř.

Jonas už už chtěl po esesákovi skočit, ale náhle se mu vedle pravého oka ozvala rána z velkorážního revolveru. Prudce zvedl ruku, aby si chránil ušní bubínek, a užasle pozoroval, jak Anna dalšími třemi kulkami přibíjí Sturma ke zdi. Chvíli tam visel jako ukřižovaný a potom se svalil jako žok. Na stěně za ním zůstaly rudé pruhy.

Anna si klekla vedle Weitze. Ten lapal po dechu. Ohleduplně mu sundala masku a vzduchovou hadici.

Jako obvykle byl neoholený. Očima se pousmál. „Pamatujete, co jste mi řekla?“ zašeptal.

Světla v chodbě se opět ztlumila, ale nezhasla úplně.

Anna stiskla gumu, která mu pokrývala pravou ruku. „Nevím, co myslíte, pane Weitzi.“

„Řekla jste… bůh… vidí, jak je to… doopravdy.“ Neúspěšně se snažil polknout. „Doufám, že to je… pravda.“ Zhluboka vydechl a zemřel.

Anna svěsila hlavu.

Jonas jí položil ruku na rameno. „Slečno Kaasová, máte auto?“

Otočila se a vtom světla ve špitále nadobro zhasla. Jonas ji potmě zvedl na nohy.

„S Gretiným autem daleko nedojedeme. Rozstříleli mi pneumatiky na cucky. Co Sabinin mercedes?“

„Ne.“ Zaslechl tlumený dětský křik z utěsněné fólie. „Počkejte!“

Klekl si, poslepu ohmatával Sturmovo zkrvavené tělo a šmátral mu v kapsách. Málem nahlas zajásal úlevou, když ucítil, že v pravé ruce svírá klíčky. „Máme je!“ informoval ji a na studených dlaždicích dlaněmi hledal esesáckou pušku. „Vyzvedneme McConnella u stožáru.“

Nalezl pušku, vstal a přehodil si ji přes rameno. Zpočátku si myslel, že bzučení u ucha vydává nějaký hmyz. Potom ho Anna praštila a jemu teprve došlo, že na něj v masce křičela. Narovnal se a podíval směrem, kam ukazovala.

U zadního východu ze špitálu stála vysoká, černě oděná postava, osvětlená dohasínajícím světlem padákové osvětlovací pumy. Když zdvihla paži, rozum Jonasovi zavelel Pal!, a tak z ramene strhl Sturmovu pušku a okamžitě zacílil.

Anna vypálila z pistole, ale minula. Trefit se z dvaceti metrů bylo nad její schopnosti.

Jonas zmáčkl kohoutek u pušky.

Nic se nestalo. Sturmovi se totiž naposledy nepodařilo plně zasunout náboj do komory. Stern sáhl na závěr a v okně za siluetou se náhle rozzářilo červené světlo.

Jenom záblesk pestrobarevné látky na černém obleku ho na poslední chvíli přiměl strhnout hlaveň stranou. Výstřel sice vyšel, ale kulka pouze rozbila skleněnou výplň dveří za postavou. Energicky vrazil do Anniny ruky a divoce zamával oběma rukama. Neměl ponětí, jak se McConnell dostal tak rychle z kopce dolů, zato mu bylo jasné, že žádný fric by si uprostřed bitevní vřavy nepřipíchl na oblek kus skotské kostkované látky.

Američan k nim došel, naklonil se těsně k nim a upozornil je: „Musíme odsud pryč! Plyn účinkuje. Na cestě je plno mrtvých.“

Jonas na masce neměl membránu, a proto zariskoval a odpojil si vzduchovou hadici. „Jak jste se sem kruci dostal?“ zeptal se a ihned si otvor ucpal dlaní.

„Leteckou poštou!“ zařval McConnell. Membrána mu hlas zpitvořila, takže zněl jako z kresleného filmu.

„Cože?“

„Zapomeňte na to.“

„Co továrna?“ přešel k důležitější věci Stern. „Utečeme, anebo práci dokončíme?“

„Máme auto?“

„Mercedes.“

„Co fotoaparát a nádoby na vzorky?“

„V Gretině volkswagenu,“ zodpověděla dotaz Anna. McConnell postřehl, že se na podlaze něco hýbe. „Co to tady je?“

„Malá holka,“ překvapil ho Jonas. „Má u sebe láhev s kyslíkem, ale musíme ji odsud odnést.“

„Co ostatní děti?“ zajímala se Anna.

„Blok E je plný,“ řekl Jonas. „Zbytek…“ Zavrtěl hlavou. „Zachránit můžeme už jenom tuhle.“

„Nasaďte si zase tu hadici!“ zaječel McConnell. „Anno, dej tu holčičku do mercedesu a počkej na nás u řeky. Vítr vane od ní, takže to bude nejbezpečnější místo. My s Jonasem zatím uděláme to, proč jsme sem přijeli. Setkáme se u řeky. Mercedesem pak dojedeme na pobřeží.“ Obrátil se ke Sternovi. „Souhlasíte?“

Jonas přikývl.

„Nějaké stopy po Schörnerovi?“ byl McConnell zvědavý. „Ne,“ odpověděla Anna.

Stern zavrtěl hlavou.

„Najdi si nějaké tmavé místo a tam čekej,“ dodal McConnell k Anně.

„Je tam přívoz,“ napadlo ji. „Je určený pro jeden náklaďák, na kterém se z jihu vozí zásoby. Kdybychom ho použili, nemuseli bychom riskovat, že na hlavní silnici narazíme na Schörnera.“ Jonas přehnaně pokýval hlavou, potom se sehnul, zvedl malou Jansenovou a posadil si ji na pravé rameno.

Anna šla v čele předním vchodem, v ruce revolver. McConnell jí zezadu plácl do nádrže se stlačeným vzduchem. Protáhl se kolem ní a zůstal stát na apeláku s otevřenou pusou. Na dvou místech ve sněhu plál jako římská svíce oslnivě červený oheň. Další dva zahlédl na rovině za přední branou, pravděpodobně někde u břehu řeky. Když to rubínové světlo vyprsklo za ním u zadního vchodu do špitálu, představoval si, že nějaký umírající esesák vypálil světlici. Tohle bylo něco jiného.

Jako by to byly komety seslané nějakým rozzlobeným, ale metodickým bohem. Kdyby McConnella Jonas nepostrčil kupředu a nerozeběhl se po schodech dolů, jako by mu hořelo za patami, asi by tam ještě dobu čučel. Anna táhla Američana dál a ze zadního sedadla Gretina vozu vyndala kožený vak. Spolu šli za Sternem kolem špitálu k mercedesu.

Střetli se, zrovna když se vracel. McConnell se hlasitě zeptal, co se děje, ale Jonas ho již minul a utíkal přes apelák k budově velitelství.

Na předním sedadle spolucestujícího v brblajícím mercedesu našli Hannah. Láhev s kyslíkem pomalu nafukovala vinylovou fólii jako balon. McConnell pomohl Anně na sedadlo řidiče. Nádrž se stlačeným vzduchem ji tlačila k volantu, ale podařilo se jí zařadit rychlost.

„Uvidíme se u řeky!“ křikl na ni a zabouchl dveře.

Kola se na náledí protáčela.

McConnell impulzivně otevřel zadní dveře, skočil na sedadlo a zařval: „Vysaď mě v přední části tábora!“

Stejnou vzdálenost, jakou McConnell urazil za osm vteřin, překonával Schörner pět minut. Zatímco Američan ji zdolal přímočaře, major musel na cestě do tábora v nákladním automobilu zápolit s křivolakou silnicí v kopcovitém terénu a vyhnout se terénnímu vozu. Připočte-li se čas, který byl nucen věnovat přeskupení svých mužů u transformovny, přijel se značným zpožděním. S každým červeným ohněm, který míjel, se utvrzoval v přesvědčení, že situace je naléhavá. Věděl, co ten oheň znamená. Zažil jej v Rusku. Sotva se přihnal k bráně do tábora, vyklonil se z okénka, aby dal povely stráži.

Žádnou neviděl.

„Zpomalte!“ zařval na řidiče. „Pomaleji, vy hovado!“

Otevřel dveře a postavil se na stupačku. Řidič zvolna popojížděl dopředu a v Schörnerovi sílil strach. Nikdy netušil, kde se v něm tato intuice bere, ale v Rusku se naučil, že o ní nesmí pochybovat.

„Zastavte!“ nařídil. „No tak zastavte!“

Auto zastavilo smykem.

Schörner seskočil do sněhu a popošel o pár kroků k bráně. Koukal do tmy a pět metrů od poničených vrat uviděl tři tmavé postavy. Vzhlédl k nejbližší strážní věži. Horní polovina těla strážného visela přes zábradlí.

Schörner nevěřícně zamžikal. Poslepu couval k autu s vojáky, pak se otočil a dosprintoval ke kabině. „Zpátky!“ zaječel a co nejrychleji vytáhl okénko. „Rychle pryč odsud!“

Řidič si ho prohlížel, jako by se zbláznil.

Schörner vytáhl pistoli a přiložil ji šoférovi k hlavě. „Je tam rozptýlený plyn! Přikazuji vám, abyste se s autem vrátil po silnici o dvě stě metrů!“

Řidič v panice zařadil zpátečku a šlápl na plyn. Deset vteřin se kola protáčela, než na zledovatělém štěrku konečně zabrala.

„Ukazatele cíle shozeny, pane,“ oznamoval letovod. „Záměrný bod ověřen.“

„Tady řídící bombardér,“ ohlásil se major Sumner do mikrofonu rádia. „Kdyby dole bylo dělostřelectvo, už by po nebi křižovaly světelné kužele z reflektorů. Dejte si načas a udělejte to pořádně. Nejdřív transformovnu, potom tábor. Bombardujte na červené ukazatele. Bombardujte libovolně.“

Sumnerovo mosquito dál kroužilo ve výšce patnácti set stop a řídící bombardér přešel do útoku. Upravený letoun prováděl nálet z jihu na sever a zaměřil se na červené ukazatele u transformovny. Náklad shodil o půl vteřiny později, než bylo třeba, takže tříštivá puma vážící 1800 kilogramů, kterou svrhl, dopadla až za vrcholkem kopce.

Vesnice Dornow vzápětí přestala existovat.

Právě když McConnell vystupoval z mercedesu, půdou pod jeho nohama otřásl výbuch. Ohlédl se ke špitálu a uviděl hřibovitou ohnivou kouli stoupající k tmavé obloze za pahorky. Koruna nejvyššího kopce zmizela v řetěze jasných explozí. Nebe nad Totenhausenem překlenul záblesk a zarámoval mrtvá těla.

Nyní již chápal, co ty červené ohně znamenají.

A také mu došlo, na co přišel Stern ve chvíli, kdy v táboře spatřil roztroušenou síť ukazatelů cíle. Ale co si s tím chtěl počít? Nemohl přece zavolat do Anglie na velitelství 8. letecké armády a požádat o zrušení náletu.

Řev prchajícího mercedesu ho vrátil do reality. Kopnutím otevřel dveře budovy, kam zmizel Stern, a zůstal stát jako opařený.

Ode dveří dovnitř proudilo prázdnou chodbou žluté světlo. Kde se vzala elektřina? Udiveně se díval do pusté chodby. Jak to, že tam nejsou mrtví Němci? Že by do této budovy plyn nepronikl? Zavřel za sebou a soustředil se na zvuky.

Přes vinylovou masku sice moc slyšet nebylo, ale neomylně poznal hluk dieselgenerátorového agregátu. Pospíchal chodbou ke zdroji světla. Ukázalo se, že to je místnost radisty. Stern již seděl za stolem a ladil kmitočet.

Dřevěná podlaha zarachotila při další sérii explozí.

Jonas zuřivě praštil do stolu. McConnell hned pochopil, jaký má problém. Chtěl vysílat rádiem, ale nemohl riskovat a sundat si vzduchovou hadici. Američan neměl potuchy, s kým má Stern v úmyslu hovořit, nicméně jako vědec si okamžitě vyvodil, že existuje jediné řešení. Sebral ze stolu pero a na kódovací tabulku vedle Jonasovy ruky nadrápal pár slov:

DETEKTOR PLYNU PRO UHELNÉ DOLY

Stern se na něj podíval přes vypouklé očnice plynové masky. Potom popadl pěchotní pušku, kterou si vypůjčil od rotmistra Sturma, a vyrazil z místnosti.

Dunění výbuchů se rozléhalo dál, tentokrát z větší blízkosti. Tlaková vlna zatřásla přístroji na polici. Hergot! Jaká smůla je ještě potká? Když už byli na prahu úspěchu, zmaří ho špatná organizace? Smith měl tušit, že se velitelství bombardovacího letectva nebo 8. letecká armáda jednostranně rozhodnou vymazat z povrchu země transformovnu, jako byla ta na kopci nad Dornowem. Měl proti tomu něco podniknout.

McConnell vyskočil, protože Stern do místnosti přivlekl mladého esesáka a zabouchl za sebou dveře. Voják v hnědé uniformě neměl plynovou masku, a přesto dosud žil. Jonas podal pušku McConnellovi a tlačil esesákovi hlavu dolů, až měl nos a ústa těsně u škvíry mezi dveřmi a podlahou.

„Tady máme detektor plynu,“ řekl cynicky Stern. „Postavte se mu za záda, a kdyby se pokusil utéct, zastřelte ho.“

Pak si sedl na radistovu židli a řval do mikrofonu: „Atlanto! Atlanta! Tady Butler a Wilkes, opakuji: Butlera Wilkes volají Atlantu!“

McConnell si jednu nohu opřel mezi skopčákovy lopatky a ústí hlavně mu přiložil k ledvinám. „Sterne, co to proboha děláte?“

„Butler, opakuji: Butler volá Atlantu!“ volal Jonas znovu a mávl na McConnella, aby byl zticha. „May Day, May Day!“

McConnell každým okamžikem očekával ohlušující výbuchy pum v okruhu tábora. „Zkuste letadla zastavit sám!“ křičel na Jonase. „Brigádní generál Smith ten bengál zarazit nemůže!“ Stern se prudce obrátil a zahulákal: „Ta letadla sem poslal právě Smith, vy pitomče! Proto je může zastavit jedině on!“

Na McConnella šly najednou mrákoty. Opravdu byl hlupák. Smith již kroky podnikl. A ty potvrzovaly takový stupeň nemilosrdného profesionalismu, že z toho bylo McConnellovi nanic. Mohl jenom mlčky přihlížet, jak se Stern namáhá dál.

„Tady Butler, opakuji: Butler volá Atlantu…“

„Ach du lieber, Herr Sturmbannführer! Co to bylo?“ zeptal se šokovaný voják, když první zápalné pumy srovnaly dornowskou transformovnu se zemí.

Schörner věcně vyhodnocoval situaci. Udiveně kroutil hlavou. „Domnívám se, že ty poslední zápalné pumy byly fosforové, Körbre. Možná i několik termitových. Buďte rád, že vám nepadají na hlavu.“

„Ale co to dělají?“

Schörner si zamyšleně mnul bradu. „Chystají se Totenhausen vyhladit svými vlastními chemickými prostředky. Otázka je proč.“

Na zápalné pumy Anna čekala. Vlastně ne na ně konkrétně, ale na něco podobného. Cosi, co by odlákalo pozornost majora Schörnera a jeho mužů na tak dlouho, aby mohla nepozorovaně odjet v černém mercedesu z Totenhausenu přední branou. Pozorovala, jak nákladní vůz uhání k bráně, a dokonce na dálku poznala Schörnerovy pohyby, když slezl ze stupačky, obrátil se a zase naskočil do auta. Děkovala bohu, že ji napadlo jet po táboře se zhasnutými reflektory.

Nato se nákladní automobil stáhl o dvě stě metrů zpět po příjezdové silnici, která se točila kolem tábora ke kopcům, ale Schörner nebyl hlupák. Nákladní vůz stále blokoval hlavní únikovou cestu, a navíc z něj měl výhled na přední bránu, i když trochu z úhlu. Anna potřebovala překonat čtyřicet metrů svažujícího se úseku silnice v otevřeném terénu mezi branou a řekou, kde se v ledové vodě nacházel prám vhodný k přepravě jednoho nákladního vozidla, který spojoval bližší břeh s druhou přístupovou silnicí do Totenhausenu. Kdyby Schörnerův nákladní vůz zůstal na nynějším místě, bez povšimnutí by se tam nedostala.

Proto uvítala, že GENERAL SHERMAN upoutal pozornost. Jakmile uviděla v předním skle odraz oranžového záblesku provázejícího mohutný výbuch zápalné pumy v kopcích za táborem, zvedla nohu z brzdy a popojížděla na neutrál mezi zbořenými sloupy vrat a mrtvými esesáky. Zabalené klubko na zadním sedadle se pořád cukalo a zápasilo. Ticho přerušily tlumené výkřiky. Anna chápala, že se děvčátko určitě může zbláznit hrůzou, ale ještě si bude muset počkat. Mrtví strážní byli důkazem, že se nervový plyn rozptýlil přinejmenším až k bráně.

Trochu přišlápla pedál akcelerátoru, ale přitom nepřestávala sledovat dva světelné kužele z reflektorů Schörnerova nákladního vozu a modlila se, aby se díval na kopce. Dvacet metrů k řece. Deset. Odvrátila oči od náklaďáku jenom na tu chvíli, než sjela k malé rampě končící na pramici. Hned jak ucítila, že kola bouchla o dřevěnou palubu, podřadila, šlápla na nožní brzdu a zatáhla za ruční.

Mercedes po zledovatělé palubě sklouzl, až to zasyčelo. Kdyby se přední nárazník neopřel o železný sloupek vyčnívající z okraje paluby u kormidelny, auto by nezastavilo a žuchlo by do řeky. Když po nárazu zůstalo stát, Anna mrkla na nákladní vůz. Nepohnul se. Konejšivě mluvila na nafouklý balíček na zadním sedadle a nakukovala skrz přední sklo. V této roční době byla většina délky toku zamrzlá, ale přívoz byl v činnosti tak často, že přes den býval úzký střed řečiště splavný. Kanál každou noc znovu zamrzal a ráno se zase otvíral. Jak rychle zamrzá?

Nemohla riskovat, že vystoupí a půjde se podívat. Mhouřila oči do tmy. Přímo před kapotou bylo vidět led, ale ve srovnání s bílou vrstvou, která se rozprostírala na východní a západní straně, vypadal černý. Táhl se v přímce k protějšímu břehu. Ten černý pruh byla říční voda. Byl na ní ledový škraloup, ale naštěstí jenom tenký.

Doufala, že dostatečně tenký.

Brigádní generál Duff Smith odposlouchával frekvenci, na níž probíhalo spojení GENERAL SHERMAN. Do dveří budky vedle přistávací dráhy se přihnal vojín letectva Bottomley.

„Pane, přelaďte na tři jedna čtyři nula! Honem!“

Smith už toho zažil hodně, než aby ho něco vyvedlo z míry. Ale z tohoto hlasu neomylně vyčetl napětí. Bez debaty svého podřízeného poslechl. Jak se přelaďoval, ozýval se z přístroje šum.

„Seděl jsem na junkerech, pane,“ supěl Bottomley. „Pak jsem projížděl pásma a vtom jsem to zaslech.“

„Co jste zaslechl?“

„Je, pane! Vysílaj volně!“

Náhle zapraskal tlumený hlas s německým přízvukem, velmi podobným Sternovu: „opakuji: Butler volá Atlantu! May Day! May Day!“

Smith zbledl. Stiskl tlačítko vysílačky a štěkal: „Tady Atlanta! Butlere, ohlaste se! Butlere, ohlaste se! Už jsme vás odepsali.

V jaké jste situaci?“

Přijímač opět zapraskal. „Úkol splněn! Opakuji: úkol splněn! Odvolejte bombardéry, odvolejte bombardéry!“

„Zatraceně!“ vyjekl Smith. Jako vždycky, když byl ve stresu, vloudil se mu do angličtiny dialekt skotských horalů. „Zvopakujte to, Butlere. Řek ste úkol splněnej?“

„Úkol splněn! Odvolejte ty bombardéry, vy jednoruký všiváku!“ Třesoucími se prsty Smith přeladil na nouzovou frekvenci GENERAL SHERMAN.

Sotva major Sumner zaslechl z krátkovlnné rádiové stanice mosquita skotský přízvuk, ruce mu vylétly a spočinuly na ovládacím panelu. „Generále Shermane! Generále Shermane! Pozor!“ Letovod Jacobs zvedl hlavu od obrazovky radiolokátoru. V tváři se mu zračil zmatek a podezření. „Harry, kdo to může být?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl Sumner a tvářil se bezvýrazně.

„Nařizuju vám plnění bojovýho úkolu předčasně ukončit. Vopakuju: Ukončete bojovej úkol.“

Sumner nevycházel z údivu. „Pro tenhle úsek letu na zrušení úkolu kód nemáme, že ne, Jacobsi?“

„Po oddělení od hlavní skupiny ne, pane. Přísný zákaz vysílání rádiem.“

„Tak jak to, že ten lump zná naši frekvenci? A naše krycí jméno?“

Jacobs pokrčil rameny a vykoukl z pilotní kabiny. „Stejně už je pozdě, pane. Transformovna je v čudu. Teď se seřazujou k náletu na tábor.“

„Generále Shermane, pozor! Ste na štyryapadesáti celejch štyrech desetinách stupně severní šířky a dvanácti celejch jedenatřiceti setinách stupně východní dýlky. Krycí méno vašeho cíle je Tara. Sám sem vydal rozkaz k tomudle náletu a Teďka ho vodvolávám. Vím, že dodržujete zákaz rádiovýho vysílání. Taky vím, že mě slyšíte. Okamžitě ukončete nálet a vověřte si to ústně. Okamžitě zrušte nálet, jinak po návratu do Skittenu ponesete následky.“

Sumnerovi se na ovládacím panelu chvěly ruce. „Petře, to zní košer. Co myslíš?“

„To je na vaše triko, Harry. Na zastavení náletu máte deset vteřin.“

„Ještě jsem neslyšel frice, který by dokázal takhle napodobit přízvuk skotských horalů.“ Sumner zapnul mikrofon. „Tady Generál Sherman,“ ozval se stručně. „V kterém roce byla bitva u Harlaw?“

Nastalo ticho. Pak rádio zachrastilo: „Štrnácet jedenáct. Přisámbohu, hoši, že to bylo na tuty štrnácet jedenáct.“

Sumner uchopil mikrofon. „Tady řídící bombardér. Ihned ukončete nálet. Ihned ukončete nálet. Tady velitel letky. Vracíme se na základnu. Konec náletu. Konec náletu. Vracíme se na základnu.“

Letovod Jacobs se zády opřel do křesla a zhluboka vzdychl. „Harry, doufám, že víte, co děláte.“

„Já taky,“ trnul Sumner. „Já taky.“ Byla v něm malá dušička.

48

Jakmile přestaly padat pumy, McConnell přecházel přes apelák a poprvé si připouštěl význam toho, co udělal. Od hlavy až k patě byl zakuklený ve vzduchotěsném černém gumovém obleku, dýchal vzduch stlačený v oxfordské laboratoři a pohyboval se mezi mrtvolami jako duch na bojišti.

Mrtví leželi všude. Společně esesáci a vězňové, muži, ženy a děti. Ruce a nohy měli rozhozené v nahodilých úhlech, ústa a oči otevřené a obrácené k nebi, obarvenému do červena žhoucími ukazateli cíle. Přestože to byl děsivý obraz, McConnell si uvědomoval, že to je pouze stín zkázy, která by nastala, kdyby vědu zcela spoutala válečná mašinerie. Podíval se na Sterna. Ten neměl očnice plynové masky obrácené k zemi, nýbrž k továrně. Ale ani on nemohl zůstat lhostejný k tomu, co bylo očividné. Některé lidi zachránili, avšak mnohem víc jich zabili.

A přece, když se blížili k bráně do továrny, McConnellovu mysl naplňovala jediná otázka: Jestliže pouhá britská napodobenina sarinu dokázala tento tichý, nekrvavý masakr, pak prostřednictvím somanu měli Němci vpravdě apokalyptickou moc. Teoreticky to pochopil již v Oxfordu. Avšak teprve když viděl účinek bojové látky s ochromujícím účinkem na nervovou soustavu na vlastní oči, názorně se přesvědčil, jak nemožné dilema měli lidé jako Duff Smith a Winston Churchill.

Jejich bluf musel zabrat. Jiná možnost totiž byl Harmagedon.

Mladý sionista mezitím připlácl na zámek u vchodu do továrny plastickou trhavinu. McConnell přemýšlel o všem, co se událo, než se dostal na čtvrt hodiny na toto místo, do německé továrny na nervový plyn. Jonas rychle vycouval ode dveří a McConnella odtáhl s sebou. Za moment plastická trhavina zničila zámek a dveře se otevřely.

McConnell zvedl výkonnou baterku, kterou Stern našel v místnosti radisty, a osvítil vnitřek tmavé továrny. Nyní již dával Smithovi za pravdu, že ho sem poslal. Na tuto práci se hodil nejlépe ze všech lidí. Výrobní prostor byl menší, než předpokládal, zato obsahoval průmyslové zařízení, jemuž ve světě nebylo rovno. Z toho, co viděl, se tomu nejvíc blížila tajná laboratoř výzkumného a vývojového oddělení firmy DuPont, kterou ho provedl jeden z jeho profesorů. Výrobní hala byla dvoupodlažní, plná měděných dvojitých kolen a kompresorů a mělkých uzavřených kádí. Na každých pár krocích visely na zdi cedule s výstražným nápisem vysokým bezmála jeden metr: rauchen verboten! – kouření zakázáno! Podlaha byla poseta dřevěnými bednami. Některé byly otevřené, jiné ne. Bez elektřiny – a tedy osvětlení továrny – nebyl fotoaparát moc platný, ale Stern ho stejně vytáhl.

McConnell Jonasovi osvěcoval spleť přístrojů a připadal si přitom jako průvodce po Londýně. Stern se pokoušel pořizovat snímky s dlouhou expoziční dobou. Uprostřed haly narazil na aerosolové zařízení, uvázané na řetěz k paletě. Pomocí nářadí z pracovního stolu se mu podíval na „střeva“. Tím objevil tajemství: filtrační kotouče. Obdivoval uspořádání deseti zvlášť jemných lapačů kapiček, jimiž se snižovala přípustná odchylka. Než bojový plyn prošel z jednoho konce na druhý, existoval pouze jako nabité ionty v suspenzi. Díky tomu byl nejen neviditelný, ale zároveň proti němu byly klasické plynové masky neúčinné.

Pět filtrů strčil do Sternova batohu a přešel dál. Až když Jonas vypotřeboval první cívku s filmem, přišli na to, že nemohou zavést nový film, aniž by si svlékli protichemický oblek. Gumové rukavice jim umožňovaly dostatečný pohyb při ovládání střelné zbraně, nedovolovaly jim však citlivé zacházení s titěrnou navíjecí cívkou uvnitř fotografického přístroje. Proto McConnell na Sterna gestikuloval, aby fotoaparát odložil. Šlo mu jenom o dvě věci: získat vzorek somanu a Brandtovy laboratorní deníky.

Obojí nalezl v přízemní místnosti v zadní části továrny. Zařízení tam nebylo kovové, ale skleněné. Tam se odbývala klíčová práce. Podél jedné stěny visely gumové obleky. McConnell ukázal na těžké ocelové dveře. Jonas ustřelil zámek pistolí, kterou sebral jedné mrtvole cestou do továrny.

Za dveřmi našli hotový poklad, jaký by vědce v Porton Downu zaměstnal na celý rok. Byly tam malé kovové tlakové láhve s plynem, označené GA, GB a dalšími kombinacemi písmen, které McConnellovi nic neříkaly. Na láhvích s označením GB byly podlouhlé nálepky a na nich ručně psaný typ: Sarin II; Sarin III; Tabun VII; Soman I; Soman IV. Na dně skladovacího prostoru ležela prázdná dřevěná bedna podobná muniční, jenže rozdělená svislými příčkami. Velikostí odpovídala lahvičkám dlouhým dvacet centimetrů. McConnell se domníval, že v ní Brandt převážel vzorky plynu do jiných zkušebních zařízení.

Američan do bedny ukládal vzorky a Jonas zatím prohledával vyšší přihrádku. Přehraboval se v rozličném příslušenství. Mezi ním ležela malá kovová koule s nožkou nahoře. I ta byla opatřena lepicí páskou s nápisem Soman IV. Chvilinku Sternovi trvalo, než mu zapálilo, co to je: zkušební granát s nervovým plynem.

Tři z nich přidal do batohu.

McConnell na stole objevil rozevřený Brandtův hlavní laboratorní deník. Rotmistr Sturm zřejmě chemiky evakuoval uprostřed přípravy na stěhování. Všechno zůstalo tak, jak bylo – jako ve vyhořelém domě stůl prostřený k večeři. McConnell v tlustém zápisníku chvatně listoval. Rozlišil několik rukopisů. Mnoho pasáží obsahovalo podrobné chemické vzorce, většinou založené na organických fosforečnanech. Každý zápis byl po dokončení pečlivě podepsaný monogramem. Pod několika stály iniciály K. B. McConnell nacpal deník do Sternova batohu, potom zvedl bednu na přepravu láhví a pokynul Jonasovi, aby jej následoval. To, kvůli čemu přijeli, již měli.

Byl čas prchat.

„Rottenführere!“ zařval major Schörner. „Tam u brány! Co vidíte?“

Mladý desátník si mohl přes čelní sklo oči vykoukat. Ačkoliv za poslední minutu s nákladním vozem popojel o padesát metrů dopředu, pořád nic neviděl. „Bohužel nic, Sturmbannführere.“

„U brány, pitomče! Koukejte! Přecházejí silnici!“

Desátník se zadíval směrem, kam dopadaly paprsky reflektorů automobilu. Konečně zahlédl – nebo si to alespoň myslel – na černém pozadí o něco méně tmavé siluety. „Co je to, sturmbannführere?“

Schörner se v pocitu marnosti plácl do kolena. „Diverzanti. Mají na sobě protichemické obleky. Popojeďte dopředu. Hodně pomalu.“

Když to udělal, světlomety na moment zachytily dvě postavy. Ty se skrčily a daly na útěk. Vydávaly odlesk, jako by byly z černého materiálu.

Schörner praštil do palubní desky. „Běží k přívozu!“

„Co budeme dělat, sturmbannführere?“

Schörner horečně uvažoval. Když se mu dostavila odpověď, na okamžik o ní zapochyboval. Potom dostal nápad. Jestliže Spojenci v Totenhausenu vypustili zásoby somanu, Rachel Jansenová je mrtvá. Muži v černých oblecích nejen zrušili objekt, který měl příkaz střežit, ale také zavraždili jedinou ženu, k níž něco cítil od doby, kdy jeho životní lásku zabily britské pumy. S chladnou rozvahou člověka odsouzeného na smrt otevřel dveře a sestoupil z kabiny.

Zhluboka se nadechl, pak ještě jednou. „Všichni v pořádku?“ křikl na muže na korbě.

„Hofer zemřel na následky zranění šrapnelem, Sturmbannführere. Ale zbytek je v pořádku.“

„Sesednout! Všichni!“

Esesáci seskočili na zem a postavili se do řady, pušky a samopaly v pohotovosti.

Schörner si narovnal pásku přes oko a napřímil se. „Na břehu řeky poblíž přívozu jsou nejméně dva příslušníci výsadkové diverzní skupiny, možná víc. Řeka v místě přívozu je pravděpodobně zamrzlá, ale mezi námi a nimi může být ve vzduchu jedovatý plyn. Fischere, zůstaňte ve voze pro případ, že by se pokusili uniknout tudyhle vozidlem. My ostatní půjdeme pěšky k přívozu.“

Schörner přitom přejížděl očima nastoupenou řadu a každého muže si alespoň jednou prohlédl. „Pět mužů utvoří přede mnou řadu s desetimetrovým rozestupem. Vpravo i vlevo ode mě bude po jednom muži ve vzdálenosti dvaceti metrů a jeden patnáct metrů za mnou. Jak se něco pohne, střílejte. Když někdo z nás padne otrávený plynem, ostatní se posunou opačným směrem, ale budou pokračovat ve střelbě. Je to jasné?“

Neušlo mu, že při zmínce o plynu pár mužů zbledlo a zbytek zezelenal, když jim došlo, že je hodlá použít jako živé detektory otravného plynu. Ale pro podobné situace byly jednotky SS vytvořeny. Zachová se Sturmova spodina z koncentračního tábora podle tradice jejich oddílů? Třebas je to spodina, ale německá. Ještě jednou přelétl očima celou řadu.

„Pánové, vzpomeňte si na přísahu, kterou jste složili vůdci: Přísahám poslušnost nadosmrti tobě a nadřízeným, které jmenuješ. K tomu mi dopomáhej Bůh! Heil Hitler.“

Deset mužů naráz srazilo podpatky a vztyčilo zbraně k studené noční obloze. „Heil Hitler!“ odpověděli.

Ve tmě se ozvalo cvakání závěrů pušky. Vojáci se rozmístili přesně podle toho, jak jim Schörner nařídil, a rychle postupovali k přívozu.

Černě oděná postava zabouchala na okénko mercedesu a Anna na ni leknutím div nevystřelila z pistole. Nepřetržitě si hlídala reflektory nákladního vozu s esesáky, a tak si nevšimla, že někdo přechází silnici. Než stiskla spoušť, včas zareagovala, když na závěsných řemenech od McConnellovy nádrže se stlačeným vzduchem postřehla útržek skotské kostkované látky. Vystoupila z auta, zavřela dveře a pevně ho objala.

Náhle to zadunělo a pramice se na vodě začala natřásat. Anna se podívala přes střechu mercedesu. Jonas byl v kormidelně a roztočil lodní šrouby na plné obrátky. Prám se odpoutal od břehu a zakousl se do ledového škraloupu na hladině převozní dráhy. Anna s McConnellem neudrželi rovnováhu a upadli na palubu. Stern zařadil zpátečku, zacouval a narazil do kry znovu.

Nic.

Při třetím pokusu nacouval zádí pramice do přístupové rampy tak mocně, že kus utrhl, až rozlámaný kov zaskřípal. Potom zařadil, vyhnal motor do vysokých otáček, zavřel oči a modlil se. Led se pod mohutným nárazem bortil, ale současně se rozsypala okna kormidelny pod prvními výstřely.

„Rychleji!“ povykoval Schörner. „Nastartovali pramici!“

Majorova sestava stále postupovala podél řeky, a když byla blízko přístaviště, začala pálit. Zatímco mužstvo střílelo do místa, kde tušilo převozní loď, Schörner upřeně sledoval řadu před sebou, aby mu neunikl příznak přítomnosti plynu. Jakmile však uslyšel řev motoru pramice, věděl, že nadešel čas, kdy musí všechno risknout. O osmdesát metrů dál se ploché plavidlo dalo do pohybu a na bílém ledě se proměnilo ve zřetelný terč. Schörner otevřel ústa, aby na své muže křikl, že mají tryskem doběhnout na molo a zaútočit odtud, a v tom okamžiku si všiml, že voják, kterého přidělil na levou stranu, už tam není.

„Plyn!“ zařval. „Doprava! Schnell!“

Rada mužů se hnula k vodě, stále kupředu, a nepřestávala na prám střílet. Schörner vrazil do zad podřízeného před sebou, zapotácel se a upadl. Vzteky bez sebe vstal a strčil do vojáka, aby pokračoval vpřed. Ten zůstal stát. Teprve pak Schörner pochopil proč. Třicet metrů před ním se dva muži svíjeli na zemi. Jeho čelní zajištění se ztenčilo z pěti mužů na tři. Navíc byl jeden na pravém křídle. Ten již předtím došel k řece, a tak byl nucen přejít k Schörnerovi. Major se ohlédl. Zadní záštita ještě stála na nohou.

„Zůstaňte zde a dejte jim, co se do nich vejde!“

Jonas se v kormidelně skrčil a snažil se řídit těžký prám tak, aby ve skleněné kostce, která obklopovala hořejšek kormidelny, nestál vzpřímeně. Tři stěny již byly od kulek roztříštěné.

Anna s McConnellem dřepěli za mercedesem, u okraje paluby. Nebylo tam zábradlí, a protože Stern hnal motory na maximum a plavidlo naráželo na led, bylo nebezpečí, že spadnou do řeky. Anna mávla na McConnella, aby vzal holčičku ze zadního sedadla, ale podle jeho mínění to pro ni bylo v autě bezpečnější.

Anna jeho názor nesdílela. Chytla se kliky, aby měla větší stabilitu, přikrčila se a otevřela dveře.

Tím se zapnulo vnitřní osvětlení.

Vteřinu nato protějším okénkem prolétla kulka z pušky a provrtala Anně pravé rameno.

McConnell jenom zahlédl, jak padá po zádech. Pak už ji neviděl. Zařval na Sterna, aby zastavil, potom zavřel dveře u auta a skočil za ní do rozvířené černé vody.

„Zasáhli jsme kormidelníka!“ zahulákal Schörner, když pramice ve třech čtvrtinách cesty napříč řekou zpomalila. A povzbudil vojáky, aby ve střelbě ještě přidali.

Palba zesílila. Mezi výstřely však zaslechl za zády dusivý výkřik. Otočil se. Voják, kterého umístil za sebe, se pokoušel sáhnout si levou rukou na obličej. Potom se najednou ohnul, zvracel, vymrštil se a nepříčetně vypálil dávku ze samopalu k nebi. Schörner s hrůzou přihlížel, jak muž padá na záda do sněhu a zůstává nehybně ležet. Přes nos ho praštil zápach výkalů a moči, až se mu z toho dělalo zle.

Byl to smrtelný pach.

Major zatajil dech a dál střílel na prám.

McConnell se ze všech sil snažil co nejdřív dostat k plynové masce, která se pohupovala na hladině černé řeky. Proud Annu táhl k ledovému škraloupu, jenž pokrýval zbytek toku. Kdyby ji proud vtáhl pod něj, byla by ztracena. On jako by měl náhle ruce olověné. I přes gumový oblek ho voda mrazila až na kost a těžké gumové boty působily jako závaží. Rukama v rukavicích zabíral proti vodě, natáhl je…

Dva prsty zahákl za kožené řemeny od Anniny nádrže se stlačeným vzduchem. Ohlédl se. Prám byl od nich na dvacet metrů. Ještě pevněji sevřel Annin postroj a začal plavat.

Bylo mu jasné, že vlastní silou k prámu nikdy nedoplave. Přitom si nevědomky roztrhl protichemický oblek. Gumové nohavice se mu naplňovaly mrazivou vodou a táhly ho ke dnu. Jenom díky tomu, že je nadnášely láhve se vzduchem, nepotopili se jako balvany. McConnell postřehl, že prám pomalu couvá k nim, a proto přestal plavat.

Schörner nepocítil strach od ústupu od Kurska. Když však pozoroval, jak sebou dva ze tří pěšáků před ním křečovitě házejí, po celém těle mu naskákaly kapičky studeného potu. Dýchá již jedovatý plyn? Proniká mu póry v kůži? V posledním záchvatu zuřivosti a kuráže se narovnal a pustil se po břehu dolů k přístavišti.

McConnell prostrčil ruku napůl ponořeným záchranným kolem na boku prámu a přitáhl Annu k sobě. „Jeďte! Jeďte!“ křičel a lapal po dechu. „Mám ji! Jeďte!“

Jonas zvýšil obrátky. Záběrem lodních šroubů se příďová paluba zvedla z vody. Prám rozlámal zbývající ledovou pokrývku řeky a doplul k druhému břehu. Ve tmě šlehaly žluté záblesky z ústí hlavně a kulky létaly přes vodu jako krupobití. Když roztřískaly zbývající sklo v oknech kormidelny a z boku mercedesu udělaly řešeto, Stern se po hlavě vrhl ven.

Pramice musela přistát sama.

Modlil se, aby u mercedesu neměli prostřelenou žádnou pneumatiku.

Schörner umíral na nohou. I když z jeho zbraně pršely střely, smrtící plyn mu ochromoval centrální nervovou soustavu. Neviditelný nervový plyn mu vnikal do těla každým pórem, ale nejrychleji sliznicemi – ústy, nosem – a oční bělimou.

Samopal mu cvakl naprázdno. Chtěl ho odhodit, ale ruka se mu neotevřela. Měl zvláštní trapný pocit, protože se mu svévolně vyprázdnil močový měchýř. A po něm i střeva. Zahlédl, jak prám naráží na protější břeh. Téměř ve stejném okamžiku se rozsvítila koncová světla osobního automobilu. Major divoce trhal hlavou nahoru a dolů a nechápal proč. V posledním okamžiku mu svitlo, že by mu ochranu před plynem mohla poskytnout řeka. Úporně se soustředil a přinutil pravou nohu, aby se posunula o krok vpřed. Potom se převážil dopředu a plácl sebou obličejem na molo.

Poslední, co ucítil, byla ledová voda řeky, jak mu omývala pravou ruku.

49

Stern hnal auto jihozápadním směrem po tvrdé štěrkové silnici, která se táhla podél řeky. Totenhausen nechal daleko za sebou. McConnell však věděl, že mercedes stál v táboře tak dlouho, že musí být zamořený. Přehnul se přes sedadlo spolucestujícího a kličkou spustil zadní okénko vedle Anniny hlavy, která byla stále pod maskou. Chtěl jí ošetřit zraněné rameno, ale kdyby měl na rukavicích zbytky plynu, mohl by ji tím zabít. Natáhl ruku přes nafouknutý vinylový raneček, v němž byla zabalena Hannah Jansenová, a stáhl druhé okno.

Autem se proháněl studený vzduch.

Po minutě od své masky odtrhl hadici a zhluboka dýchal. Nikdy mu vzduch nepřipadal tak příjemný. Počkal ještě půl minuty a pak sundal masku Sternovi. Ten měl obličej silně pohmožděný a potřísněný zaschlou krví. Jedno oko měl tak oteklé, že mu z něj koukala jenom štěrbinka.

„Jak daleko je to na pobřeží?“ zeptal se McConnell, rozepnul si protichemický oblek a vytáhl ruce z gumových rukávů.

„Letadlem čtyřicet kilometrů. Po silnici asi tak hodinu.“

McConnella něco píchlo v rozkroku. Sáhl si do obleku a nahmatal Annin deník, promáčený říční vodou. Čouhala z něj mokrá záložka – lístek s Churchilovým doznáním. Hodil deník do Jonasova koženého batohu a přelezl na zadní sedadlo, aby ošetřil Annu. Když uposlechla jeho pokynů a rozepnula si oblek, utrhl jí kus blůzy a nacpal jej do díry v rameni. Dával pozor, aby se dotýkal jenom vnitřního povrchu. Jemně jí z hlavy sundal průzračnou plynovou masku a vyhodil ji z okna.

„Znova přejedeme řeku na druhou stranu,“ informoval je Stern. „Tady to je Tessin. Zůstaňte dole.“

Když projížděli zatemněnou vesnicí, McConnell se zkroutil Anně přes klín.

„Žije malá ještě?“ zajímal se Stern.

„Hýbe se.“

Britským diverzantským nožem ze Sternova batohu McConnell opatrně rozřízl rychle se vyfukující vinylový obal obsahující holčičku a láhev s kyslíkem. „Pochybuji, že to bylo úplně vzduchotěsně,“ usoudil, „ale tlak unikajícího kyslíku snad nedovolil, aby dovnitř vnikl nervový plyn.“

Křik vysokým hláskem ohlásil návrat dvouleté Hannah Jansenové na svět. McConnell vyhodil fólii z okna a přivinul tmavovlasé děťátko k sobě, aby je utěšil, jak nejlépe uměl. Věděl, že potrvá dlouho, než se holčičce hrůza té noci vytratí z mysli.

„Víte, kam máme jet?“ zeptal se Američan.

Jonas přikývl a nespouštěl oči z vozovky.

„Myslíte, že vědí, co se stalo? Chci říct, jestli po nás pátrá vojsko?“

Stern se podíval přes sedadlo. Opuchlé oční důlky měl plné zaschlé krve.

„Doktore, vy se hlavně starejte o ženy. Zbytek nechte na standartenführeru Sternovi.“

McConnell tlačil na Anninu ránu. Mercedes mezitím dál uháněl nocí. Kdykoliv vjeli do vesnice, Stern zpomalil a projížděl rozumnou rychlostí. McConnell si názvy pamatoval ještě dlouho potom: Tessin, Sanitz, Gresenhorst, Ribnitz. Nedaleko za Ribnitzem ucítil mořský vzduch. Jonas nezpomalil, jak by McConnell čekal, ale naopak zrychlil.

„Co blázníte?“ napomenul ho Američan.

Stern se naklonil dopředu a pozorně se díval skrz čelní sklo. „Náš záchranný člun má být ukrytý někde ve skalách pod jistým molem u Dierhagenu. To je práce pro dva. Ale já se nehodlám plavit v nafukovacím člunu plavební dráhou prosekanou ledoborcem. Určitě ne s raněnou ženskou a dítětem. Trvalo by nám nejspíš dvě hodiny, než bychom ten krám našli a nafoukli.“

McConnell si všiml, že vjeli do další vesnice.

Stern se nad volantem nahrbil. „Doktore, buďte připravený jednat rychle. Já vezmu dítě, vy ženu. Ať se děje, co se děje, neoddělujte se od ní.“

McConnell to ani neměl v úmyslu. „Jsem připraven,“ potvrdil.

Jonas jel rovně po hlavní silnici. Vypadala opuštěná, ale na konci McConnell zpozoroval na pozadí noční oblohy matnou siluetu stěžňů. V dřevěné chatrči u vchodu na přístavní hráz hořelo světlo. Stern zastavil dost daleko, aby se stačil vykroutit z gumového obleku, pak zaparkoval vedle boudy a hlasitě zatroubil.

„Zbláznil jste se?“ zhrozil se McConnell.

Stern z batohu vytáhl čepici SD, posadil si ji šikmo na hlavu, nechal motor běžet a vystoupil z auta.

Z chatrče se vykodrcal uniformovaný důstojník pobřežní policie s baterkou v ruce. Už už chtěl narušiteli spánku vynadat, ale vtom paprsky jeho baterky dopadly na zkrvavenou uniformu, Železný kříž první třídy a odznak plukovníka SD.

„Nesviťte mi do očí, idiote!“ vyštěkl na něj Stern. „A postavte se do pozoru!“

Policista – asi padesátiletý vysloužilec z první světové války – se okamžitě vypjal a palce přitiskl k lemům u kalhot. „Co pro vás mohu udělat, standartenführere?“

„Kdo jste?“

„Feldwebel Kurt Voss.“

„Tak tedy, feldvéble, potřebuji člun.“

Policista byl popelavý strachy, ale nebyl tak hloupý, aby se zmínil o krvi a podlitinách v obličeji nacistického zjevení před sebou. „Zde je mnoho člunů, standartenführere. Jaký typ byste si přál?“

„Motorový člun schopný plavby na moři. Nejrychlejší, jaký v doku máte.“

Policista polkl. „standartenführere, většina člunů je zde rybářských. A v tomhle ročním období, kdy je voda zamrzlá… mnoho lidí nevyjíždí.“

„Něco tady být musí.“

„Je zde hlídkový člun válečného námořnictva. Jeho posádka se tu večer zastavila, aby… no…“

„Rozumím, feldvéble.“ Stern se chladně usmál. „Zaveďte mě k tomu člunu. Pojedu za vámi svým vozem.“

„Ale nejprve si musíte promluvit s kapitánem, standartenführere. Určitě…“

Policista zmlkl, když spatřil Sternův zdrcující pohled.

Jonas zvedl bradu a po gestapácku vyslovoval jednotlivá slova odděleně, jako když švihá bičem. „Kapitán udělá co, feldvéble? Podá hlášení do Berlína, že nebyl schopen pomoci důstojníkovi SD, když šlo o bezpečnost říše, poněvadž ležel ožralý v bordelu?“ Policista vehementně zavrtěl hlavou. „Máte pravdu, standartenführere! Pojďte za mnou. Než se nalodíte, motor již poběží.“

Trochu zmatku nastalo, když se u člunu objevila Anna s malou Hannah. Naivní policista měl oči dokořán a nemohl uvěřit, že raněná žena a dítě mají něco společného se služební akcí SD, přesto se však snažil. Stern donesl Hannah do kajuty a položil ji na lůžko. McConnell s Annou se posadili naproti ní.

„Já budu na můstku,“ oznámil jim Stern. Stiskl Anně zdravou ruku. „Už jsme skoro tam.“

Policistu našel u kormidla. „Kolik máme paliva, feldvéble?“

„Nádrže jsou plné, standartenführere. V nákladovém prostoru je kanystr navíc.“

„Stačí to na cestu do Švédska?“

„Do Švédska?“ Policistova hrůza z SD zápasila se strachem, že by mohl být obviněn z napomáhání k velezradě. „Standartenführere, je-li váš úkol tak důležitý, kapitán Leber by vás jistě rád převezl. Já vám ho zavolám. Vím přesně, kde je.“

„To si umím představit.“ Stern roztočil motory rychlého člunu a výsledkem byl silný rámus. Kývl na policistu, aby popošel blíž. „Feldvéble,“ oslovil ho laskavě, „to, co vám teď řeknu, si pod trestem smrti necháte pro sebe. Tato žena a dítě, které vidíte, jsou milenka a dcera říšského vedoucího Heinricha Himmlera. Já jsem jejich tělesný strážce. Přede dvěma hodinami je málem unesli důstojníci, kteří zradili vůdce. Tak tak jsme vyvázli živí. Říšský vedoucí mi osobně uložil, abych je do svítání dopravil do Švédska. Takže – mám dost paliva?“

Policista beznadějně přikývl.

„Jak je to daleko na volné moře?“

„Šest kilometrů.“

„Víc požadavků nemám, feldvéble. Vraťte se na své stanoviště.“ Policista beze slova vylezl na molo. Rozběhl se po něm a za zády uslyšel hřmění dvou palubních motorů hlídkového člunu. Stern s ním uháněl na sever černou plavební dráhou, vedoucí zamrzlým korytem k širému Baltskému moři. Sotva feldvébl došel do své chatrče, sáhl po telefonu, ale hned zase složil ruce do klína. Sternův příběh byl tak skandální, že radši několik minut počkal a v klidu si to rozmyslel. Nakonec stejně popadl sluchátko znovu a zavolal do jistého vyhlášeného domu v Dierhagenu, aby uvědomil kapitána válečného námořnictva, že mu nějaký mizera z SD unesl hlídkový člun do Švédská.

Po hodině a dvaceti minutách v bloku E Avram Stern věděl, že ženy a děti již déle nevydrží. Nebylo tam světlo. Děti trůnící na ramenou matek znemožňovaly přístup ke všem čtyřem kontrolním okénkům. Bylo tam horko k zadušení, téměř neúnosné. Několik žen již omdlelo, ale neměly kam upadnout. Nesnesitelný byl i hluk. Nepřetržitý křik a kvílení hysterických žen a dětí mu mohly protrhnout ušní bubínky a podněcovaly paniku i u něho samého. Nesčíslněkrát je za tu dobu okřikl, aby byly zticha, jenže to nebylo nic platné.

Nesl na sobě tíhu ženy, která se o něj v bezvědomí opírala. Dítě, jež jí sedělo na ramenou, ječelo a převažovalo se na druhou stranu, do masy lidí, kteří se navzájem strkali a drápali. Avram se snažil zhluboka nadechnout, aby se uklidnil, ale vzduch, který nabral do plic, chutnal jako kyselina. Sebral pistoli chlapci, jemuž ji dal Jonas, a začal se mezi ženami prodírat. Nehty se mu zarývaly do obličeje a krku, on se však nedal a probojovával se kupředu, k jedinému okénku, jehož polohou vůči dveřím si byl jist. K nahlížecímu otvoru, jímž dovnitř nakukoval při poslední selekci Heinrich Himmler.

Když se k průzoru konečně prokousal, musel potlačit nutkání ihned sklo rozstřílet. Bez ohledu na to, jak zlé to bylo uvnitř plynové komory, venku mohla číhat smrt. Přitiskl obličej k dvojitému sklu. Pěšina byla vystlaná těly, která jako by vypadla z vagonu plného lidí stižených morem. Pohnula se v něm žluč. Věděl, že pozná tvář každého mrtvého. Co to Jonas udělal? A proč? K čemu je to prospěšné? Jak zíral na ten pekelný výjev, cosi se mu pomalu dostávalo do zorného pole.

Pes.

Nebyl to jeden ze Sturmových německých ovčáků se silnými kýtami a lesklým kožichem, nýbrž kříženec z kopců. Zvíře živící se zdechlinami a odpadky z vesnice Dornow. Voříšek troufale obcházel mrtvoly, protože ho k tomu dohnal hlad. Setrvával u těla jedné ženy, tahal ji za sukni, olizoval jí obličej a pak couvl, aby zhodnotil reakci. Avram počítal do šedesáti a přitom odrážel zuřivé rány zdola.

Pes byl stále naživu.

Avram přitiskl hlaveň automatické pistole k okénku a zmáčkl spoušť.

Otevřít průzor nebylo zdaleka tak těžké, jako se k němu vyšplhat a protáhnout se jím. V okamžiku, kdy odtáhl ocelové dveře, schlíplá těla se vyvalila ven jako ta, která kdysi viděl na vedlejší koleji ve východním Německu. Vycouval nahoru po cementových schodech a čekal, až zástup hysterických žen a dětí vyjde z plynové komory.

Když byla ulička zaplněna vězni, kteří se div neumlátili, vyšel na horní schod do špitálu a vystřelil z automatické pistole do vzduchu. „Poslouchejte mě!“ křičel. „My jsme přežili, ale ještě nejsme zachráněni. Brzy přijedou posily SS.“ Shromážděné najednou přepadl strach. „Okamžitě odsud musíme zmizet. Největší naději máte všechny v polských lesích. Je potřeba, aby nejvyšší z těch, které mluví německy, zašly do baráků SS a oblékly si uniformu, jakou mám já. Ale nesvlékejte mrtvé! Plyn na jejich oblečení by vás mohl zabít. Hledejte rezervní uniformy ve skříních nebo prádelnících. Deset jiných bude po táboře pátrat po nákladním autě na přepravu vojáků. Ta u továrny budou silně zamořená. Ničeho se nedotýkejte, jedině v nejnutnějším případě. Na každém povrchu může být smrtící plyn.“

Zatímco se vystrašené ženy dohadovaly, Avram se obrátil, prostrčil ruku rozbitou skleněnou výplní v zadním vchodě do špitálu a stlačil kliku pažbou automatické pistole. Prošel dveřmi a náhle ucítil, jako by ho někdo zatahal za opasek. Otočil se a díval se do očí Rachel Jansenové, nesoucí na levém boku tříletého synka. Tomu svítily oči, jak byl vyděšený.

„Ševče, kam jdete?“ zeptala se Rachel.

„Hledat peníze.“

„Chci jít s vámi.“

Avram pokýval hlavou a vedl ji do tmavé budovy.

V kanceláři v prvním patře objevil sto říšských marek, ale to nebyla ani čtvrtina částky, kterou potřeboval.

„Pomohou nám peníze v Polsku?“ vyjádřila Rachel pochybnost.

Avram dál prohledával šuplíky a neodpovídal.

„Vážně si myslíte, že máme šanci překročit hranici a spojit se s přátelskou odbojovou organizací?“

„Šance je slušná.“ Avram zabouchl dveře a podíval se jí do očí. „Ale podle mě zase není moc velká. Jestli nechcete, nemusíte jet do Polska.“

„Jak to myslíte?“

„Jestli máte odvahu, můžete jít se mnou. Mám přítele v Rostocku. Křesťana. Pracoval deset let v mém obchodě. Již před mnoha lety mi nabídl pomoc, ale já byl tak hloupý, že jsem nechápal nebezpečí. Teď se k němu pokusím dostat.“

„Chcete jet do města sám?“ zeptala se bázlivě.

„Bude to nebezpečné,“ připustil. „Kdybychom měli peníze, bylo by to lepší. Mohli bychom si zaplatit cestu do Švédska. Trochu jsem jich našel, i když ne dost. A nemáme čas prohledávat celý tábor.“

Rachel ve tmě mlčela. Konečně odpověděla: „Myslíte, že zrovna v Rostocku máme nejlepší šanci?“

„Pokud jde o mě, tak ano. A co se týká vás a dítěte, tak taky. Ale nic víc.“

„Já peníze mám.“

„Cože? Kolik?“

„Ještě tři diamanty. Našla jsem je tenkrát, když jste mě přistihl venku. V ten večer, co Marcus zemřel.“

Avram jí radostí stiskl ruku. „Díky bohu, že jste prozíravá! Pospěšte si, budete potřebovat uniformu SS. Jednu jsem zahlédl tady ve skříni. Patřila některému Brandtovu asistentovi. Myslím, že Rauchovi.“

Než se Rachel převlékla, uslyšeli rachocení nákladního automobilu. Potom Avram snesl Jana ze schodů a venku se přidali k davu.

„Do auta!“ zavelel Avram. „Všechny, honem!“

Matky podávaly děti na korbu. Avram pátral po těch dvou ženách, které poslal do baráků SS hledat uniformy. Potkal je u kabiny. Samy se chopily iniciativy a opatřily pušky i uniformy. Nakonec snad přece jen mají šanci, pomyslel si Avram. Když mají vlasy ostříhané nakrátko, alespoň na dálku by jistě mohly působit jako esesáci.

„Našly jsme ho na silnici. Reflektory ještě svítily a motor běžel,“ konstatovala ta vyšší.

„Umíte řídit?“ zeptal se.

Přikývla. „Vy s náma nejdete?“

„Ne. Poslouchejte mě. Jeďte na východ co nejpřímější trasou, ale držte se vedlejších silnic. Nezastavujte pro nic za nic. Kdyby se někomu podařilo vás zastavit, vymluvte se, že z příkazu generálporučíka SS pana doktora Klause Brandta převážíte vězně infikované tyfem do lesa, abyste je tam postřílely. Rozumíte?“

Ženy pokývaly hlavou.

„Až se přiblížíte k hranici, zajeďte s autem do lesa. Pak běžte pěšky. Když vás budou honit, nebojujte a nezastavujte se, abyste zachránily raněné. Utíkejte, co vám nohy stačí, a zachraňte si život. Vaší jedinou nadějí jsou spřátelené odbojové organizace v lesích.“ Rozhodil ruce. „Víc vám neporadím. Měly byste už jet.“

Obě ženy nastoupily do kabiny a jedna z nich zařadila rychlost. Avram pomohl na korbu posledním dětem a pak dal řidičce znamení. Jak náklaďák míjel mrtvé a vzdaloval se od pěšiny, Avram si připomněl stařenu, která blok E přirovnala k záchrannému člunu. Nyní již byla po smrti. Ale měla pravdu. Teď byl jejich záchranným člunem nákladní vůz. Avram vzal Jana z Racheliny náruče a šel pryč.

„Kam jdeme?“ zeptala se Rachel.

„Vzadu za nádržemi mívali terénní osobní vůz. Ten je pro nás jako stvořený. Malý, ale úřední.“

Rachel musela klusat, aby jeho dlouhému kroku stačila. „Jste si tím Rostockem jistý? Budeme muset přes kontrolní stanoviště. Mluvit s policisty.“

„Jsem si jistý.“

„Dokážete je obelstít?“

Avram se mírně zasmál. „Paní Jansenová, kdysi jsem býval německým vojákem. Dostal jsem medaili od císaře. Jestli nám to pomůže o krůček blíž ke svobodě, dokážu ty gaunery přesvědčit, že máme pověření od samého Hitlera.“

Rachel ho vzala za volnou ruku a stiskla ji. „Vzhůru do Palestiny!“ zavelela.

Na moři jednu míli na sever od Dierhagenu Jonas Stern zhasl světla hlídkového člunu a nechal motor běžet naprázdno. Hlavně že měli nebezpečnou jízdu úzkým ledovým kanálem za sebou. Předpokládal, že jednotky válečného námořnictva nyní již mají poplach, ale doufal, že je zmátl zmínkou o útěku do Švédská, a proto budou blokovat mořskou trasu o kus dál. Třikrát v rychlém sledu světly zablikal, počkal půl minuty a pak signál opakoval.

Neviděl nic. Tři sta šedesát stupňů tmy. Začal pochybovat, zda tam vůbec někdy byla spojenecká ponorka. Věřil Smith vůbec, že by se s McConnellem dostali až tam?

„Proč jsme zastavili?“

McConnell vystrčil hlavu z kajuty.

„Jak je sestřičce?“ zeptal se Stern.

„Prozatím dobře. V lékárničce nebylo morfium. Dal jsem jí trochu alkoholu, co jsem našel v batohu. Jonasi, potřebuji pořádný zdravotnický materiál.“

Stern pokýval hlavou. „Tady by nás měla vyzvednout ponorka. Jenomže tu žádná není.“

„Ale Smith ví, že se vracíme, ne? Totiž – ví, že jsme to dokázali.“

Jonas se drbal ve strništi na bradě. „Doktore, nenapadlo vás někdy, že brigádní generál Smith ani neplánoval, že bychom z toho mohli vyváznout živí? Že jediným pravým účelem toho všeho bylo provést útok?“

McConnell mlčel. Sternova domněnka se zdála dost pravděpodobná. Člověk, který poslal bombardéry, aby smazaly všechny stopy po jejich akci, by je neváhal nechat uváznout mezi esesáky a nacistickým válečným námořnictvem.

„Bože!“ zašeptal Jonas. „Hele!“

Čtyřicet metrů od přídě se jako biblický mořský netvor leviatan z vln vynořila robustní velitelská věž ponorky.

„Museli nás pozorovat periskopem!“ vykřikl Stern. „Hledali nafukovací člun, ne německý hlídkový člun. Připravte Annu s holčičkou.“

Než Jonas zajel s člunem k boku ponorky, již na ně čekali její kapitán, první důstojník, dva námořníci a muž, který na sobě měl místo uniformy černý rolák. První důstojník měl v ruce samopal. Stern si na trupu ponorky všiml nápisu HMS Sword. Námořníci hlídkový člun přidržovali dlouhými háky.

„Krycí jména?“ vyzval je muž v černém svetru.

„Butler a Wilkes,“ odpověděl Jonas.

„Pojďte na palubu.“

Stern sešel dolů a z kajuty přinesl Hannah Jansenovou. Následoval jej McConnell podpírající Annu. Sotva se přiblížili k zábradlí, muž v roláku na ně ukázal a něco říkal kapitánovi.

„Počkat!“ křikl kapitán. „Můžeme vzít na palubu jenom vás; dva! Žádné uprchlíky!“

McConnellovi neušlo, že tento příkaz Jonase vůbec nepřekvapil. „Kapitáne, já jsem lékař!“ volal. „Tato žena utrpěla průstřel. A tohle je malé dítě. Potřebují okamžité lékařské ošetření!“

Zdálo se, že tím kapitána zviklal. Muž v černém roláku mu rozčileně hučel do ucha. Kapitán ho odbyl a obrátil se k McConnellovi: „Je mi líto, doktore, ale zde neplatí běžné předpisy. Mám zvláštní rozkazy. Jenom vy dva. Máte deset vteřin, abyste nastoupili na palubu tohoto plavidla.“

Anna si přitáhla McConnellovu tvář. „Jdi. Já člun umím řídit. Vydám se na sever a pokusím se dostat do Švédská. Děkuji ti za všechno, cos udělal.“

„Za nic na světě!“ rozhodl. „Do Švédská je to sto mil. Přímo přes německé válečné námořnictvo.“

„Potopíme ho!“ vyhrožoval Stern. Sáhl do batohu a vyndal z něj britský granát. „Pak je budete muset zachránit. Takový je na moři zákon.“

„To nedopustím!“ křičel kapitán. „To si nevezmu na svědomí!“ Od Sterna odvrátil zrak k muži ve svetru.

McConnell vycítil, že tu zápasí čest námořníka se smyslem pro poslušnost vůči autoritě, k níž však možná neměl přílišnou důvěru. Kapitán se naklonil a něco sděloval prvnímu důstojníkovi. McConnell stěží věřil vlastním očím, když se první důstojník obrátil a namířil samopal na muže ve svetru.

„Pojďte na palubu!“ zavolal na ně kapitán. „Rychle.“ McConnell se ještě vrátil do podpalubí pro bednu se vzorky plynu. Díval se na víko a rozmýšlel. Nelíbilo se mu, jak se k nim jejich zachránci dosud chovali. Chvatně bednu otevřel, pak ji zase zavřel a odnesl nahoru.

Námořníci jim člun přidržovali, aby mohli přestoupit na ponorku. McConnell podal prvnímu důstojníkovi bednu, ale muž ve svetru okamžitě skočil před něj a náklad vyzvedl sám. První důstojník vytáhl na palubu Sternův kožený batoh – a jeho výbušniny – a teprve pak Hannah Jansenovou. Když Jonas lezl kolem McConnella, pošeptal mu: „Ten v černém svetru je z výzvědné služby. Patrně z Útvaru zvláštních operací.“

Jakmile všichni stáli ve tmě v mrazu vedle velitelské věže, kapitán řekl: „Zavoláme rádiem do Švédska. Nemohu neuposlechnout přímého rozkazu. Potřebuji svolení od brigádního generála Smithe.“

McConnellovi se rozlévala žluč.

„Je mi líto, doktore, ale nemám na vybranou. Jinde je vyložit nemohu.“

„Měli bychom si pospíšit, pane,“ upozornil jej první důstojník. „Německé válečné námořnictvo má poplach. Nepotrvá dlouho a najdou nás.“

První důstojník doprovodil rozvědčíka po schůdcích nahoru a do ponorky. Nikoliv přímo jako zajatce, ale tak, aby mu dal na srozuměnou, kdo tam poroučí. Stern si hravě poradil s Hannah, zato oba námořníci museli pomoci McConnellovi, aby dostali po žebříku a skrz poklop Annu. Paže jí tuhla. Postarala se o to bolest a ztráta krve.

Kapitán nařídil, aby Annu a Hannah nechali pod žebříkem, než se rádiem spojí se Smithem. McConnell je nemínil opustit, ale Stern ho strkal před sebou klaustrofobickou chodbičkou ke kajutě radisty. Cestou civěl půltucet tváří na jejich německé uniformy.

Zatímco radista navazoval spojení s „Atlantou“, kapitán, malý muž s unavenýma očima, poznamenal: „Nemám rád mimořádné operace. Lumpárny. Naším úkolem je potápět lodě, ne převážet chlápky po celém světě. Přesto…“

„Mám ho, pane,“ přerušil jej radista. „Raději si pospěšte. Vysíláme nešifrovaně a německé válečné námořnictvo má všude dokola rádiové zaměřovače.“

„Správně.“ Kapitán si vzal mikrofon. „Tady Tickell. Jsem v nerozhodné situaci. Raněná žena a dítě, naléhavé okolnosti. Vzal jsem je na palubu kvůli lékařskému ošetření. Žádám o povolení převézt je k vám. Vezmete je odtud?“

Jedinou odpovědí byl vysoký elektronický tón a přerušovaný šum. Kapitán vždycky udělal krok k rádiovému přijímači a zase couvl. McConnell tam stál tak vmáčknutý, že mu stačilo pootočit hlavu o pár centimetrů, aby viděl Sternovi do očí. Ten tomu moc nevěřil. Konečně šum ustal a ozval se hlas brigádního generála Smithe.

„Tickelle, v sázce je tu víc, než máte tušení. Řeknu vám to jenom jednou: Strčte ty uprchlíky zpátky na plavidlo, kterým připluli, ať už je to, co chce, a ihned zamiřte na místo určení. Potvrďte.“

Kapitán se předklonil a nervózním hlasem odpověděl: „Smithi, tím je odsuzujete na smrt. Já si to na svědomí nevezmu.“

McConnell ucítil, jak ho Jonas dloubl do boku. Ohlédl se přes rameno. Dva metry za Sternem stál příslušník tajné služby a jemu za zády první důstojník. Nebylo možné se přes ně dostat a pomoci Anně a dítěti.

„Na vašem svědomí taky houby záleží!“ zapraskal Smithův hlas. „Viděl jste moje pověření. Jestli je nechcete vysadit vy, tak to udělají moji lidé. Potvrďte.“

McConnell slyšel dlouhý povzdech a vzápětí kapitánův hlas: „Zprávu jsem obdržel a rozumím. Pokračuji plnou rychlostí.“ Kapitán Tickell se ohlédl přes rameno. „Deeversi, odveďte je zpět do hlídkového člunu!“ poručil svému prvnímu důstojníkovi. „Ukažte té ženě, jak se zachází s akcelerátorem a kompasem a nasměrujte ji na Švédsko.“ Otočil se a zařval k opačnému konci chodby: „Připravit k ponoření!“

McConnell nemohl uvěřit, že by opravdu vysadil raněnou ženu a dítě. Položil Tickellovi ruku na rameno. „Kapitáne…“

Ten se protlačil kolem něj, pak se zastavil, ohlédl a se znechuceným výrazem se omlouval: „Je mi líto, doktore, ale nemohu v tom nic dělat. Je to mimo moji pravomoc.“ Nato se otočil a šel chodbičkou k velínu.

McConnell zasunul ruku do kapsy. Smith mu nedal na vybranou a tohle je jeho jediná šance. Jen co kapitán Tickell došel k velínu, McConnell vkročil ode dveří do místnosti radisty a vytáhl dvaceticentimetrovou kovovou láhev označenou Soman IV.

„Kapitáne!“ křičel. „Vaše loď je ve vážném ohrožení!“

Tickell se pomalu obrátil a koukal zpět chodbou.

McConnell držel láhev v levé ruce a pravým palcem a ukazováčkem sevřel pojistku ventilu. „Tato láhev obsahuje nejsmrtelnější bojový plyn, jaký lidstvo poznalo. Pro něj nás poslali do Německa. Nikdo neví lépe než vy, že tato ponorka není nic než uzavřená konzerva s motorem…“

McConnell za sebou uslyšel dupot. Mrkl přes rameno a na poslední chvíli zahlédl, jak Jonas zasazuje drtivou ránu pravačkou do nosu muže z SOE a levým loktem uzemňuje prvního důstojníka. Ten se pokusil vystřelit z automatické pistole, ale na Sterna byl v těsném prostoru krátký. Dávka z pistole se odrazila od chodby. Ocelovým trupem zněla jako obrovitý zvon. To již Jonas držel oba omámené a krvácející muže v šachu zbraní.

„Zastřelil jste je?“ zeptal se McConnell rozechvělým hlasem.

„Ne. Bacha na kapitána!“

McConnell se prudce otočil a oháněl se láhví. Tickell již urazil polovinu vzdálenosti mezi nimi. „Ani o krok dál, kapitáne!“ křičel McConnell. Měl dojem, že se mu situace rychle vymyká z ruky. „Pokud tento plyn v ponorce vypustím, všichni na palubě budou do pěti minut mrtví. Buďto zavřete poklop a ponoříte se, nebo bezmocně přihlížejte, jak se vaše plavidlo proměňuje v pohřebiště.“ Očima britského důstojníka provrtával. „Kapitáne, jako že je bůh nade mnou, já to udělám.“

„Blufuje,“ zachroptěl na zemi rozvědčík.

Kapitán zíral na láhev jako na cizokrajné zvíře.

„Sterne, jak dlouho nám to potrvá do Švédska?“

„Pod vodou… asi šest hodin.“

McConnell opět zamával láhví. „Šest hodin, kapitáne. Kdybych musel, vydržel bych s rukou na ventilu i dvakrát déle. Máte dvě možnosti. Víte, která je správná. Která to bude?“

Kapitán Tickell zkoumal McConnellův pohled a posuzoval jej chladnokrevně, neboť byl zvyklý zvažovat smrtelné nebezpečí.

V McConnellově duši se zatím rozhostil zvláštní klid. Neblufoval. Jakmile si to uvědomil, pociťoval náhle moc, jakou v životě nepoznal.

Tickell poněkud přimhouřil oči a potom je zase rozšířil jako lovec, když pronásleduje raněného lva příliš daleko do buše. „Nechte mého prvního důstojníka vstát. Deeversi, zavřete ten pitomý poklop. Ať si to Duff Smith vyřeší sám.“

McConnellovi se ulevilo, až se mu z toho zatočila hlava.

„Připravte se na ponoření!“ zavelel Tickell k velínu. „Než odplujeme, potopíme hlídkový člun torpédem.“

„Děkuji vám, kapitáne,“ řekl McConnell. „Rozhodl jste se správně.“

Tickell vzteky zaskřípal zuby. „Za tohle budete oba viset,“ vyhrožoval.

„Jenomže ještě předtím budete čumět, jak nám přišpendlujou medaile,“ utrousil přes McConnellovo rameno Stern. „Ale nejdřív nás v těch svých smradlavých neckách odvezte do Švédska.“

Za šest hodin se ponorka HMS Sword vynořila jednu míli od jižního pobřeží Švédská. Celá cesta byla zkouška nervů. McConnell ošetřoval Anně ránu a Jonas stál na stráži s revolverem a láhví somanu. Za zavřenými dveřmi Američan narovnal Sternovi zlomený prst a dal mu ho do dlahy, ale řezné rány musely počkat. Hannah Jansenová vypila trochu mléka z prášku a hned ho vyzvracela. Než vylezli z velitelské věže a dopravili je na břeh, byli vyčerpaní.

Vojín letectva Bottomley najal motorový člun a přijel jim k ponorce naproti. Štíhlý dřevěný člun se na vzdouvajícím se moři vedle ponorky střídavě zvedal a klesal. Když Bottomley odmítl vzít Annu s dítětem na palubu, kapitán Tickell mu pohrozil, že pokud tak neučiní, sfoukne ho z hladiny.

Bottomley je vzal.

Příslušník tajné služby zůstal v ponorce. Zřejmě měl na starosti ještě jinou „lumpárnu“ v Baltském moři. Po desetiminutové jízdě přistál motorový člun na švédském pobřeží. Navádělo ho blikavé zelené světlo lucerny.

Bottomley vypnul motor a zajel do malého doku. McConnell vystopoval dvě siluety, které na ně čekaly. Jednu tvořil Duff Smith, druhou o něco vyšší muž, zahalený do tlustého kabátu a šály. Na moment ho napadlo, jestli se ze tmy nevynoří sám Winston Churchill a nevytáhne je na molo. Nakonec bylo překvapení ještě silnější. Podíval se podél ruky, která mu pomáhala, nahoru a uviděl tvář svého bratra.

Doktor ztuhl. Pak sledoval, jak Stern podává Davidovi dítě. Ani neměl čas přemýšlet. Jonas mezitím pomohl z člunu i Anně. McConnell vylezl z člunu jako náměsíčník a stoupl si na přístavní hrázi před ně.

David roztáhl rty do širokého úsměvu a řekl: „Hergot, brácho, tys to dokázal!“

Mark nebyl s to promluvit. Přestože měl před očima důkaz, mozek se skutečnosti vzpíral. Potom David podal Hannah Jonasovi, sáhl do pilotní bundy a vyndal z ní cínovou placatou lahvičku.

„Co takhle panáka nejlepšího kentuckýho bourbonu, Macu?“ nabídl mu. „Je zmrzlej jako hovno.“

Mark se obrátil k brigádnímu generálovi. „Ví to… co jste mi nakukal?“

Smith nepatrně zavrtěl hlavou a pak ukázal na dřevěnou bednu. „Doktore, je to ten vzorek plynu?“

Mark tupě přikývl. „Soman čtyři. Pinakolyester kyseliny metylfluorofosforité. FPO (CH3) [OCH (CH3) C (CH3) ].“ Mávl rukou směrem k Jonasovu batohu. „Je tam i Brandtův laboratorní deník.“ Vyndal láhev, kterou vydíral kapitána ponorky. „Ale tohle si nechám u sebe, dokud nedorazíme do Anglie, jestli vám to nevadí. A možná ještě déle. Berte to jako pojistku.“

„Ale chlapče,“ chlácholil ho Smith, „není třeba tady hrát divadlo. Jste hrdina dne.“

„Kdy se vracíme do Anglie?“

„Hned teď. Váš bratr nás tam dopraví junkersem. Vezl vás již před čtyřmi dny z Anglie, ale ani jeden z vás to nevěděl.“

„Fakticky?“ divil se David. „No to mě podržte!“

„To David spravil motor lysanderu. Troufám si tvrdit, že celý ten výlet umožnil.“ Smith si dovolil úsměv. „Tenhle chlapec je pro 8. leteckou armádu hotový poklad. Nerad jim ho vracím. A můj JU-88A6 se mu zamlouvá.“

„To je fakt,“ přidal se David. Neušlo mu však, že mezi jeho bratrem a brigádním generálem panuje napětí.

Mark nebyl schopen myslet na nic jiného než na to, jak před třemi týdny telefonoval matce do Spojených států.

„Doktore, nepočítal jsem s uprchlíky,“ přešel Smith nedůtklivě k věci. „Bohužel jste tam způsobil potíže.“

McConnell se znovu podíval na Davida. Potom předal láhev Jonasovi, a než ho někdo mohl zastavit, vší silou brigádního generála uhodil do břicha. Smith se zkroutil a lapal po dechu.

Bottomley po McConnellovi skočil, ale nepřešel přes Davida. Ten mu nasadil chvat pod krkem.

„Dávej si majzla, hošánku!“ varoval ho David líným jižanským přízvukem.

Smith se namáhavě narovnával. „To je v pořádku, Bottomleyi,“ skřehotal. „Asi jsem si to zasloužil.“

„To si pište, že ano,“ ujistil ho Mark. „A nyní odsud vypadneme. Všichni.“

Smith souhlasně mávl rukou.

Mark si všiml, že si ho Jonas užasle prohlíží. Vzal Annu v podpaží zdravé ruky a za chůze ji podpíral. „Zvládneš to?“ zeptal se jí klidně.

Oči měla přivřené, ale přikývla.

Cestou přes molo se David naklonil k bratrovi a pošeptal mu: „Proč jsi toho starýho mamlase praštil? Když ho poznáš blíž, není špatnej.“

Mark si přitiskl Annu k boku a zavrtěl hlavou. „Zeptej se mě za dvacet let,“ odpověděl. „Ani nemáš tušení, co jsme tam prožili.“

EPILOG

„Co tam prožili?“ divil jsem se. „Ale vždyť to ještě není konec!“ Rabín Leibovitz se na mě podíval podivně. Kolem závěsů se do místnosti vkrádal úsvit. V průběhu noci jsme se přesunuli do kuchyně, kde ve vyprávění pokračoval nad hrnkem kávy. Potom jsme se vrátili do pracovny.

„Co ještě chcete vědět?“ zeptal se.

„No… všechno. Ale ze všeho nejdřív mi povězte o mém strýci Davidovi. Myslel jsem, že za války zahynul, ale podle vašeho…“

„Opravdu zahynul, Marku. Pět měsíců po Macově akci ho nad Německem skutečně sestřelili. Přihodilo se to spoustě dobrých mládenců. Bohužel bylo takových příliš mnoho. Byli spolu s bratrem moc krátce. Brigádní generál Smith Davida udržel ještě čtyři dny, než ho musel vrátit 8. letecké armádě. Aby ho v tom klamání Davidovi nadřízení podpořili, Smith uplatnil Churchillovo pověření a cenné zpravodajské informace, které jeho Útvar pro zvláštní operace získal. Takže ty čtyři dny bezprostředně po akci strávili Mac a David spolu v Londýně. Mac na ně vzpomínal jako na jedno z nejlepších období života.“

Kroutil jsem hlavou. „Co ostatní? Kdo vyvázl živý? Co lidé z tábora? Dostali se švec a Rachel s Janem do Rostocku? A odtud do Švédska?“

„Dost zázračně ano. Tři týdny se ukrývali v domě Avramova starého zaměstnance. Tak dlouho trvalo vyřízení jejich převozu na pašerácké lodi. Stálo je to všechny tři diamanty, ale hlavně že se dostali živí do Švédska. Po zbytek války tam byli internováni.“

„Co dělala Rachel po válce?“

„Šla do Palestiny hledat dcerušku.“

„Do Palestiny? Představoval jsem si, že Hannah skončila v nějakém britském sirotčinci.“

„To podceňujete Jonase Sterna,“ řekl Leibovitz. „Zásluhou diamantů od Rachel a od otce zařídil, aby se jí ujala jedna židovská rodina z Londýna. Sám bojoval s Brity ve Francii a později v Židovské brigádě. Vysloužil si hromadu medailí a potom se vrátil do Palestiny vyhánět Brity a Araby. Hannah vzal s sebou.“

„To mě podržte! A Rachel je našla?“

„S Avramovou pomocí. Oba odcestovali ze Švédská do Palestiny v zimě 1945. Hannah žila s Jonasem a jeho matkou v Tel Avivu.“

„Propána! Nebyli nakonec Rachel se Sternem milenci?“ Leibovitz se usmál. „To nevím. Pár let vychovávali Hannah pod jednou střechou. Ale nevzali se. Podle toho, co jsem se dověděl, Jonas býval stále na delší a delší období na cestách po světě. Byl to rozený bojovník. Celý život byl v té či oné odnoži izraelské zpravodajské služby. Rachel se nakonec provdala za jiného. Hannah je dnes již dospělá. Vlastně již ve středním věku. Jan je právník; jako byl jeho otec. V Tel Avivu.“

Kroutil jsem hlavou. „A Avram?“

„Ten zemřel před dvaceti lety. V osmdesáti šesti letech.“

Ten časový skok mě zneklidňoval. Avrama Sterna jsem měl zafixovaného jako pětapadesátiletého a Hannah Jansenovou jako dvouleté dítě. „Jak to všechno víte?“ vyzvídal jsem. „Copak můj dědeček jejich osudy sledoval?“

„Tak trochu. Ne často, ale tak, aby mu neunikly podstatné změny. Vždycky jednou za pár let dostával psaní od Sterna. Obvykle z nejrůznějších koutů světa.“

Seděl jsem tiše a snažil se to všechno vstřebat. Člověk, který mě vychovával – dědeček, o němž jsem si myslel, že ho znám dobře –, byl vlastně úplně jiný. Leibovitz měl pravdu. Po vyslechnutí jeho příběhu jsem se na věci díval docela jinak. Kolik lidí s šedinami jsem potkával na ulici nebo přijímal v ambulanci, a přitom mě nikdy nenapadlo, že se kdysi hrbili nad řízením otřískaného bombardéru ve tmě nad Německem nebo leželi v ledovém příkopě, zatímco esesáci pročesávali les, aby je dostali.

„Zbytek příběhu není moc šťastný,“ pokračoval Leibovitz. „Válku nepřežila ani polovina z žen a dětí, které uprchly v náklaďáku. Několik let jsem po nich pátral. Život v lesích na okupovaném území Polska byl tvrdý. Některé přeběhly ke špatným odbojovým organizacím. Jiné umřely na nemoci nebo dokonce hlady. Nejdramatičtější útěk z tábora smrti za druhé světové války se odehrál v Sobiboru. Tři sta lidí tam uprchlo přes plot, ale jenom hrstka z nich přežila minové pole a esesácké kulomety.“

„Kriste pane!“ Teď už chápu, proč můj dědeček nebyl nadšený tím, co udělal. „Stálo to za to, rabíne? Kolik z toho, co se můj děd domníval, byla pravda? A kolik z toho, co jim brigádní generál Smith napovídal?“

Leibovitz se v křesle narovnal. „Přes všechny ty oběti si myslím, že se každý obětovaný život vyplatil. Heinrich Himmler se snažil přesvědčit Hitlera, aby k odvrácení invaze použil nervového plynu. Ale po útoku na Totenhausen mu nezbývalo, než Smithův bluf spolknout. Důkaz měl před očima. Spojenci měli nervový plyn a použili jej. A zničili tím Himmlerův plán pouhý jeden den před chystaným předvedením smrtícího plynu führerovi. To ho postavilo před rozhodnutí: buďto se Hitlerovi svěřit se zničujícím útokem a potupně přiznat, že se mýlil – nemluvě o tom, že spojenečtí sabotéři pronikli do přísně utajovaného zařízení střeženého jeho jednotkami SS –, anebo…“

„Smazat stopy.“

„Ano.“

„Jak to provedl?“

„Jednoduše přemrštil následky bombardování letouny Mosquito. Kdo by se s ním přel? Vždyť z vesnice Dornow nezůstalo nic víc než kráter ve sněhu. Z transformovny nezbylo vůbec nic. Den potom, co váš děd z Totenhausenu ujel, Himmler nařídil tábor zbourat a trosky zasypat.“

„Pane jo!“

„Marku, já se tam rozjel. Před čtyřmi lety. Byl jsem tam s několika dalšími rabíny. Byla to taková pietní okružní cesta po koncentračních táborech. Odskočil jsem si tehdy do Dornowa. Zajel jsem přímo na to místo mezi kopci a řekou.“

„No a?“

„Nic tam nebylo. Jenom drsné, nerovné pole. Kolem něj teče řeka. Odříkal jsem kadiš a jel pryč.“

Leibovitz se podrbal na bradě. „Trocha spravedlnosti z toho přece jen vzešla. Annin deník byl použit jako důkaz v proslulém procesu s nacistickými lékaři. Jeden z Brandtových asistentů byl v době útoku mimo Totenhausen. Byl pověšen – do značné míry na základě svědectví toho deníku.“

„Co záznamy, které pořizovaly Židovky? Odnesla si je Rachel?“

Leibovitz se smutně usmál. „Asi by se to dalo předpokládat, že? Ale když nadešla poslední noc hrůzy, nikdo si na zápisky nevzpomněl. Po válce se našly podobné deníky ve sklenicích, plechovkách, pod podlahovými prkny. Některé z nich…“

Poprvé jsem v rabínových očích zpozoroval slzy. Zaklonil hlavu, zamžikal a odmlčel se. Zvedl jsem ze země Viktóriin kříž. „Asi to začínám chápat,“ řekl jsem. „To, co se stalo v Totenhausenu, nemá nic společného se slávou.“

„V běžném smyslu rozhodně ne. Jenom Winston Churchill si myslel, že ano. To vyznamenání Macovi udělil při soukromém setkání koncem války.“ Stařík si promnul ruce a pak se natáhl pro sklenku. „Někdy mi vrtá hlavou, zda je ten Viktóriin kříž vůbec pravý. Jak jsem vám řekl, jako jediný další Američan jím byl vyznamenán neznámý vojín. Teoreticky by neměl být udělován civilním občanům. Nejvyšší britská medaile je Kříž krále Jiřího, a ten dostal za akci v Totenhausenu Jonas Stern. Nakonec přece jen věřím, že je ten Viktóriin kříž pravý. Marku, mám dojem, že Churchill měl vašeho dědu rád. Myslím, že si ho hluboce vážil. A jeho ideálů. Podle mě v něm Churchill viděl tu nejlepší stránku Ameriky. Mac udělal pro Anglii hodně. Pracoval pro ni od roku 1940, dávno před japonským útokem na Pearl Harbor.“

Leibovitz odložil skleničku. „Zrovna tak Mac uznával Churchilla. Ten ho požádal o laskavost, aby si ČERNÝ KŘÍŽ uchoval jako tajemství. A jak dobře víte, Mac to dodržel až do smrti. Jak se mi jednou svěřil, víc než Viktóriin kříž pro něj znamenalo Churchillovo doznání.“

Rabín vstal z křesla a přešel k dědečkově knihovně. „V roce 1991 jsme prožili tak trochu šok,“ pokračoval a šoural se podél řady knih. „Zrovna jsme byli s Mačem u mě a sledovali zprávy na CNN. Akorát měla vypršet lhůta pro operaci Pouštní bouře. Koukali jsme na šot, kde američtí vojáci poslouchají instrukce, jak si mají píchat atropin v reakci na napadení bojovými chemickými látkami. Hlasatel se speciálně zmínil o sarinu jako nejobávanější zbrani v iráckém arzenálu.“

„Panebože!“

Leibovitz se odvrátil od knižních polic. „Je to pravda. Dodnes zůstávají sarin a soman nejjedovatějšími otravnými látkami na světě.“

To, co mi rabín odhalil, bylo otřesné. Ale pravda byla, že jsem již nemyslel na zbraně a vojenská vyznamenání. Sebral jsem starou dřevěnou krabičku a vyndal z ní černobílou fotografii. Tu, na níž byla tvář světlovlasé ženy na pozadí tmavého dřeva. Byla moc krásná. „To je Anna Kaasová, že ano?“

Leibovitz přikývl. „To bylo, Marku, v dědově životě hlavní tajemství.“

„Co se s ní stalo?“

„Až, do konce války žila v Británii. Nevím, jestli tam s Macem žili spolu, nebo ne. Ale když válka skončila, on se vrátil do Ameriky sám.“

„Ona zůstala v Británii?“

„Ano.“

„A on o ní babičce nikdy neřekl?“

„Ne. Dva roky po válce se Anna přestěhovala do New Yorku. V roce 1952 tam promovala na Lékařské fakultě Cornellovy univerzity.“

„Páni! Viděl se s ní dědeček od té doby?“

Rabín jako by s odpovědí váhal. „Párkrát,“ rozhoupal se konečně. „Za celá ta léta. Na lékařských kongresech v New Yorku, Bostonu. Co na tom teď záleží? S Annou sdílel něco, čemu mohl rozumět jenom Stern. A nejspíš ani on ne. Jonas byl podle mě z jiného těsta.“

Vstal jsem, unavený z nevyspáni, a přesto nabitý zvláštní energií. „Člověk to chápe těžko,“ podotkl jsem. „Ani nevím, co na to mám říct. Nebo co dělat. Asi nemohu dělat nic.“

Rabín na mě významně pohlédl.

„Co je?“ zeptal jsem se. „Počkat. Vědí vůbec, že je dědeček po smrti?“

Nostalgicky se usmál. „Marku, Jonas Stern už je také mrtvý.“

„Co?“

„Zemřel v roce 1987. Jednou přišel Macovi do ordinace telegram. Od Hannah Jansenové – ovšemže pod jiným příjmením, protože se vdala. Stálo v něm, že si Jonas v poslední vůli přál, aby o jeho smrti informovali Maca. Nic víc. Nikdy jsme nezjistili, jak zemřel. Spojil jsem se s pár přáteli v Izraeli, ale ten je posedlý, co se týče bezpečnosti.“

„Co Rachel? Ta to ví?“

„Ví. Volal jsem jí v den tragické nehody.“

Přešlapoval jsem po místnosti a s každou další minutou jsem byl nevysvětlitelně nervóznější.

„Zato Anna, o tom neví,“ dodal Leibovitz. „A myslím, že byste jí to měl říct vy.“

Zarazil jsem se. „Já? Proč já?“

Naklonil hlavu na stranu. „Zdá se mi to vhodně.“

„Kde jste říkal, že žije? V New Yorku?“

„Ano. Ve Westchesteru. Nyní se jmenuje Anna Hastingsová.“

„Ona se vdala?“

„Samozřejmě. Nebyla z těch, kdo by se do konce života soužili. Ale před několika lety ovdověla.“

„No… v New Yorku je o hodinu víc. Snad bych jí mohl za pár hodin zavolat.“

Leibovitz se tvářil pohoršené. „Mládenče, takové věci se přece nevyřizují po telefonu.“

„Myslíte, že bych měl jet do New Yorku?“

„Je to tak obtížné? Byla by to ve vašem životě velká ztráta času? Tam a zpátky za jeden den. Jeďte do Atlanty, nasedněte do letadla – a jste tam.“

Vzpomínal jsem, jaký mám rozvrh v nemocnici. Konečně jsem si poněkud trapně uvědomil, že jsem si vzal tři dny volna. Ostatně, právě zemřeli dva lidé, kteří mě vychovávali. Věděl jsem, že budu potřebovat nějaký čas, abych vyřídil zbývající právní záležitosti, například co se týká pozůstalosti a tak. Fakt je, že to všechno mohlo pár dnů počkat. Ne-li pár měsíců.

„No co?“ rozhodl jsem se. „Rád si poslechnu, co celá ta léta dělala. Třeba si ten příběh obohatím o její dojmy.“

Leibovitz se usmál. „Myslím, že nakonec budete rád, že jste tam jel.“

Nakonec jsem byl opravdu rád. V pondělí jsem letěl do Newarku, půjčil si auto Ford Tempo a po úmorné jízdě, kdy jsem jednou rukou řídil a druhou se potýkal s laciným plánkem zakoupeným u čerpací stanice, jsem se nakonec ocitl ve Westchesteru.

Dům byl menší, než jsem čekal. Anna byla koneckonců pravděpodobně lékařka a měla štěstí, že mohla vykonávat lékařskou praxi před příchodem takzvané reformy ve zdravotnictví. A možná ji vykonávala ještě před zavedením celostátního systému bezplatné lékařské péče pro zchudlé občany.

Zaparkoval jsem ford a šel po chodníčku lemovaném květinovými záhonky ke skromnému domku. Připadal jsem si příliš vyfintěný. Vzal jsem si pěkný oblek pro případ, že by bývalá Anna Kaasová náhodou vlastnila největší palác na předměstí New Yorku. Tlačítko zvonku jsem stiskl dvakrát, neboř jsem se za svou lékařskou praxi naučil, že každý, kdo má za sebou šedesátku, je do jisté míry nedoslýchavý. Byl jsem zvědavý, jestli Anna mluví se silným německým přízvukem.

Otevřely se dveře a já rázem oněměl. Stál jsem tváří v tvář ženě, která jako by z oka vypadla té z fotografie v dědečkově krabičce. S jediným rozdílem. Anna měla tmavé oči, kdežto tato žena modré. Divně si mě prohlížela, asi jako by zvažovala, zda jsem nebezpečný, nebo ne. Parádní oblek od Armaniho a zlaté plnicí pero Montblanc převážily misky vah v můj prospěch.

„Co si přejete?“ řekla zdvořile perfektní americkou angličtinou. Z náprsní kapsy jsem vyndal diář a fotografii z dědečkovy krabičky, poznamenanou stářím. Podal jsem jí ji. Zdánlivě dlouho si ji prohlížela. Pak mi podala ruku a pozvala mě dovnitř.

Zavedla mě do obývacího pokoje s kobercem, pohovkou, dvěma starožitnými křesly ve stylu oblíbeném v Anglii na počátku 18. století a v USA v následujících desetiletích a s vysokými zasklenými knihovnami, v nichž byla vystavena plejáda porcelánových figurek a fotografie v ozdobných rámečcích.

„Počkejte tady,“ pokynula mi. „Hned jsem zpátky.“

Přešel jsem k oknu a vykoukl na udržovaný trávník. Představovala si někdy zdravotní sestra Anna Kaasová, že skončí zde? Pořád jsem tam ještě stál a vtom jsem zaslechl, jak někdo lapá po dechu. „Můj ty bože!“ ozval se hlubší, skoro chraptivý hlas.

Otočil jsem se. V předsíni přede dveřmi do obývacího pokoje stála nejméně pětasedmdesátiletá žena se stříbrnými vlasy a tmavohnědýma očima. Opírala se o paži mladší ženy. Chvíli si mě prohlížela a potom pronesla: „Je mrtvý, že ano?“

„Vy jste doktorka Anna Hastingsová?“ ujišťoval jsem se, i když jsem o tom byl přesvědčen. „Rozená Anna Kaasová?“

„Mac zemřel?“

„Ano, madam. Před třemi dny. Byla to nehoda. Havárie vrtulníku. Přišla přitom o život i má babička.“

Stařenka pomalu pokyvovala hlavou. Potom se mladší ženy pustila a bez její pomoci šla mírným krokem po koberci. Zastavila se přede mnou. Chtěl jsem být zdvořilý, ale zrak se mi toulal k očím její společnice. I ona mě pozorovala pronikavým pohledem.

Anna Hastingsová natáhla ruku a položila mi ji na tvář. „Jste celý on,“ řekla něžně. „Skoro se na vás ani nevydržím dívat.“

„A ona je zase celá vy,“ opáčil jsem a kývl směrem k mladé ženě. Ačkoliv, když jsem měl najednou čas si je prohlédnout pozorněji, zjišťoval jsem jemné rozdíly. Ta mladší byla štíhlejší než Anna zamlada a měla malinko vyšší lícní kosti.

„Katarina,“ představila mi ji paní Hastingsová. „Moje vnučka.“ Usmál jsem se na ni. „Já jsem Mark McConnell. Třetí,“ dodal jsem honem. „Vlastně se to nikdy nezdálo důležité; až nyní…“

„Jistě jste již vystudoval,“ navázala. „Jste také lékař?“

Přikývl jsem. „Pohotovostní.“

Mírně se tomu zasmála. „Mentalita stíhacího pilota.“ Německý přízvuk byl sotva patrný. Vlastně možná hovořila anglicky lépe než já.

„Posaďte se, posaďte se,“ pobízela mě. „Katarina nám uvaří kávu.“

„Víte, přijel jsem jenom… abych vám oznámil tu smutnou novinu.“

„Takovou dálku se trmácíte, a už byste zase spěchal pryč? Jen si sedněte, pane doktore.“

Až když jsem přecházel k pohovce, všiml jsem si jedné fotografie. Prve jsem ji na přihrádce mezi ostatními přehlédl. Nyní vyčnívala jako maják. Byla černobílá, s téměř stejným odstínem jako ta, kterou jsem si přivezl. Zachycovala muže ve věku něco málo přes třicet, stojícího před tmavým dřevěným trámem. Vzhledem k vzezření a vytáhlé postavě jsem to klidně mohl být já.

Nyní mi to všechno bylo jasné. Ve tmě oné poslední noci v chalupě se vystřídali před trámem a navzájem se vyfotili. Pravděpodobně počítali, že jejich portrétky na filmu jediné přežijí. Vyschlo mi v krku.

„Rád bych vám položil pár otázek, kdyby vám to nevadilo,“ osmělil jsem se.

„Jste ženatý, doktore?“ předběhla mě stařenka.

„Cože? Ženatý? Nikoliv.“

„Dneska lidé příliš dlouho otálejí. Katarina jakbysmet.“

„Oma,“ ohradila se vnučka rozpačitě.

Anna Hastingsová se zasmála. „Moc vybíravá a moc plachá. Nikdo jí není dost dobrý. Běž nám uvařit kávu, děvče.“

Anna zatřepala stařecky kropenatou rukou, aby mě odehnala od knihovny. „Vy běžte taky, doktore. Pomozte jí najít cukr. Pro ni ovšem NutraSweet. Jděte, oba dva.“

„Ale já bych se vás opravdu rád na něco zeptal…“

Někdejší Anna Kaasová přiložila ruku k ústům. Vtom jsem teprve postřehl, že se hodně přemáhá, aby alespoň navenek působila vyrovnaně. „Váš děd byl skvělý člověk. Statečný a čestný. Co ještě člověk potřebuje vědět? Na povídání o minulosti ještě bude spousta času. Běžte udělat tu kávu. Prosím vás.“

Katarina mě vzala za ruku a odtáhla z obýváku.

Zavedla mě do čisťounké kuchyně, otevřela lednici a vyndala plechovku s kávou. Z nějakého důvodu jsem od ní nemohl odtrhnout oči. Říkal jsem si, že to je jakési přenesení. Že potom, co jsem vyslechl vyprávění o odvážné německé zdravotní sestře – což byla ta starší dáma ve vedlejším pokoji –, podvědomě jsem její osobnost přidělil její vnučce. Nedalo se však popřít, že i ta mladá žena je krásná a obdařená inteligencí.

„Ještě jsem ji neviděla tak rozrušenou,“ prohodila Katarina, když nalévala vodu z láhve do kávovaru. „Asi by jí prospělo, kdyby si s vámi popovídala. I když předstírá, že minulost je nenávratně pryč, pořád ji pronásleduje. Máte v plánu zůstat v New Yorku přes noc? Zamluvil jste si hotel?“

„Ne. Počítal jsem, že ještě v noci poletím zpátky.“

„V noci? Ale to je hloupost. Můžete zůstat u nás…“

Náhle zčervenala, jako by si uvědomila, že překročila nějakou neviditelnou hranici. „Promiňte,“ omluvila se. „Vím, jak to chodí ve zdravotnictví. Určitě musíte být co nejdřív zpátky.“

„Katarino,“ řekl jsem laskavě. „Vždyť já pořádně ani nevím, proč jsem sem přijel. Vlastně nemám v plánu vůbec nic.“

Podívala se na mě upřímně. Dívala se mi přímo do očí. „Pro vás jsem Kat. Všichni mi tak říkají.“

„Kat,“ ochutnal jsem to jméno na jazyku. „Kat, zůstanu u vás rád. Samozřejmě jestli máte volný pokoj.“

Odměnila mě úsměvem.

DOSLOV

Černý kříž je historický román. V určitých případech jsem si z dramatizačních důvodů dovolil trošičku volně nakládat s fakty nebo časovým rámcem, nikoli však v takové míře, abych zkreslil zásadní historické pravdy.

V Meklenbursku neexistoval koncentrační tábor Totenhausen. Zato bylo po celém Německu a Polsku velké množství podobných táborů. Lékařské pokusy popsané v této knize, například v pasážích, kde je zmínka o doktoru Claubergovi, jsou doložená fakta. Ty, které se vztahují k zánětu mozkových plen, jsou smyšlené, avšak co do hrůzy a následků se ani zdaleka nepřibližují některým experimentům, které nacisté skutečně prováděli.

Viktóriin kříž, nejvyšší britské vojenské vyznamenání, byl udělen pouze jednomu nebritskému občanovi: „neznámému americkému vojákovi“. Pokud vím, neexistuje „tajný seznam“, který popisuji v 1. kapitole. Za takovou akci, jakou kniha líčí, by nebritský občan obdržel Kříž krále Jiřího (nazývaný též jiřský kříž či jiřská medaile), většině Američanů poměrně neznámý.

Hrad Achnacarry je skutečné místo a za druhé světové války jím prošla řada mužů, kteří se zařadili mezi největší neopěvované hrdiny v dějinách lidstva. Plukovník Charles Vaughan tam byl skutečným velitelem střediska pro výcvik výsadkových diverzních jednotek a má velkou zásluhu na hrdinských činech jeho absolventů – včetně příslušníků skupin výsadkových záškodníků pozemních sil Spojených států amerických. Sir Donald Walter Cameron byl za války skutečným majitelem panství Achnacarry a zároveň otcem nynějšího pána, sira Donalda Hamishe Camerona, který ve druhé světové válce vzorně sloužil u lovatských průzkumníků. Postavy plukovníka Vaughana i sira Donalda staršího jsem zbeletrizoval s maximální úctou a obdivem.

Nervové plyny vylíčené v Černém kříži byly a jsou skutečné. Tabun objevili Němci v roce 1936, sarin roku 1938 a soman v roce 1944. Sarin se somanem jsou dosud nejobávanější bojové chemické látky na světě. Do konce války nacisté stačili vyrobit přes 7000 tun sarinu. Podle oficiálních zpráv se soman nikdy nedostal do stadia hromadné výroby. Avšak vzhledem k tomu, že všechny tyto ukořistěné sloučeniny jsou od nacistické kapitulace obestřeny rouškou utajení, nemůžeme si být jisti, že nám jsou známa všechna fakta.

Domnívám se, že Adolf Hitler, ochotný raději zničit celé Německo, než se vzdát, by vyžadoval pádné důvody, aby se zřekl použití tak rozhodující zbraně, jako byl sarin. Představuji si, že Spojenci, obzvlášť Winston Churchill, měli odvahu nařídit operaci, jakou jsem vylíčil v Černém kříži. Podobnou „sebevražednou akci“ provedli v roce 1943 ve své zemi Norové – za pomoci Útvaru zvláštních operací (SOE) – proti závodu na těžkou vodu. Tento drahý útok zajistil, že se Adolf Hitler musel obejít bez jaderných zbraní.

Reakce Spojenců – nebo spíš to, že nereagovali – na zprávy, co se děje v nacistických koncentračních táborech, zůstává temnou kapitolou druhé světové války. Tato otázka je kvalifikovaně a podrobně rozebrána v díle Auschwitz and the Allies (Osvětim a Spojenci) od Martina Gilberta.

Za svobodu všichni vděčíme mužům a ženám, o nichž se již nikdy nedozvíme. O některých jejich osudech vypovídají knihy Skis Against the Atom od Knuta Haukelida, The Holocaust a Churchill od Martina Gilberta, Castle Commando od Donalda Gilchrista, Moon Squadron od Jerrarda Tickella, A Man Called Intrepid od Williama Stevensona a The Glory and the Dream od Williama Manchestera.

Závěrem bych rád požádal mladé čtenáře, aby si uvědomili, že padesát let není dlouhá doba.

Greg Iles

ČERNÝ KŘÍŽ

Z amerického originálu Black cross,

vydaného nakladatelstvím Signet,

a division of Penguin Books,

v New Yorku v roce 1995, přeložil Pavel Dufek.

Grafická úprava obálky

a technická redakce: Tomáš Kropáček.

Odpovědná redaktorka: Lenka Neužilová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol, s r.o.,

U krbu 17, 100 00 Praha 10, jako svou 200. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Jams.

Vytiskla tiskárna FINIDR, spol, s r, o., Český Těšín.

První vydání, Praha 1997.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai