24 hodin

Greg Iles

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Dobrodružný

Trojici pachatelů se podaří promyslet dokonalý únos - jeho terčem se každoročně stávají rodiny bohatých amerických lékařů. V době, kdy manžel odjíždí na kongres a žena zůstává doma sama s dítětem, se trojice rozdělí. Dítě je uneseno do chaty v hlubokých lesích, jeden z únosců zůstává s matkou, další kontaktuje v hotelu v místě konání kongresu otce. Oba rodiče jsou vystaveni psychickému nátlaku, takže ke konci čtyřiadvacetihodinové lhůty ochotně zaplatí požadovanou sumu… Po několika úspěšných akcích však únosci narazí na rodinu anesteziologa Willa Jenningse. Pětiletá Abby má cukrovku a oba rodiče jsou ochotni udělat cokoli, aby svou dceru zachránili; cokoli kromě toho, že by se jen 24 hodin trpně podřizovali rozmarům únosců…

24 HODIN

Greg Iles

Kapitola 01

„Dítě to nakonec vždycky přežije, ujišťuju vás.“

Toho muže uviděla Margaret McDillová poprvé teprve včera, ale od oné chvíle naplňoval každou vteřinku jejího života. Neznámý muž trval na tom, aby ho oslovovala Joe. Tvrdil, že je to jeho pravé jméno. Přesto si myslila, že jde o jméno smyšlené. Chlap byl bledý, věkem kolem padesátky, černovlasý, s hluboce zapadlýma očima a s odpoledním povyrostlým strniskem na tvářích. Hledět mu delší dobu do očí nedokázala. Byly to dvě neproniknutelné hluboké tůně, do nichž když pohlédla, opouštěla ji vůle – a život. A nyní navíc přinášely informaci, již stěží unesla.

„Nevěřím vám,“ odvětila mu tiše.

Něco na dně mužových očí kmitlo, jako nepostřehnutelné mihnutí ocasní ploutve. „Už jsem vám v něčem zalhal?“

„Ne. Ale… dal jste mi možnost, abych si po celou noc vrývala vaši tvář do paměti. Po tomhle mne už nemůžete nechat jen tak odejít.“

„A já vám říkám, že dítě to vždycky přežije.“

„Takže mne zabijete a syna pustíte.“

„Myslíte, že po vás střelím uprostřed bílýho dne před tímhle pitomým McDonaldem?“

„To není nutné. Máte v kapse nůž.“

Zadíval se na ni s jakýmsi pohrdáním. „Bože na nebesích…“

Margaret přivřela oči. Nechtěla snášet pohled toho chlapa, ale taky nechtěla riskovat pohled do zrcátka na vlastní tvář. Ten, který si dovolila ještě doma, jí úplně stačil. Vypadala jako někdo, koho právě probudili po operaci, který neví, kdo je a co se děje a je ještě pod rajským plynem. Oči měla potažené jakousi mázdrou a ani těžký make-up nezakryl táhlý škrábanec na její čelisti. Během noci přišla o čtyři ze svých pečlivě udržovaných nehtů a na vnitřní straně předloktí měla dlouhý drápanec od jejich první šarvátky. Sama se pokoušela připomenout si, kdy k té ráně přišla, ale nemohla si to přesně vybavit. Pojem času ji nadobro opustil. A vůbec – už jí činilo potíže uspořádat si vlastní myšlenky. I ta nejjednodušší logická úvaha se záhy vymkla z běžného řádu věcí.

Snažila se obnovit vládu nad svým organismem tím způsobem, že se soustředila výhradně jen na bezprostřední okolí. Teď tedy seděla s tím chlapem v jejich rodinném BMW zaparkovaném na parkovišti před hypermarketem, nějakých padesát metrů od restaurace McDonalďs. Do těchto míst chodívá často nakupovat k Barnesovi a Noblemu a taky do toho krámku vedle, kde si do jejich akvária vybírala vzácné tropické rybičky. Manžel tu nedávno koupil televizi s velkou úhlopříčkou, která teď slouží k zábavě a vzdělávání pacientů ležících na klinice, kde pracuje jako kardiochirurg. Jenže to všechno teď bylo tak vzdálené, jako by to náleželo k životu někoho jiného. Vzdálené jako osvětlená strana měsíce pro člověka, jehož přikovali k měsíční stinné, odvrácené straně. A její syn Petr… jen Bůh ví, kde teď je. Ví to jen Bůh –a pak tenhle mizera vedle ní.

„Je mi fuk, co se mnou provedete,“ pravila s náhlou rozhodností. „Jen nechte žít mého Petříka. Zabte mne, když to musí být, ale pusťte mého syna. Vždyť je mu jen deset let.“

„Jestli nebudete držet tlamu, vezmu vás za slovo,“ ozval se Joe unaveně.

Joe seděl na místě pro řidiče. Nastartoval motor, spustil klimatizaci, nastavil ji na maximum a zapálil si camelku. Studený vzduch, nyní nasycený cigaretovým dýmem, rázem naplnil celou kabinu vozu. Margaretu od mnohahodinového přestálého pláče pálily už beztak oči a kouř jí ještě dodal. Odvrátila hlavu, co to jen šlo.

„Kde je Petřík teď?“, zeptala se skoro šeptem.

Joe potáhl z cigarety – a mlčel.

„Povídám –“

„Neslyšela jste, že máte držet hubu?“

Margareta vrhla pohled na pistoli ležící volně na přepážce mezi dvěma sedadly. Pistole patřila jejímu muži. Joe jí včera zbraň vytrhl z ruky, ale až poté, co se sama přesvědčila, že by jí byla stejně málo platná. Alespoň po tu dobu, co únosci drželi Petra ve své moci. V koutku mozku jí sice blikala neodbytná myšlenka, ponoukající ji, aby natáhla ruku a hmátla po pistoli, ale střízlivá část rozumu napovídala, že by to ten chlap stejně stihl dříve. A možná, kdo ví, že čeká právě na to. Vypadá sice hubeně, ale je překvapivě silný. O tom se bohužel měla příležitost dostatečně přesvědčit minulou noc. A jeho drsně řezaná tvář nesvědčila o žádném soucitu.

„Už není naživu, můj synek, že ne?“ slyšela se, jak říká. „Jen si se mnou tak zahráváte, že? Je mrtvý a mě to čeká za chvíli taky…“

„Bože na nebi,“ cedil Joe mezi sevřenými řezáky. Zvedl ruku před oči a pohlédl se na své náramkové hodinky, které nosil otočené ciferníkem dolů tak, aby Margaret nemohla pohledem odečítat čas.

„Myslím, že budu zvracet,“ oznámila mu.

„Už zase?“ Začal vyťukávat čísla na mobilním telefonu, který měl zavěšený na palubní desce. Zatímco co čekal, až se na druhé straně ozve volaný, mumlal si pro sebe šeptem: „Nejhorší noc a den v mým životě. Včetně našeho včerejšího večírku.“

Odvrátila hlavu.

„Hej,“ zavolal do přístroje. „Jsi na místě? Dobrá. Minutu počkej a pak jednej.“

Margaret poskočila na sedadle a s očima vytřeštěnýma dokořán prohledávala automobily parkující kolem. „Panebože! Petře! Petříku]“

Joe popadl pistoli a přiložil ji ženě k hrdlu. „Až sem to šlo hladce, Maggie. Tak si to nepokaz. Pamatuješ, co jsme si slíbili?“

Zavřela oči a přikývla.

„Nahlas!“

Slzy jí stékaly proudem po lících: „Pamatuju.“

*****

Sto metrů od zaparkovaného rodinného bavoráku Margarety McDillové seděl ve starém zeleném pickupu desetiletý Petr McDill s očima napevno semknutýma. V kabině visela podivná vůně, příjemná i nepříjemná zároveň, jako čerstvě posečená tráva, vyjetý motorový olej a starý uleželý hamburger dohromady.

„Ty oči už můžeš otevřít.“

Petr je otevřel.

První, co uviděl, byla restaurace McDonalďs. Po dlouhé noci, strávené v naprosté izolaci, uviděl opět něco známého. Restaurace stála uprostřed parkoviště předměstské nákupní zóny. Přejel očima řadu krámků a začal je rozpoznávat: Office Depot, Barnes & Noble, Gateway 2000. V tom posledním obchodě strávil už celé hodiny, neboť obchod nebyl od jejich domu vzdálen víc než několik kilometrů. Pohlédl na svá zápěstí, svázaná lepicí páskou.

„Můžete mi to už sundat?“ optal se a nezvedl oči. Jen pohlédnout na drsnou tvář muže za volantem mu činilo potíže. O muži jménem Huey do včerejška nikdy neslyšel a nikdy předtím ho ani neviděl. Zato za posledních čtyřiadvacet hodin nespatřil kromě něho živou duši. Huey byl o dobrých patnáct čísel vyšší než Petrův otec a musel vážit alespoň sto třicet kil. Na sobě měl umolousané montérky, na nose těžké brýle, jaké viděl Petr ve starých filmech a které svými tlustými skly zvětšovaly oči ukryté za nimi. Připomínal mu postavu z filmu, který chytil jedné noci ze satelitu, když se potajmu vplížil do domácího televizního pokoje. Ten film mu rodiče zakázali. Chlap ve filmu se jmenoval Carl. Ten druhý, jeho kámoš, mu říkal, že má hlas jak spuštěný lodní motor. Carl vypadal fešácky, ale zabíjel lidi. Petr si byl jist, že tenhle Huey je ze stejného těsta.

„Když jsem byl malej,“ promluvil náhle Huey s pohledem upřeným kupředu skrz čelní sklo, „když jsem byl mladej, tak se ty zlatý oblouky táhly úplně nahoru, přes celou střechu McDonaldu. Celá ta hospoda vypadala jako kosmická loď.“ Teprve teď se podíval na Petra. Jeho zvětšené oči za tlustými skly měly docela omluvný výraz. „Mrzí mě, že jsem tě musel spoutat. Ale neměls mi utíkat. Jasně jsem ti řekl, že mi nesmíš utéct.“

Petrovi se oči zalily slzami. „Kde je moje máma? Sliboval jste mi, že tu bude.“

„Bude. Možná už tu i je.“

Chlapec zapátral očima kolem, skrz chvějivě stoupající vzduch nad rozehřátým asfaltem, skrz okna parkujících vozidel, a pak ještě dále, kam okem dohlédl, jestli nezahlédne bavoráka. „Náš auťák nikde nevidím.“

Huey vsunul ruku do přední kapsy kalhot a zašmátral v ní. Petr se instinktivně přikrčil v sedadle.

„Hele, kluku,“ ozval se Huey svým hlubokým, přesto podivně chlapeckým hlasem. „Něco jsem ti vyrobil.“

Obrovská ruka se vynořila z kapsy, dlaň se otevřela a obnažila lokomotivu vyřezanou ze dřeva. Petr sice pozoroval, že Huey celé včerejší odpoledne něco kutil a vyřezával, ale neuhodl, co to je. Drobná lokomotivka vypadala na široké dlani jako hračka z exkluzivního obchodu. Huey vsunul věcičku mezi svázané Petříkovy dlaně.

„Dokončil jsem to, když jsi spal.“ Po chvíli pokračoval: „Mám rád vlaky. Když jsem byl malej, tak jsem jednou vlakem jel. Když mi umřela máma. Jel jsem ze St. Louis. Joe mě vzal s sebou. Posadil mě do první třídy, mezi bohaté. Neměli jsme na to nárok, ale Joe to zařídil. Jemu to zapaluje. Řekl, že je to tak spravedlivé. Vysvětlil mi, že nejsme o nic horší než ti ostatní. Že nikdo není o nic lepší nebo horší než ten druhej. To si taky pamatuj.“

Petr si prohlížel drobnou hračku. V kabině lokomotivy spatřil dokonce malinkého strojvůdce.

„Vyřezávání je príma zábava,“ pokračoval Huey. „Alespoň nejsem nervózní.“

Petr zavřel oči. „Kde je maminka?“

„Bavilo mě povídat si s tebou, každopádně, než jsi mi utekl. Doufal jsem, že budeme větší kamarádi.“

Hoch si zakryl tvář oběma rukama, ale mezi levou dlaní a lící si nechal právě takovou škvíru, aby na dospělého viděl.

Huey opět zalovil pravou ruku v hloubi kapsy pracovní kombinézy a vytáhl odsud velký kapesní nůž. Když jej otevřel, vmáčkl se Petr co nejdále do dveří na pravé straně vozu.

„Co to děláte?“

Huey chytil jedním hmatem chlapcovy spoutané ruce a odtrhl mu je od těla. Potom kmitnul ostřím nože mezi obě chlapcova zápěstí. Páska sykla a Petr vzápětí ucítil, že se mu ruce uvolnily. Poté se Huey natáhl celou délkou paže přes chlapcovo tělo doprava, zmáčkl kličku a otevřel dveře na Petrově straně.

„Maminka na tebe čeká. Na hřišti. U McDonalda.“

Petr pohlédl nevěřícně na široký obličej nad sebou.

„Běž, ať nečeká.“

Petr rozrazil dvířka vozu, vyskočil na chodník a tryskem vyběhl směrem k McDonaldovi.

*****

Také Joe se natáhl daleko doprava přes klín Margarety McDillová a otevřel dveře bavoráku na její straně. Jak se natahoval, otřel se hustými černými vlasy o její hrdlo, až se celá otřásla odporem. Šedé kořínky jeho kštice si dobře pamatovala z minulé noci.

„Kluk na vás čeká na hřišti u McDonalda,“ oznámil jí.

Margaretě se sevřelo srdce. Pohlédla na otevřené dveře, poté zpět na Joea, který seděl nehnutě a dlaněmi hladil kolo volantu potaženého pravou kůží.

„Tohle autíčko bych chtěl řídit navěky,“ řekl. Z hlasu vycítila, jak moc by si to přál. „Zvykl bych si na něj. Jako že je bůh nade mnou, milá paní.“

„Vemte si ho.“

„To není součástí plánu. Vždycky se držím původního plánu. Proto jsem ještě tady – a ne tam.“

Dřív, než se Margareta mohla překvapením pohnout, otevřel muž dveře na své straně, vystoupil z vozidla, otočil se, upustil klíčky na sedadlo řidiče a odkráčel pryč.

Seděla stále jako přikovaná a nemohla popadnout dech, ochromená jako raněné zvířátko, které náhle a nečekaně vypouštějí na svobodu. Pak stejně překotně vyskočila z auta. Nohy měla ochromené křečí, kterou vyvolala přestálá hrůza. Jakýmisi podivnými poskoky se pustila směrem k restauraci a nevědomky si jako litanií šeptala slova, jež se jí hrnula na rty: Hospodin je můj pastýř, nebudu míti nedostatku… Hospodin je můj pastýř, nebudu míti nedostatku…

*****

Huey šlápl na brzdu své zelené dodávky tak, aby zastavil těsně vedle bratrance Joea. Dva tuláci postávající pod krytým vchodem do Barnes & Noble vzhlédli, když uslyšeli zasténání neošetřených brzd. Vypadali jako bezdomovci, co posedávají uvnitř luxusních obchodů, tváří se jako možní zákazníci a čtou si přitom zadarmo v měkkých fotelech denní tisk. Joe Hickey jim v duchu popřál hodně štěstí. Takhle na dně byl už taky, ale tohle stadium má už definitivně za sebou.

Když se Joe vsoukával do kabiny pickupu, věnoval mu Huey pohled, jakým dvouletý capart vítá vracející se maminku.

„Zdar, Joe,“ zahlaholil Huey a samým vzrušením kýval potěšené dopředu a dozadu hlavou.

„Celkem dvacet tři hodiny a deset minut,“ oznámil místo pozdravu Hickey a poťukal si na hodinky. „Cheryl dostala prachy, nikomu se nic nestalo, nikdo nebyl zraněn a po FBI ani slechu. Jsem proklatě dobrej, brácho. Génius. Mistr světa!“

„Hlavně, že to máme za sebou. Tentokrát jsem měl plný kalhoty.“

Hickey se zvesela zasmál, sáhl kumpánovi do střapaté hlavy a prohrábl mu vlasy. „A máme na rok vystaráno, skopová hlavo!“

Na obrově obličeji se znenadání rozzářil ulehčený úsměv. „Tomu říkám paráda.“ Zařadil jedničku, pustil spojku a vplynul do proudu vozidel, opouštějících obchodní centrum.

*****

Desetiletý Petřík McDill stál na hřišti před McDonaldem jako nehybná socha. Nejrůznější batolata, malí kluci i výrostci řádili kolem něj jako pominutí, poskakovali tam a zase zpět jen v ponožkách po trampolíně vystlané pěnovou gumou. Křik a řev byl ohlušující. Petr je sotva vnímal, pohnul se a začal se prodírat mezi nimi, hledal očima postavu své maminky. Oči se mu co chvíli zamžily slzami. Aniž si to uvědomoval, stále svíral v pravé ruce vyřezávanou lokomotivku, kterou mu věnoval Huey.

Skleněné dveře restaurace se otevřely a vyběhla z nich žena s rozcuchaným účesem a nepřítomně vytřeštěnýma očima. Byla podobná Petrově mamince, ale v mnohém se od ní silně lišila. Tahle žena byla mnohem starší, celá nějak neupravená, v potrhaných šatech. Žena hrubě rozrazila dvě děcka, která postávala před vchodem do jídelny. To by má mamka nikdy neudělala, pomyslel si Petr. Divoce se rozhlížela po parkovišti a po hřišti. Pohledem těkala od jednoho dítěte k druhému. Když zahlédla Petra, pokračovala v hledání, ale obratem pohled zase vrátila.

„Mami,“ křiknul Petr nejistě.

Jako by se ženin obličej propadl dovnitř. Vrhla se bláznivě k Petrovi, objala ho, zdrtila oběma pažemi a nakonec zvedla do náručí. Tohle mi maminka neudělala už pěkně dlouhou dobu, napadlo Petříka. Z ženiných úst se vydralo dlouhé táhlé a hlasité zaúpění. Děti, které si hrály poblíž, se v údivu zastavily a hleděly na podivný pár.

„Kriste spasiteli,“ mumlala Margareta, „dítě moje drahý, dítě sladký…“

Petr pocítil, že se mu po tváři řinou horké slzy. Jak jej matka tiskla k sobě, rozevřela se Petrovi dlaň, v níž dosud svíral vyřezávanou darovanou hračku. Ta upadla na zem. Holčička se sehnula, s vítězným úsměvem ji sevřela v pěsti a propadla se mezi ostatní děti.

Kapitola 02

O dva roky později

Will Jennings se prosmýkl fordkou model Expedition kolem cisternového vozu a zařadil se zpět do pravého pruhu vedoucího k letišti. Přistávací plocha nebyla vzdálená víc než půldruhého kilometru. Will nebyl s to udržet zrak na silnici: svádělo ho to sledovat, jak letadla, jedno za druhým, Vylétávají zpoza aleje stromů, nabírají výšku po startu. Will letěl naposledy před měsícem –a už se zase nemohl dočkat.

„Koukej na cestu,“ napomenula ho manželka z vedlejšího sedadla.

Karen Jenningsové bylo devětatřicet, byla o rok mladší než manžel, ale v mnoha ohledech vyzrálejší.

„Tatínek kouká na letadla,“ komentovala situaci malá Abby ze své sedačky upevněné na zadním opěradle. Pětiletá dáma neopomněla téměř nikdy připojit svůj komentář k hovoru dospělých. Will ji vyhledal očima ve zpětném zrcátku a usmál se na ni. Celá její hlavička jako by byla miniaturní verzí hlavy matčiny: vlasy jako len splývající v kudrnách podél tvářiček, jasné a pronikavé zelené oči a lehoučký nános drobných pih na kořeni nosánku. Dcerka z nějaké jemu zatím neznámé příčiny právě ukazovala prstem na matčinu šíji.

Will položil pravou dlaň na manželčino koleno. „Přál bych si, aby mne jako starého taťku provázely na výletě obě mé dámy.“ V přítomnosti dcerky se rád označoval za taťku a Karen oslovoval mamko, stejně jako to činíval jeho otec. „Naskočte se mnou do letadla a na tři dny můžete zapomenout na starosti.“

„Uděláme to, mami?“ dožadovala se Abby. „Jo?“

„A copak bychom si oblékaly?“

„Koupím vám oběma fungl nové plážové šatečky.“

„Koukněte!“ zvolala náhle Abby. „Letiště!“

Zpoza stromů se před nimi zjevila kontrolní letištní věž.

„Nemáme s sebou inzulín,“ oznámila Karen

„Táta mi může napsat recepci!“

„Recept, hlupáčku,“ opravil ji otec.

„Však ona dobře ví, jak je to správně,“ mínila matka.

„Chci na pláž a k moři!“

„Už zase začínáš?“ ozvala se matka netrpělivě. „Táta nebude mít na moře čas ani na minutu, holčičko. Než přečte ten svůj projev před ostatními doktory, bude nervózní jako čert. A pak zase budou trávit dny a noci vzpomínkami na školní léta! Nakonec si vyvrkne oba kotníky, jak se bude snažit za tři dny dohonit všechny zmeškané hodiny golfu.“

„Když se mnou pojedete,“ pokračoval Will, „mohli bychom se společně projít kolem krámků v Ocean Springs a zjistit, jestli nenarazíme na nějaké zapomenuté věcičky od starého Waltera Andersona.“

„To nééé!“ ozvala se žalostně dcera, která z duše nenáviděla rodičovské průzkumné výpravy uličkami malých měst, lezení po krámech, zatímco ona, Abby, čekávala v autě, až to rodiče přejde. „Mami, ty golf nehraješ, k moři mě můžeš brát ty.“

„To je pravda, maminko,“ přidal se Will.

Karen mrskla po manželovi očima. Byly plné potlačovaného hněvu a svítily jako dva varovné zelené majáčky. „Svůj souhlas, že budu předsedat květinové výstavě, jsem dala už před dvěma roky. Je to šedesáté výročí Junior League. Nevím, čí byl skvělý nápad uspořádat právě květinovou show, ale teď je to oficiálně moje akce a můj problém. Všechno jsem si nechala na poslední chvíli a mám tam teď čtyři sta přihlášek od vystavovatelů!“

„Všechny přípravy jsi pečlivě dokončila předevčírem,“ namítl Will. I když věděl, že přemlouvat manželku je holá marnost, vyčítal by si, kdyby to alespoň nezkusil. Poslední dobou měli vztahy jaksi napjaté, a tahle cesta, během které ho po dlouhé době nebude doprovázet manželka, byla jen dalším symptomem.

„Až do pondělka, a to jsou ještě celé čtyři dny, se budeš smažit ve vlastní šťávě a omdlévat napětím, co jsi zapomněla. Čtyři noci plné nočních můr. Co kdyby sis od toho všeho dala oddech a vrátila se svěží jako růžička?“

„To neudělám,“ oznámila Karen s jakousi definitivní tečkou v hlase. „Už o tom nechci mluvit.“

Will odevzdaně vzdychl a soustředil zrak na Boeing 727, který se odlepoval od startovní dráhy a mířil nad linii stromoví.

Karen se naklonila, stiskla tlačítko přehrávače cédéček. Ten začal okamžitě vyhrávat teenagerovskou odrhovačku od Britney Spears. Abby vpadla v první vteřině bez nejmenšího zaváhání: Hit me baby one more time…!

„Ale jestli si chceš vzít Abbinku s sebou sám na starost, posluž si,“ pokračovala žena.

„Cos říkala, mami?“ přeslechla se dcera.

„Víš dobře, že to nejde,“ vzdychl Will odevzdaně.

„Chceš říct, že ji nemůžeš hlídat a zároveň hrát do padnutí golf se svými bývalými kamarády, ano?“

Will citil, jak se mu kolem hrudi stahuje těsná obruč bránící mu v nadechnutí. „Jedenkrát za rok, Karen! Mám hlavní referát a celá věc vyžaduje i drobet politiky. Víš to stejně dobře jako já. Při zavádění nových léčiv musím trávit dlouhé hodiny s lidmi od toho Klein-Adamse –“

„Nemusíš nic vysvětlovat,“ odsekla žena. „Jen se nesnaž vyvléci mne z mých povinností, když nejsi ochoten učinit totéž se svými.“

Will zahnul s vozidlem na veřejnou odstavnou plochu určenou pro malá letadla, na níž stála, pěkně seřazena jedno vedle druhého, jednomotorová a dvoumotorová turistická a sportovní letadélka, připoutaná lany k betonové ploše a zakotvená do zapuštěných kroužků, s koly natočenými proti větru. Už jen pohled na zaparkované letouny zahřál Willa u srdce.

„Nebyls to náhodou právě ty, kdo mě ponoukal, abych se pustila do nějakých společensky prospěšných akcí?“ pokračovala Karen v tématu svým původním napjatým tónem.

„Až vyrostu, tak se určitě nedám k Junior League,“ oznámila Abby ze zadního sedadla. „Budu pilotem.“

„Myslela jsem, že chceš být doktorkou?“ upřesňoval si Will.

„Létající doktorkou, chápeš, tati?“

„Létající doktor je samozřejmě něco podstatně lepšího než žena v domácnosti,“ vmísila se Karen nebezpečným sotto voce.

Will uchopil manželku za ruku a přitom dbal, aby plavně přibrzdil a dovedl vůz těsně vedle zaparkovaného letadélka, svého miláčka Beechcraft Baron 58. „Abbince je teprve pět. Přijde den, kdy pochopí, co všechno jsi pro ni obětovala.“

„Je jí skoro šest. A někdy tě nechápu ani já, a je mi…“

Stiskl ženě podruhé ruku a věnoval jí měkký pohled. Pak vyskočil z vozu, vymanil dcerku z popruhů sedačky a postavil ji na beton rampy.

Jeho osobní letadlo bylo sice už deset let staré, nicméně stále ještě nejlepší kus inženýrského umu v dané třídě. Will byl jeho prvním vlastníkem. Baron se pyšnil dvěma motory značky Continental a nejmodernějším přístrojovým vybavením. Will nelitoval času ani peněz, aby ze svého miláčka vytvořil stroj, jenž by byl stejně bezpečný a obratný jako třeba takový Gulfstream IV, kterého si lusknutím palce opatří nějaký multimilionář. Jeho letadlo bylo vyvedeno v rudé barvě s modrými pruhy. Na červeném laku na ocase neslo označení N-2WJ. Samozřejmě, že monogram WJ v názvu byl ústupek jeho ješitnosti a v rámci rodiny si ta dvě písmenka četl jako Will Jennings, zatímco v mezinárodním volacím kódu dešifrovali písmena a čísla N2-WJ dle zavedeného mezinárodního úzu jako November-Two-Whiskey-Juliet. Kdykoli letěl s dcerkou, mohla se Abby potrhat smíchy, jakmile zaslechla v kabině volání Whiskey-Juliet. Pak trvala na tom, aby ji táta v letadle oslovoval Alfa Juliet.

Abby se rozběhla k letadlu. Will vytáhl z kufru oblek navlečený na ramínku a chráněný fóliovým obalem, a celokožený kufřík, který postavil na betonovou plochu. U letadla byl dnes už jednou, během polední přestávky v práci, a celý stroj zkontroloval od nosu až k ocasu. A stačil si do něho také naložit celou svou golfovou soupravu. Nyní ještě sáhl po přenosném počítači třídy laptop, zatímco Karen popadla kufr na kolečkách, manželův oblek v pouzdře a vydala se k letadlu. Za pilotem byly v letadélku čtyři křesla pro pasažéry, dost místa pro každého. Když společně nakládali zavazadla do prostoru letadla, řekla Karen z ničeho nic: „Máš dnes bolesti, nemám pravdu?“

„Nemáš,“ zalhal obratem, zatáhl za dvířka a zaklapl je, snažil se nevšímat si horkosti v dlaních. Za normálních okolností by tento let nepodnikal a jel by raději autem, jenže na to bylo už pozdě a jediný způsob, jak se dostat včas na pobřeží zálivu, na Gulf Coast, bylo vzdušnou cestou.

Karem zachytila jeho pohled, už už se chystala něco říci, když to spolkla. Otočila se, došla až ke konci křídla a pomáhala Abby odpoutat lanko, držící křídlo ukotvené do úchytu v parkovací ploše. Will obcházel celé letadlo ještě jednou a kontroloval zběžně očima, co bylo předepsáno. Přitom se dostal až k Abby, plně pohroužené do práce. Abby byla celá maminka, jen vyvedená v menších rozměrech, s výjimkou snad o něco delších nohou a paží, které zdědila po otci. Dcerka všechno kolem létání vášnivě milovala a vždycky se hrnula dopředu, aby mohla k letu přispět svým dílem.

„Jak dlouho to trvá na pobřeží?“ zeptala se Karen. „Padesát minut?“

„Třicet pět nad letiště, když na to přitlačím.“ Svou přednášku měl Will proslovit večer téhož dne v sedm hodin v hotelu Beau Rivage Casino ve městě Biloxi. Jeho projev byl zároveň zahajovací řečí výročního zasedání lékařské společnosti Mississippi Medical Association. „No, budu to mít knop. To aneurysma mě už pustilo. Jakmile budu mít po prezentaci, hned ti zavolám.“ Poťukal na svůj beeper, který nosil zavěšený na řemeni kalhot. „Kdybys mi chtěla volat během letu, volej přes SkyTel. Tohle je nový přístroj, digitální, a nejsou při něm prakticky žádné výpadky a hluchá místa.“

„Rozkaz, pane High-Tech,“ poznamenala Karen tónem, který naznačoval, že na ni tyhle klukovské hračičky nedělají zvláštní dojem. „Jestli tomu rozumím správně, tak zprávu vyťukám doma na klávesnici a pošlu ji jako e-mail?“

„Správně. Na internetu na to existuje zvláštní stránka. Ale kdyby ses nechtěla obtěžovat psaním, můžeš zprávu namluvit do hlasové schránky a odtud se to vždycky dostane nakonec ke mně.“

Abby postávala vedle otce a zatahala ho za rukáv. „Tati, zamácháš mi křídly, až budeš odlétat?“

„Jo. A říká se zamávat nebo zakývat, děvenko, žádné máchání.

To je u prádla… Zamávám jen tobě, ano? A teď, dámy, která mi dáte pusu jako první?“

„Já, já!“ hrnula se Abby.

Will se sklonil, aby jí vtiskl polibek na tvář, ale dcera na poslední chvíli uhnula hlavou a šeptla otci cosi do ucha. Ten přikývl, napřímil se a pokročil k manželce. „Abby říká, že první políbení dnes potřebuje maminka.“

„Kéž by byl tatínek alespoň zpoloviny tak pozorný jako ty, dcerunko.“

Will objal ženu něžně kolem pasu. „Díky za to, žes mi včera pomáhala tak dlouho do noci dávat dohromady ten videoklip. Kdybych ho neměl, to by se mi na konferenci pěkně vysmáli.“

„Nikdo v životě se ti nikdy nevysmál.“ Výraz v tváři jí změkl. „Co tvoje ruce, Wille? Ptám se vážně.“

„Krapet tuhé,“ připustil, „ale už byly v horším stavu.“

„Bereš na to něco?“

„Jen metotrexat.“ Metotrexat byl chemoterapeutický prostředek vyvinutý proti rakovině. V nepoměrně menších dávkách ho bylo možno nasadit také na formu artritidy, zánětlivého onemocnění kloubů, jíž trpěl Will. Jenže i malé dávky léku mohly pacientovi poškodit játra.

„Nelži,“ napomenula ho Karen.

„Dobrá, taky čtyři advily. To je všechno. Cítím se dobře. V letové formě.“ Objal nyní Karen chlácholivě pažíkolem ramen. „Až se vrátíš domů, nezapomeň zapnout domácí alarm a celý ten náš poplašný systém.“

Karen potřásla hlavou typicky ženským způsobem, který vyjadřoval hned několik poryvu emocí najednou: starost, popuzení a někde kdesi uvnitř též – lásku. „To nikdy nezapomínám. Abby, rozluč se. Tatínek spěchá.“

Abby se sápala otci po těle, až ji Will vyzvedl k sobě. Nemocné klouby silně protestovaly, ale Will vykroužil na rtech úsměv.

„V neděli večer jsem zpátky,“ oznámil a políbil dcerku na čelo. „Postarej se o maminku. A necukej se, když ti dává injekci, ano?“

„Když mi je dáváš ty, tak to tolik nebolí, tati.“

„To jsou řeči. Máma dala v životě tolik injekcí, že se mi o tom ani nezdá.“

Spustil dcerku na zem, potlačil zasténání od nenadálé bolesti a postrčil dceru k matce. Abby couvala a visela tátovi na očích po celou dobu, dokud ji matka nezachytila do náruče.

„Poslyš,“ řekla Karen, „zapomněla jsem ti říct, že Microsoft se bude znovu dělit. Když jsem odcházela z domova, šly jeho papíry nahoru o dvanáct bodů.“

„Na Microsoft se vykašli. Dnes se začíná hra o Restorase.“ Restorase byl obchodní název pro nový lék, na jehož vývoji se Will podílel. Nový preparát byl předmětem jeho dnešní prezentace. „Do měsíce jsem schopen zaplatit pro Abby universitní studia na Harvardu a ty si můžeš začít objednávat oblečení u předních salonů.“

„Stačí obrátit staré hadry!“

Byl to jejich starý žertík, jenž se zrodil ještě ve dnech, kdy měli tak málo peněz, že výprava na hamburgery k Wendyně snackbaru představovala slavnostní oběd ve městě. Dnes si prakticky mohli dovolit platit i drahé vzdělání pro dceru, ale žertovná vzpomínka na dny společné chudoby je přenášela do minulých dnů, jež byly svým způsobem šťastnější.

„Uvidíme se v neděli,“ řekl Will nakonec a začal vystupovat po schůdkách do kokpitu letadla. Nahodil oba motory a zkontroloval si povětrnostní podmínky na radiové informační síti ATIS. Nakonec se spojil s kontrolní věží a chystal se rolovat po příjezdových drahách k ranveji.

Karen s dcerkou pomalu ustoupily až k autu. „Pojď, holčičko, je horko. Vlezeme si do auta, pustíme klimatizaci a budeme odtud pozorovat start, ano?“

„Chci, aby mě shora viděl!“ vykřikovala Abby.

„No dobrá,“ souhlasila nakonec matka. Zůstaly stát venku.

V letadle dostal Will souhlas ke startu. Uvolnil brzdy a rozehnal motory naplno po sluncem ozářené startovní dráze. Letoun se vzepjal směrem k obloze jako sokol vypuštěný z klece. Místo aby naklonil letoun vlevo a zamířil přímo na jih, otočil jej Will do zpětné obrátky, která ho vynesla přímo nad černý rodinný automobil na okraji letiště. Dobře viděl i manželku a dítě, jak postávají vedle vozu. Když byl přímo nad nimi, už ve výšce dvou set metrů, zamával jim křídly jako bitevník zdravící pěchotu.

Dole poskočila Abby několikrát na místě a zatleskala: „Udělal to, mami, udělal to!“

„Je mi líto, že jsme tátu tentokrát nemohly doprovázet,“ řekla Karen a stiskla dcerce rameno.

„To nevadí,“ řekla Abby a vsunula ruku do maminčiny dlaně. „A víš co?“

„Ne.“

„Aranžování kytek mě baví taky.“

Karen se usmála, vyzvedla děvče na zadní sedadlo, zapustila do sedačky a dala mu pusu. „Když tomu věnujeme jen půlku úsilí, jsem si jista, že dostaneme nejmíň tříbarevnou stuhu.“

„Tutovka!“ vykřikla Abby.

Karen sedla za volant, nastartovala vůz a rozjela se podél řady letounů k výjezdu z letiště.

*****

Patnáct mil severně od letiště se trhavě posunoval po serpentinách silničky, kterou už více než sto let nazývali U křivé míle, omlácený zelený pickup, naložený zahradním traktůrkem a dvěma trávními sekačkami. Náklaďáček napřed zpomalil a pak nadobro zastavil u poštovní schránky, umístěné na stojanu z ohýbané litiny, který trčel jaksi osaměle vedle silnice na úpatí zalesněného kopce. Na víku schránky byl připevněn umělecky vyvedený model dvouplošníku z první světové války a na přední desce se skvěla zlatá písmena, tvořící dohromady rodinné jméno: JENNINGSOVI. Pickup se znovu pohnul, zahnul ze silnice doleva na boční příjezdovou cestu a pomalu si razil cestu nahoru do kopce.

Na vrcholu hůrky, na pozadí kopců, rýsujících se na obzoru, stál výstavní dům ve viktoriánském stylu. Protisluneční tónovaná okna ve druhém podlaží mu přidávala na vznosnosti. Dům jakoby hrdě a majetnicky shlížel na doširoka se táhnoucí, pečlivě pokosené louky.

Když se pickup vyšplhal na horní rovinku, nezastavil, nýbrž pokračoval v jízdě ještě nějakých padesát metrů přes pečlivě udržovaný a nakrátko střižený trávník až k altánu, který nepředstavoval nic jiného než přesnou zmenšenou repliku hlavní budovy. Altán stál ve stínu borovic a doubků rostoucích na okraji trávníku.

Vozidlo zastavilo vedle altánku. Když motor utichl, bylo slyšet jen pípání ptáků ve větvích a nepravidelné tikání chladnoucího kovu motoru.

Pak se na straně řidiče rozletěla dvířka a z nich vypadl Huey Cotton, navlečený do běžných montérek, s obrovskými slunečními brýlemi na očích. Hleděl v plném soustředění na altán, jehož střecha byla prakticky ve výši Hueyovy hlavy.

„Vidíš někoho?“ ozval se hlas zevnitř vozu.

Huey neodtrhával oči od barevného altánku: „Je to jako v Disneylandu, Joe!“

„Proboha, koukni se radši na barák!“

Huey obešel altánek a pohlédl přes modrozelenou hladinu otevřeného bazénu k hlavní budově. Ze dvou vrat celkem čtyř garážových stání vykukovaly siluety stříbrné Toyoty Avalon a bílá špice motorového člunu.

„V garáži mají parádní člun,“ oznámil roztržitě. Pak se znovu obrátil k altánu a začal ho zblízka zkoumat. „Rád bych věděl, jestli maj člun taky v týhle maličký garáži“

Zatímco Huey studoval malý domeček, vystoupil z auta Joe Hickey. Na sobě měl značkové tričko Ralph Lauren Polo a khaki kalhoty značky Tommy Hilfiger. V té parádě vypadal poněkud nepřirozeně, jako by v cizí kůži. Na bicepsu levé paže mu vykukovala zpod rukávu trička nahrubo vytetovaná dolní polovina orla.

„Koukej na barák, skopová hlavo. Třetí přízemní okno od konce. To je ono.“

Huey se na pokyn zadíval k domu. „Vidím ho.“ Svou ohromnou tlapu položil na stříšku verandy malého domečku. „Mně by se líbilo, kdybych se vešel do tohohle baráčku. Odtud musí svět vypadat jako hračka.“

„To se nikdy nedozvíš.“ Hickey zanořil ruce do nitra vozu a vyňal odtud zrezivělou krabici s nástroji. „Je čas postarat se o alarm.“

Pokynul Hueyovi a vydal se k otevřené garáži.

O dvacet minut později se zevnitř otevřely dveře zadního vchodu a obě postavy stanuly na prahu, vedoucím do zahrady. „Vrať nástroje do vozu a stoupni si za ten altán. Jakmile zajdou do hlavní budovy, vyběhneš a poběžíš k oknu, jasný?“

„Stejně jako posledně.“

„Posledně tam nebyl žádnej posranej disneylandovej domeček, blbe. A bylo to před rokem. A jestli předtím jen vystrčíš kebuli, urazím ti ji. Ještě jednou: jakmile uslyšíš, že se zavírají vrata garáže, zdvihneš prdel a poletíš k tomu oknu. Kdyby se objevil někdo ze sousedství, budeš se tvářit jakoby nic a že jsi od zahradnické služby. Dělej blbýho, to ti půjde dobře.“

Huey se zamračil. „Takhle nemluv, Joe.“

„Jestli budeš u toho okna, když tam máš bejt, omluvím se ti.“

Huey se křivě usmál a odhalil žluté zuby. „Doufám, že tahleta bude normální a nezačne hned panikařit. Děsně mi to leze na nervy.“

„Seš snad profík gangster, nebo ne? Pro živýho boha, zapadni už za ten barák!“

Huey pokrčil rameny a mlčky kráčel směrem ke kraji lesíka Obešel altán a svou rozložitou figuru složil do dřepu. V ten moment zmizel z dohledu.

Hickey spokojeně přikývl, otočil se a vstoupil do domu zadním vchodem.

*****

Karen a Abby se řítily po mezistátní dálnici Interstate 55 k severu a zpívaly na celé kolo melodii z dívčina nejoblíbenějšího muzikálu Sound of Music. Jenningsovi žili západně od městečka Annandale, v okrese Madison County ve státě Mississippi. Annandale se pyšnilo nejlepším golfovým hřištěm v celém státě, ale rodinu sem nepřitáhl zrovna golf. I když strach z kriminality a rasové problémy trápící hlavní město státu vyhnaly mnoho zdatných odborníků do dobře zabezpečených osad madisonského okresu, Will a Karen Jenningsovi se sem přistěhovali z jiného důvodu. Kdo chtěl koupit pozemek, musel na sever. Dům Jenningsových stál na dvacetiakrovém pozemku se vzrostlým lesem plným borovic a dubů, dvanáct mil od okraje Jacksonu. Při večerním provozu byli ve městě autem za pětadvacet minut.

„That willbringus back to doe, oh, oh, oh…“ notovaly si dámy naplno v kabině vozu.

Na konci písně Abby zatleskala a srdečně se zasmála. Karen se vydýchala, naklonila kupředu a vyťukala na zavěšeném telefonu číslo. Způsob, jakým hovořila s manželem na letišti, jí zanechal na jazyku jakousi pachuť.

„Anesteziologické oddělení,“ ozval se ženský hlas s lehce kovovým tónem ze sluchátka přístroje.

„Je to služba pro nepřítomné?“

„Ano, paní. Všeobecná služba A-1. Klinika je zavřená.“

„Chtěla bych nechat vzkaz pro doktora Jenningse. Jsem jeho žena.“

„Poslouchám.“

„Už nám tu chybíš. Zlom dnes večer vaz. Karen a Abby, s láskou.“

„A pocukrovanou pusou!“ křičela ze zadního sedadla Abby.

„Máte to všechno?“ optala se Karen.

„… a s pocukrovanou pusou,“ opakoval otráveně hlas.

„Děkuju vám.“

Karen stiskla na přístroji END a podívala se do zpětného zrcátka, jež měla natočeno tak, aby viděla na dceru.

„Táta rád dostává vzkazy,“ mínila potěšené Abby.

„Kdo by nerad, miláčku.“

*****

Padesát mil od Jacksonu drželi Will letadlo na výšce dva tisíce šest set metrů. Pod sebou měl nadýchané kumuly, před sebou oblohu modrou jako nekonečné arktické moře. Viditelnost byla optimální. Natočil zápěstí tak, aby si zkontroloval funkci náramkového přístroje, udávajícího jeho polohu v systému GPS. Prudká bolest mu vystřelila po radiálních nervech ze zápěstí vzhůru po celé délce paže, Bylo to celé horší, než přiznával Karen, a měl podezření, že ona to dobře tuší. Karen neuniklo nic a už si dokonce vůbec nepřála, aby Will ještě létal. Právě před měsícem mu pohrozila, že sdělí letecké inspekci plnou pravdu, totiž že Will Jennings je klame, jen aby mu prodloužili platnost leteckého průkazu. Will sice nevěřil, že ho manželka udá, ale člověk nikdy neví. Kdyby dospěla k názoru, že manželova artritida představuje bezpečnostní letové riziko – a tudíž riziko pro bezpečnost celé rodiny – neváhala by přikročit k nejkrajnějším opatřením.

Will nevěděl, jak by unesl, kdyby mu to žena provedla. Už jen pomyšlení na to, že by ho navždy vrátili na zem, mu působilo noční můry. Létání nebylo jen oddechem a rekreací, ale též hmatatelným vyjádřením toho, kam až to v životě dotáhl, symbolem společenské úspěšnosti a zosobněním životního stylu, který pro rodinu vytvořil. Willův táta si nemohl nechat ani zdát o tom, že by vlastnil stroj za tři sta tisíc dolarů. Tom Jennings za celý život ani jednou neletěl v letadle! Jeho syn si jedno koupil – a za hotové.

Ve Willových očích nebyly peníze samy o sobě tím nejdůležitějším. Důležité bylo, co si za ně může opatřit, včetně bezpečnosti. Jak vyrůstal, měl tisíc přiležitosti se přesvědčit, co peníze přinášejí: totéž, co rytířské brnění – ochranu a jistotu. Peníze chránily člověka před každodenními problémy, které trápí či dokonce ničí ostatní lidi. A přesto nedokáží zajistit všechno. Například zdraví. Jeho kloubový zánět, proklatá artritida, mu to dávala až příliš bolestivě najevo. A další lekce následovaly.

V roce 1986 obhájil na lékařské fakultě diplomovou práci a začal pracovat jako porodník na klinice mississippské univerzity ve městě Jacksonu. Právě tam se seznámil se sestřičkou, která pracovala na chirurgii, s majitelkou úžasně zelených očí, vlasů barvy kvetoucího lnu, a s reputací dívky, odmítající rezolutně jít na rande s lékařem či jen medikem. Po třech měsících neutuchajícího úsilí a přemlouvání se Willovi podařilo zlomit dívku a pozvat ji na oběd ve vzdáleném okrsku města. Tam z ní postupně vyrazil její tajemství, pokud šlo o odmítání schůzek. Nic neobvyklého za tím nebylo. Dívka už prostě viděla příliš mnoho případů zdravotních sestřiček, které pět let věnovaly svou lásku medikovi během jeho studií, aby se dočkaly jeho sólo odjezdu jinam – nebo jednoduchých kopaček. Nebo také srdceryvných příběhů o manželských trojúhelnících, v němž figurují lékaři, jejich manželky a v třetím úhlu věčně čekající zdravotní sestry. V daném případě Karen porušila své zásady: s Willem Jenningsem chodila celé dva roky, zprvu tajně, poté již zjevně, a po ročním zasnoubení se vzali. Hned první den po líbánkách si Will otevřel soukromou praxi pod záštitou gynekologické lékařské komory v Jacksonu. Od té doby se jejich život vyvíjel jako v americkém románu –vyjma jedné věci. Během druhého roku jejich manželství začal pociťovat bolesti v rukou, na kotnících a v kříži. Napřed bolest ignoroval, ale časem mu začala vadit v práci a tak se vydal na radu – ke kolegovi ze studií – na reumatologii. Do týdne mu sdělili, že trpí psoriatickou artritidou, těžkou a doslova mrzačící chorobou. S touhle nemocí nemohl pokračovat v porodnické praxi. Začal se tedy rozhlížet po fyzicky (a na zručnost) méně náročných oborech, jako jsou dermatologie nebo radiologie. Druhý kamarád mu poradil anesteziologii, svou vlastní specializaci, kterou bylo možné získat během tříletého postgraduálního studijního programu, jestliže by Willovi započítali jeho léta porodnické praxe a prominuli jeden rok. To se mu podařilo. V roce 1993 zahájil Will novou kariéru na anesteziologii ve fakultní nemocnici mississippské univerzity v Jacksonu.

V témže měsíci dala Karen výpověď z místa a zapsala se do přípravného kurzu základů přírodních věd – dvaadvacet hodin týdně – jako předpokladu k univerzitnímu studiu. Karen si byla vždy vědoma svých schopností i toho, že dosud hrála pod své skutečné možnosti. Will s tím souhlasil, přesto ho její rozhodnutí omráčilo. Znamenalo to, že početí děcka se odkládá o dalších několik let, a také, že budou žít na větší dluh, než s jakým dosud počítali. Jenže láska činí zázraky a Will si přál jediné – Karenino štěstí. Zatímco on vnikal do tajů své nové odbornosti a učil se žít s neutuchajícími bolestmi, Karen prošla čtyřmi semestry studií s nejlepšími známkami a vykázala devadesátišesti procentní úspěšnost v testech pro příjem na lékařskou fakultu. Will neskrýval své překvapení a hrdost – Karen zářila štěstím. V tu chvíli se zdálo, že jim Willovu nemoc seslalo samo nebe.

A pak Karen otěhotněla: v prvním roce univerzitního studia, v třetím roce Willovy nové praxe. Došlo k tomu tak, že Karen nesnášela žádné antikoncepční pilulky a jiné metody plánovaného rodičovství jednoduše selhaly. Willa to zaskočilo, ale cítil se jako šťastný nastávající otec, zatímco Karen propadla smutku: nedokázala si představit, že by zvládla najednou mateřské i studijní povinnosti. Její sen stát se lékařkou se jí rozplýval před očima. Will musel připustit, že tyto obavy jsou oprávněné. Po dlouhé tři týdny uvažovali o možnosti potratu. Bylo to pro oba zničující. Nakonec uvážili, že Karen bude za chvíli třiatřicet a že si tedy své dítě ponechají. Karen dokončila první rok studií a narodila se Abby. Život přitakal obavám, že pokračovat ve studiu nepůjde. Univerzitu Karen opustila v den, kdy Will složil zkoušky ve své nové kvalifikaci a nastoupil do soukromé anesteziologické skupiny vedené jeho starým přítelem ze studií. Karen se odebrala domů a připravovala se na mateřství.

Slíbili si, že nebudou ničeho litovat, nic si vyčítat, ale dopadlo to jinak. Will dosáhl postupně skvělých úspěchů v oboru. Dcerka jim rozjasnila život způsobem, o jakém se Willovi nikdy ani nesnilo. Jenže Karen se kdesi uvnitř nedokázala definitivně smířit se svou prohrou. Během příštích několika let se její vnitřní neuspokojenost začala projevovat i navenek a nahlodávat dosud spokojené manželství, počínaje rozmíškami u oběda a narušením manželských radovánek v noci konče. Respektive jejich postupným odumíráním. Will se o tom pokoušel hovořit, ale jeho pokusy se zdály celou situaci jen zhoršovat. Nakonec se pohroužil do své práce a povinností, soustředil se plně na výchovu dcerky a zbývající energii věnoval na přemáhání bolestí spojených s postupující artritidou.

Začal se léčit sám, jakkoli všeobecný lékařský názor je, že se o to nikdo z doktorů nemá pokoušet. Jenže Will si prostudoval chorobu do takových detailů, že mu leckterý specialista mohl závidět. Stejným způsobem pojednali dceřinu dětskou cukrovku. A vzhledem k tomu, že byl sám sobě lékařem, mohl si dovolit provozovat činnosti, které by mu jinak doktoři zakázali. Například létání. V dobré dny mu bolesti v řízení letadla nijak nevadily, a Will se naučil létat jen v „dobrých dnech“. Díky svým znalostem procházel lehce pravidelnými lékařskými kontrolami, neboť kolegům lékařům v komisi předkládal jen vybraně omezenou dokumentaci, takže jeho skutečný stav nebyl nikdy odhalen. Kéž by problémy svého v manželství dokázal vyřešit stejně elegantním způsobem!

Pokojné hučení motoru v kabině přeťalo nečekané pípání v téměř ječivém tónu. Will si v duchu vynadal, že se nechal rozptýlit těkajícími myšlenkami. Hbitě přejížděl očima přístrojovou desku, zatímco mu pažemi probíhalo mrazení v očekávání, jaká katastrofa postihla stroj. Přístroje však neukazovaly žádnou chybu, což Willa vyvedlo z míry ještě silněji, neboť získal dojem, že údaje přístrojů špatně čte a vyhodnocuje. Náhle si vydechl, sáhl spěšně k pasu, nahmátl nový pager typu SkyTel, který měl připevněný k opasku, vytrhl ho z pouzdra a stiskl knoflík příjmu. Na maličké obrazovce se rázem objevila černá písmenka na zeleně osvíceném pozadí. Četl:

UZ TED NAM CHYBIS. DNES VEČER ZLOM VAZ. KAREN A ABBY, S LÁSKOU.

Will se usmál, zakýval křídly letadla jako na pozdrav a pohlédl k jasnému nebi.

*****

Karem zastavila fordku dole ještě na hlavní cestě u poštovní schránky a jako vždy zakroutila hlavou při pohledu na bronzový modýlek dvouplošníku na její střeše. Vždycky tuhle dekoraci považovala za klukovský, nedospělý nápad. Sáhla do schránky a vytáhla odtud svazek dopisních obálek, reklamních letáčku a časopisů. Prohrábla se obálkami: výpisy od burzovních makléřů, pozvánky na večírky, časopisy Architectural Digest, Mississippi Magazíne a The New England Journal of Medicine.

„Pro mě nic?“ vyzvídala Abby ze zadního sedadla.

„Ale jistě,“ odpověděla Karen, natáhla dozadu ruku s bleděmodrou obálkou. „Počítám, že máš pozvání na Sethiny narozeniny.“

Zatímco Karen zahýbala na příjezdovou cestu k domovu, rozlepovala Abby svou obálku. „Za jak dlouho budu mít narozeniny já?“

„Za tři měsíce. Je mi líto, maličká.“

„Nemám ráda, když je mi pět a půl. Chci, aby mi bylo šest.“

„S tím nespěchej. Než se naděješ, bude ti šestatřicet.“

Když se objevilo v dohledu jejich rodinné sídlo, zmocnila se Karen jako vždy podivná rozpolcenost. Jako první přicházel pocit hrdosti. Dům navrhovali společně s Willem, a ona sama se ujala veškerých prací související se zakázkami a kontrolou chodu stavby. Přes určitá varování přátel se do stavby vrhla s vervou a dala se jí naprosto pohltit. Když se rodina konečně nastěhovala, nedostavilo se nadšení, nýbrž pocit jakési marnosti. Nemohla se zbavit pocitu, že si postavila vlastní vězení, zlatou klec podobnou ostatním rodinným domům, které z obou stran lemovaly Křivou míli a v nichž opuštěné manželky celé dlouhé dny vyčkávaly – ve společnosti neustále hrajících televizních přístrojů – na návrat svých zaměstnaných manželů.

Karen zajela autem do garáže vedle přízemní prádelny. Abby si sama odepjala bezpečnostní pásy, nicméně trpělivě čekala, až jí matka otevře zvenčí dveře.

„Dáme si vychlazený čaj,“ oznámila Karen dceři a postavila děvče na cementovou podlahu garáže. „Jak se cítíš?“

„Dobře.“

„Byla jsi dneska vlastně čurat?“

„Ne. Zato teď musím hned a rychle.“

„Tak běž. Cukr ti změříme potom. Pak si dáme ten čaj. Dneska se pěkně pomějeme. Uděláme si příjemný večer jen tak mezi děvčaty.“

Abby se rozzářily oči, stejně zelené jako maminčiny: „Mezi námi děvčaty!“

Karen otevřela dveře do prádelny, z níž vedl průchod do spíže a dále do kuchyně. Abby se kolem ní prosmýkla jako první do kuchyně. Karen se na moment zastavila u bezpečnostního panelu zavěšeného na stěně prádelny a vyťukala na něm bezpečnostní kód.

„A jsme bezpečně pod zámkem!“ zvolala. Vstoupila do bílé kuchyně a obrátila se k Abby. „Chceš k tomu čaji slané pečivo?“

„Chci Oreos.“

Karen jí položila dlaň na rameno. „Víš, že Oreos nesmíš.“

„Ale vždyť dostanu za chvíli injekci, mami. Nebo mi ji píchni hned tady. Jde to?“

Abby to hrála na matku chytře, jak to děti umějí. Inzulín se běžně vstřikuje půl hodiny či hodinu před jídlem. Tenhle postup bylo u dětí trpících dětskou cukrovkou zatěžko přísně dodržovat. Jestli dítě dostane injekci a potom ztratí chuť k jídlu nebo prostě odmítne jíst, jak je u dětí obvyklé, vystoupá hladina cukru do nebezpečné výše. Právě z toho důvodu vyvinuli novou formu inzulínu s označením Humalog, která se vstřebávala do buněk prakticky okamžitě. Humalog bylo možno aplikovat prakticky až těsně před jídlem, během jídla a dokonce i těsně po příjmu potravy. Jako první se k tomuto novému vynálezu dostali přirozeně lékaři jako Will. Tahle věcička přinesla revoluční změny do denního režimu rodin s diabetickými dětmi. Na druhé straně sváděl Humalog děti k tomu, aby narušovaly svůj jídelní dietní režim, neboť brzy rozpoznaly, že „protidávka“ je vždycky ihned po ruce.

„Žádné Oreos, pusinko.“

„Ach jo,“ vzdychla Abby. „Studený čaj s citrónem. Teď půjdu čurat.“

„Budeš to mít na stole, jen se vrátíš.“

Abby se ve dveřích otočila. „Nepůjdeš se mnou, mami?“

„Už jsi velká holčička a víš, kde je vypínač. Zatím ti připravím to pití.“

‚Ach jo.“

Zatímco Abby neochotně mizela v domě, padl Karenin pohled na obálku časopisu New England Journal of Medicine. Pocítila směs zlosti a vzteku, jako vždy, když narazila na hmatatelné symboly profese, kterou byla nucena opustit. Hluboko v srdci byla ráda, že výstava květin jí poskytla záminku vynechat lékařskou konferenci, kde by ji vykázali do rangu „manželek“ titíž muži, kteří za ní zaostávali o více než o patnáct bodů při zkouškách z chemie. Neuplyne ani měsíc a Willův článek o výsledcích jeho výzkumu se objeví právě v tomto časopise, zatímco ona, Karen, bude vtažena do dalšího projektu spolku Junior League. Odložila časopis k ostatní poště na stole a otevřela ledničku.

Každý z kousků zařízení v kuchyni bylo od firmy Viking. Přístroje se montovaly v městě Greenville a vzhledem k tomu, že Will prováděl epidurální anestezii u dvou těhotných žen z „firemní rodiny“ společnosti Viking, nebylo divu, že se dům Jenningsů mohl chlubit kuchyní, kterou by ihned mohli zařadit mezi doporučované výrobky v letáčku Hity sezóny, jenž jí dnes také přišel poštou. A vše za výrobní cenu, jak jinak? Karen vyrostla v domácnosti vybavené starou ledničkou Coldspot od Searsu a k sušení prádla ještě používali prádelní šňůry. Karen si sice dokázala vážit luxusu, nicméně dobře věděla, že v životě jsou vyšší hodnoty než honosný dům a květinová show. Z příborníku značky Viking vyňala čajovou konvici, postavila ji na stůl a začala krájet citron na plátky.

*****

Abby zpomalila v tmavé chodbě krok. Když míjela svou ložnici, hodila okem dovnitř skrz pootevřené dveře. Vzala na vědomí, že panenky jsou pěkně srovnány v hlavách postele, přesně tak, jak je tam ráno zanechala. Barbíny, Beatrix Potter i Beanie Babies, všechny pěkně pohromadě jako jedna velká rodina. Takhle to měla nejradši.

Dalších pět kroků ji přivedlo do velké koupelny, v níž se otočila a natáhla na špičky, aby dosáhla na vypínač. Vyhrnula sukýnku, stáhla kalhotky, a usadila se na míse. Výsledek ji potěšil: nespustila toho nijak moc, což znamenalo, že s cukrem je to v pořádku. Oblečení natáhla zpátky a vysoukala se na připravenou stoličku pod umyvadlem, z níž si velmi pohodlně a přepečlivě omyla ruce. Pak se vydala zpátky do kuchyně, přičemž nechala svítit světlo v koupelně pro případ, že by se sem po čaji musela znovu vydat.

Když míjela svou ložnici, zachytila nosem divný zápach. Panenky sice vypadaly spokojeně, ale něco jiného v pořádku nebylo. Vstoupila do ložnice, aby to vyzkoumala, když se chodbou rozlehl maminčin hlas. Čaj byl hotov.

Když se Abby otočila ke dveřím, mihlo se jí před očima cosi šedivého. Instinktivně máchla rukou před sebe, jako když zaháníte z obličeje pavučinu, jenže za šedivou skvrnou narazila na pevnou překážku. Šedivá skvrna byl její ručník, a překážka byla paže, která ho držela. Ruka jí přitiskla ručník na nos, ústa a jedno oko, a podivný pach, který ji sem přitáhl, jí náhle vnikal plnými doušky do plic s každým zoufalým nádechem.

Hrdlo se jí sevřelo hrůzou, takže nebyla sto ani přidušené vykřiknout. Pokusila se násilím vymanit, jenže cizí paže ji sevřela v pase, vyzvedla do vzduchu, uvedla do vodorovné polohy, takže její nožky, jimiž překotně kopala, nenašly žádnou překážku ani oporu. Ručník ji chladil v obličeji. V jednu chvíli ji napadlo, že to je tatínek, který se nenadále vrátil a provádí s ní nějaký podivný žert. Jenže to nebylo možné. Táta je letadle, přece. A nikdy by ji nevylekal vědomě k smrti. Určitě ne doopravdicky! A ona je teď vyděšená stejně jako tehdy, když upadla do mdlob, kdy jí myšlenky vylétly ven ušima jako roj včeliček dřív, než je mohla jen pomyslet, a když začala odříkávat slova, jaká dřív nikdo nikdy neslyšel. Snažila se bojovat ze všech sil s tím násilným sevřením, ale čím více se snažila, tím rychleji umdlévala. Záhy všechno potemnělo. Přestala vidět dokonce i na to oko, které neměla zakryté látkou. Mozek soustředila na vyslovení jednoho slova, jediného slova, na které připadla, a jež jediné jí mohlo pomoci. Podařilo se: s největší vervou, jíž byla schopna, na plnou pusu a s pocitem vítězství to slovo vykřikla: Mami!

Avšak spásný výkřik se ani neprodral látkou. Volání odumřelo v ručníku, sotva je Abby vyřkla.

*****

Huey Cotton stál vedle domu Jenningsových a otíral si nervózně dlaně o nohavice montérek, s očima přikovanýma k oknu ložnice toho děvčete, Abby… Na rozdíl od jiných jmen dětí si toto jméno zapamatoval na první poslech. Jeho máma mu kdysi nahlas předčítávala dopisy, adresované jisté Abby. Milá Abby, tímto oslovením začínaly dopisy čtenářů do redakce jedné populární rubriky. Matka je četla za kuchyňským stolem svým chraptivým, nikotinem poničeným hlasem, v květovaném županu a s věčnými natáčkami ve vlasech. Dopisy vynikaly tím, že je čtenáři nikdy nepodepisovali svým pravým, nýbrž smyšleným jménem. Matka říkala, že se čtenáři za své dotazy stydí. Místo jmen uváděli různé přezdívky nebo také neúplné adresy, jako čtenář, co se podepisoval Zvědavec z Omahy.

Huey uslyšel šoupání podrážek po dřevěné podlaze a spatřil bratrance, jak kráčí napříč růžovou ložnicí s malou Abby v náručí. Dívka bojovala, seč jí síly stačily, kopala hubenýma nohama, kam až dosáhla. Joe ji vědomě udržoval z dosahu stěn, nábytku a čela postele, aby jeho oběť nezpůsobila hluk. Huey pozoroval, jak cukání nohou slábne, až skoro úplně ustalo a zbyly z něj jen drobné záchvěvy, jako u pejska, jemuž se zdá o lovu.

Nebýt o něco větší, vypadala by teď dívka stejně jako několik desítek panenek, rozložených porůznu po celé ložnici coby spící krasavice v pohádkové zemi. Joe přistoupil o otevřenému oknu a podával děvče do Hueyovy náruče. Huey převzal břímě, jak nejjemněji dokázal, jako by přejímal zraněné ptáčátko. Ústa měl přitom překvapeně otevřená.

„Jsi génius,“ pochválil ho Joe s křivým úsměvem na rtech

„Omlouvám se ti, jak jsem slíbil. Teď bude holka dvě až čtyři hodinky v limbu. Máme spoustu času.“

„Zavoláš mi, že jo?“ ujišťoval se Huey.

„Každou půl hodinu. Neříkej nic jiného než „haló“, ledaže se tě budu na něco ptát. A vypni si mobila. Nastav si jen hlášení příchozích hovorů. A drž v patrnosti záložní plán. Jasný?“

„Jasný.“

„Dobrá. Padej odsud!“

Huey se otočil, vydal se směrem k vozu. Náhle se zastavil a obrátil k Joeovi.

„Co je?“

„Nedal bys jí panenku?“

Joe obrátil oči v sloup, zmizel z okna, sáhl po jedné z barbín, oblečené do svatebního, a vystrčil ruku z okna. Huey stiskl panenku mezi dvěma prsty a odkráčel.

„Nezapínej motor, dokud nebudeš na hlavní silnici,“ připomněl mu Joe.

„Pamatuju si.“

Huey nesl dívku jako vzácný poklad, přímo s mateřskou opatrností. Pomalu se blížil k altánu, za nímž byl ukryt jejich pickup. Bílá vlečka ze svatebního úboru panenky Barbie za ním vlála ve větru jako veselý praporek.

*****

Karen stála vedle kuchyňského stolu a listovala medicínským žurnálem, který ji zároveň přitahoval i dráždil. Na pultíku stály připraveny dvě orosené sklenice ledového čaje se zavěšenými citrónovými plátky na obrubě skla. Vedle skleniček tam ještě ležel plastikový nástroj na propichování Abbyiných prstíčků – vypadal jako kuličkové pero. Karen zavolala, aniž zvedla oči od stránek časopisu. „Abby? Jsi tam, miláčku?“

Odpovědi se nedočkala

Ucucla ze své skleničky a pokračovala ve čtení, vděčná za tu chvilku klidu a ticha před tím, než se vrhne do práce na posledních přípravách k zahájení slavné květinové výstavy.

*****

Pod vysokými a omamně vonícími borovicemi otevřel Huey volnou rukou dvířka pickupu na řidičově straně, složil Abbyino bezvládné tělo na sedadlo a přešoupl je celé na stranu spolujezdce. Děvče spalo jako andílek. Huey nespěchal a dívku si chviličku prohlížel. Také ho těšilo postávat na lehce houpavém podkladu z napadaného borovicového jehličí. Byl to jako stát na vysokém měkkém koberci. Nejraději by se k tomu ještě i zul, jenže před očima mu v duchu vytanula postava bratrance Joea. Jestli Huey teď něco zkazí, Joe si to s ním nemilosrdně vyřídí. Huey sáhl dovnitř vozu, posunul řadicí páku na neutrál, otočil se, zapřel o sloupek dveří a začal postrkovat auťák pozadu ven z úkrytu tak lehce, jako by jiný tlačil motocykl. Jakmile se dostal před altán, vůz otočil po směru jízdy a pokračoval přes trávník až na příjezdovou cestu. Tady už byl terén svažitý a vůz se posunoval téměř bez námahy, jen vlastní vahou. Jakmile se kola ocitla na asfaltu, vůz se rozeběhl sám od sebe ještě rychleji. Huey se pokusil naskočit s jednou nohou na stupátku, noha mu uklouzla a auto se řítilo čím dál tím rychleji po svahu dolů. Huey je zadržoval svou mohutnou silou a jen díky tomu se auto ještě neocitlo nekontrolovaně dole U křivé míle.

Tak vůz a Huey v těsné symbióze urazili tři čtvrtiny vzdálenosti k hlavní silnici. Až teprve tam se Hueymu podařilo vyšvihnout se vší silou svých mohutných paží na sedadlo řidiče. Dupl na brzdový pedál právě včas, než by se vůz vyřítil z boku na hlavní silnici. Ten se zastavil těsně na jejím okraji. Prudké zabrždění vyhodilo Abby ze sedadla proti palubní desce. Huey uslyšel náraz těla, ale dívka se neprobudila. Huey dívku vytáhl na široké sedadlo vedle sebe tak, že si dívčinu hlavu položil na pravé stehno. Dlaní jí přikryl ústa, aby se ujistil, že dívka dýchá.

Tak setrval několik vteřin, než se uklidnil. Potom teprve zaklapl dveře vozu, nahodil motor a vydal se po Křivé míli směrem ke státní silnici číslo 463, která ústí na mezistátní pětapadesátku. Věděl, že má před sebou dlouhou noc.

*****

Karen nastražila uši, když zaslechla hluk startujícího motoru. V tuhle dobu to bylo něco nezvyklého. Sousedi nebydleli tak blízko, aby mohla registrovat jejich odjíždějící automobily. Vyhlédla ven z kuchyňského okna, ale nic podezřelého nespatřila. Z okna bylo vidět jen na jeden nedlouhý úsek Křivé míle a křižovatka jejich příjezdové cesty s hlavní silnicí byla zakryta hůrkou jejich vlastního pozemku. Že by to byla dodávka expresní doručovatelské služby UPS, otáčející se dole na křižovatce?

Karen otočila hlavu zpět ke dveřím do haly a zavolala: „Abby? Potřebuješ pomoc, Abby?“

Zůstala opět bez odpovědi.

Karen se žaludek sevřel vlnou nečekaného strachu. Bylo její povinností kontrolovat výkyvy hladiny cukru u nemocné dcerky, a i když si to nepřipouštěla, kdesi pod povrchem dřímala latentně obava, že něco zapomene, zamešká, opomine… Časopis jí vypadl z rukou a Karen se rozeběhla do haly. Na půl cestě přes halu zaslechla kroky dupající po dřevěné podlaze a Karen si v duchu vydechla a usmála se. Ještě stále měla široký úsměv na rtech, když proti ní z opačné strany haly vyrazil asi padesátiletý tmavovlasý neznámý muž s rukama nad hlavou.

Karen se chytila pravou rukou za krajinu srdeční. Ve zlomku vteřiny jí vyschlo v listech, sevřelo se hrdlo a celé tělo se zalilo potem. Současně jí hlavou bleskla zoufalá myšlenka, že přítomnost cizince v domě je pouhá náhoda, že jde jistě o omyl, bláznivou souhru okolností – nebo snad Will předal před odjezdem nějakému dělníkovi klíč, aby tu pracoval?

Tou nadějí se kojila sotva vteřinu, aby vzápětí šestým smyslem pochopila, že něco je osudově v nepořádku –jako náhle pochopíte, že vám v prsou vyrůstá zákeřný nádor, něco, co by tam být nemělo a přesto je, a čeho se zbavíte jen za cenu neuvěřitelných těžkostí. Ostatně, právě kvůli takovému nádoru přišla Karen o svou sestru. Karen si krajíčkem vědomí vzpomněla na slova svého otce, veterána korejské války, který ji varoval: osud přichází jako blesk z čistého nebe, bez nejmenšího varování. Nebo lstivě a nenápadně jako tikot hodin.

„Stůjte klidně, paní Jenningsová,“ řekl muž rozvážným tónem. „Abby je v pořádku. Poslouchejte, co vám teď řeknu. Všechno je v pořádku.“

Při vyslovení Abbyina jména se matčiny oči zalily slzami. Potlačované věčné obavy, dosud vždy dřímající kdesi pod povrchem, vyrazily náhle ven a zaplavily celé Karenino tělo, takže ochrnulo na místě. Brada se jí roztřásla. Chtělo se jí křičet, ale hrdlo nevydalo ani hlásku.

Kapitola 03

Karen stála s otevřenými ústy a cizinec promluvil: „Jmenuji se Joe, paní Jenningsová. Joe Hickey. Budu vám nápomocen, abyste všechno dobře zvládla. První, co si musíte osvojit, je vědomí, že Abby se daří dobře a je v absolutním pořádku.“

Dočasné ochrnutí údů a hlasivek, které ji postihlo při pohledu na cizího muže, jenž se vynořil z míst, odkud očekávala příchod dcerky, se nakonec zlomilo. Karenino tělo se celé otřáslo, jako by ji někdo náhle udeřil.

„Abby!“ zaječela z plných plic. „Pojď ke mně!“

„Uklidněte se, paní Jenningsová,“ vyzýval ji muž tiše. „Dívejte se na mne, nikoli ke dveřím. Jsem Joe Hickey, rozumíte? Sděluji vám své pravé jméno, neboť se neobávám, že by to mohlo mít později následky. Celou záležitost nikdy nikam neohlásíte, protože vaší dcerce se nic nestane. Nikomu se nic nestane – ani vaší Abby, ani vám, ani mně, nikomu. Dítě to vždycky v pohodě přežije. To je mé pravidlo.“

V jakémsi polosnu vytanul Karen před očima obraz z filmu Kniha džunglí, který sledovala spolu s Abby snad padesátkrát. Teď naslouchala hlasu neznámého muže fascinována tak, jako zvířata naslouchají hadu Ká, který všechny napřed zhypnotizuje hlasem, aby je vzápětí pozřel. Ale Karen už přicházela k sobě. Potřásla hlavou a vybavila si před očima obraz dcery. V následující chvíli se její strach přetavil do nezadržitelné vlny hněvivého vzteku takové síly, jaký nikdy předtím nepoznala. Ten chlap tu stojí jako překážka mezi ní a jejím dítětem. Jestli se pokusí je rozdělit, bude to jen přes Kareninu mrtvolu, rozhodla se v hloubi srdce.

Něco z toho se muselo projevit navenek, neboť Hickey vzápětí prohlásil: „Abby tu už není, paní Jenninsová. Je –“

Vyrazila vpřed jako lvice, chlapa odhodila jako pírko z cesty a pádila přes halu do protější chodby. Rozrazila dveře koupelny. Ta byla prázdná. „Abby! Abby? Kde jsi?“

Ve vteřince se otočila jako na obrtlíku, vyrazila zpět do chodby, otevírala horečně dveře přízemních pokojů a komor. Čím dále pokračovala, tím více se jí do srdce vkrádal svíravý pocit bezmocnosti. Vyběhla po zadním schodišti nahoru a prohledávala první patro, místnost za místností. Všechny byly prázdné. Ocitla se v obýváku, skočila k nejbližšímu telefonnímu aparátu a vytočila 911. Místo ústředny se ozval nudně drmolící hlas z nahraného pásku: „… církev Zřídlo života založená páterem Bobem je církev věrná Bibli, nedopouští se žádného znetvoření pravého živého Slova, není to žádná zlovolná úprava jako ta vydaná v edici Kinga Jamese –“

Karen stiskla tlačítko přerušující hovor, ale drmolící hlas pokračoval nerušeně dál. Muž jménem Hickey zřejmě vytočil číslo téhle fanatické stanice z kuchyňského telefonu a nechal sluchátko vyvěšené, napadlo ji. Takhle se pomoci nedovolá. Praštila sluchátkem a rozeběhla se k přístroji, napojeného na soukromou telefonní síť. Odsud se ozval ženský hlas, jako by přicházel z jiného světa:

„… přenos předpovědi počasí pro farmáře ze satelitu sponzoruje společnost ChemStar, výrobce průmyslových herbicidů…“

Karen upustila sluchátko a zírala bezmyšlenkovitě na svou tvář v protějším zrcadle. Oči měla vypoulené a nepřítomné, jako mají lidé, kteří právě přežili automobilovou nehodu. Oběti srážky. Jejich příbuzní. Kulhající ranění. Věděla, že se potřebuje zklidnit, aby mohla racionálně uvažovat, ale nemohla si pomoci. Napjala všechny svaly těla, aby ho uvedla do pohotovosti. Jak bojovala sama se sebou, vytanul jí před očima jeden obraz.

Vrátila se spěšně ke schodišti, avšak tentokrát k jeho druhému křídlu, pokrytému kobercem. Neslyšně sestoupila do přízemí, pak našlapovala opatrně po špičkách napříč halou směrem k manželské ložnici – aby do ní náhle vrazila jako blesk a zabouchla za sebou dveře. Srdce jí bušilo ostošest, jako by se pokoušelo dohnat zanedbané tepání při prvním pohledu na neznámého útočníka.

Karen si dlaněmi přejela ledové tváře a třikrát se vědomě a zhluboka nadechla. Pak otevřela dveře vedoucí do sousední komory a stoupla na stoličku, aby dosáhla na horní polici. Ruka dosáhla sotva přes okraj, nicméně konečky prstů nahmátla to, co hledala: manželovu osmatřicítku. Stokrát manžela žádala, aby dal tu pistoli z domu, dokud je Abby malá, ale nic se nestalo. Teď děkovala Bohu, že ji neposlechl. Uchopila těžkou zbraň do dlaně a otevřela závěr. V komoře náboj nebyl, ale Karen si věděla rady. Otec ji kdysi učil: zbraň je jen nástroj jako každý jiný, jako sekyra nebo vrtačka… Karen odklopila zásobník. Našla v něm pět nábojů. Natáhla závěr, nechala ho zaklapnout, vyšla z komory a jako kočka se začala krást ke dveřím ložnice se zbraní napřaženou před sebe a připravenou k okamžitému použití. Teď se postaví tváří v tvář člověku, který jí ukradl dceru. Učiní všechno, co je nutné, aby jí dceru vrátil. Na váhání není čas ani místo. Na slitování jakbysmet.

Pomaloučku otevírala dveře ložnice do haly. Dveře do kuchyně byly pootevřené a lilo se z nich světlo. Dýchala nyní přerývaně krátkými nádechy, až dosáhla vchodu do kuchyně. Nahlédla dovnitř.

Joe Hickey seděl poklidně za stolem a upíjel ze sklenice z čajem. Fakt, že ten čaj připravovala pro malou Abby, ji rozvztekal na nejvyšší míru. V hrdle se jí udělal knedlík. Vrazila do kuchyně a svírajíc pistoli oběma rukama namířila ji přímo na hlavu sedícího chlapa.

„Kde je má dcera?“

Hickey se nenechal vyrušit, dopil čaj a pomalým gestem odložil sklenici na stůl. „Přece byste mě nezabila, Karen. Můžu vám říkat Karen?“

Potřásla pistolí v ruce. „Kde je má dcera?“

„Abby nic nechybí. Ale jestli mě zastřelíte, bude po smrti během třiceti minut. Já už tomu nebudu moct zabránit.“

„Povězte mi, o co vám jde?“

„Poslouchejte tedy dobře, Karen. Tohle je únos pro peníze. Jasný? Pro prachy. Jen pro peníze! O nic jiného nejde. Proto to poslední, co bych si moh přát, je, aby se vaší malé dcerce zkřivil jen vlásek na hlavě.“

„Kde je Abby řeď?“

„V péči mého bratrance. Jmenuje se Huey. Sotva jste vstoupily do domu, vystrčil jsem tu holku z okna do náručí mého společníka a on ji odvezl autem pryč. Huey má mobilní telefon a –“

Hickey vykládal dál, ale Karen jeho slova přestala vnímat, neboť celou mysl jí zaplnil obraz, který jí Hickey právě vylíčil: její malá dcera sama s cizím mužem. Bude se zmítat hrůzou, volat maminku, plakat. Karen se cítila jako ve volném pádu do pekel a žaludek se jí střídavě zvedal a svíral hrůzou.

„Posloucháte mě, Karen? Povídám, když nezavolám kámoše, mýho bratrance, každých třicet minut, zabije ji. Nerad, ale udělá to. To je pravidlo číslo dvě. Takže pusťte z hlavy každou bláznivou myšlenku na styk s policií. Než přijede, než mi sejme otisky prstů, než mě zavřou a než se dostanu k vůbec nějakému telefonu, bude Abby ležet mrtvá někde na okraji silnice.“

Karen se probudila ze svého transu.

„Ale to se nestane, že?“ pokračoval Hickey a usmíval se. „Jste chytrá ženská a Huey hodný chlapec. Má děti rád. Sám je jako dítě. Jenže je krapet zaostalej. A protože jsem já praktický jediný člověk, který se k němu vždy choval pěkně, poslouchá mě na slovo. Takže s tou pistolkou bych vám doporučoval být krajně opatrná.“

Karen se podívala na zbraň, již držela v ruce. Náhle jí došlo, že ta pistole ohrožuje v dané chvíli daleko více Abby než toho muže u stolu.

„Koukám, že vám věci docházejí rychle,“ pokračoval Hickey. „Takže poslouchejte ještě jednou: tohle je únos pro výkupné, jak jsem řekl. Jenomže to není jako v televizi nebo v kině. Tohle není únos Lindberghova dítěte, ani únos dcery nějakého podělaného panáka ze správní rady od Exxonu. Tento únos je umělecký kousek. Dokonalý zločin, chcete-li. Dokonalý proto, že jsem jej provedl už pětkrát a ani jednou mě nedostali. Mistr Zákon zůstal kompletně na holičkách.“

Karen ukázala na Hickeyho levou paži, na níž zpod rukávu vykukovalo tetování, orel svírající ve spárech kříž. „To je vězeňské tetování?“

Hickey se na moment zarazil, ale tvář se mu vzápětí uvolnila. „Zašili mě za něco jinýho. Jak poznáte, že je to z lapáku?“

„Nevím.“ Karen viděla podobná tetování na několika pacientech během studií. „Prostě to poznám.“

„Jste chytřejší než ostatní paničky z domácnosti, což? Stejně vám to prd pomůže,“ přitvrdil Hickey náhle svůj slovník. „Mám vás v hrsti, dámo. A vaši holku taky. Nezapomínejte na to.“

Karen se pokusila potlačit další slzy. Rozhodla se, že chlapovi nebude skýtat žádné potěšení. Zakývala nerozhodně revolverem v dlani a zamířila níže.

„Vím, co vám vrtá hlavou,“ pokračoval Hickey. „Co se stalo s těmi dětmi z ostatních únosů, že?“

Zvolna přikývla.

„Přesně v téhle minutě, stejně jako jindy, si užívají svých bezstarostných životů. Koukají na pohádky v televizi nebo plavou ve svých podělaných soukromých bazénech. A víte proč? Protože jejich maminky po mně nestřílely a jejich tatínkové zachovali chladné hlavy a po šoku prvních minut už postupovali rozumně a metodicky. Stejně jako to uděláte vy.“ Pozvedl sklenici ke rtům a usrkl čaje. „Chtělo by to cukr. Vy asi nejste z venkova. Tam lidi víc sladí.“

Karen byla vychována v okolí venkovských vojenských základen, ale necítila potřebu neznámému násilníkovi něco vykládat.

„Jestli vám ta bouchačka náhodou spustí sama, bude Abby za chvíli mrtvá stejně, jako kdyby jste ji odpráskla sama. Kulka z téhle zbraně tak zabije naráz dva lidi, ne jednoho. Myslete na to, Karen.“

Odložit pistoli se ji nijak nechtělo, ale neviděla žádné jiné východisko ze situace. Pohodila zbraň na stůl směrem k Hickeymu, a to tak, že se jedna dlaždice na pracovní desce rozštípla.

„Hodné děvče,“ pochválil ji Hickey, aniž se dál staral o osud revolveru. „Ano, madam, tohle přesně udělá rozumná maminka v dané situaci. Doufám jen, že máte manžela alespoň tak chytrýho, jako jste sama.“

Karen pocítila novou vlnu obav. „Kde je můj manžel? Co jste s ním udělali?“

Hickey si dal načas s prohlížením náramkových hodinek, které nosil ciferníkem pod zápěstím, jak mají ve zvyku vojenští důstojníci. Jako by čas byl jejich soukromým majetkem, o nějž se nehodlají s nikým dělit. „Váš manžel teď už bude tak v půli cesty do krásného hotýlku jménem Beau Rivage Casino v lázeňském městečku Biloxi.“ Hickey to prohlásil tónem pracovníka cestovní kanceláře, ale víc než ten dryáčnický tón vylekal Karen stupeň jeho informovanosti o soukromých rodinných záležitostech. Ten chlap zná jejich plány, přesné rozvrhy, pohyb…

„Až manžílek dorazí na místo, dáme mu možnost se vysprchovat a pronést jeho slavnou řeč. Pak se dočká návštěvy v podobě mého partnera. Tak se dozví, jak se věci právě mají. Tedy to, co už víte vy. A pak my všichni strávíme společnou noc.“

Karen se zmocnil strach. „Jakou noc? O čem to mluvíte?“

„Tahle operace bude trvat přesně dvacet čtyři hodiny, počínaje chvílí, kdy jsme já a Huey zahájili akci dnes dopoledne. Celodenní práce za celoroční plat. Dobrý, ne? Takže do jejího ukončení nám zbývá,“ pohlédl Hickey znovu na hodinky, „ještě dvacet hodin.“

„Na co bychom čekali?“ zeptala se Karen hlasem, v němž zazníval probouzející se vztek. „Jestli chcete peníze, dám vám je. Kolik chcete. Vraťte mi dítě.“

Hickey potřásl hlavou. „Nepochybuji, že byste to udělala, Karen. Ale naše operace neprobíhá takto. Všechno musí postupovat podle časového plánu. Tak, aby nedošlo k nežádoucím překvápkům.“

„Ale my nemůžeme čekat čtyřiadvacet hodin!“

„Budete se divit, jak snadno to pro svý dítě uděláte. Tady nám nic nechybí. Trochu se navzájem poznáme, uděláme si večeři a budeme si i jinak žít spokojeně. Mezitím se Abby naučí od Huyeho trochu vyřezávat ze dřeva. A než se nadějete, budu já mít své peníze a vy svou dceru.“

„A teď poslouchej ty mě, ty zkurvenej hajzlíku!“ vyrazila do útoku Karen.

Hickey zblednul. „Dejte si pozor na pusu, dámičko. Teď nejste v pozici, že byste mohla rozkazovat.“

Karen si něco uvědomila a pokusila se znovu ovládnout svůj hlas. „Dobrá. Něco vám povím, pane… Hickey; jestli chcete čekat až do zítřka, Abby zemře.“

Chlapovy oči se zúžily do škvírek. „Co to žvaníte?“

„Abby je diabetička. Má těžkou cukrovku. Když nedostane svou dávku inzulínu, zemře.“

„Kravina.“

„Aha, tak tohle jste nevěděli?“

„Kecy. Dokažte mi to.“

Karen přispěchala ke kuchyňské skříňce, otevřela ji a vyňala odtud sadu injekcí s dlouhými jehlami, zajištěné oranžovými kloboučky a zatavené ve fólii. Hodila balíček na stůl před Hickeyho, otočila se, otevřela ledničku, dostala z ní sadu skleněných tubiček spojených v balení do dlouhé řádky. Jednu z tubiček s inzulínem odlomila a strčila ji Hickeymu před nos.

Hickey jsi vzal do prstů a četl: „Humulin N. Pacient: Abigail Jennigsová. Předepsal: MUDr. Will Jennings.

„Ale hovno,“ vydechl Hickey ztěžka. „Nevěřím tomu.“

„Pane,“ začala Karen nejprosebnějším tónem, jakého byla za daných okolností schopna, „tyhle léky musíme doručit mé dceři. Panebože, vždyť jsem jí ani nestačila změřit cukr, když jsme se dostali domů.“ Karen znovu pocítila, jak jí podlaha uhýbá od nohama. „Abby musí dostat svou injekci během hodiny. Musíme jí to doručit. Jak daleko teď je?“

„Nikam nemůžeme odjet,“ řekl Hickey nepřítomně.

Karen najednou znovu popadla pistoli, dosud volně ležící na stole mezi nimi, a zamířila jí na chlapovu hruď. „Ale můžeme! Odjedeme teď hned.“

„Říkal jsem vám něco o tom revolveru.“

Karen natáhla kohoutek, až cvakl. „Jestli Abby nedostane inzulín, zemře. Pak už mě nic nezastaví. Takže teď koukejte dělat vy, co vám říkám já!“

V Hickeyho očích něco zablesklo. Něco jako pobavení, nebo překvapení. Zvedl paže nad hlavu, jako by se vzdával. „Jen klid, paničko. Já jen říkám, že nemůžeme jet hned. Abby je stále na cestě do bezpečného místa. Pojedeme možná o něco později. Zatím mi povídejte, jak je to s tím jejím zdravím. Jak moc je to kritické?“

„Jak moc? Může zemřít.“

„Jak dlouho to může trvat? Totiž – kdy začnou potíže?“

Karen se pustila do výpočtů. Jestliže Abby dostane před usnutím jen obvyklou stravu, jestli za daných okolností vůbec usne, může se dočkat rána. Tak zní hrubý výpočet. Ale Karen nehodlala nic riskovat. Co když jí ten druhý únosce nabídne čokoládové tyčinky? Bonbony?

„Mladiství diabetici jsou velmi nestabilní,“ zdůraznila Karen. „Jestli Abby zkonzumuje nějaké cukry, bude v kritickém stavu obratem. Nastane dehydratace. Pak dostane těžké bolesti břicha a začne zvracet. Pak upadne do bezvědomí. Pak zemře. To všechno se seběhne velmi rychle.“

Hickey našpulil rty a přivřel oči. Karen viděla, že chlap provádí nějaké vlastní propočty. Pak natáhl ruku k obdélníkové nevelké pracovní desce zabudované do kraje kuchyňského stolu, zvedl odtud sluchátko bezdrátového přenosného domácího telefonu a vyťukal na něm číslo. Karen přikročila k desce a stiskla na ní tlačítko SPEAKER: Hickey si rychle prohlédl desku, ale dříve, než usoudil, kterým tlačítkem se vypíná vestavěný reproduktor, ozval se z něho hlas: „Jsi to ty, Joe? Už je to půl hodiny?“

„Ne. Nemáš říkat jen haló?“

„Do prčic. Omlouvám se.“ Hlas muže na druhé straně přeskakoval jako u padesátiletého mutujícího chlapce. Hickey se zmínil, že jeho bratranec je jako dítě, vzpomněla si Karen.

„Jak vypadá holka?“

„Dobře. Ještě stále spí.“

Karen se sevřelo srdce a potřásla pistolí. „Nechte mě s ním promluvit.“

Hickey ji odehnal máchnutím ruky jako dotěrný hmyz. Z reproduktoru se ozvalo: „Kdo to byl, Joe?“

„Betty Crockerová.“

„Dej mi to sluchátko, chlape,“ vykřikla Karen.

„Abby stejně nemůže mluvit, Je uspaná,“ informoval ji Hickey.

„Uspaná? Ty svině. Ty –“

Hickey se lehce nadzvedl a udeřil Karen pěstí do břicha a vyrazil jí dech. Karen se skácela pod úderem k zemi, pistole jí vypadla z rukou a zazvonila o dlaždičkovou podlahu.

„Sáhni jí na hrudník, Huey,“ přikazoval Hickey do telefonu. „Zjisti, jestli správně dýchá.“

„Tak nějak jako mělce. Jako štěňátko.“

„Dobrá, v pořádku. Poslyš, nedávej jí žádné sladkosti ani nic podobného. Jasný? Když, tak jen něco slaného, jo?“

„Potřebuje tekutiny,“ ozvala se Karen znovu popadajíc dech. „Spoustu vody.“

„Dej jí napít. Hodně vody.“

„Slané tyčinky a vodu,“ opakoval Huey na druhém konci jako ozvěna.

„Možná, že se dnes v noci u vás objevím,“ oznámil Joe.

Karen dosud ležící na podlaze pocítila záchvěv naděje.

„Dobrý. Poslyš, jeď opatrně,“ pokračoval Hickey.

„Maximálně osmdesátkou,“ hlásil Huey obratem.

„Správně,“ uzavřel Hickey.

Hickey zavěsil sluchátko na místo a sedl se na bobek před Karen. „Obchod proběhne takto: než cokoli podnikneme, musíme dát mému partnerovi příležitost promluvit si s vaším manželem. Než budeme pokračovat v akci, musíme mít jistotu, že také Will všechno správně pochopil a bude spolupracovat. Protože v první minutě, v tom šoku, mají lidi tendenci udělat nějakou nepředloženost. Jak jste nám to sama předvedla, že? A při té komplikaci s cukrovkou by mohl jednat zkratkovitě a celou věc prásknout. Doufám, že bude mít dost rozumu, aby to neudělal, protože v opačném případě vaší Abby nepomůže ani inzulín celýho světa.“ Tady se Hickey zvedl. „O vaší dceru se postaráme. Bude to trvat jen několik hodin. Mějte trpělivost. Teď vstaňte.“

Natáhl k ní ruku, ale Karen ji přehlédla. Zvedla se na kolena, opřela se pažemi o stůl a vytáhla nahoru. Pistole zůstala ležet na zemi.

Hickey přešel na protější stranu místnosti, kde na stěně visel zarámovaný obraz. Byla to napůl abstraktní malůvka aligátora, vyvedena v zářivých barvách, jakými malují děti, jenže kompozice obrazu naznačovala, že celá věc je dobře promyšlená a vyvedená rukou umělce.

„Tyhle obrazy máte rozvěšené po celém domě, nemám pravdu?“

„Ano,“ pravila Karen duchem stále ještě se svou dcerou. „Malíř Walter Anderson. Už je po smrti.“

„Musejí mít cenu.“

„Tohle plátno zrovna ne. To jsem vybarvila sama, aby bylo veselejší. Ale akvarely rozvěšené po domě jsou hodnotné. Chcete je?“

Hickey se uchechtnul. „Jestli je chci? Seru na ně. Než nastane ráno, budete je všechny nenávidět, jeden za druhým. Budete si přát, abyste žádný z nich už nikdy víc nespatřila.“

Odvrátil se od obrazu a usmál se.

*****

Čtyřicet mil jižně od Jacksonu stál v hlubokém smíšeném lese z borovic a listnáčů malý srub s plechovou střechou. Vedle něho odpočíval starý bílý terénní vůz Rambler AMC položený podvozkem na tvárnicích, místy přetíraný základní červenou barvou. Celá věc byla obrostlá plevelem. Několik metrů od rozpadajícího se vozu ležela rezivějící propan-butanová bomba s černou hadicí obtočenou kolem ventilu. Nad mýtinou se rozléhal ptačí zpěv, doprovázený jen rychlým staccatem datlova ťukání. V korunách vysokých dubů se proháněly šedé veverky.

Pojednou hlasy ptáků a zvěře ztichly. Lesem se rozlehl nový zvuk, vrčení starého motoru, hlasitě klepajícího. Hluk se přibližoval, až se na mýtince objevila zelená kabina pickupu a zazářila v horkém slunci. Vůz se posunoval po zarostlé cestě a nakonec zastavil před verandou srubu.

Huey Cotton vystoupil z auta a rychle ho obešel. Z kapsy mu stále ještě trčela panenka Barbie v bílém odění. Otevřel dveře na straně spolujezdce a zvedl do náručí bezvládné tělo dívky. Dívku pohoupal v mohutných pažích jako mimino, bokem strčil do dvířek, až zaklapla a pomalu vystoupal po schůdkách ke dveřím srubu. Pod jeho těžkým tělem sténala prkna verandy Zastavil se přede dveřmi, naklonil se kupředu, vstrčil svůj tlustý malíček do škvíry mezi veřejí a síťovými lítačkami, které se vysunuly a Huey nacpal svůj trup mezi zábranu a hlavní dveře. Pevné dřevěné dveře si otevřel tak, že do nich kopl svou olbřímí botou velikosti čtyřicet osm. Proklouzl dovnitř, zatímco síťové lítačky se za ním zase zaklaply vlastní vahou.

*****

Will přistál se svým Baronem za nádherným letounem třídy DC-3, který by si byl rád podrobněji prohlédl, jenže dnes na to neměl čas. Roloval podél zaparkovaných letounů a sledoval pokyny letištní služby, která ho naváděla na volné stanoviště. Letiště Gulfport-Biloxi sloužilo letadlovému parku jednak leteckých sil

USA, jednak Národní gardy. Kolem letiště byla porůznu upoutána bitevní letadla i civilní vrtulníky. Letiště bylo skvěle hlídané a právě jeho bezpečnostní aspekt působil Willovi vždy problémy.

O svém přistání informoval s dostatečným předstihem a zařídil si, aby ho před letištěm u budovy U. S. Aviation Corp. čekal najatý vůz. Tuhle službu zde měli pro přistávající soukromé piloty dobře připravenou. Jen co se zastavily listy vrtule jeho letadélka, vyskočil Will z kabiny a otevřel zavazadlový prostor. Letištní služba přistavila k jeho letounu forda Tempo. Will do něj naložil svá zavazadla, pomalu jedno po druhém a s velkým přemáhání, kvůli rozbolavělým kloubům: velký pytel, kufr, plochou diplomatku z pevného plastiku, těžký notebook, sadu golfových holí. V duchu nadával, že ani umrtvující dávka ibuprofenů ho nezbaví bolestí, provázejících každý jeho pohyb.

Služba ho informovala, že kvůli převrácenému náklaďáku je na čas zavřená mezistátní dálnice 10-East. Znamenalo to, že do Biloxi to bude muset objíždět podél pobřeží. Doufal, že dopravní ruch mezi letištěm a kasinem není silný. Do zahájení konference v hotelu zbývala necelá hodina, a to se ještě chtěl vysprchovat a oholit, aby před pěti sty posluchači – vesměs lékaři a jejich drahými polovičkami – vypadal trochu k světu.

Vyjel na federální devadesátku, táhnoucí míle a míle podél Mexického zálivu, od zátoky Bay Saint Louis až k alabamské hranici, a dál až k Mobile Bay. Slunce právě zapadalo kdesi nad New Orleansem, který ležel asi sto kilometrů k západu. Až bude Will zahajovat přednášku, bude ještě stále světlo. Po plážích se pohybovaly celé rodinky v plavkách. Většina z nich pouštěla draky. Plavat ve vodě nikoho nespatřil. Nebyly ani vlny, jež by stály za řeč. Will si pamatoval, že příbojová vlna tu zvedá písek ze dna a barví vodu kolem pobřeží do hněda. Za smaragdovou zelení Mexického zálivu jste museli zajet ještě dál na východ, ještě dobré dvě hodiny jízdy.

Pobřeží zálivu Mississippi Gulf nepatřilo k Willovým nejoblíbenějším. Celé mu připadalo jaksi zanedbané a opomíjené. Opadávající omítky, atmosféra zašlosti byla zdůrazňována pásy navátého písku a kalnou příbřežní vodou jako příznakem zániku. V r. 1969 vtrhl do těchto míst hurikán Kamila rychlostí sto šedesáti kilometrů v hodině a notně poničil pobřežní sídla. Ani dnes nevypadalo pobřeží o mnoho lépe. Celé místo působilo dojmem, že dobré časy minuly, aby se už nikdy nevrátily. Dva roky po ničivém útoku hurikánu přinesla oživení výstavba kasina. Náhle se na pobřeží objevily zářivé paláce jako surrealistické písečné zámky a zaměstnaly tisíce lidí, oživily všechny druhy skomírajících služeb, ale zejména zastavárny, bazary i pochybné finanční instituce, v nichž jste mohli proměnit šek sociálního pojištění na hotovost nebo zastavit auťák v zastavárně, abyste mohl pokračovat ve hře v kostky. To vše bylo vidět za dne. V noci jste spatřili jen jiskřivou řadu věží s jejich reklamními štíty zářícími ve stylu osvětlení v Las Vegas, odrážené vodami zálivu, a také tisíce aut plížících se k místu hazardu po pobřežní rychlostní komunikaci. Centrum zoufalců a důvěřivců.

Will si připadal teď, když se ocitl mimo domov, jako vykořeněný. Po letech manželství už nebyl zvyklý rozhodovat samostatně ani o tom, kde může zastavit nebo zabočit. Proto ho to svádělo provést náhlý obrat a pustit se neplánovaně postranní uličkou, aniž by to musel někomu vysvětlovat. Samozřejmě, že pocit svobody byla jen iluze. Čekají na něho jiní, tak jako vždycky, a Will už má takhle zpoždění. Tlačil na pedál plynu s vědomím, že v sázce je víc než případná pokuta za rychlou jízdu.

Když se přiblížil ke kasinu, doprava se zpomalila na úroveň popojíždění, ale to už byl v dohledu nápis BEAU RIVAGE, odrážející paprsky zapadajícího slunce. Sjel z hlavní silnice a dostal se na příjezdovou cestu vedoucí do oblasti kasin. Před vchodem do hotelu postávali poslíčkové a také nosiči, připravení postarat se o jeho zavazadla. Will jim předal klíčky od vozu, ale nesvěřil jim kufřík a notebook.

Interiér hotelu Beau Rivage je postaven v kolosálním stylu mafiánských kasin známějšího střediska hazardu Las Vegas. Je to volná fantazie na téma předválečného amerického Jihu se vzrostlými magnoliemi, rostoucími uvnitř prostorného areálu vstupní haly. Hotel s kasinem připadal Willovi jako kříženec mezi věží Trump Tower a stavbami v zábavním parku Walta Disneyho. Prodral se zástupem hráčů postávajících v hale a pronikl až k recepci hotelu. Jakmile nahlásil své jméno, oběhl recepční přepážku a potřásl Willovi rukou. Byl to vysoký štíhlý muž a vizitka zavěšená na klopě saka říkala, že muž se jmenuje GEAUTREAU.

„Vaši kolegové už byli trochu nervózní, pane doktore,“ pravil recepční s chladným úsměvem.

„Odpolední operace se poněkud protáhla,“ odpověděl na vysvětlenou Will a poťukal vzápětí na notebook. „Všechno tu mám připravené, jen to spustit. Jen mi ukažte, kde si můžu dát sprchu.“

Geautreau mu podal obálku, v níž byla vložena kódovaná karta fungující jako klíč od hotelového pokoje. „Máte pokoj v osmadvacátém patře, pane doktore. Cypřišové apartmá, sto padesát metrů čtverečních. Doktor Stein mne instruoval, že musíte dostat to nejlepší.“ Saul Stein byl odstupující prezident Mississippi Medical Association. „Mám zavolat někoho, aby vám pomohl s věcmi?“

Will se snažil udržet úsměv na rtech, i když mu došlo, že jeho soukromí bylo narušeno. Jakoby slyšel kolegu doktora Steina vykládat řediteli hotelu o Willově artritidě, a pak zase ředitele, jak instruuje recepci, aby nenechala pana doktora Jenningse nést v ruce ani kufřík. Všechno s těmi nejlepšími úmysly, pochopitelně.

„Není třeba, děkuju,“ odpověděl a znovu poťukal na víko notebooku. „Je to citlivý přístroj.“

„Náš videotechnik na vás čeká v Magnoliovém sále. Výtahy pro vzácné hosty najdete tamhle za zlatnictvím vpravo. Neostýchejte se mne o cokoli požádat. Chtějte mne osobně.“

„Děkuji.“

Will se pustil halou směrem k výtahům. Když míjel otevřený bar, křikl na něj odtud rozložitý čtyřicátník a Will v něm poznal Jacksona Everetta, starého kamaráda ze školy. Everett měl na sobě plážové, pestře potištěné oblečení a v ruce svíral skleničku s něčím hodně barevným uvnitř.

„Will Jennings! Podívejme se. Nejvyšší čas!“ hlaholil Everett, seskočil ze stoličky a prodíral se zástupem k Willovi, aby ho poplácal po zádech. Will se pod jeho bolestivými údery pěkně prohnul. „Od té tahanice v Annandale jsme se neviděli. Jak se máš? Kde je Karen?“

„Tentokrát to nestíhá, Jacku. Má něco v Junior League, znáš to. Tys právě přijel?“

Everett se zasmál. „Žertuješ? Já jsem tu už dva dni, abych udělal pár jamek. Jo, prý dneska držíš hlavní řeč?“

Will přikývl na souhlas.

„Tak hele, když seš tu výjimečně bez stíhačky, vyrazíme spolu do kasina a zahrajem si pěkně vysoko, co říkáš?“

„Poslyš, dnes bych to rád vypustil. Dlouho jsem operoval a ještě jsem pilotoval. Jsem úplně vyždímaný.“

„To bude z manželských radovánek. Musíš začít konečně žít, chlapče.“

Will se povinně usmál. „Zítra si dáme pivo a uvidíme.“

„Co tvý ruce? Cítíš se na osmnáct jamek?“

„Hole mám s sebou. Uvidíme.“

„Doufám, že si zahrajem. Poslyš, ne abys nás dnes večer všechny uspal.“

„Ale to je právě má specializace, Jacku!“ zasmál se Will.

Everett zasténal, otočil se a odkráčel, ucucávaje ze svého nápoje.

Will čekal na výtah a rozhlížel se. Poznával v hale několik tváří, ale s nikým se nechtěl pouštět do řeči. Na sprchu, převlečení a sestup do konferenčního sálu mu zbývalo všeho všudy pětadvacet minut, nemluvě o času potřebném k instalaci notebooku pro projekci nutných diapozitivů.

V osmadvacátém patře otevřel kartou své apartmá, aby našel hned za dveřmi všechna svá zavazadla. Recepční nepřeháněl –apartmá mohlo klidně sloužit jako pohodlný byt. Will naházel své věci na široký gauč, vešel do mramorem vykládané koupelny a ihned pustil do vany horkou vodu. Zatímco se koupelna plnila párou, otevřel zdrhovadlo plastikového obalu a vyňal odtud pečlivě zavěšený tmavomodrý oblek s jemným bílým proužkem, a pověsil ho do skříně. Na stůl položil košili ještě zabalenou ve fólii z prádelny. Pak si svlékl kalhoty, uchopil diplomatku a postavil ji na taburetku vedle televize. Odemkl víko kufříku a vyňal z něho šanon, který položil na stůl. Na obalu bylo vytištěno: „Bezpečné použití depolarizačních paralyzujících relaxantu u násilnických pacientů.“ Tahle jeho práce byla shrnutím tří let jeho úsilí v laboratoři, provedených klinických testů a sporů a také jednání v pracovních zasedačkách mnoha farmaceutických firem. Zde bylo vyvrcholení jeho snah – lék, který se bude distribuovat pod obchodním jménem Restorase. Medikamnet sliboval, že se bude dobře prodávat, a proměnil Willa ve vskutku zámožného muže.

Ve spěchu přehlédl také ostatní artikly uložené v aktovce: videoadaptér, s jehož pomocí napojí svůj notebook na projekční systém konferenční síně hotelu, několik ampulek s různými přípravky, z nichž některé obsahovaly prototyp Restorase, dále několik speciálních injekčních stříkaček. Will přepočítal své ampulky, zavřel kufřík a vyrazil do koupelny tak spěšně, že už po cestě si stahoval slipy z těla.

*****

Hickey a Karen seděli za kuchyňským stolem jeden proti druhému. Před několika okamžiky se Karen sehnula a zvedla z podlahy pistoli osmatřicítku. Hickey neučinil nejmenší pokus jí v tom zabránit. Karen pistoli již po několikáté zamířila na mužova prsa.

„Koukám, že vám to činí potěšení,“ podotkl Hickey nevzrušeně.

„Jestli mi teď řeknete, že Abby nedostane svůj inzulín, budu aspoň vědět na čem jsem. Budu na tom líp – ale vy podstatně hůř.“

Hickey se usmál: „Komtesa z Junior League má nervy ze železa, což?“

„Jestli se dceři něco stane, přibude ti v těle taky železo.“

Hickey se přímo rozhýkal.

„Nechápu, proč máme čekat do zítřka,“ pokračovala Karen chladně. „Naše účty v bance můžu vymést do dna ještě dnes a všechny prachy vám předat.“

„Tak za prvé: banky už mají dnes zavřeno. Bankomat vám najednou tolik peněz nevydá. A i kdyby měla banka otevřeno, výběr takové částky najednou by vzbudil podezření, nemám pravdu?“

„Jaký v tom bude rozdíl zítra? Jak teda hodláte to výkupné získat?“

„Takhle: váš manžel zavolá z hotelu vašemu finančnímu poradci sem do města. Jistému Grayovi Davidsonovi. A poví mu takovou krátkou story. Například, že právě narazil na dlouho hledanou mistrovskou plastiku Waltera Andersona. Je to mužská figura s rohy na hlavě a jmenuje se to Otec Mississippi. Existuje od ní jen jeden snímek a spousta lidí si myslí, že byla odcizena z Andersonova sídla. A že její cena je –“

„Vyšší než kterákoli jeho malba, co jich namaloval,“ dokončila za něho Karen. „Protože těch plastik neudělal za celý život než pár kousků, tak?“

Hickey se spokojeně zašklebil: „Dobře vymyšleno, ne? Dělám domácí úkoly svědomitě. Tihle doktoři jsou pěkní ptáci, řeknu vám. Každý něco sbírá. Auta, lodě, knihy, kde co. Rozhlédněte se po vlastní kuchyni. Máte tu všechno, co kdy lidstvo vyrobilo. Vsadím se, že máte nahoře osmdesát párů obuvi, jako ta filipínská prezidentka. Tihle doktoři vytáhnou lidem peníze z kapes i na falešnej zánět žlučníku. Kolikpak jich váš manžel vyřízne za měsíc?“

„Tohle Will nikdy nedělá.“

„Ale nepovídejte. Za svý obrazy utratí víc, než zaplatí všemu svýmu personálu dohromady za rok. Tihle doktoři se ale mají: šmiknou nožem, někdo natáhne bačkory a pan doktor prohlásí: koukněme se, to se nám zase něco nepovedlo… Smůla. Zůstal bych tu ještě s vámi, řekne, ale čeká na mě čaj o páté…“

Karen se chystala vyvrátit ty příšernosti, ale uvědomila se, že na její situaci to nic nezmění. Hickey o jejich životě věděl dost podrobností – a na druhé straně byl úplně vedle. Nevěděl nic o Abbyině cukrovce. O Willově práci měl naprosto falešné představy. Will přece nepoužívá skalpel, je anesteziolog, co uspává lidi při operacích. Používá chemikálie, plyn a jehly. Prohlížela si Hickeyho a snažila se o něm pozorováním zjistit co nejvíce. Něco už věděla: na rameni má stopu po hluboké ráně, velkou jako dlaň.

„V každém případě,“ pokračoval Hickey, „prachy až zítra ráno. Will zavolá Davidsonovi a řekne mu, že potřebuje okamžitě dvěstě tisíc, aby je zaslal převodem do Biloxi. Řekne mu, že má jedinečnou příležitost koupit tu plastiku a že majitel chce platbu v hotovosti. A kdyby se prdelka pan Davidson zdráhal, Willova okouzlující paní Karen zavolá do Davidsonovy kanceláře a sdělí mu, že k němu právě jede, aby potvrdila správnost požadavku. Taková věc není nezbytně nutná, ale vypadá to dobře. Pak pojedeme do banky. Já počkám venku. Vy zatím předvedete uvnitř divadýlko: ten můj nešťastnej manžel, když narazí na něco novýho, ztratí doslova o hlavu, jenže co já ubohá s tím nadělám…? Muži jsou pořád jako malí kluci…“ Pak podepíšete příkaz k převodu a moje prachy si to pošupačí do Biloxi rychlostí světla. Pana doktora doveze do banky v Biloxi můj partner, co je tam na místě. Will vejde dovnitř, ven vyjde s prachama a předá je mýmu parťákovi. A bude po ptákách.“

„Všechno to děláte pro dvěstě tisíc?“

Hickey se zasmál a potřásl hlavou: „Vidíte, co jsem říkal? Pro vás dvě stě tisíc není žádná suma! Záloha na nájem, co? Vy to ani nepocítíte! A v tom je celý ten vtip. Peníze k vám jen tečou. Lehce nabyl, lehce pozbyl! Ani si nevšimnete, že jste o něco přišli. Vy budete spokojená, já budu spokojený a vaše děcko bude spokojeně zpátky doma. Co víc byste si mohla přát?“

„Abych tady měla mou dceru. A to hned. Proč by tu nemohla být s námi? Nebo my u ní? To na vašem plánu nic nezmění.“

Konečně se Hickey zatvářil vážně. „Celá tahle hra se zakládá na strachu, Karen. Na vašem strachu o Abby. Na Willově strachu o vás a o Abby. Jen tenhle strach, tahle obava vám brání stisknout ten kohoutek a vystřelit mi mozek z hlavy, není-liž pravda?“

Karen mlčela.

„Většina únosců nemá mozek,“ pokračoval Hickey. „Vždycky je nakonec zabásnou, když si jdou vyzvednout výkupné. Nebo brzy potom. Zkoušej všechny druhy složitejch triků, ale nikdo z nich neví, že žádná metoda není před metodami FBI tutová. Ani převod peněz do Brazílie. Dneska už jsou technologie na nedostižné úrovni. Měla byste vidět statistiky. Únos za výkupné v téhle zemi má na úspěch prakticky nulovou šanci. A proč? Protože si jdou vyzvednout výkupné osobně. To já ne. To za mne udělá váš muž. Vy mu ty prachy pošlete, on je pro mne vyzvedne. Já v tom vůbec nejedu! Není to krásné?“

Karen se sice nevyslovila, ale musela připustit, že na tom plánu něco logiky je. Jako všechny velké nápady vynikal hlavně jednoduchostí.

„Jsem zneuznaný génius,“ nemohl odolat sebechvále Hickey. „Myslíte, že by se na to někdy zmoh váš mužíček? Hovno by se zmoh,“ pravil procítěně. „Ten jen posílá lidí na onen svět jako v plynový komoře. Pustí jim plyn – vyzvedne šek. A doma čeká pěkná paní jako vy. Škoda každý minuty…“

Karen se donutila nesklopit zrak, když jí začal Hickey přejíždět očima po těle. Nechtěla mu dát najevo, že nad ní může získat čímkoli moc, vyjma svou momentální mocí nad její dcerou.

„Další chyba, které se únosci dopouštějí,“ neopouštěl Hickey své téma, „spočívá v tom, že si dítě vezmou s sebou a začnou posílat lístečky. Rodiče sedí doma, sami a k smrti vyděšeni. Nakonec dostanou zprávu nebo se ozve telefon – obě cesty lze snadno kontrolovat – a chce se po nich, aby okamžitě zaplatili větší obnos, než jaký mohou vůbec dát dohromady třeba za týden. Co jim zbývá než zavolat FBI? U mě nikdo nevolá nikoho, jen já své partnery, každou půlhodinu. Jsem přesný jako hodinky. A pokud ty hovory probíhají hladce, nikomu se nic špatného neděje. Nikdo není zatčen, nikdo neumírá.“

„Rád se posloucháte, co?“

Pokrčil rameny. „Mám rád, když je pořádek. Tenhle plán je propracovaný do poslední nitky. Fungoval pětkrát za sebou bez nejmenší chybičky. Jestli jsem na to pyšný? No jasně. A komu jinému bych se s ním mohl pochlubit, než právě vám?“

Hickey mluvil o únosech stejně hrdě, jako se makléři chlubívají v uzavřeném kruhu manipulací s akciemi založenou na zneužití vnitřních informací.

„Necítíte slitování s dětmi, které unášíte? Jaká strašná muka asi prožívají?“

„Den a noc v nejistotě vydrží každé dítě,“ pravil Hickey přesvědčeně. „Já musel vydržet horší věci po celá léta.“

„Dříve či později uděláte chybu. Zákonitě.“

„To možná ti rodiče. Já ne. A můj bratranec, co ty děti hlídá? On je miluje! Váží půl druhýho materáku, vypadá jako Frankenstein, ale je hodný jako beránek.“

Karen zavřela oči a představila si Abby v zajetí takového monstra. Obraz z očí nezmizel, spíš nabyl určitějších obrysů.

„Jen se nestrachujte,“ nadhodil Hickey. „Huey se ničeho na dětech nedopouští. Na to je jaksi retardovaný. Akorát…“

Karen rozevřela oči. „Akorát co?“

„Akorát nemá rád, když mu utíkají. Když byl malý, děti ve škole ho šíleně trápily. Když je přerostl, pokřikovali na něj a vždycky utekly. Nakonec ho máma dala do zvláštní školy. Děti dokážou být pěkně kruté. Dodnes, když Huey vidí, jak před ním prchá dítě, ztrácí z toho hlavu.“

Karen se vevalila krev do tváří. „Copak to není normální, že dítě, které vězní cizí člověk, se snaží uprchnout?“

„A vaše Abby je panikářka?“

„Normálně ne, ale… Dobrotivý Bože, cožpak nemůžeme jet za nimi a strávit noc tam, kde mám dceru?“

„Dostávám nějak hlad,“ reagoval na to Hickey. „Neměla byste udělat nějakou večeři? Vsadím se, že jste v kuchyni přímo virtuóz.“

Pohlédla na zbraň ve své ruce. Méně užitečnou věc si v dané chvíli už nedokázala představit. „Kdy budu moci dovézt Abby inzulín?“

„Napřed to jídlo,“ oznámil Hickey a poplácával se dlaní po břichu. „Jídlo!“

Kapitola 04

Will ďobnul do lososa před sebou na talíři a rozhlédl se po sále: nejmíň tisíc lidí tu naslouchalo řečníkovi na pódiu a ochutnávalo tutéž rybu. Napravo od něj na nevysokém pódiu pronášel uvítací řeč dr. Saul Stein. Načež zcela bez jakéhokoli přechodu či varování, jako řidič, který vám z ničeho nic odbočí do vašeho jízdního pruhu, Dr. Stein prohlásil: „Dámy a pánové, mám tu čest vám dnes představit vysoce kvalifikovaného lékaře, vědce, jehož pionýrská práce v oblasti anesteziologie bude zveřejněna v příštím čísle měsíčníku New England Journal of Medicine.“

Steinova řeč byla přerušena zdvořilostním potleskem a doktor Stein to přivítal úsměvem. „Dnes si vyslechneme shrnutí podstaty zmíněného příspěvku, který popisuje základní výzkum, který jsme provedli na naší univerzitě. Na celé věci je pozoruhodná okolnost, že další řečník, odkojenec naší rodné Mississippi, vstoupil na toto pole z nešťastné nezbytnosti a má ho jako svou druhou specializaci. No, můžeme to považovat za štěstí, neboť –“

Vysokofrekvenční hlasité zapípání přerušilo Steinovy výklady uprostřed slova. Pět set doktorů sáhlo naráz stejným pohybem rukou k pasu, včetně Willa Jenningse. Pak následoval výbuch pobaveného všeobecného smíchu, neboť většina doktorů si uvědomila, že jsou tu téměř jako na prázdninách a že své pagery nechali tentokrát na svých klinikách. Will měl ten svůj s sebou, jenže z něho se rušivé zapípání neozývalo. Nicméně vzal svůj SkyTel do ruky a přehodil signál z „pípání“ na tiché vrnění.

„Kdo z vás zapomněl, že dnes nemá službu na sále?“ zahřímal naoko doktor Stein z pódia. „Zdá se, že bez toho pípání jsme neschopni života.“ Když se smích utišil, řečník pokračoval. „Na našeho příštího řečníka bych mohl pět ódy ještě hodinu, ale nechám toho. Za chvíli budou podávat dezert a já bych si proto přál, aby se Will co nejdříve ujal slova. Dámy a pánové, doktor Will Jennings.“

Ztemnělou konferenční halou, která sloužila coby taneční sál, se rozlehl potlesk. Will povstal s textem svého vystoupení v ruce a kráčel k pódiu, kde na stole zářila modře obrazovka z jeho zapnutého notebooku. Vycítil, že publikum zaujalo vyčkávací pozici.

„Říká se, že řeč máte zahájit nějakým vtipem,“ zkusil to Will, „ale má paní mi říká, že jako komik jsem tragik, takže to nebudu riskovat. Ale, když jsem dnes odpoledne letěl sem za vámi, připomněl jsem si jeden příběh, který mi kdysi vyprávěl jeden medik o hurikánu Kamila.“

Pravda byla taková, že na hurikán Kamilu si vzpomněli všichni přítomní, kteří se toho dne přibližovali k městu podél pobřeží. Nebylo možno přehlédnout dosud neošetřené vzrostlé stromy podivně zkroucené do nejnemožnějších tvarů, jak je vymodelovala Kamila, „matka všech hurikánů.“

„Ten medik tady v roce šedesát devět řídil ambulanci. Byl jeden z prvních, kdo se sem dostali poté, co první vlna hurikánu ustoupila. Všude bylo plno mrtvých zvířat a stále ještě pekelně lilo. Při druhé jízdě spatřil on a jeho řidič, že vedle cesty leží mladá žena, velmi elegantně oblečená. Napřed si pomyslili, že to bude jedna z těch bláznivých dámiček, které se snaží přehlušit strach z hurikánu tím, že si sezvou obrovskou společnost a baví se všichni pospolu, aby si navzájem dodali odvahy. V zásadě měl náš medik za to, že dívka je po smrti, ale protože jako už napůl doktor měl jisté profesionální návyky, nechtěl to jen tak vzdát a pustil se do oživování přítlaky na hrudní koš a dýcháním z úst do úst. Dívka neobživla a mladík to nakonec vzdal. Druhého dne se všichni dozvídají, kdo v hurikánu zahynul, neboť příbuzní nezvěstných osob se sjíždějí k místní márnici. Náš medik se ptá na dívku, kterou se pokoušel zachránit, ale nikdo se nemá k tomu, aby ji identifikoval. Uplynul týden a on na ni stále nemůže zapomenout. Nakonec přijde z márnice zpráva, že se dostavila dívčina matka a dceru identifikovala. Dívka byla už dva roky mrtvá. Ten hurikán ji vyplavil z hrobu na hřbitově.“

Výkřiky odporu byly udušeny přívalem mužského chechtotu. Nikdo neocení morbidní humor tak jako parta doktorů, kteří si předtím dopřáli jeden nebo dva ostřejší drinky.

„Má prezentace bude stručná a konkrétní. Pohotovostní lékaři a anesteziologové ji nazvou provokativní, ale doufám, že zbytek sálu ji shledá zajímavou. Dnes vám předvedu něco zcela nového, jedno kouzlo z kadlubu high-tech. Namíchal jsem v tyglíku výsledky svých prací, jako čarodějnice míchá své lektvary.“ Will si zaznamenal průběh svých výzkumů, jež prováděl na klinice, na digitální videokameru nejnovější výroby, značky Canon XL-1, právě na tu, od jejíž koupi se jej Karen pokoušela odradit. U svého počítače pak strávil tucty hodin, prováděl sestřih do jakéhosi smysluplného programu, kterým dnes doprovodí své vystoupení. Hotový produkt neměl chybu. Will nicméně věděl, že kdykoli pracujete s disky a videem, vždy se mohou objevit nečekaná překvápka. „A proto, jestli mi něco selže,“ dodal Will, „alespoň mi od toho nikdo neumře.“

Někdo se tomu dokázal i zasmát.

„Světla, prosím.“

Sál potemněl. S nervy napjatými k prasknutí navedl Will kuličku notebooku na ikonku otevírání souborů a kliknul. Televizní obrazovka o úhlopříčce téměř dvou metrů od firmy Hitachi se za ním rozsvítila a vyprodukovala vysoce rozlišující obraz operačního sálu. Tam ležel na operačním stole uspaný pacient, zatímco lékařský tým naskupený kolem se připravoval k zahájení zákroku. V sále se na mnoha tvářích rozhostil výraz nechápaného očekávání, neboť mnoho lékařů bylo ve věkové kategorii, která měla s použitím výpočetní techniky jen nevelké zkušenosti. Vedle třicátníků tam bylo nemálo manželských párů, kde oba manželé už překročili šedesátku. Mnoho mladších žen se zase podobalo Karen.

Will nahlédl do svého poznámkového bloku a řekl. „Tento pacient se zdá být správně připraven k zahájení operace, není liž pravda? Dvacet minut před tím, než byl takto nafilmován, napadl lékaře a dvě sestry pomocí rozbité skleněné karafy a způsobil personálu vážná zranění.“

Na obraze se střihem změnila scéna. Ručně svíraná kamera poskakovala nahoru a dolů a snímala neuvěřitelné obrazy, jako převzaté z filmů Quentina Tarantina. Chlap s divoce vypoulenýma očima máchal paží, vyzbrojenou úlomkem vázy divoce kolem sebe, sekal po všem živém, co bylo v dosahu a řval z plných plic: „Jste posedlí Satanem, vy všichni, vy zasranci!“

Posluchačstvo úděsem vydechlo.

Divoký chlap teď mrštil karafou směrem ke kameře, která začala zabírat strop místnosti, když kameraman zřejmě uskočil v posledním zlomku vteřiny před mrštěným předmětem. Jen Will věděl, že tu scénu snímal on sám.

„Nastává konec věků!“ ječel chlap, „Ježíš přichází!“ Z pozadí se ozýval hlas sestřičky: „Volejte bezpečáka!“

Náhle se útočící muž zhroutil a začal výt a sténat zároveň: „Kde je má Rhelda Jean. Zavolejte někdo Rheldu, proboha vás prosím.“

Nyní následoval opět střih a kamera ukazovala stejného muže, jak leží bezmocně a klidně na operačním stole.

„Jestliže vám teď povím, že tento muž byl zkrocen a dopraven na operační sál nikoli policí, ale mou maličkostí za použití narkotika, budete předpokládat, že jsem mu aplikoval benodiazepan či nějaký barbiturát nebo narkotikum. Nic z toho. Žádný doktor nedokáže najít žílu, dokonce se ani trefit do svalu injekční stříkačkou, jestliže má co do činění s řádícím pacientem, který se ho pokouší zabít střepem karafy. A rozhodně to nedokáže bez rizika pro život svůj a svých spolupracovníků. Zkušení lékaři mezi vámi mohou hádat kvalifikovaněji a předpokládat, že jsem použil paralyzující relaxant, například pancuronium bromidu, curare nebo succinylcholin. A budou mít pravdu. Dnes se na pohotovostních pracovištích zhusta používají tyto preparáty, neboť jsou jediné, které dokáží donutit násilnické pacienty, aby se podřídili léčbě, která jim de facto zachraňuje život. A jakkoli o se o tom často tito lékaři nezmiňují, používají případ od případu paralyzující relaxanty, aniž by předtím aplikovali sedativa, což je svého druhu trest pro takzvané recidivisty, tedy pro násilnické a nezvladatelné, promiňte mi ten výraz, feťáky nebo členy různých gangů, kteří jsou hosty pohotovostních služeb častěji než je zdrávo, a kteří co chvíli napadnou ošetřující personál, včetně zdravotních sester a tak.“

„Všichni také víme, jak nebezpečné tyto paralyzující relaxanty jsou, a to jak z lékařského tak právnického hlediska, neboť pacient po jejich aplikaci není schopen pohybu, je totálně ochromen, přestává dokonce dýchat, dokud ho neintubujete a nepřipojíte k přístrojům a dokud tudíž nezačnete dýchat prakticky za něj.“

Kamera teď ukázala sestru, jak stojí v hlavách pacienta a manipuluje s dýchacím aparátem. Will pohlédl do posluchačstva. U prvního stolu hned pod pódiem spatřil mladou ženu, která ho sledovala s očima soustředěnýma jako laserový paprsek. Byla o dvacet let mladší než většina žen v sále, vyjma těch atraktivních krásek, které doprovázely své nově nabyté manžely poté, co tito staří ženáči dali k ledu původní ženy, jež jim pomáhaly v nejhorších letech studií a zkoušek na školách a vyměnili staré modely za nové. Tato žena však byla oblečena do nenápadných tmavých šatů, zdobené jen jednoduchým náhrdelníkem, jiskřícím diamantovým leskem. Vedle té ženy neseděl žádný muž. Zprava i zleva byly usazeny dva páry starších manželů, takže mezi nimi se mladá dáma vyjímala pěkná jako knížka zasunutá mezi dvě opěrky na knihovní poličce. Protože seděla přímo pod ním v první řadě, mohl si ji odsud Will pohodlně prohlédnout a těšit se déle pohledem na pěkně vymodelované nohy, jemné kotníky – i na nepřehlédnutelný výstřih. Nutno také uznat, napadlo Willa, že pro příležitost, jakou je setkání věhlasných lékařů byla volba takového oblečení do značné míry odvážná, nicméně působila bezesporu na okolí účinkem, jaký si jejich nositelka bezpochyby přála. Will se podivil tomu, že se mohl tak rychle odpoutat od svého vystoupení a vrátil se k tématu své přednášky.

„Dnes večer,“ pokračoval Will, „vás seznámím s revoluční novou třídou narkotik, kterou jsme vyvinuli společně s farmaceutickou společností Klein-Adams a kterou jsem testoval na naší klinice v University Hospital v Jacksonu. Tento přípravek, jehož obchodní jméno musím z komerčních důvodů ještě po dobu jednoho měsíce tajit, je s to dokonale potlačit nežádoucí účinky succinylcholinu, obnovuje vodivou funkci nervů za méně než třicet sekund.“

Will zaslechl šum v sále, vyjadřující údiv až nedůvěru.

„Kromě toho jsme vyvinuli nový druh injekčních stříkaček na stlačený plyn, které umožňují provést bezpečnou injektáž příslušné léčivé dávky Anectinu – což je obchodní jméno pro succinylcholine – do krční tepny a to během půl vteřiny po proniknutí skrz pokožku.“

Na obrazovce se opět objevil záběr zuřícího muže s karafou v ruce. Na tomto záběru bylo vidět, jak se muž vrhá po sestřičce, ale zároveň jak po něm zezadu skáče vysoký muž v bílém plášti a drží v ruce cosi podobného malé bílé pistolce. Muž v bílém plášti byl sám Will Jennings. Zatímco se pacient snažil zranit sestru, která odváděla jeho pozornost, Will se hbitě přiblížil zezadu a přiložil pistolku ze strany k mužově krku. Pistolka nebyla nic jiného než zmiňovaná plynová injekční stříkačka. Mikrofonek kamery zachytil dokonce zvuk unikajícího stlačeného plynu. Ruka běsnícího muže vystřelila směrem ke krku. V záběrech ruční kamery nebylo dobře vidět grimasy a stahování mužova lícního svalstva, ani mžikání očí, ale když pacient vyhodil obě ruce do vzduchu a pak je složil zničehonic na prsa, zůstali posluchači s otevřenými ústy. Pacient ze snímku se poroučel k zemi. Will ho zachytil v pádu a zatáhl ke stolu na ošetřovně. Dvě sestřičky přiskočily na pomoc.

V konferenčním sále by bylo slyšet upadnout špendlík.

Tou dobou už sestry na obrazovce přivazovaly pacienta ke stolu. Pak se objevil sám Will Jennings, přikročil ke stolu a vstříknul pacientovi do žíly na předloktí obyčejnou stříkačkou dávku nějaké látky.

„Nuže, nyní aplikuji pacientovi Restorase, první z nových preparátů, které čekají na schválení federální komisí. A nyní, kdybyste se laskavě podívali na své hodinky a pak na plátno.“

Kameraman se nyní soustředil na záběr zblízka na pacientovu tvář. Ten měl oči zpola zavřené. Každému lékaři v sále bylo jasné, že pacient má teď paralyzovanou bránici. Nemohl se pohnout ani dýchat – přesto plně vnímal všechno, co se děje kolem.

Will slyšel z hlediště pošupování židlí a tichý šepot. Pacientova víčka na plátně v pětadvacáté vteřině zamrkala a oči se otevřely. Muž se pokusil zvednout paži, ta však vzápětí klesla. Dvakrát ztěžka zalapal po dechu, vzápětí však začal pravidelně dýchat.

„Jak se jmenujete?“ otázal se ho Will na obrazovce.

„Tommy Joe Smith,“ odpověděl muž s doširoka rozevřenýma očima.

„Víte, co se s vámi stalo, pane Smithi?“

„Ježíšikriste, už mi to nedělejte!“

„Pokusíte se ještě někoho z nás tady zabít?“

Muž divoce zatřepal hlavou.

Záběr se pomalu přesunul a ukázal ampulky s preparáty Anectin a Restorase, volně ložené vedle plynové stříkačky na instrumentačním stolku.

Will se otočil k mikrofonu a promluvil znovu do sálu: „Chápu, že poslední záběry nebyly nijak příjemné na pohled, ale uvažte, co jim předcházelo.“

Na plátno se opakovaně promítl obraz útoku Tommy Joe Smithe se sklem v ruce na sestřičku.

„I když bude potenciální využití této techniky omezeno, jak věřím, jen na úzký okruh stanovených případů, její oprávněnost je nesporná. Zdravotníci a personál pracující na ošetřovnách první pomoci, v pohotovostních ambulancích, psychiatrických léčebnách a ve vězeňství jsou často napadání násilnickými pacienty nebo vězni a to s těžkými následky a zraněními. Nyní bude možno zajišťovat bezpečnost personálu, aniž by se musel uchylovat k ještě většímu násilí při krocení nezvladatelných jedinců. Nebude trvat dlouho a lékaři dostanou do rukou depolarizační relaxanty, aniž by se museli obávat smrtelných následků a případných drahých soudních sporů.“

V sále zprvu zašumělo jakési souhlasné mručení a poté se zvedl potlesk. Will si byl vědom toho, že promítnuté snímky z videa zapůsobí napoprvé znepokojivě, na druhé straně si byl jist, že odborná veřejnost okamžitě pochopí obrovský potenciál aplikace a použití nového preparátu. Pohlédl krátce vlevo a zachytil pohled Saula Steina, který se usmíval jako hrdý rodič nad výkonem svého potomka…

„Jak je vám dobře známo,“ pokračoval ještě Will a ujistil se, že na obrazovku se promítá anatomický průřez ruky, „relaxanty působí v první řadě na mezinervové spoje a přerušují normální běh podnětů z mozku do kosterního svalstva…“

Dál už pokračoval v přednášce s uváděním medicínských detailů téměř bez námahy. Své vystoupení měl dobře nacvičené, neboť ho předváděl opakovaně před Karen, dokonce i před Abby. Dáma v černém ho hltala očima s nevšedním soustředěním. Nelze říci, že by se přímo usmívala, nicméně její rty vykružovaly jakousi křivku, která naznačovala, že její zájem není vyvoláván pouze tématem přednášky. Jakkoli se Will snažil zamířit pohled na jiné osoby v sále, jeho zrak se nakonec jakýmsi nutkáním vždy po několika vteřinách vrátil k přitažlivé posluchačce. Konec konců –proč ne? Je známo, že se řečníci často soustředí na jednu vybranou osobu v sále a hovoří převážně k ní. Snižuje to nervozitu a hlasu dodává důvěrné přesvědčivosti. Zejména, je-li tím vybraným jedincem mladá žena. Dnes tedy budu přednášet pro krásku v černém, rozhodl se Will.

Vyhledal ji očima, kdykoli se odvrátil od plátna, na němž co chvíli něco ukazoval ukazovátkem. Žena měla velké přitažlivé oči a zdálo se, že nikdy nemrkají. Na ramena jí splývaly prameny těžkých plavých vlasů učesaných tak, jak je měla upravené Lauren Bacallová ve filmu Mít a nemít. Blondýnky na Willa nikdy zvlášť nepůsobily, jenže tohle byl jiný případ. I když mohl ženu pozorovat jen v matném osvětlení odraženého světla z pódia, neunikala mu nevšední symetrie její postavy. Stačil očima sledovat dlouhou křivku jejích nohou, přecházejících v ladnou oblost ženských boků, jež se náhle proměnily ve štíhlý pas, ne nepodobný projmutému zúžení uprostřed skla přesýpacích hodin. Ňadra neměla velká, zato dokonalá. Ramena měla odhalená a tak mohl Will registrovat jejich oblost a něžné klíční kosti. Její tvář byla podlouhlá a souměrná, brada hezky tvarovaná, rty plné. Co však Willa k mladé ženě upoutávalo nejvíce, byly oči. Neuhýbala pohledem ani na okamžik, ani když si ji odsud z výše prohlížel od hlavy až k patě, respektive právě naopak.

Will sklonil hlavu k notebooku, zkontroloval promítaný obraz a vrátil se očima k blondýně. Ta mezitím natáhla dlouhé nohy před sebe a překřížila je vláčným pohybem protahující se lvice. Lem nedlouhé sukně koktejlových šatů ležel značně vysoko, takže Will stačil při posouvání štíhlých nohou dohlédnout značně vysoko –, a pocítil, jak se mu do tváře žene krev. Nebylo to sice stejné jako se Sharon Stoneovou v Základním instinktu – tato dáma měla na sobě kalhotky – přesto si dala záležet na tom, aby Will stačil zahlédnout značku výrobce vyšitou na hedvábí. Černé kalhotky byly pravým protipólem toho, co si v posledních letech navykla nosit Karen – bílé bavlněné babičkovské mozartovky, dlouhé do půli stehen. Will sice honem soustředil pozornost k dění na obrazovce, ale shledal, že jeho slovní výklad už o něco zaostává za dějem promítaným videopřehrávačem. Přes rty záhadné ženy přelétl náznak úsměvu.

*****

Huey Cotton stál na zápraží srubu a kochal se pohledem na západ slunce, které pomalu mizelo za neprostupnou hradbou lesa. Skrz listoví pronikaly hutné pruhy posledních paprsků, jako žlutozelený odlesk nedalekého požáru.

„Jako světlušky“, pravil hlasem vyjadřujícím potěšení. „Jestlipak máme v kuchyňce zavařovací sklenice?“

Zatímco se těšil odrazy posledních paprsků v bohatém listoví, ozvalo se ze srubu zasténání. Úsměv na rtech mu zmizel, vystřídán znepokojením. Nabral vzduch do plic, jako by se připravoval na nejhorší a s obavou pohlédl ke dveřím. „Teď bych tě tu potřeboval, maminko,“ pronesl tiše.

Ozval se nový sten.

Už bez váhání rozevřel síťovou přepážku, rozrazil rukou hlavní dveře a spěšně vstoupil dovnitř.

*****

Hickey seděl pohodlně usazen za kuchyňským stolem a krmil se muffalettou, zapíjeje ji chlazeným čajem.

„Sákryš, ta chutná,“ prohlásil a otřel si pusu. „Umíte ji namíchat tak akorát jako to umějí dole v Orleansu. Stejně dobrou Připravujou taky ve snacku v Quarteru.“

„Jste z Orleansu?“ optala se Karen. Stála vedle ledničky a balila injekční jehly a inzulínové ampulky do malého přenosného chladicího boxu.

„Slyšíte orleánský přízvuk?“

„No… ani ne.“ Karen se pokoušela určit, jakým dialektem Hickey hovoří. Byla tam intonace z povodí řeky Mississippi, ale na druhé straně… Určitě žil nějakou dobu mimo Jih. Možná, když sloužil v armádě?

„Můj životopis necháme pro dnešek stranou,“ navrhl Hickey a ukrojil si další kousek z pizzy. „Možná si o mým životě povíme později.“

Karen právě zavírala krabici s injekcemi, když se rozezvučel zvonek od dveří.

Hickey byl v tu ránu na nohou, v ruce Willovu pistoli. „Kdo to je?“ zeptal se a škubal hlavou na všechny strany, jako by očekával útok přepadového komanda. „Čekáte návštěvu?“

Karen zakroutila hlavou. Neměla ponětí, kdo by to mohl být.

„Tak neodpovídejte. Jak přišli, tak odejdou.“ Přistoupil ke dveřím do spižírny. „Od kterých dveří to zazvonilo?“

„Od garážových,“ zašeptala a sama se podivila, jak rychle se přizpůsobila konspirativnímu jednání svého mučitele. Poslední, co by si přála, bylo nějak narušit Hickeyho pečlivě vypracovaný plán, pokud měl ten člověk její Abby ve své moci.

Ozvalo se ještě dvojí zazvonění. Karen při každém z nich nadskočila, jako by ji píchli.

„Jak to, že jsem neslyšel nikoho přijíždět?“ podivoval se Hickey.

„To se někdy stává.“ Zatímco mu odpovídala, došlo jí, kdo by to mohl být. Stephanie Morganová, spolupředsedkyně květinové show pořádané jejich spolkem Junior League. Stephanie jezdila v novém lexusu, jehož motor pracoval tak tiše, že vůz nikdy neslyšela přijíždět. A ze všech lidí, kteří přicházeli jako návštěvníci v úvahu, měla Stephanie nejvíc důvodů se zjevit právě v těchto hodinách.

Jakmile zadrnčelo okno v kuchyni, nadskočili oba – Karen i Hickey. Karen se otočila a spatřila tvář Stephanie Morganové přitisknutou na sklo. Ukazováček měla vytrčený vzhůru a káravě jím kývala. Vedle ní stál její malý synek Josh.

„Otevřte jí,“ přikázal bezbarvým hlasem Hickey.

„Schovejte se,“ vyzvala ho Karen tiše.

„Pozdě. Kouká zrovna na mě.“ Ruku se zbraní založil za pravou nohu. „Otevřte jí.“

Karen se obávala zatahovat Stephanii do právě probíhající tragédie, ale tušila, že odmítne-li jí nyní otevřít, Stephanii to nedá a rozpoutá peklo. Pak půjde celý Hickeyho plán k čertu a… Ukázala přítelkyni rukou, aby se vrátila ke garážovým vratům. Stephanie přikývla a zmizela od okna.

„Nechte mi to vyřídit,“ poprosila Karen. „Prosím.“

Zíral na ni podezřívavě. „Uvidíme, co dokážete.“

Jakmile Karen otevřela dveře od domu, vrazila Stephanie Morganová dovnitř jako velká voda. V chodbičce minula Karen, se synem v náručí se prodrala dovnitř a mluvila překotně bez přestávky k nadechnutí: „Karem, musíš přijít do Kolosea hned brzo zrána. Tím myslím co nejdřív po ránu! Dnes jsem tam strávila celej den a všechno se tam vymyká z rukou. K polednímu už měli dávno vyhnat ty farmáře s jejich zvířaty, jenže ještě teď se v přízemí procházejí jejich krávy. Krávy, Karen!“

Stephanie dorazila do kuchyně, s Karen v patách. „Zdravím,“ pronesla k Hickeymu. „Jste Karenin tajný milenec? Vždycky jsem ji podezřívala, že nějakého má. Tiché vody břehy melou, že?“ usmála se.

Karen přistoupila k chlapci a pohladila ho po ruce. Chlapec byl zjevně celodenním shonem celý utrmácený a s hlavou položenou na matčině rameni pospával. Nebo se nevědomky krčil a dětským instinktem vycítil, že s Hickeym není něco v pořádku?

„Stephanie,“ převzala iniciativu Karen, „tohle je bratranec Joe… Přijel ze státu Washington. Joe, tohle je Stephanie Morganová, máma všech fotbalistů z Junior League.“

„Těší mě,“ odsekla Stephanie, která zjevně nezaregistrovala pistoli v Joeově ruce a mávla mu rukou. Znovu se otočila se ke Karen. „Proč mi neotvíráš, prosím tě?“

Hickey se nyní ocitl za Stephanii a hleděl Karem přímo do tváře. Karen projevila duchapřítomnost: „Tuhle sem vtrhli nějací mormoni,“ vysvětlovala. „Myslela jsem, že mě přišli znovu přemlouvat.“

Stephanie nakrabatila obličej. S těžkým make-upem na lících vypadala v denním světle jako cirkusový klaun. „Velmi pravděpodobné. Jenže já vím, o co tu běží. Ty se přede mnou schováváš. Jenže nesu ti smutnou zprávu: takhle to dál nepůjde. Jsi šéfkou celého představení a já tě potřebuju. Když jsem uviděla ten dobytek v přízemí Kolosea, řekla jsem si: v Junior League je jen jediný člověk, který si s tím dokáže poradit, a to je Karen Jenninsová. Ta jediná dostane ty krávy z výstavní plochy dřív, než tam někdo vpustí nějaký další dobytek.“

Karen ztratila řeč. Na mysli jí tanulo jediné – musí vypudit Stephanii i s jejím synkem odsud co nejrychleji. Dívala se na Hickeyho a viděla, že se v něm sbírá nebezpečná energie, jakási síla typická pro zvíře zaháněné do kouta. Ta rozhodnost se mu vepsala do očí, do strnulosti ramen a výrazu úst. Tohle si zřejmě vypěstoval ve vězení. Jestli usoudí, že Stephanie představuje hrozbu, nezaváhá a zabije ji. A její synek? Karen se raději ani nedomýšlela.

Josh začal brečet. Matka ho poplácala po zádech a ve snaze ho ukonejšit ho houpala na klíně.

„Dobrá. Přijedu tam hned zítra ráno,“ slíbila Karen. Uchopila Stephanii za paži a začala ji postrkovat směrem k východu. „Mám tu problém. Joeův táta nedávno zemřel a Joe přijel, aby se mnou projednal nějaké problémy s dědictvím. Máme na to jen tuhle noc a ráno.“

„Karen,“ pravila Stephanie důrazně. „Sama víš, jak moc je to všecko důležité. Lucy Childsová se nemůže dočkat, až ty a já někde zakopneme a přijdeme o reputaci.“

Panebože, pomyslila si Karen, politikaření v Junior League! Může být na světě něco méně důležitého a vzdálenějšího? Nepřestávala posunovat Stephanii ven ze dveří. „O ty krávy na place se postarám. Ty se postarej o Joshe, vem ho domů a dej mu najíst. A kde je Karolína?“

V téže chvíli, kdy se zeptala, věděla, že je to chyba. Protože Stepahanie se teď zeptá na Abby.

„S matkou,“ sdělila Stephanie. „Což je další důvod, proč jsem tak vynervovaná. Matka se dnes odpoledne chystala vyřídit nějaké své záležitosti a pak to musela kvůli Karolíně zrušit. Neštěstí nechodí samo, jak víš. A kde je Abby?“

„S Willovou matkou. V Deltě.“ Teď už se obě ženy přesunuly až“k prádelně vedle garáží. Karen se ohlédla a spatřila siluetu Hickeyho, který stál ve dveřích kuchyně. Snažila se rozpoznat, zda na ně míří pistolí.

„Těšilo mně, pane Joe!“ křikla ještě Stephanie.

„Jo,“ ozval se Hickey.

Karen vystrčila Stephanii do garáže. Svůj vůz zaparkovala Stephanie za jejich fordem.

„Ten tvůj bratránek vypadá zajímavě,“ nedala si pokoj Stephanie a mrkla víčkem. „Krapet nemluva, ale zajímavej. Jseš si jistá, že jsem ti nepřišla nevhod?“

Karen vynutila úsměv na tváři: „Naprosto. Joe mě nemůže vystát. Akorát je celej divej do toho dědictví.“

„Doufám, že na tom taky něco trhneš?“ Ukázala prstem na druhé auto, co měli zaparkované ve vedlejším boxu. „Váš autopark už volá po modernizaci.“

„Uvidíme se ráno, Stefi. Možná přijdu o něco později.“

Stephanie se sehnula, aby připoutala synka popruhy k zadní sedačce. „Koukej se objevit co nejdřív. Na úklid hnoje já nejsem dělaná, to víš. Nemám to ani ve smlouvě.“

Karen vynutila ještě jeden úsměv. Stephanie se konečně vsoukala do svého vozu, nastartovala a vycouvala ven tak, aby se mohla spustit dolů po cestě.

Pocítila dotek na rameni. Aniž si toho stačila povšimnout, objevil se vedle ní Hickey a kynul přátelsky odjíždějícímu autu. Stephanie zahoukala v odpověď a zmizela za nejbližším ohbím cesty.

„Nebylo to špatné, matinko,“ vyjádřil se. „Ta kostnatá megera vám vděčí za svůj život a ani to netuší.“

Až teď si Karen všimla, že se třese po celém těle.

Hickey ji plácnul z ničeho nic po zadku, úplně stejně, jako by to učinil manžel. „Pojďme dovnitř,“ vyzval ji. „Stydne mi tam muffaletta.“

*****

Will se už blížil ke konci přednášky. První šustění látek kalhot a šatů o židle mu dávalo z temného sálu na vědomí, že jeho čas vypršel. Dobře si to rozplánoval. Na plátně za sebou nechával obraz specialisty aplikujícího Restorase dokonce nenarozenému dítěti. Plod před krevní transfuzi uspali a nyní ho přiváděli k životu ze desetinu času, než by to trvalo při starém postupu. „Nu, a zatímco objasnění této poslední aplikace jsem musel věnovat značný díl vašeho vzácného času,“ uzavíral pomalu Will, „mám za to, že technika použitá v posledním dnešním záběru vyvolá váš obdiv bez dalšího komentáře.“

Namísto břicha těhotné ženy naskočil obraz všem dobře známého golfového hřiště v Annandale a na něm postava samotného Willa Jenningse, který se rozmáchl a jedním dokonalým odpalem odehrál míček přímo do vzdálené jamky slavným úderem hole-in-one. Willovi dalo sakra práci, než se mu podařilo sestříhat z různých záběrů tuhle sekvenci tak, aby vypadala jako pravý – a jedinečný – odpal. Míček zapadl ze vzduchu rovnou do jamky za doprovodu melodie k filmu Kevina Costnera Tin Cup. Ze dna sálu se ozvaly obdivné výkřiky (které možná zahájil jeho hlučný kamarád Jackson Everett) následované nadšeným aplausem. Zažehla se světla a odhalila tváře pobaveného a vzrušeného publika. „Zítra od dvou hodin odpoledne budu všem k dispozici ve stánku firmy Klein-Adams,“ oznámil ještě Will. „Mám s sebou vzorky Restorase i plynové aplikační pistolky, jejichž funkci jsem vám osvětlil. Doufám, že se dostavíte v hojném počtu.“

Potlesk, který následoval, byl již uměřenější, zato trval déle. Saul Stein poplácal Willa po zádech. Will začal odpojovat svůj notebook, zatímco prezident asociace utišoval máváním doznívající potlesk. Stein vyjádřil potěšení nad úspěchem prezentace a ohlašoval program seminářů na následující den. Will zazipoval notebook do obalu a sestoupil z pódia.

Okamžitě byl obklopen kolegy, kteří jej provázeli ven z konferenčního sálu do atria hotelu. I když mu na sítnici oka utkvěl obraz neznámé krásky v černém, v reálném světě přehnaných úsměvů ji už nikde nezahlédl. Trvalo dobrých patnáct minut, než se u něj vystřídali se svými ódami všichni gratulanti. Jakmile došla řada na ty nemožně užvaněná, pokusil se Will zmizet prvním výtahem.

Stejně jako u všech hotelů provozující kasino také vedení hotelu Beau Rivage si dalo práci a naistalovalo hrací automaty podél všech chodeb vedoucích ke společenským sálům. I když Will nyní pociťoval bolest v kloubech intenzivněji než během dne, snažil se jít co nejrychleji, aby dorazil do pokoje v nejkratším čase a mohl honem polknout další tabletu Advilu.

Měl v úmyslu použít výtahu pro V. I. P., jenže když už měl výtahy na dosah, vysunula se od baru paže Jacksona Everetta a přitáhla si ho k sobě. Everett už svíral v ruce další drink – táhl z něj rum jako karibský odér. Právě se Willovi chystal něco říci, kdy se rozevřely dveře nejbližšího výtahu a z něj se vyvalila postarší žena, držící před sebou v pokrčených pažích krabici od doutníků, až po okraj zaplněnou čtvrtdolarovými mincemi.

Everetta to inspirovalo: „Pročistěte jim střeva, babi,“ křikl na ni. „Dejte jim klystýr!“

Stařena se zašklebila a spěchala k hracím automatům. Everett odstavil sklenici na bar, přetáhl Willa k výtahu, postrčil ho dovnitř a skočil se za ním. Za nimi se ještě vtlačili dva jiní lékaři s visačkami konference na klopách. Dveře výtahu se zavíraly. „Podržte mi ty dveře!“ ozval se za nimi ženský hlas.

Will vystřelil rukou kupředu a dotykem zastavil sklapující se křídla dveří. Bolavá paže to pěkně pocítila. Dveře se znovu rozevřely a vpustily dovnitř plavovlásku v černém.

„Děkuji vám,“ pronesla s tvářemi rozpálenými, jako by běžela.

„Dobrý den,“ odpověděl Will.

Neznámá se k nim rázem otočila zády a předvedla mužům svou šíji, takže všichni teď mohli ze všech jejích půvabů studovat jen zázraky vytvořené kadeřnickým salónem Lauren Bacali. Kabina výtahu byla osazena zrcadly a dřevěným obložením. Will se podíval napravo a zachytil profil krásky odražený velkým zrcadlem. Hned si také povšiml, že ostatní doktoři, s Everttem v čele, se soustředí na reálné křivky dámina pozadí. Dáma pak svírala v obou rukou malou kabelku, hleděla do podlahy a mužům nevěnovala nejmenší pozornost. Výraz v Everettových očích svědčil o jeho slabém sebeovládání.

„Povězte mi, Jenningsi, to vy sám jste sestříhal celou tu relaci?“ optal se ho jeden z lékařů, jehož Will znal jen od vidění. „Nebo vám to sestavila nějaká talentovaná sekretářka?“

„To mu nejspíš sestříhala Karen,“ mínil Eveerett.

„Ne. Celé jsem to udělal sám. Je to snazší, než se vám zdá.“

„Snazší možná,“ namítl první muž, „ale kde na to berete čas?“

„Nepropadám špatným návykům jako Jack Everett.“

„Cha chá,“ zahlaholil Everett. „To nám tvrdí chlapec, který právě vyvinul prostředek použitelný k dokonalému znásilnění.“

Téhle legrácce se už nikdo nezasmál. Výtah zastavil v osmém patře. Všichni muži setrvali na místě, dávajíce jako gentlemani dámě přednost. Dáma se však nehnula. Nakonec jeden z lékařů strčil do Willa, řekl „promiňte“ a vyskočil ze dveří. Na to Everett učinil za dámskými zády rukou gesto, jako by jí chtěl potěžkat zadek, nelogicky se zasmál a vyrazil ze dveří za vystoupivším doktorem. Dveře se stále ještě nezaklapovaly, zato se Everett, místo toho, aby odkráčel ke svému pokoji, otočil na podpatku a ukázal prstem na Willa: „Pojď s námi do kasina, Wille. Odvážeš se. A kdyby ne, máme v úmyslu si později uspořádat malý dancing. Víš co mám na mysli, ne?“

Will přímo cítil, jak žena před ním ztuhla.

„Musím zavolat Karen,“ odpověděl Will dřív, než se Everett mohl pustit do dalšího přemlouvání. „A ráno vstávám brzy na golf. Ale vy se nežinýrujte, chlapci.“

„To nám nemusíš radit,“ ušklíbl se Everett a potáhl obočím nahoru a dolu jako Groucho Marx.

Will se natáhl a stiskl tlačítko CLOSE DOOR.

„Konečně je pryč,“ řekla dáma, když se dveře počaly zatahovat.

„Díky.“

„Je to slušnej chlap, jen si dnes krapet přihnul,“ omlouval kolegu Will.

Dáma přikývla a přitom věnovala Willovi pohled, jímž jakoby říkala, že takové případy už v životě viděla. Výtah pokračoval v jízdě do vyšších pater a Will se přistihl, že si nevědomky prohlíží elegantní postavu neznámé. Když odvedl pohled k zrcadlu, zjistil, že byl přitom pozorován. Začervenal se a upřel oči do podlahy.

„Které podlaží?“

„Prosím?“

„Nesvítí žádné tlačítko s číslem patra.“

„No, jsem trochu popletený. Ještě rozechvělý z té přednášky. Dvacáté osmé, prosím.“

„Dali vám cypřišové apartmá? To mám já také.“ Napůl se k němu natočila a usmála se. „Vaše přednáška byla skvělá, musím říct. Nechce se mi věřit, že jste byl nervózní.“

„Vy jste lékařka?“ Nechtěl sám sobě přiznat, že je obětí stereotypu: nikdy si nedokázal ani představit, že by mohl potkat kolegyni, která by, vedle toho, že je lékařka, vypadala jako tahle nádherná ženská, natož aby se mu to přihodilo ve skutečnosti.

„Ne, já jsem zaměstnankyně kasina.“

„Aha. Poslyšte, a kam jedete vy? Nesvítí žádný knoflík.“

„Jako vy, do dvacátého osmého. Většina cypřišových je na tom patře.“

Přikývl a zdvořile se pousmál, ale když se žena zase otočila, jeho pohled ztvrdl. Prostitutka?, pomyslil si. Ten recepční povídal, že Saul Stein recepci přikázal, aby s Willem jednali jako se vzácným zbožím, se všemi náležitostmi. Patřila k bonusu taky atraktivní společnice?

Dveře se rozestoupily ve dvacátém osmém patře.

„Pa,“ řekla dáma, opustila výtah a rychlými krůčky se vzdalovala chodbou vlevo. Will vystoupil také, postál a pozoroval svůdné pohyby její chůze. Pak se vydal též vlevo a odčítal čísla pokojů, až narazil na své 28021. Právě protahoval plastikovou kartu kódem bezpečnostního zámku, když zaslechl ženské zavolání: „Doktore Jenningsi?“

Zahleděl se do dlouhé chodby, směrem odkud oslovení přicházelo. Nerozhodnými krůčky se k němu přibližovala tatáž plavovláska v černých šatech, svírajíc před sebou v rukou malou kabelku jako na obranu.

„Ano?“

Dáma lovila něco v kabelce a zarazila se jen, když se dveře pokoje naproti Willovu náhle otevřely a vyrazil z nich tělnatý muž oblečený do sportovního, který se pustil spěšně k výtahům.

„Moje karta od pokoje nefunguje,“ oznámila žena poté, co ten chlápek zmizel. „Nemohl byste se pokusit –“

„Pochybuju, že jsem šikovnější, ale zkusím vám to sám protáhnut zdířkou.“

„Skutečně?“

Will neodolal a tiše se pro sebe uchechtl. Napřed ale vstoupil do svého pokoje, odložil tam svůj notebook, vyšel ven a následoval ženu, která kráčela na druhou stranu až kolem výtahů, u nichž postával tlusťoch odnaproti…

Došli k dveřím pokoje, na něž neznámá ukázala. Will vzal její kartu, protáhl ji čelistmi kódovacího zařízení na dveřích a čekal, až se rozsvítí zelené světýlko. Když se tak nestalo, kartu vyňal. Zasvítilo světýlko červené a ve dveřích nic nekliklo. Zkusil to ještě jednou, dbaje nyní o to, aby karta projela zámkem přísně ve svislé poloze, ale zámek nezareagoval ani na druhý, ani na třetí pokus.

„Máte fakt smůlu,“ oznámil Will.

„Zdá se. Vadilo by vám, kdybych od vás zavolala na recepci?“

Už už se chystal říct, že mu to nevadí, když se zarazil s pocitem, že tu něco nehraje. Něco drobného, ale…

„Mám dojem, že vedle výtahů je na zdi hotelový telefon. Počkám tam s vámi.“

Na moment vypadala zmateně, pak se však usmála. „Správně. Ocením, když se mnou počkáte. V hotelu s kasinem nikdy nevíte, kdo se může pohybovat po chodbách. Jmenuji se Cheryl,“ řekla a vykroužila úsměv.

Will jí lehce potřásl rukou. Měla ji studenou, téměř na hranici chladu. Takové ruce mají pacienti, kteří se bojí injekcí. Ruku pustil a jako první se vydal zpět směrem k výtahům.

Tlustý chlap mezitím odjel. Will se rozhlédl po výklenku s výtahy a spatřil, co hledal: krémově žlutý domácí telefon.

„Tady je,“ pravil a otočil se k dámě. „Nový klíč tu –“

Slova mu zamřela na rtech. Dáma mu mířila na prsa automatickou pistolí. Musela ji vyjmout z kabelky, než se stačil otočit. V očích teď měla rozhodný výraz, nicméně Willovo zkušené oko na jejich dně nalezlo i něco jiného – strach.

„Co to znamená? Mám u sebe jen pár dolarů. Jsou vaše, madam. Dám i kreditní karty. Cokoli chcete.“

„Nechci po vás peníze,“ pravila a netrpělivě pohlédla k výtahům. „Chci, abyste šel ihned do svého pokoje.“

„Co tam?“

„To se hned dozvíte. Tak šup šup.“

Něco se ve Willovi vzepřelo. Nehodlal se slepě podřídit rozkazům nějaké Cheryl. Jestli takhle začnu, blesklo mu hlavou, skončím vleže na břiše, a poslední výhled, který budu mít na tomto světě, než dostanu kulku do týla, bude na špinavé dlaždičky v koupelně. „Nikam nepůjdu, dokud mi neřeknete, o co vám jde. Vlastně –“, udělal dva kroky k telefonu, „– teď zvednu sluchátko a zavolám na vás policii.“

„Ani se nehněte.“

„Vy mě nezastřelíte, madam.“ Zvedl sluchátko telefonu. „Jestli zavoláte policii, vaše dcera Abby zemře. Nebudu to moct ani zastavit.“

Paže mu zcepeněla. „Co to žvaníte?“

„Před dvěma hodinami unesli vaši dceru, pane doktore. Jestli ji chcete zachránit, půjdete teď se mnou do svého pokoje. Jestli zavoláte policii, vaše dcera zemře tak jistě, jako že je nebe nade mnou.“

Zmrtvění, jež mu postihlo paži, se nyní šířilo jako příval celým tělem. Jeho vědomí odmítalo přijmout novou skutečnost, jež byla příliš strašná, než aby ji člověk rázem strávil. „Co to žvaníte?“

Cheryl se znovu ohlédla k výtahu. Will vycítil, že se žena začíná obávat toho, že je někdo zastihne na chodbě. Strach přerůstal v paniku.

„Doktore, poslouchejte dobře. Jestli teď někdo vystoupí z toho výtahu a uvidí mě s bouchačkou v ruce, celá věc se vymkne z mé kontroly – a Abby nevyhnutelně zemře, jasný? Já si nepřeju, aby k tomu došlo. Povím vám všechno, co chcete vědět, ale teď už proboha sypte do vašeho pokoje, ať máme klid…“

Will zaslechl pípnutí ve sluchátku telefonu, který stále ještě svíral v ruce. Pomaloučku zvedal mluvítko k ústům. „Řeknete slovo a Abby má kulku v mozku.“ Will spustil ruku a zavěsil.

„A teď rychle k vám. Jestli já sama hned teď někomu nezavolám, vaše dcera to šeredně odnese.“

Hleděl na ni strnule a horečně probíral v hlavě své možnosti. Na žádné řešení nepřipadl. Vykročil ke svému pokoji, odemkl jej a vpustil ženu dovnitř.

Cheryl se kolem něho prosmykla, přičemž tiskla svou pistoli na prsa, jako by se bála, že jí Will vytrhne zbraň z ruky. Rychle přešla obývák a vrazila do ložnice. Will za sebou zavřel dveře a následoval ji.

Cheryl si stoupla ke vzdálenější stěně tak, aby mezi ní a Willem zůstala postel. Opět na něho mířila, ale Will nedbal a přistoupil až k pelesti. Jeho strach o Abby se nyní přetavil v hněvivý vztek. Nehodlal ztrácet ani vteřinu.

„Zpátky!“ vykřikla Cheryl. „Stůjte, dokud vám všechno nevysvětlím.“

„Chci slyšet, co je s Abby.“

„Toto je únos pro výkupné,“ odrecitovala žena jako středoškolačka odříkávající naučenou lekci. „V tuto chvíli se můj partner nachází ve vašem domě v okrese Madison, ve společnosti vaší ženy. Další člověk drží Abby ještě na jiném místě. Dál se to bude vyvíjet následujícím způsobem…“

Will poslouchal s pocitem, že mu nějaký kolega doktor podává klinický obraz vývoje smrtelné nemoci, která ho záhy zabije. Jeho počáteční nedůvěra v celou tu šarádu s pistolí ustoupila děsivému poznání, že si ti zločinci prostudovali jejich rodinný život do všech potřebných detailů, rozložili ho na části a vypracovali dokonalý plán, jak Willa připravit o dvě stě tisíc dolarů.

„Poslyšte, dámo,“ přerušil ji v jeden okamžik. „Nemusíme čekat dvacet čtyři hodiny. Seženu vám ty prachy ihned –“

„Banky mají zavřeno.“

„Najdu jiný způsob.“ Dbal o to, aby v hlase nedal znát vnitřní zoufalství. „Dokážu to. Peníze jsou například v kasinu. Zavolám tam –“

„Ne. Takhle to nepůjde. Musíme čekat do zítřka. Vysvětlím vám to.“

Mlčel, naslouchal a snažil se najít v jejich plánu zranitelné místo. Dospěl k názoru, že ten, kdo celou věc vymyslil, se v branži vyzná. Ten chlap – nebo ta ženská – obrátili bezpochyby celou logiku únosu naruby. Jakákoli násilná protiakce byla nemožná. Pistole v Cherylině ruce byl jen znehybňující nástroj na zvládnutí první vlny Willovy paniky. Achillovou patou byla Abby. Will sice může zvednout telefon a zavolat policii, která sem vtrhne a tuhle ženskou zatkne. Jenže když Cheryl nezavolá svému partnerovi během dohodnutých třiceti minut, Abby zemře.

„Když udělám všechno tak, jak si přejete,“ pokračoval, „jakou mám záruku, že mi Abby vrátíte živou?“

„Žádnou. Musíte nám důvěřovat.“

„To je sakra málo. Jakým způsobem mi ji vrátíte? Popište mi to. Nepřemýšlejte! Mluvte! Teď hned!“.

Cheryl přikývla na souhlas: „Dobrá. Odvezeme Abby i vaši ženu ve stejný okamžik na určité dohodnuté veřejné místo. Až budou ve vzájemném dohledu, pustíme je obě.“

Mluvila přesvědčivě, jako by tomu sama věřila. Navíc mu prozradila, že stejnou věc provedli stejným způsobem už pětkrát, a že to vždycky vyšlo. Will se snažil vzpomenout, jestli někdy v posledních letech narazil na podobný příběh popsaný v mississippských novinách. Byl alespoň rád, že si nevzpomíná na žádný případ z poslední doby, že by bylo nalezeno zavražděné dítě. Tedy dítě unesené pro výkupné a později zavražděné. Kdyby se takový případ byl stal, četl by o tom v novinách a nezapomněl by na něj, protože má sám doma malou dceru.

„Až dostanu Abby zpět, co mi zabrání, abych hned neběžel na policii?“

„Fakt, že dvě stě tisíc dolarů pro vás nic neznamená. A fakt, že jestli se po nás policie začne shánět, všimneme si toho. Dozvíme se to a můj partner se vrátí a tu vaši Abby odpráskne dodatečně. Třeba až si bude hrát na zahradě u vás doma, nebo za školou, nebo za kostelem… kdekoli. Věřte mi, že je toho schopen. Nakonec to dopadne přesně tak, jak to dopadlo v případě pěti vašich kolegů – ani jeden z nich to neohlásil. Ani jeden! A ani vy to neohlásíte.“

Will se otočil bokem k ní, aby si nemohla číst z výrazu jeho obličeje. Ten vyjadřoval čirý zmatek. Oknem se mu nabízel výhled na širokou řeku, po níž se v paprscích zapadajícího slunce pomalu sunula po proudu nákladní loď. V životě se necítil tak dokonale bezmocný. Ve své praxi čelil často otázce života a smrti, a jedno pravidlo mu pomohlo ji zvládat: vždy se najde cesta. Nějaká jiná možnost. Možná obtížná, drsná, ale vedoucí k úspěchu… V tomto případě tu však stál s prázdným mozkem i rukama. Z bezvýchodnosti jeho situace se v něm počal vzmáhat vztek. Prudce se otočil zpět k té ženské.

„Předpokládáte, že tu budu sedět nečinně celou noc, zatímco nějaký cizí vagabund drží moji dcerku jako rukojmí? Vyděšenou navěky k smrti? Omyl, má drahá. Než se nadějete, utrhnu vám vaši krásnou hlavu…“

Zamávala pistolí: „Nehýbejte se.“

„Co jste za ženskou? Není ve vás kousek mateřského citu?“

„Moje city Vynechte,“ řekla a zrudla. „Nic o mě nevíte.“

„Vím, že jste vystavila nevinné dítě nepředstavitelné hrůze.“

„S tím já teď nemůžu nic dělat.“

Už už se jí chystal odpovědět, když se mu srdce sevřelo náhlým poznáním: „Dobrý bože, a co její inzulín?“

Cheryl na něho nechápavě zírala. „Cože to?“

„Abby je diabetička. Trpí cukrovkou. To jste nevěděli? Na to váš skvělý plán nepamatuje?“

„Uklidněte se.“

„Hovno. Zavolejte svýmu parťákovi. Musím s ním mluvit.

Ihned!“

V tom se rozezvonil telefon na nočním stolku vedle postele.

Oba naň pohlédli. Jako první se pohnula Cheryl a položila volnou ruku na sluchátko.

„Chcete s ním mluvit?“ zeptala se chraptivě. „Máte možnost. Ale buďte opatrný. Velmi opatrný, doktore.“

Kapitola 05

Will převzal od Cheryl sluchátko a přiložil ho k uchu.

„Will Jennings.“

„Doktor Will Jennings?“

„To jsem já.“

„Dostal jste poslední dobou nějakou nečekanou návštěvu, doktore?“

Will se ohledl po Cheryl, která z něho nespouštěla oči. „Dostal.“

„Pěkná kůstka v tom černým vohozu, nemám pravdu?“

„Poslyšte, musím vám něco vysvětlit.“

„Vy mu nic nevysvětlujte, profesore. Dneska přednáším já. Jasný?“

„Jistě, ale –“

„Ale nic. Na něco se vás zeptám, doktore. Bude to jako v té televizní soutěži Hodíme se k sobě? Znáte to? S tím panákem Richardem Dawsonem, taková sranda.“

Will slyšel na druhé straně huronský smích.

„Takže, teď se podíváme, jestli se vaše odpovědi hodí k těm vaší manželky. Jo, ono to bude spíš jako v tom Peříčku. „… já to mám zas ráda takhle, Bobe!“ Opět smích.

Will ani nedýchal a v plném soustředění se snažil uhádnout, kdo je a jak jeho protivník vypadá.

„Má otázka tedy zní– trpí vaše dítě nějakou vážnou chorobou?“

Willovi se do žil vlila kapka naděje. „Má dětskou cukrovku.“

„Trefa! Právě jste vyhrál zájezd do Puerty Vallarty!“

Chlap na druhé straně to předvedl dokonale, přesně tak, jako to vykřikoval Wink Martindale, moderátor pořadu pro novomanžele. Will jen nad surrealismem celé situace zakroutil hlavou. „Abby musí dostat inzulín, vážený pane. Okamžitě.“

„Říkáte „vážený pane?“

Muž na druhém konci se opět zachechtal, o poznání tišeji. „To si dám líbit. To je prvně a zřejmě i naposled v mým životě, co mě někdo takhle oslovil. Jako byste mi sděloval, že mám už na kahánku nebo co: Vážený pane… obávám se, že máte definitivního raka v konečníku. Odstupte ode mne o dva kroky.“

„Jsem anesteziolog. Taková sdělení nikomu neříkám.“

„Ne? Nikdy jste nikomu neříkal, že natáhne bačkory?“

Will zaváhal. „Když jsem sloužil na gynekologii, tak ano.“

„Aha. Takže ano. Zabil jste někdy někoho, doktore?“

„Ne.“

„Skutečně? Nikdy vám nikdo neexnul na operačním stole, když jste mu pouštěl do huby plyn?“

„Pacient zemřel, ale ne v důsledku mé práce.“

„Ne? Rád bych věděl, nakolik jste upřímný. To bych fakt rád věděl.“

„A já bych zas rád věděl, s kým mluvím?“

„Jmenuju se Joe Hickey, doktore. Klidně mi říkejte Joe.“

„Dobrá, tedy Joe. Teď poslouchejte: vy jste nějaký můj bývalý pacient? Nebo příbuzný pacienta?“

„Proč se ptáte? Vždyť jste nikdy nikoho nezabil, nebo snad ano?“

„Ptám se proto, že se mi zdá, že vůči mně pociťujete jakési osobní nepřátelství.“

„Vy máte ten dojem? Může být… Prozatím to necháme, jak to je, protože se vám chystám předvést, jaký jsem dobrák. Zařídím to tak, aby vaše sladká princezna dostala svůj inzulínek.“

„Díky bohu.“

„S tím nemá pámbu nic společnýho. Dejte mi mou kámošku.“

„Joe, mohl bych si promluvit s manželkou?“

„Ne. Dejte mi Cheryl, doktore.“

Will jí podal telefon.

„Zatímco budu mluvit, jděte do koupelny,“ přikázala mu Cheryl.

„Váš parťák nic neříkal o tom, že mám někam jít.“

Cheryl v ten moment potřásla pistolí: „Tak vám to říkám já: zapadněte do koupelny, a to hned!“

Will zvedl ruce nad hlavu a zacouval do prostorné koupelny plné mramoru a zlatých kohoutků. Když za sebou zaklapoval dveře, podržel si v ruce kouli zámku v otevřené poloze, a jakmile slyšel Cheryl promluvit, pootevřel dveře zpět na malou škvírku a přiložil k ní ucho.

„Jak to, že jsme nic nevěděli o té její zdravotní komplikaci? Mám z toho vítr. Vydat se s ní na tu cestu může být riskantní. Což když vás budou stavět policajti? Dobrá… Já jsem v pořádku, Joe, ale tenhle doktůrek není tak úplně jako ti před ním. Nevím, v jakém smyslu. Pořád na mě tak nějak nevypočitatelné vejrá. Jako vlk, co čeká na příležitost. Vím. Já vím, povídám. Jasně. Za třicet minut.“

Will přiložil ke škvírce oko. Spatřil, jak Cheryl zavěšuje a dělá grimasu.

Postál a pak otevřel dveře. „Všechno jasné?“

„Jo.“

„Co říkal?“

„Veze vaší holce ten lék. Chci říct, že veze vaši ženu, aby dala vaší holce injekci. Tak to vidíte: kdyby nám na zdraví vaší dcery nezáleželo, myslíte si, že bychom riskovali zbytečnou jízdu navíc kvůli nějakýmu léku?“

„Jistěže ano. Kdyby se jí něco přes noc přihodilo, nikdy byste nedostali vymáhané peníze.“

„To byste se ale vy nikdy nedozvěděl, vy chytrej.“

„Tak to by nešlo. Jestliže nebudu mít potvrzeno, že Abby dostala během příštích sedmi hodin svou dávku inzulínu, budu vědět, že padá do bezvědomí a že jí jde o život. A pak budete zpívat vy. Vyklopíte mi všechno, kdo, kde a co, kdybych vám měl přelámat všechny vaše kosti, pěkně jednu po druhé. Já osobně.“

Pohrůžka neměla na Cheryl žádný viditelný účinek. Z jejího výrazu usoudil, že podobnou výhrůžku už musela slýchat dřív. Nebo předpokládala, že by Will nebyl schopen takové krutosti?“

„Myslíte, že na to Joe nepomyslil?“ opáčila. „Já nemám ani tuchy, kde drží vaši dceru. A i kdybych věděla a vy jste to ze mě vyrazil násilím, policie by to tam nikdy nestihla dojet do půl hodiny. To vím na tuty.“

Aniž odložila pistoli, přejela si po předloktí obou paží, jakoby se chtěla zahřát. „A nechte si zajít chuť na výhrůžky vůči Joeovi. Může vaší dcerunce provést hodně ohavné věcičky, aniž by ji přitom zabíjel. Vy nemáte v ruce jedinýho trumfa.“

Will zavřel oči a dbal na to, aby zůstal při vědomí. Nabral dech. „Kdo je ten zasranec Joe?“

Cheryl na něho hleděla jako na nechápavého idiota.

„Joe je můj manžel.“

*****

Abby spala ve srubu na staré pohovce přikrytá háčkovaným přehozem. Huey seděl vedle ní na podlaze a vyřezával cosi z kusu cedrového dřeva – a byl celý nesvůj. Věděl, že až se děcko probudí, k smrti se vyleká – a to zase lekalo jeho. Přál by si býval, aby měl na hlídání spíš kluka. S kluky to bývá jednodušší. Třikrát z dosavadních pěti akcí sebrali kluky. Děvčátka v něm probouzela vzpomínky a ty ho přepadaly smutné… Sotva si už dnes vybavoval tvář své malé sestry, zato si dobře pamatoval její kašel. Ony nekončící, protivné záchvaty kašle s hvízdnutím při každém nadechnutí. Při vzpomínce na ty zvuky mu ještě dnes naskakovala husí kůže. Pamatoval si, že od útlého věku stěhoval sestřinu postel i se sestrou Ellenou blíž ke kamnům, aby na ně sálalo teplo, ale ani to nepomáhalo. Jejich máti a taky ten jejich první doktor pořád opakovali, že se jedná jen o těžké nastuzení, až bylo pozdě. Než chudinku Ellenu dovezli k jinému doktorovi v sousedovic náklaďáčku do města, byla po smrti. Ležela na zadním sedadle, bledá až do modra a vypadala jako porcelánový andílek. Bůh ji k sobě povolal, nebylo jí ani pět. Prý záškrt. Huey to slovo nenáviděl. O mnoho let později to slovo někdo neustále opakoval v televizi jako posedlý a Hueyho to tak vzalo, že skočil po té bedně a mrštil jí o podlahu. Jeho bratranec Joe malou Ellen nikdy ani nepoznal, neboť tehdy žil v Mississippi.

Holčička opět zasténala, tentokrát hlasitěji. Huey popadl panenku, kterou mu Joe prostrčil skrz okno a připravil se.

„Mami?“ zaúpěla Abby s dosud zavřenýma očima. „Mami?“

„Maminka tu teď není, Abby. Já se jmenuji Huey.“

Abby pootevřela oči a pak je při pohledu na mohutnou postavu sedící vedle ní na divanu vykulila. Vmžiku se jí oči zalily slzami a brada se roztřásla.

„Kde je maminka?“ zeptala se tenkým hláskem.

„Musela někam s tatínkem odjet. Požádali mi, abych tě tu zatím ohlídal.“

Abby se rozhlédla dokola po zanedbaném srubu a celá zrudla. „Kde to jsem? Co to je?“

„Srub v lese. Nedaleko vašeho domu. Maminka se brzy vrátí.“

Abby měla zase na krajíčku. „A kde je má maminka řeď?“

„S tatínkem. Brzy přijdou oba.“

Abby stiskla víčka a začala z úleku vzlykat.

Huey vytáhl připravenou barbínu a podržel ji dívce před obličejem. Když Abby otevřela oči, už nemohla je od panenky odtrhnout: alespoň kousek domova.

„Tohle ti tu nechala máma.“

Abby hmátla po panence a přitiskla si ji na prsa. „Bojím se.“

Huey přikývl v jakémsi soucítění: „Já taky.“

Abby naň pohlédla: „Ty taky?“

Huey přikývl a také jemu zvlhly oči.

Abby polkla, natáhla ruku, chytla Hueyho za malíček a stiskla mu ho v konejšivém gestu.

*****

Pětačtyřicet mil k severovýchodu odtud, stále ještě v městě Jacksonu, řídil Joe Hickey velkého forda rodiny Jenningsových směrem k mezistátní dálnici Interstate 55. Karen seděla vedle něho a na klíně svírala pohotovostní soupravu Igloo. Joe Hickey sáhl do kapsy a vytáhl odtud dlouhý hedvábný šátek, který popadl v poslední chvíli v prádelně Jenningsova domu při odchodu.

„Zavažte si tím oči.“

Karen neřekla nic a mlčky si šátek zavázala, jak přikázáno. „Už jsme blízko?“

„Za slabou hodinku. Na nic se neptejte. Mohl bych si to rozmyslet.“

„Budu mlčet.“

„Ne, mluvte na mě. Rád poslouchám váš hlas. Jste… zajímavá, víte to?“

Karen k němu v údivu natočila hlavu, ale skrz šátek ho vlastně nespatřila.

*****

V samém srdci města Jacksonu stojí v nejelegantnější čtvrti Eastover rozlehlý dům s bílým sloupovím v průčelí. Průčelí, když je večer osvíceno reflektory zavěšenými na okolních dubech, září do tmy jako sloupoví řeckých chrámů. Na polokruhové příjezdové cestě před domem stál žlutý Duesenberger, rok výroby 1932, nádherný exemplář předválečného veterána, jeden z četných kousků kolekce historických vozidel, jichž se jejich majitel převážnou část minulého roku usiloval zbavit.

Uvnitř výstavního sídla seděl u jídelního stolu, spolu se svou ženou Margaretou, MUDr. James McDill, majitel domu i veterána Duesenberga. Kdykoli na svou ženu pohlédl, pocítil příval lásky – a soucitu. Za posledních dvanáct měsíců ztratila jeho paní na váze deset kilogramů, a to předtím vážila jen necelých pětapadesát. Sám doktor McDill se necítil nejlépe. Nicméně po dlouhých týdnech váhání se rozhodl otevřít velmi citlivé téma. Dokázal si představit, jaká asi bude následovat reakce, ale neměl na vybranou. Čím více se blížilo datum lékařské konference, tím více byl přesvědčen o správnosti svého názoru. Vzpomínky na události, k nimž došlo právě před rokem, se mu stále vracely do mysli. Vzpomínal zejména na slova, jež byla tehdy vyřčena jaksi mimochodem.

Rozhodl se a odložil vidličku. „Margareto. Vím, že si nepřeješ, abych o tom znovu hovořil, ale já musím.“

Její lžíce udeřila o porcelánový talíř. „A proč?“ optala se tónem, jehož břit by mohl škrábat ocel. „Proč myslíš, že musíš?“

McDill vzdychl. Byl chirurg-kardiolog, měl už něco za sebou, ale před operacemi se nikdy nechvěl tak, jako před touto rozpravou s manželkou. „Protože se to stalo právě před rokem. Možná o tom chci mluvit kvůli věcem, které nám tehdy sdělili. Dnes ráno jsem na to myslel přímo na operačním sále. Na to, jak celá ta záležitost ovlivnila náš život. Jak ho otrávila. Jak ho zničila.“

„Můj ne. Tvůj. Tvůj život.“

„Pro boha živýho, Margareto! Dnes večer zahájili na pobřeží lékařský sjezd. My jsme tam neodjeli, a to z jednoho jediného důvodu: že to, co se stalo před rokem, stále ještě ovládá náš život.“

Otevřela ústa údivem. „Ty bys tam teď chtěl být? Ach bože!“

„Ne. Ale naše chyba byla, že jsme se před rokem neobrátili na policii. Mám z toho velmi špatný pocit. Ta ženská, co byla v tom gangu, mi tehdy řekla, že už to prováděli předtím a já jí to klidně uvěřil. Řekla, že už to provedli jiným lékařům. Využijí sjezdu nebo konference… faktu, že muž ženu opouští. Co když to provedou znovu někomu jinému, Margareto? Co když to dělají znovu právě teď?“

„Nech toho,“ varovala ho syčivým šeptem. „Nepamatuješ se, co nám řekli? Připomenu ti to. Řekli, že zabijou Petříka! Chceš jít na policii právě dnes? Rok po únosu? Nevíš, co bude následovat? Jsi naivní!“

McDill položil obě ruce na stůl. „Musíme se k tomu postavit čelem. Nesmíme dopustit, aby se další rodině stalo to, co nám.“

„Nám? Co strašného se dělo tobě, Jamesi? Ty sis seděl v hotelovém pokoji celou noc s nějakou děvkou. Nemůžeš myslit alespoň minutu na někoho jiného než na sebe? To Petřík, ten utrpěl jiné trauma!“

„Samozřejmě myslím na Petříka. Ale nechci, aby si kvůli naší zbabělosti jiné dítě muselo prodělat to, čím musel projít Petr.“

Margareta se celá objala pažemi a začala se houpat v křesle dopředu a dozadu, jako to činí schizofrenici, které McDill zkoumal během svých medicínských studií. „Neměl jsi nás nechávat samotné,“ mumlala si žena. „Byli jsme tu tak sami… jen já a Petřík… tak sami a bezbranní.“

McDill se snažil přehlédnout bodnutí zlého svědomí, jež manželčina slova vyvolala. „Margareto…“

„O jaké lékařské konferenci mluvíš, svatá noho!“ zasyčela znenadání nanávistně a zúžila pohled. „Byls přece na té proklaté show se svýma auťákama.“

„Prosím tě, Margareto –“

Zarazil se, neboť jídelny vstoupil asi jedenáctiletý chlapec. Petr byl bledý hubeňoučký hoch s roztěkaným pohledem.

„Co se stalo?“ optal se plaše. „Proč na sebe křičíte?“

„Ále, takové nedorozumění, synku. Dnes jsem měl těžkou operaci a projednávali jsme s mámou daňové problémy. Trochu jsem se přitom rozčílil. Nic pro tebe. Kdy se chystáš k Jimovi?“

„Jeho táta se tu pro mě za chvíli zastaví.“

Margareta usrkla vína a zeptala se: „Skutečně chceš spát dneska v noci u nich, miláčku?“

„Jo. Ledaže… byste si to nepřáli?“

„Jsem nejradši, když tě mám pěkně doma pod peřinou,“ pravila matka.

„Hloupost,“ vmísil se McDill. „Jeď a dobře se bav, synku. Tenhle týden ses ve škole hodně snažil.“

Zvenčí se ozval klakson.

Petřík zaváhal: „To budou oni.“

„Jen běž. Uvidíme se zítra.“

Petr přešel obývák a dal matce pusu na tvář. Margareta přes jeho rameno civěla na manžela.

„Kdybys nás potřeboval, budeme pořád tady“ oznámila. „Volej. Nehneme se odsud. Celou noc!“

McDill hleděl sklíčeně do talíře. Hlad ho přešel.

*****

Fordka poskakovala přes výmoly po cestě pod černými korunami stromů. Hickey řídil a hleděl soustředěně před sebe. Karen svírala křečovitě madlo na přístrojové desce před sebou a koleny tiskla schránu s léky. Nemohla zahnat obavu, že Hickey to jejich auto rozbije na mizerné cestě dřív, než dojedou k dceři. Ačkoli jí dovolil, aby si za poslední zatáčkou sňala šátek z očí, byla na tom stejně jako předtím. Hickey odmítl rozsvítit byť jen tlumená světla, a tak se úzkou lesní cestou prodírali jen s parkovacím osvětelením. Přesto neměl řidič s orientací potíže. Karen usoudila, že to místo musí znát velice dobře.

„Na téhle cestě se setkáme s Hueyem,“ řekl Hickey. „Vy a já půjdeme spolu. Vy ponesete ten chladicí box. Nebudete ječet. Nebudete padat do mdlob. Můžete vzít dítě do náruče na tak dlouho, kolik bude třeba k jeho uklidnění. Pak jí odeberete vzorek krve a dáte injekci. Pak ještě jedno objetí, a jedeme odsud.“

„Rozuměla jsem.“

„No dobře. Až se budeme chystat k odjezdu, počítejte s tím, že Abby bude vyvádět jako šílená, ale vy nesmíte couvnout. Musí to být jako první školní den – rychlý odchod. Huey jí řekl, že u ní bude sedět jednu noc jako její chůva. Vy to potvrdíte. Povězte jí, že je všechno jak má být, že jsme všichni přátelé a že si pro ni přijedete zítra ráno. Jestli to ovšem zvoráte…“ Hickey se na okamžik přerušil a věnoval Karen postranní pohled tvrdý jako diamant. „Jestli to zvořete, praštím vás přímo před jejíma očima. Pak ovšem stráví vaše dcera příšernou noc. To si jistě nepřejete?“

Ze tmy odnaproti náhle vyskočila dvě oslňující světla. Karen vylétly ruce instinktivně před oči, aby si je chránila před pronikavou září. Hickey zastavil auto a dvakrát zablikal dálkovými světly. Nakonec je nechal rozsvícená, takže se mezi jeho a protějším vozem, který se rozsvítil odnaproti, vytvořil neobyčejně jasný koridor halogenového světla.

„Tak pojďte,“ vyzval ji Hickey. „Vemte s sebou, co potřebujete.“

Karen uchopila malý přenosný chladicí box a vysoukala se z vozu. Když se ocitla před fordkou, Hicky ji neurvale zmáčkl paži a syknul: „Hněte sebou!“

Přes pruh záře reflektorů se valily proudy vlhké lesní páry. Jak Karen kráčela, cítila na odhalených pažích lesní chlad. Napínala zrak, aby rozeznala, kde stojí její dcerka, ale místo ní se v záři protějších světel zjevila jakási olbřímí neforemná postava, která světlo reflektorů téměř zastínila.

Obrys postavy nyní stanul ve vzdálenosti asi tak deseti metrů od Karen. V první chvíli Karen napadlo, že jim zkřížil cestu nějaký mohutný grizzly. Automaticky se zastavila, ale Hickey do ní zezadu nelítostně strčil. V tu chvíli rozčíslo ticho noci dětské zakvílení: „Mami! Maminečko!“

Karen se vrhla kupředu, zakopla, padla na kolena, vstala, znovu popadla ledničku a opět se rozeběhla. Za vteřinu už objímala drobný stín, který se vynořil zpoza medvědí postavy, tyčící se před ní.

„Jsem tady, miláčku,“ opakovala pořád dokola jako šílená a tiskla Abby co nejpevněji k sobě. Veškerou emocionální energii soustředila na to, aby se nerozplakala. „Maminka je s tebou, dítě moje.“

Abby křičela, plakala a skučela zároveň. Chtěla něco říci, ale kdykoli se nadechla, nadmula se jí prsíčka, vyslovila jen první slabiku a hlas jí selhal: „Co-co… co…“

Karen ji zasypávala polibky, na tváře, na nos, na čelo i do vlasů. Abby se zalykala, slzy a sliny jí stékaly po tvářích a bradě, oči sálaly čirou hrůzou.

„No tak, děvenko. Uklidni se. Maminka je tu u tebe. Poslouchám tě, miláčku.“

„Proč… proč jsi mě tu nechala samotnou, maminečko?“

Karen vynaložila všechny síly, aby se ovládla a nedala dívce najevo, že je sama k smrti vyděšená. „Musela jsem. Já a táta máme důležitou schůzku, na kterou jsme úplně zapomněli. Je to jen pro dospělé a nebude to trvat dlouho. Jen dnešní noc.“

„Ty chceš zase odjet?“ Výraz v dívčích očích byl ten nejužaslejší, jaký Karen kdy spatřila. Hrůzu z toho, že někde zůstane sama, bez pomoci a zcela opuštěná, znala i Karen, a ve svém životě si toho užila dost. Jakmile ten známý strach spatřila v očích své dcery, pronikla jí bolest až do morku kostí.

„Hned neodjedu, dítě. Zatím ne. Napřed ti musíme změřit cukr, víš?“

„Nééé!“ zaječela Abby. „Já chci domů!“

„Chová se k tobě pan Huey hezky?“ zeptala se Karen a pohlédla směrem k postavě, tyčící se na okraji lesního stínu.

Abby byla teď tak vyřízená, že matce nebyla s to ani neodpovědět Karen neztrácela čas: otevřela schránku a vyňala odsud nástroj podobný tužce, sloužící k odběru kapky krve. Abby se pokusila o jakýsi polovičatý odpor, jenže když ji Karen navyklým způsobem chytila za ruku, dívka se vzdala a sama nastavila prostředníček. Karen přiložila špičku tužky na bříško prstu a stiskla pružinu nástroje. Abby vykvikla, i když bolest byla zanedbatelná. Karen první kapku krve setřela a hned vytlačila druhou. Tu pak otřela o připravený testovací papírek, který zasunula do maličkého přístroje se zabudovaným mikročipem. Vyčkali patnáct vteřin a strojek pípnul.

„Dvě stě čtyřicet. Musím ti píchnout včeličku, drahoušku.“

Karen natáhla z tubičky do injekční stříkačky tři jednotky inzulínu s okamžitým účinkem a pak do stejné jehly ještě pět dílů roztoku dlouhodobého působení. Namíchala silnější dávku než obvykle, protože předpokládala, že dcera větší díl noci prospí a pak se bude shánět po něčem k snědku.

„Dal ti pan Huey něco jíst, miláčku?

„Jen několik sušenek.“

„Víc nic?“

Abby spustila oči do země. „A větrový bonbón.“

„Abby!“

„Měla jsem hlad.“

Karen začala dívce vytahovat nahoru svetřík, aby jí vpíchla inzulín do bříška, ale když spatřila, že ji Huey intenzivně pozoruje, rozhodla se provést úkon přímo skrz látku. Mezi palec a ukazováček uchopila a stiskla vrstvu kůže na dívčině bříšku i s tukovým podložím a provedla vpich. Abby sebou cukla a ovinula matce obě paže kolem šíje. Karen odhodila použitou stříkačku daleko do lesa a vkleče vyzvedla dceru do náruče. Tak ji chovala, kývala s ní se strany na stranu jako s malým děťátkem a zpívala jí její oblíbenou písničku:

Lezl pavouk po rouře, už byl skoro nahoře Tu se přihnal deštíček a smetl ho do louže. Potom vyšlo sluníčko, okap vysušilo Pavouček je nahoře –přesně tak to bylo.

„Mám tě ráda, králíčků,“ šeptala jí do ucha. „Všechno bude v pořádku, neboj se.“

Karen zaregistrovala, že kolem nich přešel Hickey, aby si promluvil se svým partnerem.

„Zpívej ještě, mami,“ vyzvala ji Abby.

Karen začala znovu prozpěvovat, ale jen tlumeným hlasem, přičemž natahovala uši směrem k oběma chlapům ve snaze zachytit něco z jejich rozhovoru, který k ní k pronikal vlhkou noční tmou.

„Všechno v pořádku?“ ptal se Hickey.

„Jo jo,“ odpovídal hluboký bas, v němž Karen vycítila jaskousi váhavost. „To děvče je dobrý.“

Hickey vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. Zápalka prolétla noční tmou a zhasla v trávě.

„Myslel jsem, že hned zase odjedeš, Joe.“

„Kurva, chci si trochu vydechnout.“

Oranžové světýlko cigarety se zažíhalo a zmíralo jako měsíc za plujícími mračny. Karen tušila, že ji Hickey pozoruje. Ve světle reflektorů ji měl nasvícenou jako na scéně spolu s dítětem v náručí, měl je na mušce, jako má střelec laň s kolouškem. Přiložila rty těsně k dívčině oušku: „Pamatuješ si, jak jsem tě učila, jak se volá policie? Jaké je to číslo?“

„Devět?“ řekla Abby nahlas. „Devět devět jedna?“

„Devět jedna devět,“ zašeptala jí Karen do ucha. „Aha. Už vím. Když jsem nervózní, vždycky zapomenu naše číslo,“ začala Abby taky šeptat

„No vidíš… Tak nebuď nervózní. Ten Huey má mobilní telefon, viď? Až půjde na záchod, možná ho nechá někde ležet. V tu chvíli vyťukáš devět jedna devět. Vyběhneš ven a poběžíš i s mobilem lesa jak nejrychleji umíš. Řekneš policii, že utíkáš před pánem, kterého neznáš. Ten telefon někam schováš. Ale nesmíš ho vypnout! Pak se schováš v lese sama. Když to dobře provedeš, přijedou ti na pomoc a přivezou tě ke mně zpátky coby dup. Rozumíš?“ Dívka vykulila oči. „Ublížejí panu Hueymu?“

„Ne. Ale musíš to zkusit jen v případě, že tě neuvidí a nechytí. Dokážeš to? Jako když si hraješ na schovávanou.“

Abbyiny oči se opět zalily slzami. „Já se bojím, mami. Vem si mě domů hned.“

„Ještě něco: až půjdeš na záchod, otři se sama. V žádném případě si nenech pomáhat od pana Huey, i kdyby byl jakkoli milej. Je to cizí pán, vůbec ho neznáš.“

Hickey zahodil nedopalek a rozdrtil ho podpatkem. „Jedeme,“ oznámil a vykročil k jejich autu. „Rozlučte se s princeznou.“

„Nééé!“ zaječela zase Abby. „Já nechci!“ Karen se ohlédla po Hickeym prosebnýma očima. „Prosím vás snažně, nechte mne tu s ní do rána. Jaký je v tom rozdíl?“

„Něco jsme si předtím domluvili, ne?“ uťal Hickey a natáhl k ní ruce. „Podejte mi to dítě.“

Karen vyskočila a couvla o několik kroků. Rozumem věděla, že jí to nepomůže, ale nohy se hýbaly samy. Dva miliony let evoluce jí přikazovaly nevydat dítě dobrovolně. Hickey musel poskočit kupředu. Popadl Abby pod pažemi, a začal ji vytrhávat matce z náručí. Abby ječela, jako by ji na nože brali.

„Nechte toho!“ křičela Karen, „vždyť jí ublížíte.“

„Tak ji pusť, kurva fix!“

Karen zaúpěla a dítě pustila.

Vzduch rozřízlo nekonečně dlouhé dětské zaječení.

Karen se sehnula, popadla schránku s léky a rozeběhla se směrem k druhému muži. Vtiskla Hueymu do ruky soupravu léků s jehlami a pěti dávkami inzulínu včetně jednoho humalogu. „Vemte si to. Jestli se Abby přitíží, nebo kdyby omdlela, zavolejte mě a já vám řeknu, co máte dělat.“

Mužův rozpláclý obličej byl jeden údiv. „Ano, madam, já –“

„Drž hubu!“, zařval na něj Hickey. „Vem tu holku dovnitř, blbe!“

Karen přiložila překvapivě obě dlaně Hueyovi na prsa: „Vím, že jste křesťan. Prosím, neubližujte tomu dítěti.“

Huey otevřel hubu a obnažil zažloutlé zuby. „Já a ublížit vaší holčičce?“

Přihnal se Hickey a vrazil dítě Hueymu do náručí. Pak popadl Karen za loket a táhl ji k fordce, jíž přijeli.

„Ráno pro tebe přijedu, Abby!“ slibovala Karen a neustále otáčela hlavu k dceři. „Až ráno otevřeš oči, budu u tebe!“

Abby ječela dál jako poplašná siréna tak hlasitě, že si Karen musila zacpat dlaněmi obě uši, aby utlumila duši rozdírající projevy dceřina strachu. Ani to nepomáhalo. Karen nevydržela. Tři metry od vozu znenadání vrazila pravým loktem Hickeymu do čelisti a vyrazila tryskem zpět proti sálajícím světlům druhého vozu.

Urazila právě polovinu vzdálenosti, když pocítila zezadu úder do hlavy, úder jako kladivem, který ji poslal obloukem dopředu a na tvrdou zem. Poslední, co uslyšela, bylo zabouchnutí dvířek u auta, pak zahvízdání volné řemenice na větráku automobilu před sebou, který se od ní začal zvolna vzdalovat, do temnoty lesa, a unášel s sebou její dítě.

*****

Ve vysokém podlaží hotelu Beau Rivage v Biloxi zazvonil v apartmá č. 28021 telefon. Dříve, než ho mohla zvednout Cheryl, zmocnil se sluchátka Will Jennings.

„Joe? Jste Joe?“ zeptal se.

„Wille?“ ozvalo se nejistě na druhé straně.

„Karen!“

Ve sluchátku se ozval pláč, který Willa téměř zbavoval soudnosti. Will si nedokázal představit nic, co by za normálních okolností mohlo Karen Jenningsovou pohnout k slzám.

„Vidělas Abby?“ vypáčil skrz stažené hrdlo. „Dovezlas jí inzulín?“

„Wille, je příšerně vyděšená. Dala jsem jí osm jednotek a nechala tam další dávky a stříkačky. Bylo to příšerný a –“

Karen zaječela a namísto jejího hlasu se ozval hlas Hickeyho. „Už si můžeš dát pohov, hošane. Děvče dostalo svou medicínu. A teď nazdar.“

„Moment!“

Ale to už Will křičel do hluchého přístroje. Donutil se pomalu nadechnout z plných plic, což mu mělo pomoci znovu nabýt ztracenou rovnováhu a potlačit nával vzteku. Bylo proti jeho přirozenosti mlčky spolknout zlost a zklamání, aniž se pokusil jednat proti jejich původci.

„Hej,“ ozvala se Cheryl. „Nebojte se. Všechno dobře dopadne. Fakt.“ Natáhla paži a dotkla se jeho ramene.

Jak Will ještě držel sluchátko telefonu, udeřil jím dámu krátkým rozmachem po uchu. Cheryl se zhroutila na postel a Will jí začal vykrucovat pistoli z ruky. Cheryl se kupodivu dobře bránila. Zápasili spolu na rozházené posteli, přičemž se Cheryl snažila udržovat ruku s pistolí z Willova dosahu. Will cítil nesnesitelnou bolest v kloubech, která ho Ochromovala na duchu i na těle, ale nevzdával to. Teď si Cheryl přitiskla pistoli na prsa a křečovitě ji kryla oběmi pažemi. Will vsadil všechno na jeden silný útok, rozrazil jí vší silou dlaně, hmátl po pistoli. Něco se rozpáralo, Cheryl vykřikla, Will vyskočil a svíral pistoli v rukou. Obratem zamířil na dámu na posteli. Ta si svírala volnou rukou druhou paži.

„Co se vám stalo?“ zeptal se. Žena měla horní polovinu šatů roztrženou tak, že se jí sesula k pasu a zbývala jen černá podprsenka. Ta teď zajímala Willa ze všeho nejméně: jeho pohled upoutaly modré a zelené skvrny, pokrývající horní polovinu těla, břicho, žebra i pas. Jedna modřina vedla až pod podprsenku. „Co se vám přihodilo?“

Cheryl se jedním pohybem posunula celá dozadu jako zvířátko a opřela se o mohutné čelo postele. „Nic.“

„Jaképak nic. To jsou stopy po bití. Copak to nepoznám?“ Cheryl sáhla po polštáři a přikryla jím obnaženou část těla. „Nic to není. A vy jste si zadělal na problémy.“

Tím útokem a vynaloženou námahou z Willa nával vzteku vyprchal. Promluvil zase klidně: „Na něco se vás zeptám, Cheryl.“

„Jděte do prdele.“

„Vám se ten únos zamlouvá?“ Neodpověděla.

„Ptám se na to, protože mám pocit, že je to jinak. Mám pocit, že tohle je Hickeyho parketa, ale ne vaše. Dokonce se mi zdá, že jste se mu to pokoušela rozmluvit. A tady je výsledek diskuse,“ ukázal Will na Cheryliny rány. „Mám pravdu?“

Její obličej prozrazoval tolik, co vyřezávaná maska. „Nakládačku pořídíte rychlejc než prd,“ přešla z ničeho nic k výrazivu, které jí bylo zřejmě bližší. „Stačí normální nasrání.“

Will si vzpomněl na něco, s čím se seznámil jako praktikant. Během šesti měsíců se setkal s větším počtem případů fyzického násilí, než si dokázal představit v nejhorších snech. Většina odpovědí, jež mu dávaly zneužívané ženy, vyznívala podobně: zasmušile, rezignovaně, s hluboce uloženým vztekem. Ale věděl, že na řešení manželských problémů téhlé kurvičky nemá čas ani chuť. Konec konců si nevěděl rady ani se svými. Jak 0 tom rozvažoval, vytanula mu na mysli nová myšlenka – a s ní nový strach. „Proč tu jste se mnou vlastně vy?“ Cheryl nehnula brvou.

„Proč tu se mnou není Joe? Vždyť mě musí nenávidět až za hrob. Tady by si mě moh podat na celou noc. Kálet na mě. Vytlouct ze mě duši. Nemohl bych nic dělat, jen to snášet. Takovou radost si nechal jen tak ujít?“ Will spustil ruku s pistolí a přikročil k posteli. „Nedává mi to smysl, Cheryl. Proč ne chlap proti chlapovi, ženská proti ženský? Chlap je schopen dát průchod hněvu líp než žena. Postupuje Joe vždycky takhle? Zůstává vždycky s manželkou toho druhého?“

Cheryl si bez zábran otřela krev z paže o polštář. „Když jsem já s tím manželem, vyhneme se nečekaným výbuchům násilí. Chlapi jako vy se od ženský necítěj tak ohrožený jako od chlapa. Takhle je míň pravděpodobný, že se poserete a provedete nějakou kravinu.“ Zkusmo a opatrně zahýbala pravým zápěstím. „Jenže tos právě udělal, syčáku.“

„Co byste chtěla? Unesli jste mi dítě. O ruku se nebojte, tu vám spravím.“

„Nepřibližujte se!“ zaječela nečekaně.

„Jak je ctěná libost.“

Přešel k oknu a upřel zrak do dáli, přes zátoku. V noci se objevilo na řece více světel, lodi postupovaly líně kupředu a nikdo na jejich palubách netušil, že v mrakodrapu na břehu probíhá mezilidské drama.

„Tuhle pohádku vám navykládal Joe,“ řekl, přemýšleje nahlas. „Falešné důvody, kdo s kým a proč zůstane. Mluvil jsem s ním jen pět minut, ale jedno je mi jasný: on násilí miluje. Nic by si nepřál víc, než tu být se mnou a dělat mi to nejhorší. Měl by z toho stejnou rozkoš jako z těch peněz. Jestli tu se mnou teda není… provádí mi to nejhorší pravě tím, že tu není.“ Zprudka se otočil k Cheryl, která na posteli až poskočila. „Co mi teda provádí?“

„Myslíte, že vám rozřezává vaše drahý obrazy nebo podobně? To není jeho styl.“

Will sáhl po židli, přitáhl ji k okraji postele a posadil se. „Teď mi hezky povíte, dámo, všechno, co víte, že je v jeho stylu. Mluv, mrcho!“

„Prd řeknu. Všechno ti to poví sám, až sem zavolá a já mu řeknu, cos mi proved s rukou, ty mrzáku.“

Willovi se znovu zatmělo před očima. „Jestli budeš mít ještě čím mluvit!“

Najednou se mu zasmála přímo do očí. „Nemůžeš mi udělat nic, co bych už alespoň jednou nezažila, doktůrku. Vůbec nic.“ Znenadání odhodila polštář, jimiž si dosud kryla prsa a ukázala mu celou tu pavučinu šrámů. „Natluč si to do palice: Joe tě zmasíruje, že tě vlastní matka nepozná.“

*****

V rozlehlém domě doktora McDilla seděla v koupelně v horním patře před zrcadlem toaletního stolku Margareta McDillová a stírala si z obličeje čistícím tonikem nalíčení. Střelila pohledem přes zrcadlo po svém manželovi, který stál za ní v otevřených dveřích koupelny jako neodbytný duch.

„O tom už ani slovo,“ prohlásila rezolutně. „Kolikrát ti to mám opakovat?“

McDill těžce vzdychl. „Jen jsem chtěl –“

„Copak asi? Znovu mě dohnat k flašce chlastu za den?“ Mrštila upadaným ubrouskem na podlahu. „To už nesnesu. To je sadismus.“

„Margareto, pro boha živého, já se jen snažím pochopit…“ Nadechl se a pustil se znovu na zakázané území. „Je v tom ještě něco jiného? Nevyřčeného? Něco, co já nevím?“ Už dříve se jí na to ptal a byl odmítnut. Dnes se rozhodl to rozčísnout. Tak či onak. „Ublížil ti ten chlap?“

„Ublížil?“ Stiskla rty, až zbělely. „Jestli mi ublížil!“

„Jsem tvůj manžel, Margareto. Chci ti jen pomoct.“

Náhle se otočila na stoličce tak, že se ocitla tváří přímo proti němu. Oči měla nepříčetné. „Dobrá. Tak dobrá! Chceš vědět, proč jsem to neohlásila? Protože mě znásilnil.“

McDill se zapotácel.

„Znásilnil mě, Jamesi. Už je ti líp? To ses chtěl dozvědět? To jim chceš vykládat na policii? S podrobnostma?“

McDill hleděl na svou ženu s otevřenými ústy.

„Přikázal mi, abych se svlékla, a já to udělala. Přikázal mi, abych ho políbila, a já to udělala. Řekl mi, abych udělala věci, které jsem v životě neudělala“ – přikryla si obličej dlaněmi – „a já je udělala. Udělala. A udělala bych je znova. Myslila jsem přitom jen na Petříka. Měli mého chlapečka!“

Najednou začala nekontrolovaně ječet a mlátit kolem sebe pěstmi, až flakony poskakovaly. McDill se k ní vrhl a nehledě na rány, jimiž ho častovala, ji tiskl a tiskl, až ji přitiskl k sobě tak těsně, že se nemohla pohnout. Pak k ní začal promlouvat konejšivým hlasem, zatímco mu jeho žena tišeji a tišeji vzlykala tlumeně na hrudi.

„Už to je dobré, Margareto. Už to bude dobré. Všechno jsi udělala dobře. Nic jsi neudělala špatně.“ Cítil, jak se jemu samotnému zalévají oči slzami. „Panebože, vždyť já si celou dobu myslel, že za tím musí vězet něco takového… To bude v pořádku.“

Margaretiny záškuby slábly a McDillovi se zdálo, že upadla do jakéhosi kataleptického stavu.

„Slyšíš mě, Margaret?“ optal se. „Margareto?“

Mlčky přikývla. Teď přišla McDillova chvíle.

„Bojím se, že se taková věc může opakovat. Že to provedou znovu. Jiné rodině. Jiné matce. Jinému dítěti.“ Odtrhl ji od sebe, podržel ji pevně za ramena a pohlédl zostra do očí. „To nesmíme dopustit. To bychom nebyli křesťané. Mám pravdu?“

Margareta přikývla odevzdaně na souhlas, ač měla v očích stále skelný nevnímající pohled.

„Zavolám FBI,“ prohlásil McDill. „Nakonec jim nemusíme říkat nic z toho, co se stalo tobě. Rozumíš? S vlastním únosem to nemá co dělat.“

Jediné, čeho se dočkal, byl další příval slzí.

„Miluju tě, miláčku,“ ujistil ji. „Ještě víc než dřív.“

Strhl ji znovu na sebe. Když k sobě tisknul její chvějící se tělo, něco uvnitř se uvolnilo. Něco se uvolnilo a něco temného, podobného neznámé hrůze, se vylilo ven.

James McDill si čítal každý večer v bibli, bez ohledu na to, jak byl z celého dne unavený. Každou neděli chodil do kostela a ještě vyučoval náboženství v nedělní škole, ve třídě, do které chodil jejich syn. Každý den mimo neděle pracoval na tom, aby přivedl pacienty z okraje smrti zpět do života a nasazoval k tomu všechny těžce nabyté znalosti. Ale když pomyslil na člověka, jehož nikdy nespatřil, jehož tvář zůstávala skryta v anonymitě světa, ale který se dopustil takového násilí na jeho lásce, na jeho ženě, kterou miloval od střední školy – na jeho manželce a matce jeho dítěte –ozvalo se uvnitř něco, co nemělo nic společného s rozumem, něco hlubšího než rozum. Něco hlubšího než samotný Bůh. Když otevřel ústa, aby promluvil, znělo to jako šeptaná přísaha: „Já toho z kurvysyna zabiju.“

Kapitola 06

Když tak náhle odvezli Abby z její blízkosti, cítila se Karen celá otřesená. Jela nyní v jejich voze v jakémsi oparu neskutečnosti, jako holý mozek bez těla vznášející se v éteru. Přes oči měla převázaný šátek, ale sluchem registrovala automobilový provoz kolem. Svist od projíždějících vozidel přicházel jakoby z jisté vzdálenosti.

„Dala jste si bobříka mlčení, co?“ dorážel Hickey.

Karen nechala mozek plout bezmyšlenkovitě pod uvázaným šátkem.

„Hej, mluvím s vámi!“ opakoval Hickey.

Také jeho hlas jí zněl jako obraz zastřený mlhou.

„Vím, že jste naštvaná, ale jinak to nešlo. To přejde.“

„Nebuďte si tím tak jistý.“

„Vidíte? Už jste rozvázala?“

Slyšela, že si Hickey zapaluje cigaretu. Kabina se záhy naplnila kouřem.

„Tu roušku si už můžete sundat.“

„Mně se to líbí takhle.“

„Ale mně ne.“

Karen se podřídila a šátek sundala. Světla na panelu zářila jako blikavá světýlka pobřežního města. Karen mrkla na digitální kompas, umístěný mezi navigačními přístroji vozu. Ukazoval „E“ jako East, východ. Fajn; aspoň věděla, kterým směrem jedou. Nyní jeli po dvouproudové silnici, ale podle rychlosti vozu a zvuků, jež k ní doléhaly, si dokázala představit, že než si sundala z očí roušku, jeli po mezistátní dálnici. Nejmíň půl hodiny od momentu, kdy opustili Jackson. To dávalo dvě možnosti: buď jsou stále vokolí dálnice I-55, která vede severojižním směrem, nebo se pohybovali po I-20, táhnoucí se z východu na západ. To by znamenalo, že Abby drží někde jižně od města Jackson a západně od I-55, jestli teda jeli právě po téhle. Ale jestli jeli po I-20, je těžko na něco usuzovat. Jestli ji ale nechá koukat ještě chvíli z vozu, udělá si Karen nakonec správný obrázek. Rozhodla se spolupracovat a udržovat svého věznitele v dobrém rozmaru.

„Nakonec, musím vám poděkovat, že jste mi povolil dát dcerce tu injekci.“

Hickey poněkud stáhl okénko na své straně a vyfoukl kouř ven z vozu. „To mi dělá dobře, slyšet vděk. V dnešní době se ho od lidí moc nedočkáte. Zdvořilost není v módě. Vy ale patříte k těm dobře vychovaným, to je hned vidět. Umíte projevit vděčnost za dobrý skutek.“

Karen si dala na čas, a pak pohlédla vlevo. Obličej toho chlapa připomínal zvětralý šutr. Těžké obočí, placatý nos, brada jako valounek. Obličej, který se jen tak ničeho nelekne, vydrží nějakou tu ránu – a pár jich už utržil.

„Máme před sebou celou noc,“ nadhodil najednou Hickey, otočil se k ní a díval se tak dlouho, až vyhledal ve tmě její oči. „Co bysme se pořád hádali a navzájem štvali. Berme to sportovně, co vy na to?“

Karenin vnitřní radar se okamžitě nastavil na poplašný režim.

„Konec konců jste pěkná ženská. Rudé vlasy, ale ne takové ty úplně zrzavé, rozumíte mi? Neříká se jim rusé, nebo tak? A já taky nevypadám nejhůř, co myslíte?“

„Koukněte, nevím, co jste dělal předtím, ale já –“

„Chci se jen kouknout na tvou zahrádku, holčičko,“ prohlásil znenadání. „Vsadím se, že ji máš pěknou.“

Neomalený slovník a způsob, jímž to bylo vyřčeno, vyděsil Karen víc, než by si připustila. Nechtěla dát najevo strach, ale s odporem se přitiskla na vnitřní stranu dveří.

„Musíš být taky opálená, ale s pěknou bílou prdelkou.“

Hleděla upřeně před sebe, tváře jí hořely ponížením.

„A já mám taky něco pro tebe, Karen. A vsadím se, že něco podstatně většího, než jsi dosud v životě viděla.“

Karen vycítila, že s každým výpadem, který teď nechává bez odpovědi, nabývá ten hajzlík na sebevědomí. „To jste na omylu, pane,“ opáčila. „Jsem s manželem naprosto spokojená.“

Hickey se sebejistě zachechtal: „Skutečně? Tak nějak si neumím představit starýho Willa v pozoru. Mně připadá spíš jako tenisovej chlapeček. Ve sprchách tak slabej průměr. Já se nemusím nikde stydět. Pokud jde o tuhle věc, jsem řádně vybavenej.“ Vyhodil zbytek cigarety oknem a stiskl tlačítko zapalovače na přístrojové desce. „Jednou jsem slyšel takovou povídačku o prezidentu Johnsonovi. Za vietnamský války mu MacNamara, ministr obrany nebo co, vykládal, že Ho Či-min má tohle, pak zas tohle, a tohle, a Johnson si rozepne poklopec, vytáhne svýho džoníka a povídá: A má snad něco srovnatelnýho s tímhle?“

Hickey se spokojeně zasmál. „To se stalo přímo v prezidentově Oválné pracovně. Ale řekněte mi, proč se vlastně ptákovi říká džoník?“

„Johnson ale tu válku prohrál, ne?“

Hickey najednou uťal smích a pravil ledově: „Stáhni si ty džíny. Asi tak tejden ode dneška budeš chodit s nohama do očka“.

V Karen by se krve nedořezal.

„Myslíte, že si dělám srandu? Celou tuhle šarádu provozujeme už po pátý, a vždycky jsme si s dotyčnou manželkou udělali takovou malou párty. Malá pozornost pro velícího důstojníka – a nikdo nebyl zraněn!“

„Dnes nebude párty, Joe.“

„Ne?“ divil se Joe a opět se zakřenil. „Za půl hodinky vám budu zvedat mandle, dámo. Ty džíny dolů!“

„Tady?“

„Ještě nikdy jste to nedělala v auťáku?“

Seděla vzpřímeně, jako kdyby spolkla pravítko, a obávala se pohnout.

Hickey potřásl hlavou a poťukal kloubem prostředníku na mobilní telefon. „Teď si hezky sundáte kalhoty, nebo jen natáhnu ruku a přikážu, aby se něco malého přihodilo vaší dcerušce.“

Karen vydržela tu představu jen několik vteřin. Potom sáhla po zdrhovadle, prohnula se na sedadle a stáhla džíny přes kotníky. „Spokojen?“

„To už je lepší. Jen tak dál.“

Cítila, jak se jí mezi ňadry spouští nezadržitelný pramínek potu. „Ve voze ne.“

Hickey se nahnul a vyťukal číslo na mobilu. „Přestaňte!“

Hodil po ní okem. „Stále ještě oblečená?“ Svinula kalhoty do smotku a položila si je na klín. Poté stáhla i kalhotky a položila je navrch na džíny.

Hickey se uchechtl a na mobilu stiskl tlačítko END. Pak vzal do prstů její kalhotky, rukou smetl džíny z klína a bavlněné kalhotky si podržel před očima: „Že by zrovna tohle někoho rozrajcovalo, to teda ne. Tímhle prádlem odpuzujete nápadníky?“

Karen se naprosto nesmyslně zastyděla. Joe se zasmál. Karen si uvolnila knoflíček blůzky a nechala ji sesout k pasu. Sotva tak učinila, zvedl Hickey paži a ťuknul na stropní vypínač. Kabina se zalila žlutavým světlem vnitřního osvětlení. Karen měla pocit, že je opět malou holčičkou, která si hraje na schovávanou se staršími bratranci. Jednou se schovala ve sklepě, v jejich domě ve Fort Leavenworthu, a jak je slyšela přibližovat se, tlačila se hlouběji a hlouběji do nitra sklepení, do nitra temnoty. Ať postupovala jak chtěla, pronásledující kroky šly za ní. A tam, v krajním rohu temného sklepa, z něhož už nebylo úniku, daleko od světa a od pomoci dospělých pochopila, co bude následovat: donutí ji hrát si „na doktory“, ať se jí to líbí nebo ne.

„Pěkný nohy,“ mínil mezitím Hickey. „Čím vejš, tím pěknější.“ Z palubní desky na Karen vanul proud chladného vzduchu od zapnuté klimatizace. Zachvěla se zimou. „Proč mi to děláte?“

Hickey odfrkl nosem, předklonil se, vytáhl rozžhavený zapalovač, vyklepal z krabičky další cigaretu a opět si zapálil. Celé přední sklo se zatáhlo modravým kouřem. „Musí mít všechno důvod?“

„Musí.“

Hickey upřel oči do jejího klína a Karen se otřásla. „Na všechno máme spoustu času. Tu blůzu si přetáhněte zpátky přes hlavu.“

Chtěla odmítnout, ale jak to dokázat? Dýchala pomalu a zhluboka a dbala na to, aby si se vším dala na čas, aby nic zbytečně neuspěchala. „To chcete nechat to světlo svítit po celou cestu nazpátek? Takhle jet je nebezpečné.“

„Pokud jde o mě, tak nejradši jo. Moc chytrý to zase není, to máte pravdu.“ Náhle se naklonil na její stranu a přejel jí ukazováčkem po celé délce stehna. „Jak jsem řek, máme na to celou noc. Kam spěchat?“

Sáhl nahoru a světýlko vypnul. Karen opět obestřela milosrdná tma Jenže – co je jí to platné? Je snad v bezpečí? Ale jakém bezpečí je tu řeč? Vždyť jde o život! O přežití! Konečně je jednou v životě všechno jasné jako facka. Existuje jen jedna priorita –Abby. Jsou matky, které by prošly ohněm, aby zachránily své děti. Co dokázaly ony, dokáže Karen taky. Udělá všechno, co od ní to zvíře sedící vedle ní bude požadovat. A nakonec obejme svou dceru. To bude její odměna. Nakonec to všechno skončí. Na druhé straně to neznamená, že se bude chovat trpně jako buchta. Ne. Když chce boj, má ho mít! Ten chlap je sebevědomý nadutec. A namyšlení nadutci dělají chyby. A jestli udělá jen jednu jedinou chybičku, ať mu je pámbu a všichni svatí po bohu. Karen mu ukáže, co se stane každému, kdo by ublížil Abby Jenninsové, její dcerce.

A pak – někde v hloubi srdce chovala ještě jinou naději, slabou, ale neodbytnou. Není v tom sama. Tam někde v dáli pracuje Will. S hlavou na svém místě. Jistě o překot přemýšlí. Myslí a přemýšlí a dělá to jinak než Karen. V inteligenčním testu byla Karen o pět procentních bodů lepší než Will. Provést uzávěrku účetní knihy dokázala dvakrát rychleji než on. Jenže existuje také jiný druh uvažování, a toho má Will na rozdávání. Nejde jen o rychlost myšlení, nýbrž též o jeho účinnost. Myslet se dá jedním směrem, nebo více směry najednou. Karen byla sto myslet logicky, prozkoumávat a ohmatávat jednotlivé varianty, jednu po druhé od začátku do konce a nakonec se zastavit na jedné, zamítnout všechny ostatní a pokračovat vybranou cestou. Will myslí jinak: přehlédne celou situaci najednou, uvidí konce jednotlivých možných cest v jednom jediném osvíceném okamžiku a pak se instinktivně rozhodne pro to pravé řešení. Nikdy nebyl schopen vysvětlit způsob, jakým k němu dospěl, ale jeho řešení se ukáže téměř nevyhnutelně jako správné. Jednou jí dokonce řekl, že ta rozhodnutí nejsou správná v žádném objektivním smyslu. Říkal, že někdy samo rozhodnutí, sama volba jednoho rozhodnutí a pak jeho okamžitá, důsledná a přesvědčivá realizace z něho učiní to jediné správné.

Takový mozek bych teď potřebovala, pomyslila si Karen hořce.

*****

Ve stejnou chvíli stál Will vedle lůžka ve svém hotelovém apartmá a zíral na telefon. Přístroj vyzváněl a Will horečně přemýšlel. V ruce svíral Cherylinu pistoli, která mu nebyla nic platná. Kdyby Hickeymu řekl, že použije násilí vůči jeho ženě, může se stát cokoli. Jestliže jí nepovolí hovor, Hickey si pomyslí, že se věci vymykají z rukou, a dopustí se násilí vůči Abby. Telefon nepřestával vyzvánět.

„Tak co s tím udělá náš chytrej?“ ozvala se Cheryl. Pohodlně spočívala na polštářích nastlaných navysoko a opřených o čelo postele. Potrhané šaty měla stále spuštěné do pasu a hruď, plnou škrábanců a modřin, obnaženou bez sebemenšího náznaku studu, jako by tím říkala „ty mě můžeš bejt ukradenej.“

Will odhodil zbraň na postel. Cheryl ji zvedla a zároveň sáhla po telefonu. Chvíli poslouchala a pak pravila: „Právě teď. Doktorovi ujely nervy. Praštil mě a sebral mi pistoli. Jako zkušenej gangster. Jo. Provedu.“ Natáhla sluchátko směrem k Willovi. „Chce s vámi mluvit.“

Will přiložil přístroj k uchu: „Joe?“

„Poslyšte, doktore, s váma jsou samý potíže. Ještě jednou a ten největší kousek masa, co zbude z vaší dcery, protáhnete pohodlně prstýnkem.“

„Slyším vás, Joe.“

„Praštils mou starou?“

„Myslím, že jsem nebyl první.“

Chvilka mlčení a pak: „Do toho ti je hovno.“

„Slyším.“

„Pamatujete, co jsem říkal o vaší dcerce, doktore?“

„Pamatuju. Udělal jsem chybu. Chci svou dceru zpět.“

Na druhé straně klaplo sluchátko a byl konec.

„Jste dojemnej,“ komentovala Cheryl z postele. „Jako mladíček, kterýho chytnou policajti bez řidičáku. Úplně poddajnej.“

„O poddajnosti vy toho víte dost, ne?“

Pokrčila rameny. „Sem tam mě praští, a co? Nikdy jste neztlouk svou starou?“

„Ne.“

„Lháři.“

Něco jí vysvětlovat nemělo cenu. „Ty rány a škrábance nejsou výsledkem několika úderů. Já vidím stopy systematického týrání.“

„Vy se s tou vaší nehádáte?“

„Vedeme spory, ale nepereme se. O čem jste se s Joem hádali posledně? Nebylo to právě o tomhle únosu?“

„Ne. Hádáme se o všem možném. Každou chvíli.“

„Nemáte toho už dost?“ nadhodil a nechal ji chvíli přemýšlet: „Představuju si, jak se při tom cítíte, když vám dojde, kolik bolesti působíte jiným lidem. Zvláště dětem.“

Odvedla oči stranou. „Kecejte si, co chcete. Víte, co jsem dělala, než jsem potkala Joea?“

„Copak?“

„Barovou servírku v motelu pro řidiče náklaďáků. Blbou servírku se vším všudy.“

„Chcete říct –“

„Jo, to chci říct.“

„Jak jste se tam dostala?“

„Ptáte se jak študent semináře: Oh drahá Cheryl, vy, taková krásná a hodná, jak jste mohla propadnout takovému hříchu? Já z toho nikoho neviním. Možná mýho nevlastního fotra, ale ten už zaklepal bačkorama. Má máti se měla ještě hůř než já.“

„Dělat prostitutku je pořád ještě úctyhodnější zaměstnání, než čím se zabýváte teď.“

„Vy jste nikdy nikomu nepodržel, co?“

„Ne.“

„Takže o tom víte prd. Kdykoli zahlídnu v bijáku nějakýho pasáka, koukám, co bych po něm mrštila na plátno. Když sem viděla Pretty Woman, chtělo se mi blít. Pamatujete tu část, jak ten kamarád Richarda Gera chce, aby mu Julie Robertsová dala taky? Ten jeho parťák z byznysu? Z celýho filmu je to vlastně jediná nepříjemná pasáž.“

„Pamatuju.“

„Tak takový je to v životě pořád! Akorát, že do pokoje nevtrhne žádná filmová hvězda a neochrání vás před přítelem. To spíš vás ještě tomu kamarádovi prodá.“ Oči jí hořely jakýmsi vnitřním zápalem. Hleděla zpříma do Willových. „Zkuste si představit, jak sedíte někde od rána do večera a od večera do rána, vždycky připravená pro nějakýho uslintanýho, nemytýho a nemocema prolezlýho mrzáka, kterej si vás zaplatil. Takhle se cejtí holka pro všechny.“

„Neměla jste na výběr? Mezi klienty?“

„Klienty?“ vyštěkla kousavým smíchem. „Tady nejste u advokátů. Tady jste u prasat. Ne, vybírat jsem si nemohla. Protože kdybych řekla ne, nedostala bych něco dobrého.“

„Něco dobrého jako kokain?“

„Můj pasák říkal, že je to obchod: droga za drogu.“

„A Joe vás dostal ven z té polízanice?“

„Jo. Dosáhl toho, že jsem přestala brát tvrdý. To bylo to nejtěžší, co jsme spolu kdy oba podnikli. Takže, milej pane, jesli si myslíte, že mne přemluvíte, abych ho zradila, nebo že si mě koupíte, tak jste na omylu. Když mi teď jednou za čas jednu ubalí, myslíte, že se z toho zvencnu?“

„Myslím. Protože víte, že to nedělá z lásky. Dobrá, Joe vás dostal z drog. Za to mu ještě nedlužíte život nevolníka. Máte právo na šťastný život jako kdokoli jiný.“

Potřásla odmítavě hlavou, jako někdo, kdo odhání dotěrného obchodníka. „Můj nevlastní fotřík vždycky říkal, že každej má, co si zaslouží.“

„To je poučka pro hlupáky.“

Hořce se zasmála. „To jste se trefil. Byl jste někdy za děvkama?“

„Ne.“

„Kerej chlap by to přiznal, že jo? I když zrovna vám to věřím. Vy jste jeden z milionu přímo předurčenej k tomu bejt manželem.“

„A tátou.“

Cheryl s sebou cukla.

„Nikdy jste neměla dítě, viďte?“ tlačil na ni cílevědomě Will.

„O tom se nemluví.“

„Proč ne?“

„Řekněme, že jsem v tom byla tak dlouho, že už děti mít nemůžu.“ Co to znamená, přemýšlel Will. Opakované potraty? Nebo jeden velký nepovedený? „Jste si jistá? Než jsem začal na anestezii, pracoval jsem jako porodník. Na tyhle věci dnes existuje spousta léků –“

„O tom už držte hubu, jo?“ řekla rozlomeným hlasem. „Jak je libo.“

Otočil se a přešel k oknu s velkým výhledem. Noc byla téměř bezměsíčná. Will ani nerozlišoval, kde končí vody zálivu a kde začíná obloha na obzoru. Hluboko pod ním se blyštil uprostřed hotelového komplexu bazén, odspodu modře nasvícený, a o něco světlejší brouzdaliště pro děti. Napravo dohlédl na přístav prosvícený stylizovanými majáky. U nich kotvily zářivě bílé motorové jachty. Na nebi svítilo několik hvězd, většina však byla pohlcena mohutnou září tisíců žárovek, osvěcujících kasino. Když Will zaostřil zrak na obraz odražený v okenním skle, spatřil Cheryl, jak sedí na posteli s pistolí na klíně, ale naprosto bezbranně a jaksi ztraceně. Aniž se k ní otočil, začal Jennings opět cíleně mluvit.

„Nechci tu mlátit prázdnou slámu a nechci strkat nos do vašich věcí, ale přesto bych rád věděl, jak jste se k tomu řemeslu vlastně dostala? Prostě na profesionálku nevypadáte. Na to jste příliš svěží a nedotčená. Jste krásná, panebože, mám oči. Kolik vám vlastně je?“

„Šestadvacet.“

„Kolik je Joeovi?“

„Padesát.“

Rozdíl pětadvaceti let!

„Odkud vlastně jste?“

Cheryl zhluboka vzdychla. „Heleďte, musíme si tu hrát na kvíz?“

„Nic lepšího mi nenapadá.“

„To já bych se napila.“

Will přešel okamžitě k telefonu.

„Co to děláte?“ zeptala se vmžiku a položila pravou ruku pevněji na zbraň.

„Objednávám vám pití. Co byste si dala?“

Tvářila se podezřívavě. „Snad tím nic nepokazím. Dám si rum a kolu.“

Will zavolal na hotelovou službu a objednal láhev Baccardi, dvoulitrovou láhev Coca-Coly a pro sebe konvici s čajem.

„Jste Angličan nebo co?“

„Mám prostě rád čaj.“ Ve skutečnosti chtěl dávku kofeinu obsaženou v čaji, který by pomohl zvládnout zkoušky, jež ho v příštích ještě dvanácti hodinách čekají. Potřeboval by také pilulky na tlumení bolesti v kloubech, ale rozhodl se raději trpět, než si otupovat mozek. Dnes v noci musí být v nejlepší formě.

„Takže, Cheryl, odkud jste?“

„Odnikud. Odevšad.“

„Co to znamená?“

„Můj táta byl u armády. Když jsem byla malá, pořád jsme se stěhovali.“

„Moje žena vyrůstala stejně. Harcování z jedné vojenské základny na druhou.“

Pohlédla na něj jaksi skepticky. „Pochybuju, že máme stejnou zkušenost. Ze všeho nejspíš byla plukovnickou dcerunkou nebo něco podobnýho.“

„Ne. Její otec byl nadporučík.“

„Jo? Můj táta byl ale kapitán. Alespoň mi to tvrdili. Někde něco posral a tak mu nedovolili narukovat do Vietnamu. Začal chlastat, takže ho máma nakonec opustila. Vrátily jsme se s mámou do jejího rodiště, do takové díry v okrese Marion. Tam si narazila mýho otčíma.“ Cheryl se zaleskly oči. „A začaly jsme nový život. Bylo mi asi deset, když se „ten novej“ nabažil matinky a začal obtěžovat mě. Máma se tak bála, že ji nechá, že prakticky neposlouchala, co jí říkám. Jakmile mi ťuklo šestnáct, vypadla jsem z domu.“

„Kam jste šla?“

„Měla jsem kamarádku a ta chodila do školy Hinds Junior College. Bydlila v bytě v Jacksonu se dvěma dalšíma holkama. Několik tejdnů jsem tam s nima bydlela a vydělávala jako servírka. Jenže jsem vydělala sotva tolik, abych zaplatila svůj díl nájemnýho, a ty holky spustily rámus. Jedna z nich tancovala v nočním klubu v Jacksonu. Za noc si přišla na tři sta babek. Na ruku, chápete? Za docela nevinný kroucení tělem na scéně, žádný silný věci. Jednou jsme se sebraly, všechny ostatní holky, a šly se na ni podívat. Nakonec to nebylo tak strašný, jak jsem si představovala. Jo, pár chlapů u toho slintalo a tak, ale nebylo to nic ponižujícího. Holky na scéně to v pohodě zvládaly. Většinou, teda. Alespoň se mi to tak jevilo.“

„Dala jste se na striptýz?“

„Ne hned. Jenže tu mou kámošku zbouch jeden chlapeček a v tu ránu se vypařil kdovíkam. Kámoška odjela zpátky k mamince někam do prdelákova a můj díl nájemnýho vyletěl rázem komínem. Takže jsem to jednou zkusila. A hele – ono to šlo! Řekli mi, že jsem pro to jako zrozená. Byly noci, kde jsem si vydělala i šest stováků. Jo, polovinu jsem stejně musela odevzdávat jako bakšiš zpátky do klubu.“

„To ale vypadá, že jste si vydělala dost, abyste mohla pomýšlet na jinou kariéru, ne?“

„Povídali, že mu hráli. Strip je stejnej jako každý jiný noční zaměstnání. Jako u muzikantů a vůbec. Máte tyhle dlouhý noční služby. Celej druhej den prospíte. Normální lidi prakticky nepotkáte. Jste unavenej, že sotva vláčíte nohy. Zkoušel jste někdy tancovat osm hodin v kuse? K tomu pivo a míchaný sračky? Nakonec zjistíte, že to není ani zdaleka takový, jak jste si myslila. Napřed tančíte sama nebo u tyče. Pak ale chtějí, abyste šla na divan. Tam už je to těsnovka. Rajtujete jim na klíně, to ještě jde. Jenže hoši to chtěj naostro. Takže napřed přijde na řadu anča dlaňová. Další čekají, musíte spěchat. Pak přijdou s dalšími třiceti doláči a chtějí to hned, přičemž máte jít taky odtancovat další flák na scénu. Takhle to děláte souvisle osm hodin. Nakonec potřebujete něco, co vás udrží v chodu. Na nohou, zkrátka, abyste vůbec udržel víčka vod sebe.“

„Kokain?“

Na rtech jí zahrál nečekaný úsměv, či náznak úsměvu rodícího se kdesi uvnitř. „Taková slaďounká věcička.“

„A jakmile jste přešla na koks, už vás měli, co?“

„To ste na to káp, pane. Za chvíli v tom lítáte, pracujete na prknech jen proto, abyste si koupil další dávku. Už myslíte jen na prachy. Tancujete osm hodin denně, jen abyste splatil dluhy. A tehdy si vás poprvé podají, aby vás je naučili splácet.“

„Použijí násilí.“

„Lehká mlátička v koupelně. Pak si vás podají ještě dva najednou na zadním sedadle v auťáku. A pak ještě dát každýmu, komu se zamane, nahoře v motelu. To všechno ještě po směně.“

„Kriste Ježíši.“

Oči v mladém obličeji vypadaly přestárle. „Takovejhle kolotoč ty holky moc dlouho nevydržej, doktore. A jsou to ženský všeho druhu, pane. Svobodný mámy, co se staraj o děcka. Holky, co studujou na vyšší střední.“

„A Joe vás odtud dostal?“

Cynicky se zasmála. „Princ z pohádky, to byl Joe. Jednou si mě zaplatil v motelu, nacpal mě do svý káry a vezl mě celou štreku až do New Orleansu. V Gentilly měl barák. Zatloukl všechna okna, obložil stěny matracema a zamknul mě tam.“ Při vzpomínkce se otřásla. „Krmil mě studenýma krůtama. Pak přišel, otřel ze mě mý blivánky a přines polívku. Tak jsem odvykala. Vím, co je to peklo, doktore.“

Will se snažil představit si, jak se celé drama jevilo onomu Joeovi. Skutečně, asi sám sebe viděl jako spásného rytíře, zachraňujícího něžnou plavovlásku ze zakletého zámku. A Cheryl vypadala tak nádherně! Will nemohl uvěřit, že by ta dívka ležící před ním na posteli prošla opravdu tak těžkými zkouškami. Za své praxe na klinice se dost vynadíval na děvčata, která v šestadvaceti vypadala na padesát. Cheryl vypadala jako členka dívčího spolku od staré dobré Mississippi ve věku někde mezi maturitou a zásnubami. Pravda, kolem úst a očí by se už našly nějaké stíny, ale jinak – neměla chybičku.

„Jak jste se proboha dostala k tomu unášení děcek? To kvůli tomu vás zachraňoval rytíř z pohádky?“

„Tak to nebylo. Alespoň ne zkraje. Jenže jsme potřebovali prachy. Joe to napřed zkoušel bez křiváren, jenže to nějak nevycházelo. A já uměla striptýz, nezapomínejte. Takže mě šoupl do klubu v Metairie, kousek za Orleansem. Pěknej klub, o to nic. Byl tam se mnou celou noc a dohlížel. Žádné drogy, žádnej chlast. Začla jsem vydělávat takový sumy, že jsme tomu sami ani nevěřili. Kdekdo mi tvrdil, že jsem lepší než ty holky, který se propracovaly nahoru a fotily se pro Penthouse a podobně. Nakonec jsem se dostala do vyšších sfér taky. Na chvíli.“ Cheryliny oči se na chvíli rozsvítily, stejným způsobem jako Abbyina očka, když někomu ukazovala svou sbírku panenek. „Měla jsem spoustu různejch hadrů, kdejakou parádní bižuterii a všechno vybavení. Jezdila jsem v Jeep Grand Cherokee. Obráželi jsme celej kraj a jezdili takhle s celým klubem na venkovský šňůry. Texas, Colorado, Montana… Zlatý časy.“

„Jenže?“

Spustila oči na pistoli, kterou měla stále ještě uloženou v klíně. „Joe začal žárlit. Byla jsem v tu dobu docela dobrá a chlapi se mnou začali rozmlouvat i o jinejch věcech než jen o tom jednom. Taky lidi od filmu. Ne sice zrovna Sandra Bullocková, ale už lidi z Hollywoodu. Navrhovali lehký porno, co se promítá na Cinemaxu. Joe to začal nýst těžce. Nechtěl…“

„Nechtěl nad vámi ztratit kontrolu, že?“ dokončil za ni Will. „Chtěl vás jen pro sebe, po celou dobu?“ Mlčky přikývla na souhlas. „Tak.“

„Nemohla jste utéct?“

„Něco jsem mu dlužila. Byla jsem mu zavázaná způsobem, o kterým jsme věděli jen my dva.“

„Za to, že vás dostal z fetu?“

„Nejen za to.“

„Co ještě?“

„Kde je to zkurvený pití?“

Jako na zavolanou se ozvalo zaklepání na dveře. Will dveře otevřel, přijal podnos z rukou mladé mexické servírky, dal jí bohaté spropitné a na kliku zvenčí zavěsil cedulku NERUŠIT. Poté přešel s podnosem k Cheryl. „Co mu dlužíte, Cheryl?“

„Z takovýho místa, na jakým jsem pracovala předtím v Jacksonu, se nedá jen tak mírnyx dírnyx zdrhnout,“ odpověděla klidně. „Dlužila jsem jim prachy a oni chtěli, abych si to u nich odpracovala. Když jsem začala tancovat v Metairie, domákli se toho. Poslali za mnou pár chlapů. Joe nabídl, že za mě dluhy zaplatí, ale to oni nepřijali. Chtěli mě zpátky v klubu. A majitel klubu mi… dodával tu věc.“

„Jak to dopadlo?“

Přes šrámy na břiše jí přejela vlnka, jak se uchichtla. „Joe je přesvědčil, aby mě nechali na pokoji.“

„Jak to dokázal?“

„Dost přesvědčivě.“

„A oni vás nechali?“

„Každopádně ti první chlápci.“

„A dál?“

„Majitel za mnou poslal jinýho týpka. Hnusnýho mizeru.“

„No a?“

Dívka polkla. „Joe mu procvak lístek.“

„Chcete říct, že ho zabil?“

Pohlédla mu zpříma do očí. „To chci říct, sakra. A silně vošklivě. Aby každej, koho na mě pošlou, věděl, vo co tu kráčí. Chápete? A představte si – vono to fungovalo! Po něm už nikdo nepřišel. Byla jsem volná.“

„Tak moc zase ne. Vyměnila jste jednoho pána za druhého.“

„Koukněte, já nejsem ničí otrok.“

„Komu to chcete namluvit?“

„Sklapněte.“

„Nosíte v sobě spoustu bolesti, že?“

„Kdo nenosí?“

„Každý z nás má své trápení, jenže to Joe nechápe. Myslí si, že on má na štěstí monopol. Že svět se proti němu spiknul od samého počátku.“

„A není to pravda? Vy si sedíte ve svým zámku, peníze pod polštářem, děťátko, obrazy, bazén, auťáky a všechno. Všechno pěkně na talířku, jen jste se vyklubal na svět. Drahej pane, jsou lidi, co to měli celý naopak, víte?“

„To jste na omylu. Myslíte, že jsem byl odjakživa bohatý? Můj táta pracoval osmnáct let v ocelárně, Cheryl. Žádný vzdělání. Pak fabriku zavřeli. Svý celoživotní úspory vrazil do svého snu – obchodu s hudebními nástroji. Každej dolar investoval do nákupu varhan Wurlitzer, klavírů Baldwin a dalších krámů. Obchod otevřel a do pěti měsíců mu celý vyhořel. Pojistka vypršela zrovna dva dny předtím.“

Will se natáhl a dal si loka Bacardi přímo z láhve.

„O týden později sjelo auto s otcem z mostu. Mně bylo teprv jedenáct.“

Cheryl odmítavě potřásala hlavou. „Musel jste něco zdědit. Narodil jste se už se stříbrnou lžičku v puse.“

Will se hořce usmál. „Matka mé ženy byla servírka. Karen byla první dcera v celé rodině, kterou podporovali na vyšší střední. Pak šla na zdravku. Nakonec i na fakultu, jenže toho musela nechat, protože jsme čekali Abby. Její táta zemřel, aniž uviděl, že se jeho dcera má konečně dobře. Na všechno, co má, se nadřela jak kůň. Já taky.“

„Americký sen v praxi,“ utrousila Cheryl. „Spusťte fanfáry!“

„Nechte toho. Snažím se vám ukázat, že Joe má se mnou nějaký osobní problém. Nejspíš nevyřízené třídní účty. Jenže Joe je, jak se říká, úplně mimo mísu.“

S očima na šťopkách náhle vystřelila: „Kolik vyděláváte ročně?“

„Kolem čtyř set tisíc.“

„Takže Joe tak úplně mimo zas není.“

Will údaj ohledně svých příjmů ve skutečnosti snížil a taky pochyboval o tom, že má Cheryl vůbec jakou představu o tom, jaké tantiémy mu poplynou z prodeje Restorase. „Dám vám podstatně více než to, Cheryl, jestli mi pomůžete zachránit Abby. Dám vám tolik, abyste se už nemusela nikdy starat. Budete svobodná. Jednou provždy.“

V očích jí zazářila jiskřička naděje, která vzápětí pohasla. „Lžeš, chlapečku. Při první příležitosti mě práskneš.“

„Proč bych to dělal? Nic bych tím nezískal.“

„Protože tak jednají všichni. Já bych to udělala taky. Kdybyste měl v moci mý dítě, hned bych byla u vás a udělala bych vám pomyšlení, o jakým se vám nesnilo. Strčila bych vás do postele a předvedla vám, co je ráj na zemi. Takovou šukačku ste nezažil.“ Jakoby se jí do hlasu vloudil přídech profesionální hrdosti. „Dokážu věci, o jakejch vaše stará ani neslyšela. A ani ta nejodvázanější holka, co jste s nima kdy chodil. Kdy naposledy jste si vrznul čtyřikrát za noc?“

Willa to pojal jako řečnickou otázku a mlčel.

„Tak vidíte. Ale mohl byste. Já bych vás rozjela. Kdybyste měl v moci mý dítě, tak bych vás rozjela. S gustem a nadšením. Ale jen co bych dostala děcko nazpátek, práskla bych vás.“

Chtěl začít něco namítat, ale vzdal to. Každá argumentace marná.

Cheryl pozvedla sklínku v imitovaném přípitku. „Nedělejte si vrásky doktore. Jak jsem řekla – tak to holt na světě chodí

Will se odpoutal. Přemýšlel, co řekla Cheryl o tom, jak by postupovala, kdyby chtěla zachránit své dítě Taky o tom proč se Hickey rozhodl trávit noc s Karen, a nikoli s ním. A taky, co je Karen připravena obětovat, aby zachránila Abby.

Kapitola 07

Hickey zajel fordem do garáže a vypnul motor. V tichu, které se náhle rozhostilo, cítila Karen, že se jí kožené opěradlo lepí na holá záda. A také, jak jí všemi údy prostupuje strach, těžký jako cement.

„Čas na zábavu, chérie,“ pobídl ji Hickey. Otevřel dveře na své straně, vystoupil z vozu a vyčkával v slabém osvětlení garážových žárovek. „Když tam budete sedět, nikomu tím nepomůžete. Ani mně, ani sobě.“

Přibalila kalhotky do smotku džínů a vystoupila na podlahu. Jak kráčela ke dveřím prádelny, uvědomovala si, že jí dlouhá halenka, visící nyní od pasu, kryje alespoň hýždě, a pocítila úlevu. U dveří se zastavila a počkala na Hickeyho, aby je odemkl. Ten jí však vložil klíče do dlaně a pravil: „Vy sama. Jste tu doma.“

Zastrčila si kalhoty do podpaží, sklonila se a uchopila levou rukou kouli na dveřích. Když se dlaní dotkla ohlazené mosazi, zachvěla se celým tělem. Vzpomněla si na to, jak –ještě než položila první cihlu k jejich rodinnému domu – sama ho celý nakreslila na papíře. Narýsovala každý pokoj, každý kout, každé okno. Vybrala dokonce typ mosazných koulí na venkovních dveřích. Proseděla hodiny a hodiny s architektem. Hádala se s dodavateli. Míchala maltu pod dlaždice na dvoře. Vymalovala interiéry. Na celém světě nebyla věc, která by ji lépe zosobňovala, než tento dům. Teď má být znesvěcen. Poprvé byl vlastně znesvěcen, když unesli Abby. Ale zneuctění, jehož se mu dostane za chvíli, bude podstatně horší. Četla v Hickeyho myšlenkách jako v otevřené knize. Chtěl její tělo, to jistě. Jenže jeho záměr byl daleko hlubší a sprostší: kromě těla chtěl zneuctít a znesvětit celé jejich manželství.

„Tak dělejte, dámo,“ uslyšela za sebou. „Už mám puštěnej taxametr.“

Hlavou jí proběhl zoufalý nápad. Mohla by otevřít dveře jen natolik, aby se prosmykla dovnitř jen sama a zabouchnout, zamknout a zavolat policii. Čeho by tím však dosáhla? Ničeho, jen trápení a smrti pro malou Abby. Hickey má při sobě mobil a za vteřinu by volal tomu hromotlukovi bratrancovi. Nezbývá, než se podřídit. Až do hořkého konce.

Otočila klíčem a vstoupila do prádelny a přes spíž do kuchyně. Všechny instinkty se v ní bouřily a přikazovaly, aby se sehnula a natáhla si zase kalhoty, jenže to by mohlo Hickeyho rozčílit. Stála tam tedy jako bezbranná oběť, očekávající příkazy.

Pomalu se k ní blížil, křivě se usmíval a říkal: „Přes halu. Do ložnice.“

Otočila se a přecházela halu, s nohama těžkýma jako cent. Šla vlastně po stopách Abby, po posledních krocích, které Abby učinila v tomto domě. Při vzpomínce na ty okamžiky jí projel procit provinění – zároveň s projevem vlastní vůle, která přikazovala: nedat se. Když míjeli Abbyinu ložničku, ucítila dceřinu vůni i přes zavřené dveře. Příjemnou vůni plyšových hraček a voňavek pro panenky.

„Stát!“ přikázala Hickey.

Zastavila se. Prosmyskl se kolem ní, nahmátl kliku pokojíku a otevřel dveře. Skrz okno pronikalo světlo měsíce a slabým přísvitem ozařoval nesčetné panenky řádně rozestavené pečlivě všude kolem.

„Pořádně si to tu prohlídněte, maminečko. Alespoň vám nenapadne dělat dneska v noci potíže. Budeme přáteli, že?“

Karen jen bezmocně zírala. Vše, co vnímala, ospravedlňovalo cokoli, co bude nucena vykonat dnešní noci. Zde leželo její rozhřešení. Za to se její dcerka bude moci bezpečně vrátit zpět do své ložnice.

Hickey znenadání nadzvedl podolek blůzy, kryjící Karen zadní partie a plácl ji rozverně po půlce, tvrdě a nelítostně. Když leknutím nadskočila, rozchechtal se, vrazil jí ukazováček mezi lopatky a postrčil kupředu po chodbě, neomylně směrem k manželské ložnici.

Karen tam nechtěla vejít potmě. Hned ve dveřích sáhla po vypínači a rozsvítila. Pohled na ložnici ji vyvedl z míry. Ložnice byla vzorně uklizená, všechno na svém místě. A všechno jako cizí. Vzorně zastlaná široká postel. Nadívaný ušák a divan v rohu. Vyřezávané skříně i třešňová taburetka s televizorem. A taky důvěrně známé akvarely Waltera Andersona na stěnách. Všechno jí to nyní připadalo jako zařízení anonymního hotelového pokoje, a ne jako předměty, které pečlivě a s láskou vybírala a shromažďovala.

„Tak tohleto si dám líbit,“ ozval se Hickey. „Luxusní hnízdečko na jednu noc.“

Přešel kolem ní, svalil se do ušáku a nohy vyhodil na protější na divan. Karen koukala jako fascinovaná na podrážky jeho bot, ještě neochozené, zato plné bláta nabraného ještě v lese.

„Klidně bych se něčeho napil,“ prohlásil Hickey. „Bourbon. Nejradši Kentucky Bourbon, jesli je k mání.“

Jenningsovi schovávali pití ve skřínce ve Willově pracovně. Své džíny položila Karen do nohou postele a vyšla do chodby a zpět přes halu, vděčna za to, že může alespoň na chvíli odložit to, co se nevyhnutelně blížilo. Muselo pět jiných matek prodělat stejnou kalvárii, ptala se sama sebe.

S překvapením spatřila, že Willův počítač září zapnutou obrazovkou do tmy. Na moment ji napadlo, že by mu mohla poslat z počítače zprávu na jeho pager přes SkyTel, jenže to nikdy předtím nedělala. A pak – co by mu psala? Že mě za chvíli znásilní? Will by asi provedl okamžitě něco hrdinského a hloupého, načež by ti hajzlové zavraždili Abby. Aniž o tom přemýšlela, nalila si pohárek Wild Turkey – a dostala nápad: tvrdý alkohol by mohl dokázat, co nedokáže její vzdor. Kdyby ten chlap vychlastal velkou dávku whiskey v rychlém tempu, třeba by ho přešla chuť. Nebo taky ne. To je riziko. Karen si připomněla staré rčení, že alkohol rozněcuje přání, ale tlumí jeho provedení. Jenže – co když se lidová moudrost plete? Pravda, s Willem si párkrát nejlíp užili, když byli oba stříknutí. To bylo ovšem před dlouhou dobou, když bylo Willovi po třicítce. Na okamžik jí před očima vytanul obraz toho, co vyváděli, ale pocit hříchu a provinění ten obraz rychle zaplašil zpět.

Popadla láhev s Wild Turkey a vracela se do ložnice. A znovu se jí před vnitřním zrakem promítly nečekané scény: byly z filmu, který viděla hodně dávno, a na který si dosud nikdy nevzpomněla. Až teď. Hrála tam Nicole Kidmanová. Název filmu si Karen nepřipomínala, ale Nicole se s manželem plavila na námořní jachtě. Zachránili chlápka z nafukovacího člunu. Ten mizera byl ale psychopat a když se manžel koupal, odplul s jachtou a s Nicole na palubě pryč. Aby se mohla pro manžela vrátit, musela se Nicole zmocnit kontroly nad lodí. Jenže násilník měl pistoli. Netrvalo dlouho a syčák si usmyslit Nicole znásilnit. Karen pak nadlouho utkvělo v paměti, co následovalo: Nicole se přestala bránit. Pochopila, že klást odpor nepřinese žádný výsledek, že vzdor je riskantní a navíc marný, a že bude lepší smířit se s nevyhnutelným, soustředit se na přežití a šetřit síly na ten pravý moment odporu a pomsty. A ta chvíle na lodi přišla a Nicole dokázala, že její prvotní oběť nakonec marná nebyla.

Ještě když se Karen blížila k ložnici, vytanula jí na mysli matčina slova. Slova zkušené ženy o znásilnění, vyjadřující názor starších pokolení jižanských žen. „Horší než smrt,“ tak se o tom vyjadřovaly. Ale mýlily se. Hrdost plodí spoustu mylných představ, a toto je jedna z nich. Karen byla na světě dostatečně dlouho, aby to mohla posoudit. Znásilnění může zanechat stopy na celý život, ale není to konec života. Není to smrt. Dokud člověk žije, žije i naděje, říkával opakovaně její otec. A proto ona i její dcera Abby přežijí tuto noc. Za každou cenu.

Jakmile ji Hickey spatřil ve dveřích, nasadil spokojený výraz. „Wild Turkey! To není marný! Sem s tím, ženská!“

Rychle k němu pospíšila, vrazila mu láhev do ruky a ustoupila o tři kroky.

„Bojíš se, že koušu?“ Hickey láhev odzátkoval, zhluboka se napil ze širokého hrdla a pak sevřel láhev mezi stehny. „Povím ti malé tajemství. Skutečně koušu!“

Karen hleděla stranou.

„A teď se zase obleč,“ přikázal.

I když to byl úlevný povel, Karen se znepokojeně naježila. Přistoupila k posteli, navlékla si kalhotky a hned za nimi taky džíny, zatáhla zip.

„A teď se na mě koukněte,“ vyzval ji Hickey. Podívala se na něho. Jeho černé oči svítily žárem. „Znáte tanec klín klínem? Tak zvanej lap dance?“

Před očima jí vyvstaly ponuré obrázky z filmů promítaných na HBO. Spoře oblečené slečny rajtující na barových týpcích rozvalených v křeslech. Ženské mávající svými silikonovými prsy do tváří tupých mladíčků a do vyžilých tváří odepsaných hereckých nul.

„Ne,“ prohlásila.

„Lžete. Víte dobře, co to je. Ale nevíte, že má vlastní žena se tím musela v jednu chvíli živit. Musel jsem to strpět, ale měl jsem toho plný zuby, Karen.“

Tak proč si k sakru nenašla pořádnou práci, pomyslila si Karen divoce. Ve skutečnosti řekla: „To je mi líto.“

Hickey se mračil jako čert. „Všichni ti parchanti po ní lezli, osahávali ji a celou olizovali. Váš manžel si tam nejspíš taky chodil užívat. Ten podnik byl přímo tady v Jacksonu.“

„Můj manžel na taková místa nechodí.“ V očích se mu zablesklo: „Děláte si srandu? Myslíte, že zrovna ten váš to nikdy nezkusil?“

„Ne. Jsem o tom přesvědčena.“

„Žijete ve vysněným zámku. Vsadím deset ku jedný, že kdybych se do toho nezamíchal právě by si s jednou takovou užíval na pobřeží. Panečku, celý víkend sám a stará sedí doma! Každej chlap chce změnu.“

„Ta dáma teď s Willem, to je vaše žena?“

„Správný odhad.“

Čím víc podrobností se od Hickeyho dozvídala, tím nezvratněji byla přesvědčena, že z tohoto pekla nevyjde živa.

„Copak se vám to honí ve vaší krásné hlavince?“ zeptal se zprudka. „Přemejšlíte, jak se z toho všeho vyzout?“

„Vaše paní nenamítá nic proti únosům dětí?“

„Moje paní nenamítá nic proti tomu, co podnikám já. I kdyby namítala, nechá si to pro sebe. Víte proč?“

„Myslím, že vím.“

„Tak vidíte.“ Zvedl láhev a znovu si lokl. „Potřebujeme k tomu hudbu. Máte tady stereo?“

Karen šla a spustila přehrávač cédéček. „Co to má být?“

„Něco rytmickýho. Klínovej tanec potřebuje správnej rytmus. Né moc rychle, né moc pomalu.“

S rostoucím pocitem neskutečnosti probíhajícího děje projížděla Karen očima nabídku na displeji. Will měl nahrávky všeho možného, od klasického rocku až po country a New Age. Měl tam taky nahrávky, které ji normálně přiváděly do sexy nálady, jenže teď o nic takového nestála. Znásilnění s hudebním doprovodem, dobrotivý bože! Nakonec vybrala To nejlepší z osmdesátých let. Na tomhle cédéčku byla jako první nahrávka Every Breath You Take od skupiny Police. Z beden umístěných vysoko pod stropem se vylily těžké basy a bicí v pravidelném beatu. Když se otočila, kýval už Hickey hlavou do rytmu.

„To je vončo. Jo. Poď ke mně.“

Karen postoupila o maličký krůček k divanu.

„Tancuj.“

Kdyby její situace nebyla tak zoufalá, musela by se rozesmát. Připadala si jako ve starých kovbojkách, které miloval její otec, kdy střelec v černém klobouku vraženém hluboko do očí vydával stejné rozkazy přepadeným a vylekaným usedlíkům.

„Řekl jsem tancuji“

Karen se začala vlnit do rytmu, ale připadala si pitomě. Nikdy nebyla zvláštní tanečnice. Will jí sice tvrdil, že to stačí, ale sama dobře vnímala, že postrádá vrozenou grácii jiných dívek, které viděla tančit za mlada. Těch dlouhonohých stvoření, které díky jakési tělesné alchymii absorbovaly zvukové vlny a přetavovaly přijímanou energii do čistě smyslných pohybů.

„Blíž ke mně,“ přikazoval Hickey.

Karen postoupila o něco blíže k chlapovi, ale ucukla, jakmile po ní natáhl ruku.

„Jsou to jen peníze,“ řekl najednou.

Byla to pravda. Karen zjistila pohledem, že v prstech pravé ruky drží jednodolarovku.

„Pojďte ke mně.“

Udělal tedy krok dopředu a Hickey jí zasunul bankovku do levé přední kapsičky džínsů. „To ale znamená, že teď si musíte něco sundat.“

Napřed nevěděla co, ale pak začala rozepínat knoflíčky na blůzce, až jí otevřená blůza volně splývala z ramen. „Teď to setřeste!“

Karen zatřepala rameny a blůzka se svezla. Na obnažené polovině těla, krytém nyní jen podprsenkou, jí naskákala husí kůže. Hickey jí koukal na prsa. „Ty vaše kozičky nejsou vůbec špatný.“ Karen soustředila pohled na zeď a pokračovala ve vlnění tělem, přitom však horečně přemýšlela. Jak dlouho může trvat, než ho ten chlast otupí? Jak dlouho ho může udržovat v odstupu a odepírat mu, po čem ve skutečnosti pase? „A teď se předkloň,“ přikázal.

Lehce se předklonila, zatímco chlap vstal a zasunul ji bankovku za košíček podprsenky. „Teď snad už víš, co máš udělat, kočko.“ Karen sáhla na zip kalhot, ale Hickey potřásl hlavou: „Chlívky napřed. Podprdu dolů.“

Skoro se zastavila. Část její osobnosti, ta část, která vždy odmítala podřídit se nesmyslům, ať přicházely od kohokoli, se v ní vzbouřila. Jestli mám být znásilněna, nač ty odklady? Ať to máme dřív za sebou. Opatrnější část ji však varovala, že by to byla chyba. Mezi touto vteřinou a chvílí, kdy se k ní nezadržitelně přiblíží, aby se jí zmocnil, se může ještě odehrát leccos. Možná i zázrak? Přidala na pohybech, sáhla dozadu a rozepla sponu. Pak zasunula palce pod ramínka a dlouhým táhlým pohybem je stahovala do stran přes ramena, až odloupla od ňader i košíčky. A učinila tak s gustem a zdůrazněnou smyslnosti.

„To už je lepší,“ komentoval Hickey její počínání. „Na zasloužilou matku je máš moc pěkný, bych řek. Ale nějakej implantát by neškodil.“

Já nechci žádný pitomý implantáty, vedla s ním v duchu spor. Rozhodla se nedělat to horší, než to je: zaposlouchala se pozorněji do hudby a poddala se rytmu.

„Jó, to je vono!“ povzbuzoval ji ten hajzlík a vytáhl další bankovku, tentokrát pětidolarovou. Přitančila k němu vlnivým krokem tak, aby jí mohl zastrčil peníze do kapsičky kalhot, ale on potřásl zamítavě hlavou. „Předkloň se. A ruce pryč.“

Moment nechápala, co chce, ale nebylo v tom nic světoborného: naklonila se k němu, lokty stáhla k sobě tak, že se jí ňadra sepnula k sobě a vytvořila stružku, do níž jí Hickey zasunul svou pětidolarovku. Jakmile to dokončil, hned zase přikazoval:

„A teď ty džíny.“

Karen stáhla pomalu zdrhovadlo dolů, ale kalhoty udržovala na bocích. Kroutila jimi, zatímco chlap zíral okouzleně na její prsa a přihýbal si nekontrolovaně z láhve. Pohled na toho čumila byl málem komický. Tohle Karen nikdy nemohla pochopit. Muži zírají na obnažená ženská prsa, jako závisláci zírají pod vlivem LSD do slunce. Jako by se v mléčných žlázách skrývalo celé tajemství vesmíru. Jak tak na ni nepřítomně hleděl, Karen pochopila, že jeho utkvělá fascinace jí poskytuje dávku kontroly nad vývojem situace. Místo aby začala spouštět džíny, naslinila si ukazováček pravé ruky, přiložila ho ke špičce levého prsu a začala bradavku krouživým pohybem pomalu objíždět. Ta se postupně nalévala krví, až se vztyčila v plné kráse. To měl už Hickey oči dokořán a nozdry široké jako vrata. Aniž to registroval, natáhl zase zhluboka z láhve.

Na to zvedla Karen vláčným pohybem obě paže nad hlavu a počala se vlnit do kolébavé melodie Hold Me Now v podání Thompson Twins. Napadlo ji, že teď už vypadá jako ty go-go girls ze šedesátých let, co tančily podobně v barech. Hickey teď seděl na krajíčku ušáku, lehce předkloněný, láhev s whisky svíral za hrdlo, kýval jí do rytmu a každou chvíli si mocně lokl. Oči měl teď ještě temnější, než dřív, pokud to vůbec bylo možné. Už to nebyly bezedné temné tůně, nýbrž plošky černé břidlice. Oči žraloka –žádný rozum, žádná inteligence – čirá hltavost. Nekonečná, nenasytná poživačnost.

„Tak už pojď,“ vyzval ji chraplavě. „Ukaž mi tu věcičku.“

Sejmout džíny bylo to poslední. Bez nich se cítila už tak bezbranná, tak zbavená důstojnosti, jako by přestávala být člověkem. Jenže věděla, že si nemůže dovolit ho definitivně rozezlít. Tím by ztratila poslední možnost podržet si alespoň minimum kontroly nad vývojem věcí. Hlavní bylo podněcovat ho k pití a tvářit se, že v tom jede s ním. Nechala džíny padnout pod kolena a pak se z nich pomaloučku vysoukala. Že přitom neupadla na zadek považovala za zázrak a doufala, že není poslední této noci.

Naděje však rychle mizela, když se Hickey znenadání sesul v křesle tak, že natáhl nohy před sebe až dosáhly na divan a jeho boky a stehna vytvořily jakýsi most mezi dvěma kusy nábytku. „A teď si stoupni rozkročmo přese mě,“ vyzval ji, „pak se přikrč a tanči. Tomu se říká sofa dance.“ Sofa dance? Na divanu? „Tak dělej,“ zahromoval netrpělivě. „Tadyhle!“ Ukázal si na klín. Karen se blížila k mezi jeho trpělivosti. Překročila sice jeho natažené nohy, ale nepřisedla. V pravém slova smyslu se už nemohla volně hýbat, natož pak tančit. Mohla se jen se kývat od pasu nahoru. Kupodivu se zdálo, že to Hickeymu pro tu chvíli vyhovuje. „A teď se otoč,“ řekl.

Činilo mu potíže se vyslovit, nebo se jí to jen zdálo? Provedla celý manévr tak, že teď stála rozkročená přes jeho nohy směrem ke špičkám. Byla ráda, že nosí neprůhledné prádlo. Oči zapíchla na světelný pruh, který se linul z pootevřených dveří koupelny.

„Kruci,“ pravil Hickey tiše. „To je uměleckej kousek. Předkloňte se. Ale pomaloučku.“

Karen zavřela oči a sklonila se ke špičkám jeho nohou plně si vědoma toho, že se mu celá nabízí a celá ochrnutá hrůzou, že se jí teď dotkne.

Udělal to, jenže nikoli prsty, nýbrž zase papírkem. Další bankovkou, kterou jí zasunul pod kalhotky a jejíž hladkost pocítila na kůži. Otřásla se odporem, když si představila, kde všude se ta bankovka už toulala a kdo všechno na ni sahal. A pak si uvědomila, že toto znechucení a pocit ošklivosti je jen zlomkem hnusu, který bude záhy pociťovat, až se jí to zvíře začne skutečně dotýkat prsty nebo přímo zmocňovat.

„Výborně. Teď se znovu obraťte ke mně.“ Podřídila se příkazu, ale vzápětí se zhrozila, neboť Hickey si zajel rukou do klína a začal se sám dráždit. Karen se obrátil žaludek dnem vzhůru. Ještě štěstí, že jsem dnes prakticky nejedla, blesklo jí hlavou. Anebo naopak? Vzpomněla si, jak někdo říkal, že zvracení je jedna z nejlepších obran proti znásilnění, jenže si neuměla představit, jak toho dosáhne v potřebný okamžik. Ale kdyby se jí teď Hickey dotkl prackou, nedělalo by jí to potíže.

„Dal jsem vám dvacku,“ oznámil jí. „Za sundané kalhotky.“ Ani za nic. Nemohla se přimět, aby odstranila poslední překážku, vystavující ji úplné nahotě. „Máme na to celou noc,“ připomněla mu. „Neuspěchejte to.“

„Sedni!“ zavelel znenadání, jako by velel psovi. Karen se pokoušela vyhovět, ale zjistila, že je to nad její síly. Násilník ji chytil svýma silnýma rukama za oba boky a mohutným tahem si ji stáhl na klín. První dotek při dosednutí v ní uvolnil vlnu pocitů, z nichž první byl pocit hrůzy, neboť hrozba se stávala skutečností. Žádné množství whisky zřejmě nezabrání tomu sviňákovi, aby ji neznásilnil. Jeho nezastaví nic, leda vlastní smrt. Jenže – kdyby se jí podařilo chlapa zabít, zabije tím i vlastní dítě! Zároveň s hrůzou se dostavil pocit ohromeného neskutečna. Po dlouhých patnáct let se jejích nejintimnějších míst nedotkl žádný jiný muž než Will, a pouze dva jiní před ním. Dotkne-li se těchto míst někdo, koho si sama nevybrala, bude to útok proti jejímu nejvnitřnějšímu já. Někde ještě hlouběji však zažívala ještě něco jiného: pocit viny, provinilosti za to, že nechala věci dojít až sem. I když jí rozum napovídal, že neměla jinou možnost, instinkt jí našeptával, že jí vždy ještě zbývala možnost, jíž by statečnější či mravnější žena než Karen zvolila bez zaváhání. Teď ovšem nic jiného nehodlala připustit, neboť před očima měla neustále hrozbu visící nad její dcerou Abby – hrozbu smrti.

Zatímco ta hnusná bestie pod ní začínala kvílet blahem, v Karenině hlavě začala krystalizovat s ledovou jasností nová myšlenka. I když se v tom filmu nechala Nicole Kidmanová znásilnit od cizího chlapa, Karen nic takového nedopustí. Ji neznásilní žádný sviňák ze žádného důvodu. V náhlém prozření si odpověděla na věčnou ženskou otázku – podřídila bych se, nebo bojovala? Karenina odpověď přišla okamžitě – budu bojovati

Hickey zase zasténal. Tentokrát jí ten zvuk pronikl až do morku kostí. Také její manžel vydával podobné zvuky během milování. Sama myšlenka, že může být nějaká spojitost či podobnost mezi jejím manželským sexem a touto situací, ji přiváděla k zuřivosti. Ale proč ne? Will je konec konců muž jako každý jiný a chtěl po ní sex prakticky neustále. Rozhodně častěji, než by si sama přála. A nešlo mu vždycky o milostné manželské spojení – ne, chtěl to také fyzicky jen jako úlevu od tělesného přetlaku a duševního napětí. To se jí z duše protivilo. Vzpomínala, že bylo období, zejména bezprostředně před a po svatbě, kdy ji to také mocně vábilo k milování. Časem to puzení vymizelo. Ne že by manžela milovala méně, ale poté, co byla nucena opustit studia, se její touhy jaksi vypařily. Nikdy se neodvážila formulovat to slovy, ale v nitru cítila, že jejich sexuální styk je tělesným vyjádřením její prohry v životě – té oběti, kterou rodině přinesla, když byla nucena nechat školy. Neboť prapůvodní příčinou její oběti byl právě sex, či jeho důsledek. Měla snad zacouvat do devatenáctého století a proměnit se v domácí putičku, neustále jen čekající na kývnutí či zavolání manžela a…?

„Stoupnout!“ uslyšela náhle Hickeyho. „Coby předehra to stačí.“ Sotva to vyřkl, vyskočila jako fretka a dvěma skoky se ocitla až u televizoru.

Hickey se vysoukal na nohy a s lahví Wild Turkey v ruce se odpotácel k nočnímu stolku. Pak se otočil a přibližoval ke Karen, přičemž si zároveň stahoval přes hlavu tričko, aby odhalil bledý a šlachovitý trup. Opálený měl jen krk a předloktí paží. Pro tohle vybarvení měl Karenin táta označení „farmářská hnědá“. Když Hickey sáhl na přezku opasku, Karen spustila oči na koberec. „Teď se koukej,“ přikázal jí s jakousi neskrývanou pýchou v hlase. Karen se zhluboka nadechla: chlap spustil kalhoty ke kotníkům. Karen uvnitř celá jakoby strnula. I když věděla, co ji čeká a nemine, bylo samo čekání snad ještě horší. Vědomí, že tu stále ještě před ním stojí čistá a netknutá, zatímco za několik vteřin nebo minut vypukne její nevyhnutelná, nesmazatelná a absolutní pohana, ji umrtvovalo. Vědomí, že klenot jejího těla, který opatruje a chrání celý život pro jednoho muže, bude znesvěcen, ji vnitřně ochrnovalo. Nic a nikdo jí už nepomůže. Je tu jen Hickey – a pak obraz její dcerky visící nad ní jako meč, jehož rukojeť ovládá tenhle mizera.

Vnitřní křeč, podivné strnuti se jí rozlézalo po celém těle, prostupujíc čtyři končetiny, a Karen se tomu podvolovala, jako se podvolujete mrazivému chladu, který se postupně zmocňuje vašeho těla ke konečnému zmrznuti. Ať mne ta malá smrt prostoupí celou, modlila se, ať mi ochromí srdce i duši, ať mě to umrtví, ať nic necítím, ať je to zločin páchaný na cizí osobě. Jsem jen Znecitlivělé a polomrtvé tělo. Bezvládná mrtvola.

Jenže, napadlo ji, jestliže teď podlehne mrtvolnému ochromení, bude ještě s to vzchopit se opět k životu?

Hickey na ni zíral se svým přituplým úsměvem pubertálního výrostka a v Karen se probudilo k životu v hloubi duše i něco jiného. Nebyla to ještě uvědomělá myšlenka, možná jen její zárodek. Drobounká jiskřička, sotva doutnající– a temně ženská. Bezohledné a neslitovné vědomí mužské zranitelnosti.

Její chvíle ještě přijde, pochopila náhle.

Kapitola 08

Huey seděl na podlaze srubu a pomalu vyřezával cosi ze dřeva. Už předtím přitáhl z vedlejší ložničky starý přehoz podkládaný pod sedlo, rozložil ho na studenou podlahu a posadil se. Abby seděla naproti němu a v rukou svírala svou panenku jako talisman.

„Cítíš se už líp?“

Abby přikývla. „Jo. Trochu.“

„Máš hlad? Já teda mám.“

„Trochu. Bolí mi břicho.“

Hueymu se břicho taky sevřelo. „Co máš ráda? Mám lupínky, Captain Crunch? Ty mám nejradši.“

„Já smím jen Raisin Bran.“

„Ty nesmíš jíst Captain Crunch?“

„Ne.“

„Jak to?“

Abby našpulila rty a mezi obočím se jí objevila vráska. „Když jíte, tak se vám dostane do krve cukr. A v těle máte takové látky, který vám vyplavují ten cukr z těla, víte? A já ty látky nemám. A ten cukr roste a roste, až jsem z toho nemocná. A až jsem úplně nemocná, tak usnu. A taky se nemusím vůbec probudit,“ vysvětlila jasně Abby.

Přes Hueyův obličej přeběhl stín, jako by naň usedl mrak. Bezděčně zvedl dlaně k lícím a začal si je znepokojeně třít. „Tohle se stalo mý sestře. Jmenovala se Jo Ellen. Docela rád bych ti nalil svou krev, která by ten cukr vytlačila.“

„Není třeba. Všechno potřebné je v těch injekcích. Ta vodička vytlačuje cukr ven. Nesnáším ty jehly, ale ještě víc nesnáším tu nemoc. Bolí mě.“

„Já injekce taky nenávidím,“ přikyvoval Huey rozhodně. „Nenávidím. Nenávidím!“

„To já taky.“

„Nenávidím injekce,“ opakoval Huey snad desetkrát za sebou. „Jehly jsou dvojí: velké a malé,“ poučovala velkého malá Abby. „Mně stačí ty malé, ale když vám odebírají krev, tak vám napíchnou ruce těmi velkými. Táta někdy dává pacientům injekce těma opravdu velkejma. Do zad. Do páteře. Nebo do nervů. Ty bolej nejvíc. Ale jen proto, aby zahnaly ještě větší bolest.“

„Odkud to všechno víš?“

Zvedla a spustila ramena. „To já nevím, odkud to vím. Pořád to slyším doma, od táty a od mámy. Ve škole mi říkají, že mluvím jako dospělá.“

„Chceš bejt doktorkou, až vyrosteš?“

„Jo. Létající doktorkou.“

Huey vypoulil oči. „Chceš říct, že už lítáš letadlem?“

„Malinkým.“

„No teda –“

„Bolí mi břicho.“

Huey otevřel hubu. „Seď tady a hraj si s panenkou. Já ti teď udělám největší mísu Captain Crunche, jakous kdy viděla.“

Než mu Abby mohla připomenout, že právě tuhle směs má zakázanou, vyskočil obr na nohy a zmizel s lomozem v kuchyňce. Najednou se zarazil, plácl se dlaní do čela jako by na něco zapomněl: „Hloupej, hloupej, hloupej,“ procedil skrz zuby.

Vrátil se k Abby, sehnul se a zvedl z podlahy mobil Nokia, který tam nechal ležet. „Joe mi nakázal, abych ho pořád nosil s sebou. Nesmím ho nikde nechávat ležet. Dal mi s sebou dokonce náhradní baterky.“

Abby koukala smutně na přístroj v obrově dlani. Vzpomněla si přitom, co jí říkala maminka: že má zavolat policii. „Hned jsem zpátky,“ slíbil Huey. „Čekej.“ Vrátil se do kuchyně a nechal Abby v předpokoji spolu odloženým nožem a nedokončenou vyřezávkou něčeho. Sledovala jeho záda, když otvíral příborník. Pak zmizel z výřezu dveří a tudíž z dohledu. Uslyšela sykavý zvuk. To Huey otevřel chladničku. Podívala se do okna. Venku byla tma jako v pytli. Tmy se bála, ale v hlavě jí zněl matčin hlas, přikazující: vezmeš telefon a poběžíš s ním do lesa, najdeš úkryt… Kdyby si máma přála, abych zůstávala s Hueyem, tak by mi nedávala takové příkazy, ne? Jenže když teď vyběhne ven, co dál? rozvažovala. Cestu domů neznám, ani nevím, jak daleko od domova vlastně jsem. A bez telefonu nemůžu ani nikoho zavolat.

Uslyšela cinknutí, potom jakési pobroukavání. To si Huey zpíval. Proti Hueyemu nemá Abby nic, ale tatínek jí vykládal tolikrát a opakovaně, že cizí lidé dovedou být zlí, i když se tváří medově, že na to nemohla zapomenout. Ale v zásadě se jí Huey líbil. I když, na druhé straně, kdykoli Abby zachytila jeho pohled a spatřila, že si ji Huey upřeně prohlíží, dělo se s jejím žaludkem něco legračního. Jakoby se zvedal a tlačil jako bublina odspodu na srdíčko. A teď tu Abby stojí a neví, co dělat. Ten Huey se za malou chvilenku vrátí do pokoje a v ruce ponese jídlo, které ji může zabít. Abby zavřela oči a snažila se vyvolat si obraz maminky. Co by mi poradila máma, kdyby na mě teď mohla promluvit? Uteč!, jakoby uslyšela mámin hlas.

Abby tiše vstala, nepouštějíc panenku z rukou a udělala několik zkusmých krůčků směrem k vnějším dveřím. Přitom nepřetržitě hlídala očima vchod do kuchyňky a přesvědčovala se, že se tam hýbe obrův stín. Poslední kroky už učinila jako ve zrychleném filmu, na poslední chvíli sebrala přenosný chladicí box, který jí tu nechala máma a tiše jako duch vyklouzla ze srubu ven.

*****

Joe Hickey pokročil od dva kroky ke Karen s křivým úsměvem na rtech. Karen mu zírala pevně do očí, rozhodnuta nedopustit, aby jí v hlase zazněl strach. „Vzal byste si prosím kondom?“

„Lituji, paničko. Dneska ne.“

Vlna odporu proběhla celým jejím tělem. Jen bůh ví, jakými hnusnými nemocemi je ten chlap prolezlý. Už seděl ve vězení a výskyt HIV pozitivních pacientů je v tom prostředí přímo astronomický.

„Prosím vás,“ začala, „nechtěla bych –“

„Já neměl gumu od střední školy a nehodlám s tím teď začínat.“

Karen potlačila nával nevolnosti. „Chci do koupelny.“

„Jdu s váma.“

„Pro boha živýho, nemůžete mi dopřát ani kousek ženskýho soukromí?“

„Co máte v koupelně? Další bouchačku?“

„Pesar, chcete-li to vědět. Nechci otěhotnět.“

Hickeymu se vrátil na tvář jeho protivný úsměv. „Tak nevím. Vy jste třída ženská s kvalitníma genama. Možná by stálo zato, kdybysme vy a já počali? Doplníme světovou genobanku kvalitním materiálem.“

Zavřela oči a jen doufala, že žertuje. „Nechte mě, prosím vás, vzít si pesar.“

„Pro mě za mě…,“ mávl rukou. „Nemám vám ho pomoct zastrčit?“ Dávala si záležet na tom, aby zachovala ledový výraz. Hickey kývl. „Dobrá. Dělejte, co třeba. Ale až odtud budete vycházet, ty kalhotky budou už pryč. Přijde Lady Godiva.“

Když zavírala dveře do koupelny, viděla ho, jak se hroutí na postel s flaškou v ruce a ksicht mu září spokojeným očekáváním.

*****

Huey vyšel z kuchyně. V levé ruce držel mísu s teplou směsí Cap Crunche, v pravé ruce svůj mobil. První pohled vrhl na deku, na níž ještě před chvilkou seděla Abby a zamrkal překvapením. Pak prozkoumal očima zbytek místnosti. Po několika vteřinách se mu na tváři rozhostil široký úsměv.

„Hrajeme si na schovávanou? Schovala ses mi?“

I s nádobou a telefonem v ruce nahlédl do záchodu. Pak do vedlejší ložničky. Jídlo odložil na matraci a sám se celý pozložil vedle postele na bok tak, aby pod ně mohl nahlédnout. Pod nimi našel jen chomáče napadané koudele z matrací.

S námahou se zase postavil na nohy, znovu uchopil mísu do ruky, přešel ke dveřím ložnice a odtud začal opět obzírat deku na podlaze. Pak zvedl hlavu, nastražil uši a naslouchal.

„Abby?“

Slyšel, že mu hlas zní hluše, daleko prázdněji a dutěji, než když s ním v místnosti byla Abby.

„Abby?“

Do ticha se ozvalo vrzání vnějších dveří klinkajících ve větru.

Huey se tam podíval. Dveře i vnější zástěna zely dokořán. V obličeji se mu objevil přituplý výraz. Po delší pauze, během níž se mu na tváři vystřídal výraz hlubokého přemítání, pochybností a pochopení, pustil mísu na zem, odhodil i mobil a celou svou mohutnou postavou vyrazil ze dveří.

*****

V téže vteřině, kdy za sebou Karen zaklapla dveře koupelny, v ní neuvěřitelnou silou ožil pud sebezáchovy. Pustila nahlas vodu do umyvadla, rozrazila křídla dvířek od skřínky na ním a začala se horečně přehrabovat ve všech možných tubičkách, flakonech, obličejových krémech, soupravičkách makeupu, lahviček s vitamíny a dalšími a dalšími zbytečnostmi, jaké může v koupelně chovat doktorská rodina v příruční lékárničce. Na spodní poličce skřínky našla konečně tubu antikoncepčních pilulek Lo-Ovral. Popadla tubu a vhodila ji do malé skřínky skryté za záchodovou mísou. Hickey by ji nenašel, ani kdyby náhle vstoupil.

Znovu se vrátila k toaletní skřínce nad umyvadlem. Zithromax, antibiotikum. Naproxen na Willovu artritidu. Methotrexate. Za soupravou obinadel narazila konečně na malou hnědou lahvičku, která se vydává jen na lékařský předpis. Na nálepce stálo červeným písmem: Mepergan Fortis. Uspávadlo. Jenže když odšroubovala víčko, nešla vevnitř jen dvě červené tabletky krčící se na dně. Rozhodně málo na to, aby to Hickeyho rázem uspalo, i kdyby se jí podařilo obě dvě tabletky do láhve s Wild Turkey, z které Hickey nasává. Probírala se prsty všemi přípravky, ale žádný z nich se jí pro její účely nehodil. Zavřela křídla dvířek, takže se uviděla zblízka v jejích vnějších zrcadlech. Byla jen stínem, jen duchem sebe samé.

Nabrala vodu do dlaní a osvěžila si oči a tváře. Sáhla po ručníku a ztuhla. Před očima měla teď keramickou nádobku, z níž trčely tři různobarevné rukojeti zubních kartáčků. Ale mezi modrým, žlutým a červeným držátkem vykukovalo ještě jedno, patřící do jiné kategorie. Bylo tenčí. Sáhla po něm a vyňala celou tu věc z nádobky. Byl to drobný skalpel, jehož ostří bylo zasunuto do plastikového návleku. Držela nožík před očima a její sebezáchovný pud dokončil svůj ohledávácí běh únikové možnosti. Bylo to ve stejném zlomku vteřiny, v němž Hickey ve vedlejší místnosti spustil definitivně na zem kalhoty. „Tak krucifix, jak dlouho budu ještě čekat?“ hřímal odtud naštvaně. Hlas přicházel bezprostředně zpoza dveří koupelny. Hickey musel stát přímo za nimi. Karen přikryla skalpel malou osuškou a zručně si stáhla kalhotky přes stehna a lýtka až na zem. Pak usedla na bílou toaletní mušli vedle umyvadla a jala se sledovat kouli na koupelnových dveřích.

Když zjistila, že se koule neotáčí, sundala roušku, skalpel pevně uchopila a stáhla z jeho ostří ochrannou fólii. Břit se třpytil dvakrát tak jasněji než ostří nože. Karen věděla, že břit je tak ostrý, že rozřízne kůži jako meruňkovou slupku. Zvedla hlavu a pohlédla do zrcadla. Mohla by ten nástroj ukrýt někde na těle, přemítala? Jak na sebe hleděla do zrcadla, pozvedla ruku se skalpelem k hlavě, namířila jeho špičku proti čelu a jedním šikovným pohybem celý nástroj zasunula hluboko do vlasů, až celý zmizel.

Pak natočila hlavu vlevo, poté vpravo, aby se přesvědčila, zda není vidět. Dokonalé… Sáhla si do účesu, aby zjistila, zda lze nástroj nahmátnout. Až příliš snadno, konstatovala rozčarovaně. Kdyby ji Hickey prohrábl z jakéhokoli důvodu účes, okamžitě by nebezpečný nůž nahmátl.

Vytáhla proto skalpel ven a prohlížela si ho zblízka. Dvanáct centimetrů délky: plastická střenka a ocelové ostří. Tenčí než klíč a lehčí než propiska. Otočila se zády k zrcadlu a pohlédla na svůj odraz. Sjela očima po páteři až ke kříži, a ještě níže, až tam, kde se kříž štěpí na hýždě. Poprvé v životě jí přišlo vhod, že na sobě tahá pár přebytečných kil. Dívaje se do zrcadla, začala zapouštět skalpel svrchu dolů do žlábku mezi hýžděmi, střenkou napřed. Chlad nástroje sice cítila, ale nebyl jí protivný. Když celou operaci dokončila, vykukovala jí ze žlábku směrem ke kříži jen špička skalpelu. To musí stačit, uzavřela celou operaci.

Teď už mohla doufat jen v trochu štěstí v neštěstí. Otevřela skříň, do níž odhazovali špinavé prádlo. Vypjala se na špičky. Nahoře byly dvě poličky, na nichž skladovala kousky oblečení, jež používala jen zřídka. Ponořila do hromady ruce a netrpělivě se v ní přehrabovala.

Mám to!

Z hromádky vytáhla vínově červený kus prádla podobný plavkám vcelku, jenže dole otevřený, něco, co se nosilo snad před válkou. Říkalo se tomu korzet a Will jí to náhodně koupil vloni v jakémsi krámku. Kus prádla, které by si v životě na sebe nevzala – až dnes. Horní polovinu musela navrhovat firma Wonder Bra, neboť jí zvedala a svírala skromná ňadra k sobě a odspodu tak, že výsledek ve výstřihu připomínal bujná poprsí dívek z Pobřežní hlídky. Také spodní polovina kompletu ji svírala natěsno, navíc opatřená s průsvitnou krajkou přes klín. Teď vypadala jako francouzská děvka a připadala si víc než nahá. To je přesně to, co potřebuju!

*****

Skrčená na bobku v temném houští pozorovala Abby obra, jak ji míjí dolů po cestě osvětlené matným měsíčním svitem.

„Abby!“ zavolal. „Proč jsi mi utekla? Proč mě lekáš?“

Abby se podívala na panenku, kterou položila na víko malé chladničky tak, aby se jí od trní nepotrhaly šatičky. Dělala všechno možné, aby nevydala ani hlásku, ale nohy měla už teď poškrábané až do krve tak, že stěží zadržovala pláč. Od spoře osvětlené cestičky se jí nechtělo vzdalovat, ale tušila, že jestli zůstane v její blízkosti, nepotrvá to dlouho a Huey ji za chvíli objeví.

Ten se zastavil asi deset metrů od ní a zkoumal pohledem hradbu stromů. „Abby, kde jsi?“

Přemítala, jak dlouho to ještě může vydržet. Lesa se nebála, alespoň jindy ne. Vyrůstala v domě obklopeném stromovím. Jenže nikdy nestrávila v lese celou noc. Jen kdysi s tátou, na indiánském letním táboře. Už teď vnímala zvuky, z nichž jí naskakovala husí kůže. Porost kolem šustil jako od pohybů pásovce nebo vačice. K domu rodičů Katky Mosbyové, co bydlí nedaleko od nich, se pravidelně přikrádala jedna vačice a ujídala kočkám žrádlo. Jednou Abby spatřila na vlastní oči souboj kočky a vačice. Dodnes si pamatuje vyceněné zoubky lesního zvířátka, ostré jako jehly. Jestli se k ní jedna taková teď připlíží, Abby to nevydrží a vyběhne.

Druhá věc, která ji znepokojovala, byla otázka cukru v krvi. Zatím se zdálo, že je všechno v pořádku, ale máma nebyla nikde nablízku, aby jí změřila hladinu cukru, a jestliže teď Abby začne „padat do limbu“, jak se vyjadřoval tatínek, bude potřebovat injekci. A tu si ještě nikdy nedávala sama.

„Vylez, holka!“ zařval náhle nablízku Huey, už řádně navztekaným hlasem.

Viděla, že se sklonil a zvedl ze země dlouhou větev, jíž začal pročesávat křoví kolem cesty. Abby si vydechla: Huey se vydal opačným směrem, pryč od ní a po druhé straně cesty. Pohlédla směrem ke srubu, z jehož oken se linulo lákavé žluté světlo. Přála by si být tam uvnitř, kde nejsou ani zvířata, ani brouci a hmyz. Obrovo volání se k ní neslo s poryvy větru a Abby slyšela, co Huey vykřikuje: „V lese se v noci dějou strašný věci! Vlci, medvědi a vůbec. Potřebuješ starého dobrého Hueya, aby tě chránil.“

Abby si zacpala uši dlaněmi. Možná jsou v lese medvědi, možná nejsou, uvažovala. Rozhodně tu nejsou vlci, rozhodla se. Vlci už nejsou nikde.

„A taky hadi!“ slyšela volat Hueye. „Slizký lezoucí hadi, co hledají něco teplýho snědku v tý zimě.“

Abby zamrazilo na páteři. Tohle byla pravda. Kolem Mississippi jsou všelijací hadi. Taky jedovatí. Na letním táboře jim o nich vykládali. Zmije, ploskorubci, taky chřestýši a červení koráloví hadi. Jednoho takového viděli na táboře, jak se vyhřívá na balvanu. Dospělí se ho báli tak, že se ani nepokoušeli k němu přiblížit. Říkali, že koho uštkne, ten zemře dřív, než ho dopraví do nemocnice. Táta ji dokonce učil říkačku, aby si nebezpečí od šarlatových hadů dobře zapamatovala: Rudý had a bílá kůže – už ti nikdo nepomůže…

„Jestli tě kousne had, už ti nic nepomůže!“ pokřikoval Huey na cestě jako na potvrzení otcových slov. Blížil se zase k ní. Abby semkla pevně víčka a přemáhala se, aby se nerozplakala.

*****

Když Karen vstoupila ve svém novém přiléhavém odění do ložnice, našla Hickeyho ležet uprostřed postele. Byl přikrytý pokrývkou. Místnost byla spoře osvětlená jedinou lampičkou na stolku na druhé straně postele. Hickey hvízdnul:

„To si dám líbit. Lepší než jen tak bez ničeho. A jakej bude program?“

Karen se k němu blížila. Všimla si, že vedle postele na podlaze má Hickey položenou pistoli. Moc jistý si v té kleci, kterou si sám vymyslil, zřejmě necítí, pomyslila si.

Hickey poklepal mlčky dlaní na postel vedle sebe.

Když došla těsně k posteli, nenápadně pošoupla pistoli špičkou nohy o kus dál pod lůžko. Pak se natočila k chlapovi zády a vklouzla pod stejnou pokrývku. Celou dobu myslila na to, aby držela nohy co nejblíže u sebe, obě hýždě semknuté. Dbala též na to, aby ji první dotek s tělem toho slizkého hnusáka neroztřásl odporem, ale jak se dotkla jeho těla bokem a ramenem, proběhla jí po těle zimnice.

„Kruci, ty seš ale ledová,“ stěžoval si Hickey.

„Je mi líto,“ ozvala se. Hickey smrděl jako nevysypaný popelník. Teď už ležela na zádech s očima upřenýma do stropu, jako by dávala najevo, že to, co bude následovat, snese se stoickým klidem. „Co má být dál?“

„Nebudeš u toho kňourat a votravovat?“

„Ne, jestli to znamená, že neublížíte Abby.“

„Díky bohu za drobná potěšení, jež nám dává,“ prohlásil Hickey. Natočil se k ní a opřel si hlavu o dlaň zalomené paže. Ucítila délku jeho těla podél svého boku. Tělem jí opět projel neovladatelný třas.

„Jsi tam dole připravená?“

Takovej blbec! On si snad myslí, že vidina blížícího se znásilnění ženu vzrušuje! Pokusila se odpoutat jeho pozornost. „Takhle si to představujete? Rovnou na věc? Já myslila, že chcete nějaký program.“

„Jako co?“ Sáhl dopředu a sevřel jí levý prs upocenou dlaní.

Každá nitka v jejím těle jí žádala, aby ucukla, aby se odtáhla, ale Karen se přinutila snést ten dotek, ležet dál klidně. Dokonce k němu natočila tvář. „Jako třeba něco, co si představujete, když pozorujete dámu jako jsem já nakupovat v obchodě.“

Hickey jí zmáčkl ňadro. „To jako co?“

„Tak se natáhněte na záda a uvolněte se. Uvidíte.“

Hickeymu se kolem rtů objevil vyčkávavý úsměv: „No teda…“

Sama se převrátila se na břicho, přetáhla si pokrývku přes hlavu a spustila se podél jeho těla dolů. Doufala, že zůstane takto ve tmě, jenže ten mizera nadzdvihl pokrývku, aby ji mohl pozorovat. No jasně, byla hloupá –jak si mohla myslit něco jiného!

„Je mi zima,“ postěžovala si s obličejem obráceným vzhůru k němu.

„Však se zahřeješ,“ opáčil a v černých očích mu zasvítilo. „Nemyslím si, že by ti cokoli z toho bylo na škodu.“

Rozhodla se nedbat svých instinktů. Nadzvedla se, posadila se obkročmo přes jeho natažené nohy a chopila se ho levou rukou. „Mmm…“ ozvalo se.

Teď musela dosáhnout toho, aby hleděl na bok, stranou. Sama přivřela oči a pohybovala levou rukou jemně tak, jak ji to naučil manželský život. Hickey sice sténal, ale nespouštěl z ní oči. Bude na mě čumět, dokud ho nerozdělám víc, napadlo ji. Zatím mu dopřávala to, po čem tak mocně toužil: dáma z „vyšší společnosti“ ho ukájí vlastní rukou.

„Šikovná,“ mumlal, „šikovná holka.“

Jak seděla rozkročmo nad ním, zajela si pravou rukou do klína. „To jo,“ potvrdil, „na to se chci koukat.“

„Až se uděláš napřed ty,“ přislíbila a pot jí vyrazil na čele. I když bylo ložnici teplo, Karen nevyrazily krůpěje potu horkem, nýbrž strachem z toho, co bude následovat.

Náhle Hickey natáhl ruku a chytil ji za šíji. Karen zpanikařila: „Vím, co mám dělat. Lež klidně a uvolni se. Nechci, abychom to měli za sebou přiliš rychle.“

„Tak teda jo,“ přišla odpověď. O chvíli později už převaloval hlavu na polštáři se strany na stranu a koulel spokojeně očima. Nyní Karen hbitě zajela pravou rukou dozadu kolem svého boku, vklouzla prsty pod tkaninu korzetu, až se ukazováčkem dotkla špičky nože. Pak už nebyl problém nahmátnout i vlhkou střenku. Pevně ji sevřela mezi palcem a ukazováčkem a pomalu vytáhla ven. Nakonec sevřela ostří skalpelu naplocho mezi těmi dvěma prsty – a pevně držela. Byla ozbrojená!

„Tak co bude?“ ozval se netrpělivě Hickey. Levou rukou nepřestávala pravidelně pohybovat, zatímco pravou táhla pomalu dopředu podél pravého boku a pak nahoru kolem pravého prsu, až dostala nůž těsně pod bradu. Pak přitáhla kolena těsněji k němu a sklonila se, jako by se chystala k orálnímu sexu. „Konečně,“ vzdychl Hickey.

Teď se ale opravdu musela dostat až do jeho klína. Kdyby na něm zůstala sedět tak jako dosud, jedním vzepnutím kolen by ji v záchvatu paniky mohl vyhodit vzhůru a mimo sebe. Nezapomínala ho dráždit levou rukou stále ve stejném rytmu, zatím co mu pomalu zasouvala koleno pravé nohy mezi stehna. Jakmile Hickey stehna rozevřel, připojila i své druhé koleno.

„Tak do toho,“ slyšela jeho chraptivý hlas.

Karen mu náhle stiskla celý orgán levou rukou, na to přiložila špičku skalpelu svíraného pravou rukou odspodu na jeho penis. Prsty levé mu pak seštípla kůži tak, aby v první chvíli nemohl zaregistrovat, že už ho řeže.

„A teď už se můžeš podívat, Joe,“ řekla a podivila se, jak klidného tónu je schopna. „Ale žádné prudké pohyby, prosím.“

„Cože?“

„Jestli se hneš, ty hajzle zasranej, připravím tě rovnou o celej ten tvůj smradlavej krám.“

Zaregistrovala, že se mu napjaly břišní svaly. To Hickey zvedal hlavu.

„Co mi to tam děláš? To bolí!“

„Máš na penisu přiložený skalpel, milý Joe.“ Byla připravena na jeho panický záškub a proto řekla: „Takže ti doporučuju moc sebou neházet.“

Hleděla mu přímo do očí. Sledovala, jak se během jedné vteřiny čiré nepochopení mění v čirou hrůzu. To ve chvíli, kdy Hickey spatřil její skalpel i místo, k němuž byl přiložen. Strnul celým tělem. Nedovolil si nejmenší pohyb.

„Já tě –“ začal šeptem a zmlkl.

Zvedl pravou ruku, jako by ji chtěl udeřit, ale neodvážil se. Karen ho vraždila pohledem. Hickeyho oči vyzařovaly strach jako elektřinu. Zato Karen vnitřně jásala. Moc získaná nad druhým je opojná. Dílem vteřiny se žena proměnila v bezmocného prosebníka v neomezeného pána nad osudem svého mučitele. Kdyby mu teď držela u spánku pistoli, smál by se jí do očí. Ale bezprostřední ohrožení jeho mužství ho dokonale paralyzovalo. Málem cítila, jak se mu srdce v hrudi stáčí do maličké ruličky.

„Máš na penisu Bard-Parkerův skalpel číslo deset,“ oznámila svému trapiči věcně. „Máme jich tu v domě víc pro případ, že bychom někomu odstraňovali zadřené třísky a podobně. Tvý nádobíčko ti to odstraní stejně hladce jako třísku. Sotva to zaregistruješ. Jednou krátký šmik – a máš navěky utrum!“

„Zabiju tě,“ řekl nečekaně vyrovnaným hlasem. „Tebe i tvoji holku.“ Neváhala a zabodla mu špičku skalpelu zespodu do penisu.

Vyronila se první kapka krve.

„Stop!“ ztratil Hickey nervy a zařval. Obličej se mu zkroutil hrůzou, Byl náhle bílý jako stěna.

„Už krvácíš, Joe. Takže teď mě poslouchej pozorně. Zvedneš sluchátko telefonu, zavoláš toho svýho bráchu a řekneš mu, aby přivezl Abby nazpátek. Jasný?“

Hickeyho oči se odpoutaly od drásavé podívané a zabodly se do Kareniných. „Nic mi neuděláš. Jestli mě řízneš, tvá holka chcípne.“

„Že ne? Že ti nic neudělám?! Ale udělám!“ Karen se zdálo, že jí srdce stávkuje, že bije jen chvílemi, napřed nic, mrtvé ticho a pak celá salva zrychleného bubnování. Ovládej se, poroučela si, jen se ovládej! „Uříznu ti ho a jestli to přežiješ, budeš až do smrti chcát hadičkou do baňky, ty hajzle zasranej! Žádná ženská se už před tebou nebude plazit. Už žádnou nebudeš šimrat na mandlích. Nebudeš mít čím!“

Nalhávala si, že v jeho očích zahlédla paniku a strach, ale jestli ano, Hickey to dokázal mistrně skrýt. „Chvěje se ti ruka,“ řekl, „nevidíš?“

„Zvedni ten telefon, mizero!“

„Jsi jen obyčejná ženská. Nemáš na to nervy.“ Něco v jeho hlase, ten pohrdavý tón, jehož používal, v ní vyvolal takovou vlnu vzteku a zlosti, o které si nikdy nemyslila, že v ní může dřímat – natož pak vyrazit ven. Stiskla všech pět prstů levé ruky tak, až mu penis zmodral.

„Pět let jsem pracovala jako zdravotní sestra, ty debile. Vykastruju tě stejně zručně, jako když porcuju slepici. A nebude to tak, jako jsi možná čet v novinách, že mu ho doktoři zase přišili nazpátek. Protože, ty mizero zasranej, zatímco se z tebe bude valit krev do mých čistých peřin, vyskočím a vyhodím ti ho do záchodu a spláchnu! Konec – šmytec! A proto teď hned zvedni to zasraný sluchátko a volej!“

„No no,“ pravil Hickey a sáhl po telefonu na nočním stolku. „Vytáčím.“ Prsty vyťukával číslo na tlačítkách. „Co mu mám říct?“

Karen měla co dělat, aby se soustředila. Čistá rozkoš z toho, že to zvíře vidí zlomené a ve své moci, způsobila, že se jí svaly chvěly jako po tenisovém zápase. Něco hluboko uvnitř, něco primárně živočišného, toužilo po tom ho vykastrovat.

„Řeknete svýmu kumpánovi, že už jste dostal výkupné. Ať posadí Abby do auta a přiveze ji sem.“

„To neudělá. Nikdy jsme to tak neřešili. Domyslí si, že se něco podělalo.“

„Tvrdil jste, že vždycky udělá, co mu řeknete.“

Hickeymu se po tváři rozhostil zmatený výraz. „Nebere to,“ řekl.

„Vytočil jste špatné číslo.“

„Přísahám, že ne!“

„Tak proč neodpovídá?“

„Jak to mám vědět?“

„Volejte znovu,“ řekla a přitlačila na skalpel. Kolem jeho ostří vytékal z Hickeyho tenoučký proužek krve.

„Do prdele!“ zařval, zrušil předchozí vyzvánění a navolil číslo podruhé.

Karen cítila, že ji její dosavadní odvaha valem opouští. I když měla teď Hickeyho pod kontrolou, jestli ten Huey teď nezvedne sluchátko, ocitne se Karen záhy v neudržitelné situaci – a fyzické pozici.

„Nezvedá to,“ oznámil Hickey a bylo z hlasu patrno, že je z toho sám vyděšen tak, že na moment zapomněl i na bezprostřední nebezpečí ohrožující jeho zdraví i život. „Co se to tam může dít?“ zamumlal.

„Zatím vám vždycky odpověděl. Tak co se děje?“

Hickey opatrně a pomalu pokrčil rameny. „Co já vím? On je celej jaksi zpomalenej. Takže tu kudlu můžete prozatím odložit. Musíme se oba poradit, co dál.“

„Držte hubu,“ štěkla Karen. „Nechte mne přemýšlet.“

„Co chcete vymyslit? Nemůžeme takhle sedět celou noc.“

„Řekla jsem mlčeti“

„Dobrá. Ale proč byste nemohla pokračovat v tom, co jsme už tak pěkně začali, dámo? Klidně přitom můžete i přemejšlet,“ řekl. Zatímco Karen zamrkala nevěřícně očima, máchl Hickey nečekaně rukou a praštil ji sluchátkem do spánku.

*****

Huey kroužil po okraji lesa dokola kolem srubu, větví pročesával blízké křoviny a pokoušel se vystrašit Abby líčením lesních hrůz. Teď ale jeho hlas slábl, neboť se od Abby vzdaloval po rozblácené lesní cestě.

Abby se stále krčila v křoví, hlavu plnou představ o hadech, svíjejících se kolem ní v trávě. Když tam seděla, stačili jí brouci vylézt po nohách až kdoví kam. Velcí komáři ji bodali do obnažených paží a také do obličeje, jenže Abby se bála je zabíjet plácáním dlaně, aby to Huey nezaslechl a nevrátil se k ní. Pomýšlela také na to, že by vylezla na strom, nicméně si uvědomovala, že to nedokáže bez hluku. A kromě toho – hadi dokážou taky šplhat. I když –v noci po stromech asi nelezou. Nebo ano?

Nakonec to nevydržela a největšího komára sajícího její krev z hřbetu předloktí rozmázla jednou ranou. V tu chvíli zaslechla zvonění. Zaznělo a zmizelo dřív, než dokázala stanovit směr, odkud přicházelo. Pak se ozvalo znovu, tentokráte silněji – či se jí to jen zdálo proto, že se na zvuk už soustředila? Srdce jí poskočilo nadějí.

Pochopila, že to zvoní telefon a že zvonění přichází ze srubu. To musí být Hueyův mobil. Musel ho zapomenout uvnitř, když ve spěchu vyběhl ze srubu ven. Abby vyskočila na nohy, připravena rozběhnout se směrem k telefonu – a zastavila se. Co když se Huey mezitím vřítil do srubu, aniž si toho Abby všimla? Co když je už uvnitř? Ale ne. Kdyby už byl uvnitř, jistě by už na zvonění odpověděl. Svírajíc panenku v jedné ruce a přenosnou chladničku v druhé, vyrazila tryskem mezi stromy směrem k rozsvíceným oknům dřevěné stavby.

*****

Karen vybuchl v hlavě bílý záblesk. Zatímco se jí myšlenky rozpadly na pršku nesmyslných elektrochemických signálů, vykonal malý mozek automaticky to, co se jí naposledy mihlo šedou kůrou mozkovou před tím ochromujícím úderem. Podobně jako sebou zacukají nožky mrtvé žáby, přiložíte-li k jejímu tělu elektrodu, také Karenina ruka svírající dosud skalpel provedla už nevědomý zákmit, vedený předchozím úmyslem.

Hickey zařval jako podřezávaný kanec.

Bílé světlo v Karenině hlavě se rozpadlo na miliony drobných hvězdiček, které jedna za druhou padaly za obzor, za nímž se postupně zjevoval nestálý a dosud rozostřený obraz ječícího muže. Když opět nabyla zraku, sklonila hlavu a pohlédla dolů.

Spatřila kaluž rudé krve.

*****

Abby se ocitla uvnitř srubu, ale nedařilo se jí nalézt mobil. Ten nebyl ani na stole, ani na gauči, zato nepřestajně vyzváněl.

Zapátrala očima po podlaze. U ložnicových dveří spatřila cákance mléka a zbytky lupínků. Telefon byl napůl skrytý pod mísou, která tam ležela dnem vzhůru a kterou Huey nejspíš v běhu upustil. Abby skočila k přístroji, který byl celý umatlaný, a zvedla ho k uchu. Už jak ho zvedala, pochopila, si s tím neporadí. Na displeji nenašla žádné číslo ani jiné znaky. Byl celý vyhaslý. Stiskla tlačítko Příjem a přiložila přístroj k uchu.

Sluchátko bylo němé. „Nechci!“ vykřikla ve strachu, že maminka snad zavěsila.

Telefonní zvonek se náhle ozval znovu.

„Haló! Maminko!“ křičela Abby do mluvítka.

Když zvonění neustávalo, Abby pochopila, že nepřichází z mobilu, nýbrž odkudsi z ložnice. Vlétla do ložnice a rozhlédla se. Na podlaze vedle postele, na její protilehlé straně, spatřila starodávný černý bakelitový přístroj. Přístroj vydal další zvonění. Abby se k němu vrhla a zvedla sluchátko. „Haló?… Haló?“

Ve sluchátku uslyšela přerušovaný volací tón.

„Haló!“ řekla naposledy a zoufale.

Telefon se odmlčel. Abby na něj hleděla jako očarovaná. Jak může máma zavěsit zrovna ve chvíli, kdy Abby ten telefon zvedá? Třásla se ještě vzrušením i strachem, zírala mlčky na staré vytáčecí kolečko a mumlala si pro sebe tlumeně čísla, které si pokoušela vybavit v paměti: „Devět, devět, jedna? Devět jedna devět? Jedna devět –“

„Abby?“ Srub se zaplnil Hueyho hlaholivým hlasem. „Už mi nikdy neutíkej, ano? Dostala bys mě do maléru. Do velkýho maléru!“

Hlas přicházel z velké blízkosti, ale žádné přibližující se kroky předtím neslyšela. A nahlédnout dveřmi do předpokojek tomu už vůbec neměla odvahu. Popadla svou barbínu, popadla z postele mobil a tryskem vyrazila ke dveřím do protější ložnice. Jedním ťuknutím vyrazila kličku z háčku na zadních dveřích a vyskočila ven.

Tam proběhla kolem malé kůlny, přiřítila se k prvnímu stromu a ruče se za ním skrčila. Měsíc vrhal jen tolik světla, aby dokázala rozpoznat tlačítko Zapnout. „Devět jedna jedna,“ zašeptala přesvědčeně, vyťukala hbitě prstíky čísla na klávesnici a nakonec stiskla tlačítko s vyobrazeným sluchátkem.

„Vítejte na CellStar,“ pravil kovový počítačový hlas. „Dovolali jste se do zóny neurgentních hovorů. Nyní volte prosím –“

„Je to policie?“ plakala Abby do telefonu. „Pomozte mi, prosím!“

Když pochopila, že automat nic nechápe a nepřijímá její prosbu. Oči se jí definitivně zalily slzami. Stiskla tlačítko Konec a začala vyťukávat jediné číslo, na které si dokázala vzpomenout a které znala perfektně zpaměti: číslo domova. „Šest nula jedna,“ šeptala si přitom, „osm pět šest čtyři sedm jedna dva.“

A znovu přepnula na Příjem.

Nyní uslyšela pravý mužský hlas, nicméně nahraný jen na pásce a opakující: „Lituji. Napřed stiskněte jedničku nebo nulu. Potom volte volané číslo. Děkuji.“

„Napřed jedničku?“ opakovala Abby, jako by jí nedocházel smysl těch slov. V panice si přitiskla přístroj ke hrudi. „Napřed jedničku… napřed jedničku…“

*****

Karen a Hickey klečeli oba na posteli. Dělila je vzdálenost jednoho metru. Karen před sebou držela v obranném gestu skalpel, který svírala pevně v pěsti. Hickey si do slabin vtlačoval podušku, ve tváři výraz zuřivosti a bezmoci.

„Musíte do nemocnice,“ křičela na něho. „Jinak vykrvácíte.“

Hickey nadzvedl polštář, podíval se do klína a maniakálně se zachechtal: „Netrefila jste se! Minula jste hol Koukněte!“

Nadzvedl polštář ještě víc a úsměv mu zmrzl ve tváři. Pravé stehno zelo rozchlíple otevřeným řezem, rozkrojené od slabiny až po koleno. Krev se valila mocným proudem ven.

„Bože,“ zašeptal Hickey jako paralyzovaný. „Panebože…“

„Za to si můžete sám!“ vykřikla na něj Karen. „Udeřil jste mě tím telefonem.“

„Tvý dítě chcípne, ty kurvo. Umřel“

Srdce se jí proměnilo v kámen. Riskovala život dcery – a prohrála svou hru? Zatímco si Hickey přikládal polštář zpátky na zraněné místo, vyskočila Karen z postele a sehnula se pro pistoli. Nyní věděla, že toho mizeru musí ve vlastním zájmu udržet při životě stůj co stůj a zabránit jeho vykrvácení. Na druhé straně musí chránit sebe sama a držet se z dosahu jeho moci, zejména pokud zuří jako teď.

„Do koupelny!“ přikázala mu a mířila na něj pistolí. „Obtočte si stehno nad ránou ručníkem a pevně utáhněte. Zaškrtíte tepny.“

Jen se koukni, cos mi udělala!“ stěžoval si dál Hickey v šoku.

Věděla, že nakonec mu bude muset ránu sama odborně ošetřit, ale zatím si nedokázala představit, že by se toho chlapa jen dotkla. Nechtěla se k němu přiblížit ani o píď.

„Ručník, rychle!“, pobízela ho. „Zabandážujte si to.“

S polštářem přitisknutým k břichu se Hickey belhal do koupelny, sténaje a proklínaje svět. Karen stáhla z postele prostěradlo a setřela ze sebe jeho krev. Pak našla svou blůzu, přetáhla si ji přes korzet, přistoupila k otevřeným koupelnovým dveřím a natáhla před sebe ruce s pistolí. Hickey si uvnitř stahoval kolem stehna ručník. Prováděl to docela zkušeně, každopádně dostatečně na to, aby se krvácení zpomalilo.

„Proč Huey neodpovídal?“ dorážela Karen. „Proč nejsou ve srubu? Odvezl dceru jinam?“

Hickey po ní střelil krvavým pohledem. „S tím si nelamte hlavu, dámo. To není vaše starost. Přemýšlejte radši, co jste mi provedla. S tím si dělejte starosti. Čeká vás hora bolesti.“

„A co jste čekal? Že mi ukradnete mi dítě, že mě znásilníte a já si to nechám líbit?“

„Koukněte na tu spoustu krve. Na mou nešťastnou nohu. Vykrvácím tady a chcípnu.“

„Musíte do nemocnice.“

„Nasrat! To chce akorát pár stehů. Jste zdravotnice? Tak mi to sešijte!“

„Pár stehů? Padesát stehů, ty chytráku.“ Karen naschvál přeháněla. Věděla, že kterýkoli doktor by to dokázal s deseti.

„Tak se do toho pusťte. Váš manžílek tu jistě má tu doktorskou kabelu, aby moh ošetřovat haranty z okolí, ne?“

Měl pravdu. Will měl v domě soupravu první pomoci, zejména proto, aby ošetřil Abby, kdyby se zranila při svých hrách, ale Karen nehodlala nic z toho použít. A taky nehodlala dál mířit na toho chlapa, koukat na jeho nahotu, a prostě dělat cokoli podle jeho diktátu. Chtěla co nejdřív držet Abby v náruči.

„Proč to děláte? Proč právě mé dceři?“ zaječela na něj z ničeho nic. „To není fér, není to správné a –“

Hickey už stál zase před ní a bez nejmenšího varování jí vyťal facku. Pak zkroutil rty bolestí a skrz zaťaté zuby procedil: „Poslyšte, paničko, jestli mi teď hned tu nohu nesešijete, Huey za chvíli zlomí vaší dceři krk. Cvakne to jako suchý proutek. Stačí na to jeden telefonát, jasný? Jeden!“

„Nemáte s ním spojení.“

„Navážu ho.“

Karen stála a celá se chvěla v důsledku přežitých krizí. Skrz blůzu jí prosakovala krev a v ruce stále ještě svírala zbraň. Jestli se teď nemůže a nebude ovládat, Abby na to šeredně doplatí.

„Tak už hněte zadkem!“ přikazoval Hickey.

Přikývla a zamířila spěšně do koupelny.

*****

Abby měla dojem, že Huey vyšel zase ven ze srubu. Pomalými krůčky postoupila od kraje lesa ke kůlně vedle srubu a schovala se v ní. Uvnitř našla traktor podobný tomu, jaký používal táta na jejich pozemcích, jenomže tenhle byl větší. Vyšplhala se na sedadlo, pohodlně se v něm uvelebila a ve slabém svitu malého displeje začala na mobilu volit čísla. Napřed stiskla „jedničku“. Potom oblastní kód státu Mississippi „šest nula jedna“. Čísla si diktovala šeptem. Potom navolila dalších sedm čísel, dala příkaz ODESLAT a jen se modlila, aby se nedostala do hlasové schránky.

Přístroj začal vyzvánět.

*****

Karen se horečně prohrabovala manželovou lékařskou brašnou, když vedle postele zazvonil telefon. Hickey byl stále ještě v koupelně a pomalu odmotával prozatímní obvaz z nohy, jak mu Karen zavelela. I když Karen počítala předem s tím, že volajícím je rozhodně Hickeyho žena, naděje, že může volat ještě někdo jiný, ji v koutku duše neopouštěla. Zvedla telefon.

„Haló,“ řekla do přístroje.

„Řekněte jí, že si to za chvíli vezmu,“ volal Hickey zpoza pootevřených dveří koupelny.

„Mami?“

Karen se roztřásly ruce jako při třesavce. „Abby!“

„Mami!“

Karen musela polknout, než se zmohla na další slova. „Jsi v pořádku, miláčku? Kde jsi teď?“

Abbyin hlásek se rozplynul ve vzlycích dřív, než dokázala mámě odpovědět. Karen slyšela ve sluchátku škyty a polykání, jak se Abby snažila opět nabýt hlasu.

„Jen nespěchej, miláčku. Jen mi pověz, kde jsi.“

„Já nevím, kde jsem! Jsem v lese. Přijeď pro mě, mami. Bojím se.“

Karen se ohlédla po koupelnových dveřích. „Určitě pro tebe přijedu, ale –“ Zarazila se, neboť náhle nevěděla, jak pokračovat. Kolik lze vysvětlit pětiletému dítěti, aby to pochopilo a nevyděsilo se? „Abby, maminka teď neví, jak se k tobě dostat, rozumíš? Jsi na stejném místě, kde jsem ti dávala injekci?“

„Jo. Utekla jsem ze srabu a jsem venku. Schovávala jsem se v lese a pan Huey mi hrozil, že jsou v lese hadi a medvědi. Pak jsem slyšela telefon, jak zvoní v té chatě.“

„Poslouchej, miláčku, pamatuješ, jak se volá devět jedna jedna? Když tam zavoláš, přijede policie a –“

„To už jsem udělala, mami! Ta paní tam vůbec neposlouchá, jen mluví! Mami, pomoz mi!“

„Co to provádíte. Okamžitě mi dejte ten hovor!“

Hickey se k ní blížil z koupelny, avšak nijak nespěchal, neboť se snažil nezatěžovat zraněnou nohu.

„Mami!“ slyšela ještě Karen ze sluchátka.

„Dejte mi ten krám!“ přikazoval Hickey.

Karen popadla osmatřicítku ležící na posteli a bez velkého míření a rozmýšlení na Hickeyho vypálila.

Ten se vrhl na podlahu jako voják před nepřátelskou palbou a přikryl si hlavu oběma rukama.

„Hned mi pověz, kams mi zašantročil dítě, ty zkurvysynu}.“ řvala na něj jak lvice.

„Mami? Mami!“ ozývalo se z telefonu.

Hickey se ani nepohnul, ani nepromluvil. Karen vypálila druhou ránu, tentokrát těsně vedle něho, do podlahy. „Tak mluv, hajzle!“

„Přestaň střílet, krávo pitomá,“ řval Hickey z podlahy. „Jestli mě teď zastřelíš, zabiješ taky Abby.“

„Jo, ale zároveň s tebou! Je ti to jasný?“ Pak se naklonila ke sluchátku a opět promluvila k dceři. „Drž ten mobil, miláčku, a nepřerušuj ten hovor. Maminka je v pořádku, Abbinko, akorát má teď plný ruce práce. Jsi vevnitř v chatě?“

„Jsem v takový kůlně a sedím na traktoru.“

Karen bylo jasné, že Abbyin věznitel, ať je jak chce hloupý, prohledá dříve nebo později všechny logické úkryty v okolí srubu a najde ji.

„Abbinko, prosím tě, vrať se do lesa. Dobře se rozhlídni, a jakmile si budeš jistá, že se pan Huey nedívá, vyklouzni z té kůlny, zaběhni do lesa, najdi si tam pohodlný křovíčko a přikrč se. A pak čekej, holubičko.“

„Ale tady je noc!“

„Já vím, že je tam tma, ale dnes je tma kamarád. Pamatuješ, jak to bylo v té pohádce? Všichni mu to závidí, že ho nikdo nevidí…“

„To bylo v televizi. To není doopravdicky.“

„Vím, dcerunko, ale právě v lese jsi v bezpečí. Chápeš to?“

„Jo.“

„Jak jsi na tom s cukrem?“

„Snad dobře.“

„Ničeho se neboj, Abby. Maminka tě nedá.“

„Slibuješ?“

„Na mou duši. A teď se pořádně rozhlídni a utíkej do lesa. Drž pevně mobil a zůstaň na příjmu. Nevypínej ho, rozumíš? Nesmíš ho vypnout!“

„Dobře.“

Karen přikryla svůj telefon dlaní a zamířila Hickeymu na hlavu. „Zvedni se, hajzle.“

Koukal na ni a z očí mu sršely blesky. Možná, že jsem ho tou razancí překvapila, napadlo ji.

„Povídám, aby ses zvedl!“ opakovala.

Hickey rozprostřel ruce po podlaze a opíraje se o ně, začal se pomalu zvedat. Nakonec se opřel o veřeje koupelnových dveří a zůstal tak.

„Co si myslíte, že děláte?“

Obdařila ho ledovým úsměvem. „Měním vaše dokonalý plány.“

Kapitola 09

MUDr. James McDill a jeho žena seděli za stolem úřadovny FBI. Naproti nim trůnil zvláštní agent Bill Chalmers, asi čtyřicetiletý blondýn uhlazeného vzezření. Vázanku měl agent Chalmers stále těsně utaženou, nehledě na pokročilou hodinu dne. Hodiny na stěně ukazovaly už půl dvanácté v noci. McDill zavolal místní úřadovnu FBI ve městě Jackson jen několik minut poté, co se Margareta doma zhroutila. Výsledkem telefonátu byla tato schůzka.

McDill měl původně v úmyslu přijít sám, ale manželka si vymínila, že ho bude doprovázet. Chalmers je uvítal v prázdné hale, provedl je jakýmsi nehlídaným bezpečnostním průchodem a nakonec je uvedl do pracovny v prvním patře. McDillovým se zdálo, že celé pracoviště je celé prázdné a tmavé: uklizené pracovní stoly, na nichž tlumeně zářily obrazovky počítačů. Chalmers je odvedl ještě hlouběji do budovy, až do pracovny službu konajícího důstojníka, vedoucího směny. Jmenovka na pracovním stole hlásala, že jsou v kanceláři Franka Zwicka.

Úřadovna FBI v Jacksonu má výjimečné postavení v historii organizace, neboť ji založil sám její šéf, velký J. Edgar Hoover, během občanských nepokojů v r. 1967.

„Z vašeho telefonátu jsem leccos pochopil, ale asi ne všechno,“ začal Chalmers, který se mezitím usadil do křesla svého šéfa. „Mohu vám položit pár otázek?“

„Prosím,“ řekl McDill.

„Mluvíme o únosu pro výkupné, je to tak? O vynucení převodu peněžní částky.“

„Odpověď zní ano, pokud jde o první otázku. Pokud jde o druhou – je to možné.“

„A dnes je tomu právě rok, kdy k tomu vašemu případu došlo?“

„Více méně. Stalo se to během pravidelného lékařského sjezdu, který dnes zase probíhá v Biloxi.“

Chalmers špulil rty a zahleděl se z okna ven na starou budovu Standard Life Building, nyní nasvícenou studenými neonovými světly. Uplynulo několik chvil a pak pohlédl lékařovi zpříma do očí. „Nemohu se tomu vyhnout a musím se vás na to zeptat, doktore. Proč jste s tím oznámením únosu vašeho syna váhali celý rok?“

McDill si nacvičil odpověď během cesty sem. „Vyhrožovali nám, že jestli to oznámíme, vrátí se a synka nám zabijou. Zaplatili jsme jim výkupné. Sto sedmdesát pět tisíc dolarů, které konec konců pro mne nepředstavují až takovou sumu. Zejména měřeno hodnotou života našeho syna.“

„Ale neříkal jste mi, že se únosci zmínili o tom, že stejnou věc už provedli dříve?“

„Ano.“

„Takže jste od první chvíle mohli předpokládat, že to zopakují ještě i v budoucnu, na dalším dítěti? Na další rodině?“

McDill sklopil oči do země. „Je to pravda. Jednoduchá pravda je, že jsem daleko sobečtější, než jsem si o sobě myslel. Kdybych se však ocitl podruhé ve stejné –“

„Znásilnil mě,“ přerušila ho Margareta.

McDill sedící vedle manželky ztuhl s otevřenými ústy. Zato agent Chalmers se náhle zvrátil pohodlně do opěradla křesla svého šéfa, jakoby mu celá situace začala být jasná – a snad si v ní i liboval.

„Teď už to chápu,“ prohlásil agent. „Mohla byste to popsat podrobněji?“

McDill položil své ženě ruku na paži. „Víš, že nemusíš, Margaret.“

Margareta ale jeho ruku setřásla rozhodným gestem a dlaněmi pevně sevřela okraj stolu. Z jejího postoje bylo jasné, že je rozhodnuta vypovědět celou pravdu, stůj co stůj. Když se rozpovídala, nedívala se přímo na agenta Chalmerse, ale do jakéhosi vzdáleného bodu za jeho hlavou.

„To já jsem bránila Jamesovi, manželovi, aby věc ohlásil. Tehdy jsem zůstala sama s chlapem, který řídil celý ten únos. Našeho synka drželi na jiném místě. Petřík byl těm zločincům vydán na milost a nemilost. Můj manžel taky. Chlap, co byl se mnou… udržoval telefonické spojení se svými partnery. Kdykoli mohl dát pokyn, aby Petra nebo mého manžela mučili, nebo je zabili. Dal si záležet na tom, abych to dobře chápala. Uvěřila jsem, že je toho klidně schopen. Pak toho využil k tomu, aby si na mě vynutil styk.“ McDill se snažil pohladit ji, ale Margareta uhnula celým tělem a pokračovala s krajním soustředěním: „Byl to bolestný a odporný styk. Když bylo po všem, bála jsem se, že aby se to nedostalo na veřejnost. Dnes vím, že to byla chyba, že jsem neměla mlčet, nicméně…“

Otřela si hřbetem dlaně oko, ale statečně pokračovala ve výpovědi jako běžec na dlouhé trati, usilující doběhnout do cíle za každou cenu: „Když mi vyhrožoval, že se k nám ještě vrátí a Petříka zabije, věřila jsem mu. Nemohla jsem riskovat synovu smrt. Ale také jsem na to nikdy nemohla zapomenout. Od té doby to na mě leží jako noční můra. Nemůžu se milovat ani s manželem a… celá se rozpadám na kousky…“

McDill ji uchopil za ruku a stiskl. Tentokrát Margareta ruku neodtáhla.

Agent Chalmers vzal do prstů tužku a začal s ní poťukávat po stole. Zdálo se, že tentokrát je sám s celým příběhem dokonale spokojen.

„Pravda je,“ přidal se McDill, „že pro nás bylo snažší pokusit se na na celou záležitost zapomenout. Tvářit se, že se to nikdy nestalo. Jenže to nefungovalo.“

„A teď si tedy myslíte, že se podobný únos právě v tuto chvíli děje někomu jinému?“

„Ano.“

„Co vás k tomu vede?“

McDill se nadechl, aby si uspořádal myšlenky. „Nemám žádný objektivní důkaz. To říkám rovnou a předem. Ale ta žena, která mne držela v hotelu, řekla, že už to provedli víckrát než jednou. To jsem jí věřil. Také pravila, že to nikdo z obětí nikdy neoznámil. A jelikož už něco vím o taktice, jakou praktikuje vůdce té bandy, usuzuji, že má pravdu. Každopádně je fakt, že my jsme to neohlásili. Muž, který to celé vymyslil, nějaký Joe nebo jak se ve skutečnosti jmenuje, je bezesporu psychopat. Unáší děti pro peníze. Znásilnění matky je jakási prémie, kterou si vyplatí navrch. Zatím mu to vždycky prošlo. Chci říct, když mu to vychází, proč by v tom neměl pokračovat?“

Chalmers náhle odložil tužku a položil ruce na stůl. McDill měl nyní pocit, že agent se rozhoduje, zda má do případu zapojit uprostřed noci systémově síly FBI, nebo zvolit volnější postup.

„Paní McDillová, vy jste strávila s tím útočníkem jistou dobu pohromadě. Máte pocit, že jméno, které uvedl, by mohlo být jeho pravé?“

Margaret se náhle překvapivě rozplakala a oba muži, McDill i Chalmers, museli trpělivě čekat. Nakonec se zmohla na odpověď.

„Mám dojem, že Joe je jeho pravé jméno. Přišlo mi to jako jakási zvrácená pýcha, že se s ním netají. Jako že si s námi může dělat, co chce, a nemusí se obávat, že bychom ho někdy udali. Uvedení pravého jména bylo demostrací jeho síly, jeho převahy nad námi. Tak se mi to aspoň zdálo.“

„Neřekl, odkud pochází? Ze kterého amerického státu?“

„Ne.“

„Neřekl, že by se ty ostatní únosy odehrály v Mississippi?“

„Ne, ale měla jsem dojem, že tomu tak bylo.“

„Nezískala jste nějakou představu, kde žil, kde se narodil?“

„Myslím, že na Jihu,“ odpověděla s jistotou. „Určitě je to Jižan. Neřekla bych, že je přímo z Mississippi, na to měl trochu tvrdý přízvuk. Jako by pocházel z Jihu, ale delší část života strávil někde jinde ve Státech. Anebo naopak, pocházel odjinud, ale na Jihu žil dlouhou dobu. Pomáhá vám to?“

„Ano,“ přikývl Chalmers. „A co vy, pane doktore? Ta ženská, co vás držela v šachu, neřekla vám, odkud je? Něco o rodině? Nic?“

„Nic užitečného. Zdálo se mi, že je z celé akce poněkud nesvá, na druhé straně jaksi rozhodnutá či nucená jít až do konce. Získal jsem dojem, že ten Joe nad ní má neomezenou moc. Párkrát jsem si dokonce pomyslel, že ti dva mohou být manželé. Nikdy to nevyplynulo přímo z jejích slov, ale ten dojem mi zůstal.“

„Kolik jí bylo?“

„Kolem pětadvaceti.“

„Vážně?“

„Upřímně řečeno, byla docela hezká,“ ohlédl se McDill po své ženě. „Chci tím říct, že při jejím exteriéru byste neočekávali, že se účastní takové špinavosti. Vypadala jako mladá paní z dámského spolku, nebo dokonce jako modelka, co předvádí plavky.“

Agent Chalmers se znovu vrátil k paní McDillové. „A co ten Joe? Jak byl starý?“

„Tak padesát. Nebo kolem.“

„Mohla byste ho popsat podrobněji?“

„Ano.“

„Poznala byste ho na fotografii?“

„Ano.“

„Měl nějaké poznávací znamínko?“

Margaret si přikryla oči dlaní. „Na paži měl tetování. Orla. Tak nahrubo vyvedeného.“

„Která to byla paže?“

„Levá. Určitě levá.“

„A co ta holka?“ optal se Chalmers McDilla.

„Tu poznám kdykoli. Když mě posadíte do letadla a dopravíte na pobřeží, prolezu celý hotel a najdu vám ji.“

„To se mi nezdá jako nejlepší nápad. Jestli je opravdu v tom hotelu, bude nejspíš někde na pokoji. Nemůžeme pročesávat všechny hotelové pokoje a hledat někoho, o němž fakticky ani nevíme, že tam je.“

„Ani při podezření z únosu?“

„Hotel Beau Rivage má osm set pokojů. Na to vám žádný soudce nevydá povolení k prohlídce. Leda byste měli silnější důkazy.“

„A co bombový útok?“

„Co tím myslíte?“

„No, vy jako FBI byste mohli prohlásit, že kasinu hrozí teroristický bombový útok. Museli by evakuaovat celý hotel. Já bych stál venku a sledoval každého, kdo vychází, u hlavního východu. Všechny byste si mohli nahrát na video.“

Chalmers hodil po McDillovi pobaveně okem, nicméně se zai tvářil uznale. „Navrhujete spáchat hrubý trestní čin, doktore, a navíc omezit osobní svobodu hostů.“

McDill pokrčil rameny: „Tvrdá doba si žádá tvrdé činy.“

„Byl bych rád, kdyby to bylo občas možné. Začneme tím, že si projdeme v policejním archivu města Jackson fotografie. Projedeme také soubory snímkův databázích ústředí.“ Pak si agent Chalmers olízl rty, odklonil hlavu a zadíval se zamyšleně ven z okna. Jako by jeho postoj avizoval jeho další návrhy. „Ne,“ řekl McDill. „Co ne?“

„V této fázi do toho nebudeme míchat našeho chlapce. Třetím členem bandy byl jakýsi mentálně zaostalý hromotluk, který se prohlašoval za Joeova bratrance. Říkal si Huey. Držel syna v lesním srubu, asi tak dvě hodiny jízdy od Jacksonu. Ten chlap mluvil o vůdci bandy jako o Joeovi. To by svědčilo o tom, že jeho pravé jméno bylo skutečně Joe. Petřík odhadoval, že ten jeho věznitel by měl potíže zapamatovat si jakékoli jiné krycí jméno. Celou noc prý vyřezával ze dřeva hračku. To je tak všechno, co by vám syn mohl povědět. Nechceme ho do toho zatahovat.“

„Nemohl by se mrknout na archivní fotografie trestaných osob?“

„Ne v této fázi, prosím.“

„Ale, pane doktore –“

„Jestli do toho hodláte zatahovat našeho synka, budu nucen zavolat svému právníkovi a přerušit s vámi spolupráci. Dnes v noci jsem ho již jednou kontaktoval a on mi radil, abych s vámi v jeho nepřítomnosti vůbec nehovořil. Tu radu jsem, jak vidíte, ignoroval. Jestli ovšem budete obtěžovat Petříka, zavolám advokátovi. Sedí doma a čeká, co bude.“

Chalmers se chystal na to něco říci, avšak poté zřejmě usoudil, že McDilla žádnými případnými hrozbami nepřesvědčí.

„Dobrá. Jedeme na policejní ústředí a prohlídneme si archivy. Oddělení vražd pracuje celou noc a já tam znám někoho, kdo nám hned pomůže. Odtud se dostanu také do centrální elektronické evidence. Řekněte mi, máte vy a vaše paní trpělivost probírat se horami snímků?“

„Uděláme, co řeknete, kromě kontaktování našeho Petra. Čím dřív, tím líp. Vážně jsem přesvědčen, že v tuto chvíli už je v tísni někdo jiný.“

Chalmers mluvil pomalu: „Z toho, co jste mi pověděli, usuzuji, že máme několik hodin k dobru, než se pachatelé pokusí o telegrafický převod a vyzvednutí peněz. Zavolám svému nadřízenému a vylíčím mu situaci. Dále požádáme banky na pobřeží, aby monitorovaly všechny významnější převody prováděné zítřejšího rána. Můžeme upozornit pracovníky z úřadovny v New Orleansu, aby reagovali ihned, jakmile přijde podezřelá žádost o převod. Tady v Jacksonu můžeme ustavit taktickou skupinu a připravit se k útoku na banku, z níž telegrafická žádost přijde, a zatknout jejich vůdce, zatímco se manželka vydíraného muže bude pokoušet vyhovět jejich hrozbě a poslat výkupné. Postupovat můžeme mnoha způsoby a –“

„Moment,“ přerušil ho McDill. „Na něco jste zapomněl.“

„Na rukojmí?“

„Jistě. Jestliže zatknete některého člena té bandy, přeruší se řetěz půlhodinových telefonických kontaktů a ten chlap v lese zavraždí unesené dítě.“

„Doktore, před minutou jste byl připraven vyhlásit bombový poplach a vyklidit celý hotel, abyste identifikoval příslušnou dámu!“

„Ano, ale jenom proto, abychom se ujistili, že to celé skutečně opakovaně probíhá. Ale oni mají mobily, takže vaše akce by nenarušila harmonogram jejich spolupráce.“

„Ale co jste očekávál, že podnikneme se svědectvím, které jste nám právě poskytl? Že budeme mlčet a nečinně sedět?“

„To ne, ale nemůžete vtrhnout do celé té jejich pečlivě naplánované akce jako sedmá kavalérie na indiány. Můžete zavinit něčí smrt!“

„Ale takhle hrubě my nepostupujeme, pane doktore. Můžeme je například sledovat z vrtulníku poté, co si vyzvednou výkupné v bance. Nebo umístíme na auto vašeho kolegy, toho vydíraného lékaře, malé signální zařízení. To auto teď používá zločinec. Uděláme to, až bude parkovat před bankou. A s pomocí polohového systému GPS můžeme přes družice to auto sledovat jako na dlani. Vůdce bandy a ta jeho ženská se nakonec musejí někde sejít, už s penězi v kapse. Třeba právě ve stejném McDonaldovi, u něhož si vaše žena vyzvedla Petra zpět.“

McDillovi se honily hlavou nejrůznější znepokojivé představy a obrazy. „Pane Chalmersi, náš syn přežil ten únos právě proto, že jsme se nepokusili do toho zatahovat policii. Přišli jsme za vámi, aby si nějaká jiná rodina nemusela prožít tak příšernou zkušenost, jakou jsme prošli my. Fakt je, že už ji s největší pravděpodobností právě zažívají. A jestli se do toho všeho ještě vloží vaši lidé, mohou zapříčinit smrt děcka, které by to jinak nejspíš přežilo. A nezačínejte mi prosím vás nic vykládat o přijatelném riziku. Protože já jsem dost starý na to, abych si pamatoval taková zdůvodnění z Vietnamu.“

Chalmers zadržoval dech a nyní vyfoukl vzduch z tváří. „Vy mi navrhujete, abychom ty zločince nechali uniknout za cenu toho, že získáme jistotu, že se rukojmím nic nestane. Když je necháme uniknout teď, znamená to jen, že to zopakují znovu a zase znovu. Jestli to probíhá skutečně tak, jak jste mi to vylíčili. Dříve nebo později se zločinci dopustí chyby, nebo to nějaký rodič nevydrží nervově a jejich dítě to odnese životem. Ten řetěz musíme přetnout hned, pane doktore!“

McDill si začal mnout ruce způsobem, který u jiných nesnášel, ale teď si nemohl pomoci. „Chápu to. Chtěl jsem jen… Já vím, jak lehce se lze dopustit chyby, rozumíte? Čím víc lidí je zapojeno do nějaké akce, tím víc narůstá riziko lidského omylu. Exponenciálně! Sledování pachatelů, přilepování pípátek na auta, pronásledování helikoptérami –“

„My jsme federální služba FBI, pane doktore,“ usekl Chalmers. „Profesionálové, rozumíte?“

McDill ztěžka vzdychl. „Neberte to prosím ve zlém, ale vaše prohlášení mne nenaplňuje absolutní důvěrou.“

Kapitola 10

„Teď jdi na druhou stranou postele,“ pokynula mu Karen. „A hni sebou.“

Stále ještě otřesen tím, že na něho vypálila dvě rány, přešel Hickey kolem čela postele. Karen tak zůstala mezi Willovou polovinou lůžka a koupelnou.

„A teď zvedni ten telefon,“ řekla a ukázala na bezdrátový přístroj na stolečku vedle Hickeyho. „Je to soukromá linka.“

„Komu voláme?“

„Zvedni to!“

Hickey ji sice poslouchal, ale v očích měl stále ten maniakální výraz, který udržoval Karenin ukazováček na spoušti revolveru.

„Voláme mého manžela do hotelu.“

„Děláte chybu, Karen.“

Zvedla ruku s pistolí tak, aby mu mířila přímo do obličeje. Pak promluvila do sluchátka, které držela celou dobu v druhé ruce. „Jsi tam ještě, Abby?“

„Ano, mami.“

„Zůstaň pořádně schovaná.“ Potom se položila sluchátko do jamky mezi krkem a pravým ramenem. Tím pádem si uvolnila levou ruku, takže stále ještě mohla držet toho chlapa v šachu namířenou pistolí a zároveň od něho převzít druhý telefon, až naváže spojení s Willem. Mezitím promluvila do mluvítka druhého přístroje:“Abby? Jsi tam? Pořád schovaná?“

„Ano, v křoví. Píchá mě to do zadečku.“

„Seď tam jako hříbek. Volám tatínkovi. Za chvíli to vyřešíme a přijedeme si pro tebe. Nesmíš přerušit hovor, pamatuješ si to?“

„Pamatuju.“

„Už jste vytočil to číslo?“ optala se Hickeyho. Ten zvedl ruce před sebe, jako by chtěl vyjednávat. „Vykrvácím tady k smrti. Nemůžete mi tu nohu napřed sešít?“

„Čím dřív dostanete manžela na drát, tím rychleji vám zastavím krvácení.“

Hickey vytočil zpaměti číslo a požádal o spojení s pokojem 28021.

„Teď hoďte to sluchátko na postel ke mně.“

Jakmile to učinil, Karen se sklonila a vzala sluchátko do levé ruky. Ozýval se ozýval volací tón. Na to promluvil ženský hlas: „Haló?“

„Chci doktora Jenningse.“

„Kdo volá?“

„Jeho žena. A jestli mi ho nedáte okamžitě k telefonu, ustřelím vašemu mužíčkovi tu jeho všivou hlavu.“

V telefonu bylo chvíli ticho. Pak se stejný hlas ozval znovu. „To nemůžete udělat. Držíme vaši holčičku.“

„Váš manžel tu zrovna přede mnou pořádně krvácí, paninko. Radím vám udělat, co říkám.“.

Slyšela šustění ve sluchátku a nakonec Willův hlas. „Karen?“

„Wille! Díky bohu!“

„Co se děje? Je Abby v pořádku?“

„Je na svobodě. Chci říct –“

„Na svobodě?“

„Tomu chlápkovi, co ji hlídá, utekla. Schovala se v lese a má jeho mobil. Právě ji mám na drátě.“

„Dobrý bože! A kde je ten její hlídač?“

„Hledá ji. Abby se schovává v křoví.“

„Kde je Joe?“

„Toho mám právě na mušce a mám sto chutí mu ustřelit palici.“

„To nemůžeš, Karen.“

„Vím. Ale co jiného můžeme dělat? Když zavoláme policajty, dokážou najít Abby podle signálu z mobilu? Vysledují ji?“

„Myslím, že to docela dobře dokážou. Akorát nevím, jestli taky na venkově. Nevím, jestli ten signál přenášejí z vysílacích věží nebo ze satelitů nebo odkud. Jak daleko od Jacksonu to může být?“

„Asi hodinu. Možná víc, možná míň.“

„To nedokážete,“ ozval se Hickey.

„Čili asi devadesát kilometrů,“ uvažoval Will v telefonu.

„To vám nevyjde,“ opakoval Hickey. „Ten plán vám nemůže vyjít.“

„Drž hubu!“ přikázala mu Karen.

„Co se děje?“ chtěl vědět Will.

„Hickey tady mele, že se nám nepodaří vysledovat ten mobil.“

„Ať jde do prdele i se svejma radama. Znám ředitele telekomunikační společnosti CellStar. Operovali jsme žlučník jeho ženě, a taky jsem s ním hrál golf.“

„Zavolej mu. Řekne ti, co policie umí nebo neumí.“

„K tomu potřebujeme vědět, kdo je operátorem Hickeyho mobilu. CellStar je největší společnost na trhu. Mohli si vybrat CellStar právě proto, aby zachovali anonymitu. Řekni mu, ať ti vydá svůj mobil.“

Karen mávla pistolí směrem k Hickeyho levé kapse. „Dejte mi váš mobil.“

„Pročpak?“

„Abych to do tebe nenaprala, proto. Už tě mám plný zuby.“

Hickey vyndal z kapsy malou Nokii a pohodil přístroj směrem ke Karen.

„Mám ho,“ řekla do mluvítka.

„Teď vytoč… Počkej, je zapojený?“

Karen se naklonila a špičkou pistole obrátila mobil displejem nahoru. Displej byl prázdný a tmavý. „Ne, je vypnutý.“

„Kruci. Dobrá. Stiskni hvězdičku a osm jedna jedna. Čekej, kdo se ozve.“

„Už to dělám.“

„Mami?“ ozvala se Abby v druhém telefonu.

„Vydrž, Abby. Mluvím s tatínkem.“ Karen tiskla ukazováčkem jedno číslo za druhým. Hickey ji pozoroval nechápavým pohledem.

„Vítejte na zákaznické lince společnosti CellStar,“ slyšela Karen počítačový hlas. Stiskla tlačítko END. „Je to CellStar,“ oznámila Willovi do druhého aparátu.

„Skvělý!“ nečekaně vykřikl Will. „Rozjeli jsme to! Zůstaň na drátě. Teď odsud zavolám ředitele CellStaru.“

„Jsem pořád s tebou. Jsem tak vzteklá, že bych nezavěsila, i kdybys mě prosil.“

Ve sluchátku odposlouchávala, jak na druhé straně Will přikazuje té ženské, té Cheryl, že má zavolat na informace a zjistit domácí číslo pana Harley Ferrise z Ridgelandu, stát Mississippi. Pak se Will vrátil ke Karen:

„Poslyš, lásko, zeptej se toho Hickeyho, proč si myslí, že nemůžeme v lese vystopovat ten jejich mobil.“

„Proč bychom nemohli vystopovat vašeho Hueyho?“ obrátila se Karen k Hickeymu.

Hickeymu svítily oči jakousi pobavenou horečnatostí. „My se teď právě chystáme připravit vás o potomka a vy tom nemáte ani páru. Radši mě nechte promluvit s vaším manželem, třeba mu to dojde.“

„Chce s tebou mluvit, Wille.“

„Dobře. Předej mu telefon, ale opatrně.“

Karen pohodila telefon zpět přes postel a Hickey ho zvedl.

„Jste tam, doktore?“

Mezitím Karen promluvila k Abby: „Holčičko, teď tě na chvíli vypnu a budu na druhé lince poslouchat, co říká tatínek rozumíš? Čekej, jasný?“

Abbyin šepot nabral vyděšenou výšku: „Nevypínej to, mami!“

„Dnes se zase vrátím k tobě,“ řekla a stiskla tlačítko, jímž se napojovala na jejich rodinnou privátní linku. Ve sluchátku slyšela Hickeyho, jak říká: „Vy to poserete, doktore. Bývalo by stačilo, kdybyste se řídili našimi pokyny, a do rána jste měli dcerku zpátky. Teď jste si začal hrát na hrdinu z kovbojky a ta vaše si myslí, že je Tornádo Lou.“

„Někdy to dokáže. Potíž je v tom, že z toho, co mi tady říkáte, vám nevěřím ani slovo.“

„Teď poslouchejte vy mě, vy chytrej. Povím vám něco o technice. Vysledovat mobil není těžký. Mobil není v podstatě nic jinýho než malá radiovysílačka, nemám pravdu?“

„No.“

„Takže každý radiopřijímač vám může přesně stanovit zeměpisnou polohu vysílacího zdroje. Jako v těch filmech z druhý světový, že jo? Tak vidíte: to právě si myslíte vy! Myslíte si, že přijímací stanice vyhodnocuje intenzitu signálu a nakonec stanoví polohu zdroje div ne na metr přesně, že? Problém je ale v tom, váženej pane chytrej, že ne všechny přijímací věže jsou vybaveny přístrojem na přesné vyhodnocování signálů. Jo, zákon na to už existuje. Lidi v zásadě chtějí, aby operátoři mobilních sítí mohli vystopovat volajícího, takže ti, když navolí devět jedna jedna, si můžou zavolat o pomoc, třeba v případě náhlého onemocnění, krvácení a podobně. Bezva nápad, viďte? Problém je ale v tom, že ještě nestihli všude nainstalovat to zařízení. Stát Mississippi je v tom o pět let pozadu za zbytkem země. Z toho vyplývá, že já dnes můžu v pohodě používat svůj mobil a nikdo se mi nedostane na kobylku, jasný? Takže jestli si představujete, že policajti najdou vaše dítě dřív, než ho najde Huey, jste na šeredným omylu. A jestli se divíte, proč vám to celý říkám, tak vám to povím: chci, abychom se vrátili k našemu původnímu plánu. Pořád chci svoje prachy. Ale jestli do toho zamícháte FBI nebo policii, tak jste mi vyrazil karty z rukou, a já už za nic neručím. Je to, jako když si k rozvodu zavoláte advokáta. Je to neodvolatelný krok. Pak už já nebudu moct nic podniknout na záchranu vaší dcery. Jen spočítám svý ztráty a zmizím. Jinými slovy to znamená, že jakmile Huey najde vaši dceru, zbaví se jí. Jasný?“

„Ale my víme, kdo jste,“ namítl Will logicky. „Jestli mi zavraždíte dítě, půjdete před velkou porotu pro vraždu.“

„Špatně se vyznáte v zákonech, doktore. Už za pokus o únos je stanoven trest smrti. Takže u mě to vyjde nastejno, tak jako tak. Kromě toho, když se zbavíme vaší holčičky, nikdo nebude moci identifikovat Hueyho. Nikdo ho nezná.“

„Viděla ho taky má žena.“

„Skutečně? Teda, já si na nic takovýho nepamatuju. Nebylo to náhodou v noci a potmě?“ Hickey se na Karen usmál. „Už vám to konečně dochází?“

Pak nastalo mlčení a ve sluchátku zněl jen šum. Will na druhém konci přemýšlel. Karen se už chystala přepojit zpět na Abby, když se Will opět ozval. „Jděte do hajzlu, Hickey. Předejte telefon mý ženě.“

„Já jsem tady celou dobu na lince,“ ozvala se Karen. „Mám na drátě taky Abby. Promluvím s ní.“ Přepojila přístroj zpět na původní hovor. „Tady jsem, Abbinko. Jak se cítíš?“

„Špatně. Bojím se. Už se neodpojuj, mami.“

„Neodpojím.“

Teď mávla na Hickeyho, aby jí podhodil zpátky druhý telefon. Když přistál na prostěradle, nechal za sebou krvavou šmouhu. Otřela přístroj o zakrvácenou podušku a přiložila k uchu. „Jsem tu, Wille.“

„Stihl jsem už zavolat řediteli CellStaru, odsud z hotelového telefonu, ale dostal jsem se jen na záznamník.“

„Kruci.“

„Je po půlnoci. Je možný, že nemají v ložnici telefonu. Budu jim vyzvánět, dokud je neprobudím.“ Odmlčel se na minutku a pak se zeptal: „Poslyš, tys viděla tu hyenu, co vězní naši Abby?“

„Jo.“

„Vypadá na to, že naši dceru opravdu zabije, jestli mu to Joe přikáže?“

Karen se před očima promítl obraz obrovitého stínu, stojícího ve svitu měsíce. A také jeho překvapený pohled, když mu vrazila do ruky přenosnou chladničku a prosila ho, aby dítěti neubližoval. Ublížit vašemu dítěti? zněla jeho odpověď jako ozvěna, jako by mu takový nápad nikdy ani nepřišel na mysl. Ale co to znamenalo? Znamená to, že takový čin mu je natolik cizí, že jen zmínka o něm ho šokuje? Nebo to znamená, že Huey je natolik pomalý a přihlouplý, že jen mechanicky opakuje to, co mu kdo řekl?

Karen na chvíli přikryla dlaní aparát, který ji spojoval s Abby. „Na to neznám odpověď, Wille. Je to hromotluk a primitiv. Hickey říká, že se rozzuří, když před ním děti utíkají. Souvisí to s nějakým jeho zážitkem z dětství. A právě to Abby udělala.“

„Prokristapána… Myslíš, že se Abby dokáže skrývat až do rána, případně dojít až na hlavní silnici?“

„Je uprostřed divočiny, Wille.“

„Inzulín jsi jí ale nechala?“

„Jo. Počkej.“ Sňala dlaň z druhého mluvítka a oslovila dceru: „Abby, máš u sebe chladničku? Tu, co jsem nechala u pana Hueye?“

„Ne. Když jsem utekla poprvé, tak jsem ji měla. Když jsem se ale vrátila pro ten telefon, tak jsem na ni zapomněla.“

„No výborně. Šikovná holčička. Mluvím pořád s tátou.“

„Už si pro mě jedete?“

„Ano. Právě přemýšlíme, jak to udělat. Kde je pan Huey?“

„Stále se dostávám jen na ten záznamník,“ ozval se do toho Will.

„Nevím,“ říkala Abby. „Přestal mě volat.“

Karen projela zimnice. „Seď tiše jako myška, dítě.“ Znovu přikryla mluvítko, spojující ji s dcerou a oslovila manžela: „Inzulín nemá při sobě. I kdyby ho měla, neumí si ho píchnout.“

„Myslím, že kdyby musela, že by to dokázala. Akorát není jasný, jestli pozná, kdy už je v kritické situaci.“

„Je malá. Je jí jen pět. Nemáme jiné východisko?“

„Jediná druhá možnost je, že se Abby vzdá Hueyemu a my uvěříme Joeovi, že nám dcerku vrátí, když dostane požadované peníze.“

Karen pohlédla přes postel na svého protivníka: blýskající se oči, vězeňské tetování a krvácející noha. „Ne. Pokusíme se ji zachránit sami.“

„Dejte mi ho ještě jednou,“ žádal Hickey.

Karen opět přehodila přístroj na jeho stranu postele.

„Doktore? Povím vám krátkou story. Já a Huey jsme bratranci. Vyrostli jsme sice v různých končinách, ale naše matky byly sestry. Obě se provdaly za pěkný hajzly, přičemž Hueyův fotr rodinu spíš opouštěl, kdežto můj mě spíš řezal. Když Hueova mladší sestra umřela, můj otec vzal Hueye k nám do Mississippi. Pak se fotr dostal do nějakých potíží, protože si rád hrál s malými děvčátky a pak trochu pomlátil jejich rodiče. Táta nebyl špatnej, dokud se nenapil, což nebylo až tak často. Když se ale nachlastal, pouštěl se do Hueyho kvůli tomu, že je retardovanej a za nic nestojí. A pak se pustil taky do mě, jen tak pro svý potěšení.“

Karen by si byla taky ráda poslechla Willovu odpověď, ale neodvážila se už podruhé přerušit spojení s Abby, protože ta by to snad už nepřežila. Doufala jen, že Will nepřestává tou dobou vytáčet číslo společnosti CellStar.

„Jednoho dne,“ pokračoval Hickey, „nás fotr vzal na šoulačku na jeleny. Hueye jsme vzali s sebou, ale nesvěřili jsme mu pušku. Pušku neměl a nikdo ho tudíž nemoh trestat za to, až potáhne mrtvého jelena ven z lesa. Zrovna jsem lezl přes ostnatý plot do honitby, když mi puška náhodně spustila. Táta byl trochu nalítej a začal řvát, že doslova cítil, jak se mu ta kulka otřela o ksicht. Svou pušku odhodil stranou, ale šel po mně a řval jako na lesy. Mně bylo třináct, Hueyovi dvanáct, zato byl přerostlej až až. Takže otec řve, div že si nevyřve plíce. Pak na moment přestane. Já udělám krok ke svý pušce, kterou jsem leknutím upustil, ale než se k ní dostanu, stoupne si před ni fotr. Pak vyndá flašku tvrdýho z kapsy, dlouze se napije a začně na mě zas řvát. V tu dobu už má Huey na tváři ten svůj podivný výraz. A pak, jako ve zpomaleným filmu, k němu Huey zezadu přistoupí a sevře ho oběma pažema jako by objímal strom. A tak ho drží. Fotr se může zbláznit. Kope a ječí, že nás oba zabije, jen co ho Huey pustí. Já jsem zved svou pušku a namířil na fotra. Věděl jsem, že jakmile se vymaní z toho sevření, vrhne se na mě a roztrhá mě na kusy. Jenže vystřelit jsem na něj stejné nemoh, dokud ho Huey držel v náručí, leda přímo do hlavy, ale to se mi nezdálo vůči otci slušný.“

Karen přitiskla dlaň na sluchátko napojené na ucho Abby ještě pevněji.

„Takže Huey dostane ten svůj vyděšenej výraz a řekne: „Já chci jen, aby přestal křičet, Joei. Udělej něco, ať přestane křičet. Nechci mu ublížit.“ Já řekl: „On nikdy nepřestane, dokud nechcípne. Zab ho, skopová hlavo, a bude klid. Jsme bratři, brácho, a když ti něco přikážu, musíš poslouchat na slovo.“

Huey chvíli přemejšlí tou svou pitomou hlavou. Pak mýho otce zvedne tak, že ten ztratí půdu pod nohama. Odnese ho na okraj velký skály, povalí ho pod sebe a začne mu otloukat hlavu o skálu, až se fotr přestane nadobro hejbat. Pak Huey odtlačí tělo až úplně na okraj skály, přesně jak jsem mu to přikázal a shodí tělo do propasti. Takže to vypadá, jako by tam fotr spad opilej sám.“

Karen zavřela oči a modlila se za Abbyin život celou svou bytostí.

„Poslouchejte dál, doktore: Huey otce vůbec nechtěl zabít. Ale zabil ho. Vaší dceři taky nebude chtít ublížit, doktore. Ale když mu řeknu, ať to udělá, tak to udělá. Protože si nedokáže představit svět beze mě, bez dobrého brášky Joea. A jestli bude mít pocit, že život vaší dcery mě ohrožuje na svobodě, že se kvůli ní můžu dostat do lapáku, zabije ji stejně snadno, jako zabil mýho fotra.“ Hickey mrkl na Karen a dodal: „Vaší Abbince zlomí vaz, ani u toho nemrkne. Jen to tak křupne. Jako když spadne váza.“

Hickey poslouchal Willovu odpověď, poté položil sluchátko do středu postele se sebejistým úsměvem v tváři. Karen sluchátko zvedla.

„Co budeme dělat, Wille?“ zeptala se.

„Co nám tu Hickey vykládal tu historku, volal jsem do CellStar a zjišťoval, jestli je Ferris alespoň ve městě. Prohlásil jsem to za naléhavý lékařský případ. Jejich bezpečák mi řekl, že by měl být doma.“

„A tam se stále ozývá záznamník?“

„Jo, ale budu tam volat do omrzení. Nakonec to musí někoho probudit. Chtěl bych říct pár slov Abbince. Chci ji slyšet. Můžeš spojit oba telefony?“

Karen namířila pistoli přímo na Hickeyho obličej. „Sedněte si na podlahu ke zdi.“

„Proč to?“

„Sedni!“

Hickey se opřel zády o stěnu a pomalu se po ní svezl dolů, přičemž si oběma rukama svíral zraněné stehno. Karen položila svou osmatřicítku na noční stolek, vzala jedno sluchátko a přiložila je na mluvítko druhého přístroje.

„Králíčků?“ oslovil Will dceru skrz nyní propojené telefony. „Tady je tatínek. Jak se ti vede?“

Karen zaslechla Abbyiny vzlyky. První popud byl popadnout pistoli a prohnat Hickeymu srdce kulkou.

„Dělám všechno, abych tě z toho dostal, králíčků,“ slyšela Karen mužův selhávající hlas. „Ale teď ze všeho nejvíc potřebuju, abys zůstala schovaná tam, kde jsi. Ber to jako hru na letním táboře, pamatuješ? Na velkou schovku. Možná mi to bude nějakou dobu trvat, ale nakonec se určitě objevím. Slyšíš mě?“

„Slyším,“ hlesla Abby slabým a opuštěným hláskem.

„Teď mě dobře poslouchej: stalo se někdy, žes mě potřebovala a já jsem ti nepřišel na pomoc?“

„Ne.“

„Tak vidíš. To se nikdy nestane. Přísahám na bibli.“

„Na bibli se přísahat nemá.“

„Když je to vážně důležité, tak se může. Přijdu ti na pomoc a odvezu si tě. Kdyby ses začala bát, připomínej si to pořád dokola: tatínek je na cestě, aby mě zachránil.“

„Ano, tati.“

„Teď musím zase mluvit s maminkou. Miluju tě, kočičko.“

„Tati, pospěš si, ano?“

Karen oddělila oba aparáty.

„Abby by měla svůj mobil na čas vypnout, aby šetřila baterie,“ uvažoval nahlas Will. „Ale obávám se, že by to nezvládla. Mluv na ni a uklidňuj ji. Já dělám, co je v lidských silách.“

„Pospěš si, Wille.“

*****

Huey Cotton zastavil své kroky uprostřed rozježděné cesty vedoucí ke srubu a pohlédl k obloze. Srdce měl plné smutku a oči upřené do noční tmy. Huey vnímal svět převážně jako svět barev. Jednou ho kvůli tomu vyšetřoval dokonce doktor. Tak například v lese. Lesy voní zeleně. I v noci, když nemůžete očima vidět jejich barvu, voní zeleně. Člověk tu barvu může čichat. Vůni čisté zeleně dubového listí nad hlavou. Hustou zeleň lesního podrostu pod nohama.

Jeho bratranec Joe sestával ze dvou barev. Jednou měl barvu bílou jako anděl vznášející se nad Hueyho rameny a kráčející za ním jako stín, připravený zakročit, kdykoli to bude zapotřebí. Ale Joe může mít taky barvu rudou jako tmavočervená pecka, s modrým zrnkem uprostřed. Ta rudá skvrna čas od času vybuchne a rozlije se tak, že pohltí veškerou bílou. Když Joe zrudne, dochází zpravidla k nepěkným věcem, nebo k nim už došlo, nebo se něco nepěkného chystá. Když se Joe promění v rudou postavu, přinutí Hueyho, aby udělal věci, které mu jsou odporné. Jakmile se Huey podřídí, Joeovi se začne vracet jeho příjemné bílé zbarvení a rudá zmizí, jako když vyperete červený flek z bílé košile.

Stávalo se, že svět ztratil pro Hueyho jakékoli vybarvení. To svět přijal jakousi barvu mezi hnědou a černou. Sám Huey tomu říkal „bezbarvý svět.“. Ta bezbarvost omotávala jako závojem všechny předměty, veškeré okolí, jako všeprostupující mlha. Takhle vypadá svět, když si Huey stoupne do fronty na hamburger.

Slyší kolem sebe mluvit lidi a horečně přemýšlí, jaký druh hamburgeru si má objednat – a nemůže se rozhodnout. Prodavač za pultem se změní ve vzdálenou figurku obklopenou mlžným závojem. Huey slyší jen hlasy okolo, které ho pobízejí, aby nezdržoval a objednával, ale tím mu jen víc a víc brání v soustředění. Huey tam stojí jako špalek, neschopen si objednat nic. Slyší, že ho častují neslušnými výrazy a on trpí, protože kdyby do něho mohli nahlédnout, uviděli by, jak dobrý uvnitř ve skutečnosti je, jenže kdykoli se pokusí to těm lidem vysvětlit, jen je poděsí. A čím zděšeněji pak na něho zírají, tím více je zahaluje mlha, hrnoucí se na ně ze všech stran.

Nejhorší to bývalo ve škole. Dělal, co mohl, aby zapomněl na výrazy, jimiž ho častovali spolužáci-trapiči ve škole v Misssouri. Ale zapomenout na to se mu nikdy nepodařilo. Jeho trapiči mu vrtali do mozku jako termiti do trámů domovních krovů. A nepřestali s tím, ani když je všechny přerostl a byl o hlavu nebo i o dvě vyšší než oni. Trápili ho, dráždili ho, pokřikovali na něho a utekli dřív, než se na ně stačil zadupat. A děvčata – ta ho trápila taky: debílek, debílek, debílek… Dodnes má sny, že se za nimi žene a oni před ním neustále unikají. Ve škole jednou jednoho kluka dostihl, takovýho malýho usmrkance, a potrestal ho. V důsledku toho ho pak matka přestěhovala z Missouri ke své sestře, sem do Mississippi. Pravý důvod matka sestře nikdy nepřiznala v obavě, že by sestra Hueya do domu nepřijala. Ale Huey to všechno přiznal Joeovi. A Joe to pochopil.

Huey sklonil hlavu k zemi a zhluboka oddechoval. Měl nadání vycítit, vyčenichat přítomnost lidí, stejně jako vycítil pach zvířat. Někteří lidi páchli nepříjemně, jiní prostě jen lidsky voněli. Abby voněla jako čerstvě vypraná a oschlá osuška. Čistě a bíle, tak jak mu v životě ještě nikdy nikdo nevoněl. A navíc jiskřila jiskřičkami. Proto teď nešlo Hueymu na rozum, jak to, že ji nevidí ve tmě. Vždyť z té Abby Vylétávají zlaté a stříbrné jiskřičky, které se budou blyštit v měsíčním světle…

Ale co, jestli ji přikryl bezbarvý závoj? Ten mlžný závoj se mu vtíral do očí od chvíle, kdy si uvědomil, že mu holčička utekla. Ano, ta malá se ho bála, viděl jí to na očích, ačkoli Huey dělal, co mohl, aby holčičku nelekal. Asi si nemohla pomoct. Je ještě velmi malá. Joe říkal, že jí není ještě šest. Hlavičku měla menší, než má Huey dlaň.

„Abby?“ zkusil to s klesající nadějí Huey znova.

Nic.

Pustil se po cestě zpět ke srubu, rozhlížel se a nasával nozdrami vzduch. Nic naplat. Obešel srub ze všech stran, nahlédl do přístavku a čichl k traktoru. Traktor voněl po čisté osušce. Sklonil se k sedátku, aby se přesvědčil ještě více. Ano, byla tu!

Huey se vykradl z přístavku a rozhlédl se po okolním lese, napínaje zrak. Zeleň se proměnila v šeď. Kmeny stromů se zdály mít stříbřitě černou barvu. Světlo měsíce pronikalo černým listovím a větvovím. Huey rozostřil pohled, jak ho to učil Joe, když ho bral s sebou na lov. Učil ho, že když rozvolní pohled a nebude ho nikam konkrétně upírat, zahlédne věci, které by nespatřil, kdyby napínal zrak sebevíc. Nechal oči klouzat po houšti lesa. Náhle se ve tmě něco zablesklo, žluté světýlko, daleko slabší než svit, vydávaný světluškami.

Tep se mu zrychlil. Jakmile zaostřil pohled na to mihnutí, světélko zmizelo. Huey nechal oči opět jen volně klouzat. Žlutý bod se opět kmitl a zmizel.

Byl blízko. Samo světélko bylo velmi důležité, ale jeho pozornost upoutalo ještě něco, co se zdálo být ještě významnější a co způsobilo, že mu krev začala kolotat v žilách zrychleným tempem. Vůně zeleně změnila barvu.

*****

Asi patnáct metrů od přístavku s traktorem se krčila Abby v husté tmě a svírala ve zpocené dlani svůj mobílek, jak nejpevněji dokázala. Světlo měsíce ji neosvětlovalo, neboť ho pohlcovala hustá koruna dubu rozprostřená nad dívčinou hlavou. Sama Abby byla zabořená v porostu tak hluboko, že jí nevykukovala ani hlava. Tím pádem také neviděla nic z toho, co se dělo kolem ní. Teď by si byla přála, aby zůstala sedět v klidu na sedátku traktoru v přístavku, jako seděla ještě před chvílí. Tam bylo sucho a bezpečno a navíc tam nepíchaly trny a nejrůznější pichlavky do nohou a do zadečku. Seděla schoulená a neměla potuchy, kde teď velký Huey je. Ani slyšet ho nemohla. Na to bylo kolem příliš mnoho neznámých zvuků, v nichž se nevyznala. Jediné světélko, které viděla, bylo to, jež svírala v dlani – drobný, zelenkavě svítící obdélníček displeje telefonku. To světýlko bylo také to jediné, co ji zdržovalo, aby v panice nevyběhla k tak bezpečně vyhlížejícím osvětleným oknům nedalekého srubu. Ta okénka ji vábila svým světlem jako okna kuchyně u jejich domu, když si hrála v okolí v nastávajícím soumraku.

Slaboučké pípnutí v dlani způsobilo, že sebou překvapením trhla, ale vzápětí přiložila k mobilu ouško. „Abby?“ uslyšela maminčin hlas.

„Co, mami?“ šeptala Abby.

„Jsi v pořádku?“

„Zatím jo.“

„Kde je pan Huey?“

„Nevím.“

„Neslyšelas ho?“

„Před chvílí mě přestal volat. Možná je už pryč.“

„Možná ano, ale nevíme to jistě. Zůstaň zatím, kde jsi.“

„Sedím na bobku.“

„Výborně, šikulko. Tatínek teď volá jednoho pána, který nám pomůže tě najít. Víš, jak to provede?“

„Ne.“

„Ten tvůj mobilek je jako rádio. Vysílá signál. Dokud ho máš zapnutý, policie tě podle něho může najít. Je to stejné, jako kdybys tam stála a volala „mami, mami!“

„Můžu si sama stoupnout a volat. Můžu křičet, na plnou pusu!“

„To ne! To ne, miláčku. Ten mobil křičí za tebe, chápeš, děvenko? Lidi ho neslyší, ale slyší ho počítač.“

„Jako když pejsek slyší pískání a člověk ne?“

„Přesně tak. Teď počkej, tatínek mi chce něco říct.“

„Ano, mami.“

Abby tiskla přístroj telefonu k uchu, až ji zabolelo. Napínala sluch, aby ještě jednou zaslechla hlas svého otce.

*****

Hickey seděl stále ještě sesutý u stěny ložnice. Nesoustředil se na svou ránu, nýbrž pozoroval Karen, jako hyena chystající se k útoku.

„Tak sešijete mi to konečně nebo ne?“ teatrálně zvedl zakrvavené ruce ke Karen.

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„Nikam se nemůžu dovolat,“ slyšela ve sluchátku Willův hlas jaksi stažený napětím. „Proklatý záznamník! Nemůžu uvěřit, že prezident firmy na mobilní telefony nemá živou službu.“

„Možná bychom měli zavolat policii nebo FBI.“

„To nemůžeme riskovat. Kdyby Huey –“

„Mami?“ uslyšela Karen promluvit dceru z druhého přístroje.

„Co je, holčičko?“

„Myslím, že jsem něco zaslechla.“

Karen pokleslo srdce. „Šeptej, dítě. Cos zaslechla?“

„Nevím.“

Abbyin hlásek zněl jako tenká struna napjatá nad hlubokou propastí strachu. „Za jak dlouho si pro mě přijedeš?“

„Už brzy. Už to ustalo?“

„Teď zrovna nic neslyším. Bojím se, že je to vačice.“

Karen jako by spadl kámen ze srdce. „Jestli je to vačice, tak se neboj. Ty ti nic neudělají.“

„Nekousnou mě?“

„Ne. Ty se tě bojí víc, než ty jich.“

„Jedna kousla před týdnem Katčinu kočku.“

„To je něco jiného.“

„A co když je to had?“

„Není to had,“ ujistila ji Karen, ačkoli i jí se teď strachy sevřelo srdce. „Hadí teď spějí.“

„To ne. Hadi v noci lověj. Viděla jsem to v telce.“

Ježíši Kriste! „To v jiných zemích, holčičko, jako třeba v Indii. Nebo na Srí Lance. To byly kobry nebo tak. My tu kobry nemáme.“

„Tak jo.“.

„Naší hadi v noci spí.“

„Zase jsem to slyšela, mami.“ Šeptala tak, že ji Karen sotva slyšela. „Plíží se to ke mně.“

Karen potlačila vlnu hrůzy. „Musíš být tiše! Teď raději mlč.“

„Když mluvím, tak se nebojím.“

„Chápu, děvenko, ale –“

„Mami –“

Ty dvě slabiky nesly od dcery k matce poselství čiré hrůzy. Karen stiskla sluchátko, div že ho nerozdrtila v dlani. „Abby? Řekni něco!“

Sluchátko mlčelo. Pak Karen zaslechla dýchání a rázem pochopila, co se tam děje. Abby tam dřepí ve tmě němá hrůzou. Huey musí být nablízku. Karen doufala, že Abby drží stále ještě ztuhle svůj mobil u ucha a zašeptala: „Jsem s tebou, dítě. Jsem tady s tebou. Seď klidně. Všechno dobře dopadne. Vzpomeň si, co ti říkal tatínek.“

Karen naslouchala všemi nervy svého těla.

Sama vůbec nedýchala a tak se k ní ze sluchátka donesl tichý potlačený vzlyk. Abby bojovala ze všech sil, aby se neprozradila. Karen se už nadechovala, aby dcerce znovu dodala odvahy, když v telefonu zaslechla jakési zapraskání jako od lámaných větví a Abbyin výkřik.

„A mám tě!“ uslyšela v telefonu Hueyův hluboký bas.

V Karen by se krve nedořezal. ‚Abby!“ vykřikla.

„Zahlédl jsem tvý světýlko,“ slyšela Hueův rozčilený hlas. „Proč jsi mi utekla, Abby?“

„Abby!“ volala teď Karen.

„Co se tam děje?“ ptal se Will v druhém aparátu.

„Joei?“ ozval se z druhého zase Huey.

„Vraťte ten mobil Abbince!“ vykřikovala do sluchátka Karen. „Prosím vás!“

„A kde je Joe?“ tázal se Huey.

„Tak to bysme měli,“ ozval se dotoho zmatku od stěny Hickey, zapřel se oběmi dlaněmi o koberec a postavil se na nohy. „Ptáčka máme opět v kleci.“

Karen popadla pistoli a namířila mu na hruď. „Řekněte Hueyovi, ať ten mobil předá dceři.“

Hickey si toho nevšímal a klidně se k ní přibližoval. „Jestli mě teď postřelíte, máte z dcery mrtvolu. Dejte mi ten telefon.“

„Zpátky!“

Hickey máchnul levou rukou a Karenina ruka i s pistolí odletěla stranou. Pravou rukou jí Hickey vrazil mohutnou facku. Karen ztuhla a Hickey jí poklidně vykroutil mobil z dlaně.

„Huey? Tady Joe. Jestli uslyšíš výstřel, zaškrf to štěně. A už se na nic neptej, protože já budu mrtvej. Ta kurva tady mě už bodla. Pokusila se mě zabít.“

Hickey poslouchal odpověď z druhé strany a rysy mu ztvrdly. „Ty kreténe! Tady poroučím já a ty posloucháš, jasný?“ Na to hmátl po Karenině ruce a stiskl ji v zápěstí tak, že jí zbraň vypadla z rukou. Pistole dopadla s tlumeným dusnutím na koberec. Hickey se sehnul a zvedl ji. „Teď tu holku svaž,“ pokračoval do telefonu, „a vraž jí do huby roubík. Zavolám tě za chvíli.“

Bez nejmenšího varování se Karen vrhla s rukama napřaženýma před sebe kupředu – s absolutně vážným úmyslem vyškrábnout tomu mizerovi oči. Než rukama dosáhla jeho obličeje, dostala pěstí ránu na solar plexus. Ztratila dech, málem i vědomí a sesula se na podlahu. Zatímco se pokoušela popadnout dech, popadl Joe telefon, který ji dosud spojoval s manželem a divoce promluvil: „Můj parťák právě našel vaši dceru, doktore. Jen doufám, že jste neprovedl tu blbost a nikoho jinýho nevolal, protože jestli jo, nedočká se vaše holka ani první třídy… Cože? Jen klid. Nechci slyšet žádný kecy. Jen doufám, že tý vaší ženský došlo, s kým má tu čest, a přestane vyvádět.“

„Prosím vás,“ ozvala se Karen a ztěžka se sbírala ze země, „ať ji nespoutává. Ať jí neubližuje. Ona totiž –“

„Drž už tlamu,“ uťal Hickey a přerušil telefonní spojení. „A zašij mi už konečně tu ránu.“

Karen teď stála proti němu, hleděla mu upřeně do očí a překotně dýchala jako běžec ve finiši. Hluboko v zornicích se jí blýskala divoká světýlka.

„Teď tě mám v moci,“ pravil Hickey vyrovnaným hlasem. „Už to chápeš, náno pitomá, nebo ne?“

„Nechci nic než bezpečí pro svou dceru. Za každou cenu.“

„No, to už je lepší řeč,“ protáhl Hickey. „Ale začneme pěkně od začátku.“ Ukázal na svou zraněnou nohu: „Pusť se do toho.“

Karen se pokusila vypudit myšlenky na dceru z hlavy. Kdyby přitom ošetřování toho chlapa na Abby jen pomyslila, nemohla by se ho ani dotknout, natož pak ho ovázat. Sklonila se nad postel, sebrala lékařské kleště, které předtím upustila a otevřela Willovu kabelu.

„Žádné injekce,“ vymínil si Hickey, když spatřil, že si Karen chystá stříkačku s lidokainem. „Nedůvěřuju vám, ani co by se za nehet vešlo.“.

„Jak je libo Čtyřicet stehů bez umrtveni bude pálit jako čert. Hickey se uchechtl. „To tě může těšit, kočko, ne? Ale neboj se: každej vpich ti tvrdě vrátím i s úrokama!“

Kapitola 11

Huey klopýtal temnou nocí a srdce mu překypovalo strachem. Ze všech stran ho obklopovala bezbarvá čerň a jen zdáli blikala žlutá okna srubu. Abby už ječela tak dlouho a tak hlasitě, že Huey vůbec nechápal, kdy se stačí nadechovat. Přál si zacpat si uši oběma rukama, aby to kvílení neslyšel, jenže obě ruce měl zaměstnány krocením toho ječícího stvoření. Abbyin křik byl hlučný jako voda tříštící se o kameny a strach, jejž prozrazoval, se podobal tomu, který Huey sám zakoušel jako malý chlapec: v hrudi se mu něco uvolňovalo a srdce mu bušilo jako zvon.

Huey měl teď obavy z Joea. Joe mu přikázal, aby holku svázal – ale Huey to neudělal. Joe mu přikázal, aby holku uškrtil, kdyby zaslechl výstřel – ale Huey děkoval Bohu, že k tomu nedošlo. Téhle milé holčičce by byl sto ublížit jen v jednom případě: totiž, kdyby se v její tváři, v jejích rysech, začala objevovat jiná tvář, kdyby z ní začaly vystupovat rysy jiné dívky. Kdyby se v ní objevil stejný výraz, jako měla dívka, kterou si pamatoval z dětství.

Ta byla o něco starší. Jednou ho vzala do lesa a ukázala mu část svého těla. Pak ho vyzvala, aby si také on stáhl kalhoty. Když to udělal, dívka vykřikla a z blízkého houští se vyrojil tucet kluků. Smáli se mu, poskakovali kolem jako zběsilí, výskali a posměšně si naň ukazovali. Tehdy ho napadlo chytit tu holku a zakroutit jí krkem, až by to křuplo. Přesně jako křupne krk slepice, když jí chytíte za hlavu a zatočíte. Ještě nikdy se Huey necítil tak rozpolcený jako dnes! Jedna věc mu byla přeze všechno jasná: bez Joea a jeho pomoci není schopen žít. Než potkal Joea, byl jeho život jen jeden nekonečný strach a hrůza. A představa, že by měl bez bratrance ještě někdy žít sám, se naprosto vymykala jeho představě. Malá hezká stvoření jako je Abby vnímal Huey jako lucerničky svítící mu ve tmě na cestu. Jenže ty přicházely a zase mizely z jeho života, zatímco Joe zůstával a neopouštěl ho… Jediný Joe…

*****

Bylo už k půlnoci. Viktoriánský dům Jenningsovy rodiny stál osaměle na kopci, tichý a mlčenlivý. Ptáci v korunách stromů se uložili ke spánku. Odspodu sem doléhal jen hukot náklaďáků, projíždějících po státní silnici. Noční ticho znenadání rozčíslo mužské zařvání. V ložnici uvnitř domu se Karen skláněla nad otevřeným Hickeyho stehnem. Ten ležel nahý na posteli, jen přes bedra měl přehozený ručník, a v ruce svíral láhev whisky. V pravé ruce držel lampu, kterou si Karen přinesla z Willovy pracovny. Hickey zaměřoval světlo lampy na místa, kam mu Karen přikazovala. Během celé operace se kousal do rtů. Bolest dokázal potlačovat a snášet mlčky, až na několik okamžiků, kdy se mu ze rtů vydralo zvířecí zařvání, jestliže mu jehla pronikla kůží na neumrtveném místě.

Karen pracovala speciálně tvarovanou jehlou a nedbala chlapova křiku. Šila a hbitě k sobě spojovala dva pruhy rozříznuté kůže a podkožních vrstev. Cvičenými pohyby zavazovala uzlíky a soustředěně sestupovala, steh za stehem, po stehnu dolů. Dívala se na ránu a divila se, kolik škody může napáchat jeden ostrý skalpel. Hickey sice neztratil tolik krve, aby to ohrožovalo jeho život, ale krvácel rozhodně dost, aby to vystrašilo kohokoli, kdo nebyl na podobnou podívanou zvyklý. Karen s dávkou zlomyslného potěšení konstatovala, že ho jedním svým panickým seknutím ťala také do kořene penisu (to místo si vyžádalo dvou stehů). Tajně doufala, že právě tyto stehy a tato rána vyžene Hickeymu z hlavy další nápady na pokračování v tom, co tak horlivě – a zatím neúspěšně – začal.

„Jak dlouho ještě?“ ptal se Hickey hlasem staženým bolestí.

„Jsme teprv uprostřed. Měl jste si nechat píchnout ten lidokain, jak jsem navrhovala.“

Hickey si znovu mocně lokl whisky a potlačil další zaúpění. „Tenhle umrtvovák mi bude stačit. A neprotahujte to.“

Karen sešila ránu dalšími pěti stehy, zvedla od práce hlavu a natáhla paže před sebe, aby si protáhla unavená zápěstí. Pak si vzpomněla na něco, na co se chtěla zeptat už delší dobu. „Proč jsme to my?“

„Co jako?“

„Povídám – proč jsme to zrovna my?“

Hickey natáhl před sebe ruku a hrdlem lahve nadzdvihl Kareninu bradu tak, aby ji donutil hledět mu do očí. „Jste vážně tak pitomá? Tak neskutečně pitomá?“

„Co tím chcete říct?“

„A proč byste to neměli být vy? Myslíte, že když si tu žijete na samotě pěkně v pohodlíčku, nic na světě se vás nemůže dotknout? Poslouchejte: má máti trpěla rakovinou hrdla. To je, pane, něco! A víte, co říkala? Proč já? Proč právě já? Tohle mlela pořád dokola. Prý: Panenko Maria, proč právě já? Já bych se taky moh ptát –a proč zrovna moje máti? Proč ne můj fotr, ten budižkničemu? Já přitom koukal do stropu, jako kdybych tam měl najít toho pánaboha, a taky jsem se ptal pořád proč? Nakonec jsem na to káp: pánbu si s náma jednoduše hraje, a teď přišla řada na mě.“ Hickey se odmlčel, potřásl lahví tak, až několik kapek vylétlo Karen na koleno. „No, a teď zase přišla řada na vás, paní chytrá.“

„Proč to děláte?“

„Protože jsem taky jen člověk, proto. Vám vrtá hlavou, proč jste to právě vy? A já se zase ptám: a proč ne právě vy?“

Karen se kousala do rtů a zkoumala Hickeyho tvář. V každém jeho rysu byla vepsána hořkost a zklamání. Oči se propadaly do sebe jako dvě černé tůně, pokryté jen lesklou blankou. „S vaším uvažováním bych ve vaší kůži být nechtěla. Musí to být hrozná zkušenost.“

„Někdy opravdu jo,“ připustil Hickey. „Ale dnes v noci, milá paninko, bych zase já nechtěl být ve vaší.“

*****

Will stál u okna svého hotelového pokoje a shlížel dolů na vody Mexického zálivu. Luxusní apartmá – přes svou nádheru a vybavenost – ho svíralo jako stěny nejhoršího vězení. Pohled na vody zálivu, který se prostíral daleko na jih až k poloostrovu Ýukatán, na něj působil jakýmsi zklidňujícím dojmem.

V prvních vteřinách, během nichž si uvědomil, že se Huey znovu zmocnil jeho dcerky, si Will prožil svůj druhý vstup do pekla.

Cheryl přesto, že byla vyzbrojena svou pistolí, nevydržela s nervy a zamkla se před Willem do jedné ze dvou mramorových koupelen, aby se chránila před jeho hněvem. Tak příšerný a nebezpečný byl jeho vztek. Bylo jasné, že kdyby se před ním Hickey v tu chvíli objevil, Will by ho bez zaváhání na místě odpráskl. Jenže Cheryl věděla, že k tomu nikdy nedojde. Hickey vymyslil celou akci tak chytře, aby se s Willem nikdy nemusel osobně setkat – a utkat.

Willa jeho nepříčetný vztek postupně opouštěl a na jeho místo se vkrádala zmatená frustrace. Nejistot bylo až příliš mnoho. Jakým způsobem se Karen dostala Hickeymu na kobylku? Nejspíš se dostala k té osmatřiicítce, co ji mají schovanou v komoře. Ale i kdyby na něj mířila, proč by měl Hickey reagovat na její hrozby? Měl přeci nadále v moci jejich dceru a dokud tomu tak bude, všechny pistole světa Karen nepomohou. Jenže z neznámého důvodu tomu tak není. Buď to nepochopitelně způsobila ta pistole, nebo něco dalšího, o čem Will neví. Když už Hickey zavěšoval telefon, žblebtl ještě něco v tom smyslu, že byl pobodán. Byl to určitě jeho hlas. Bodla ho snad Karen? Podlehla napětí a pokusila se ho zabít? To není pravděpodobné. Karen nervy hned tak snadno neztrácí. To je předpoklad, z něhož musí Will vycházet. Karenin otec byl nadporučík v armádě a naučil svou dceru takovému sebeovládání, že šlo Willovi chvílemi pěkně na nervy. Ať se tam stalo co se stalo, není v jeho silách, aby to na dálku rozlouskl. Musí prostě čekat, až se dozví podrobnosti.

Světla v zálivu patřila nyní jen jedné nákladní lodi, která směřovala k západu, do New Orleansu, snad z nákladem kávy a banánů. Willa napadlo, že na její palubě teď spí posádka, pouhé tři čtyři kilometry odsud, plná mužů, kteří nemají ani potuchy o tom, jaká tragédie se tu odehrává. Ale i kdyby to věděli, nebyli by mu v jeho situaci nic platní. Vždyť jen v tomhle hotelu spí teď stovky lékařů, jeho kolegů, z nichž desítky zná Will osobně – a žádný z nich mu nemůže pomoci. Je sám uvnitř klece, do níž ho vmanévroval jakýsi šílenec jménem Joe Hickey.

Ne, opravil se. Šílenec není to pravé slovo. Šílenství je v podstatě jev řídký, nepočítáme-li ty případy, kdy ho vyvolává ryze tělesný neduh. Will si pamatoval, že během tak zvaného kolečka, které absolvoval jako každý medik v rámci studia, se dostal také na psychiatrii ve státním ústavu pro duševní choroby ve Withfieldu. Dostal za úkol vyšetřit řadu pacientů, z nichž několik mělo diagnózu jako osoby nepříčetné a tudíž trestně neodpovědné za případné trestné činy jimi spáchané. Po určitě době dospěl Will k závěru, že řada z pacientů je zcela normální. Oni jednoduše sledovali své cíle a tužby s prostomyslnou přímočarostí lidí, kteří tak dosahují úspěchů jidne, v oblasti podnikání, v oblasti umělecké či v politice. Potíž je v tom, že společnost není s to připustit, že cíle které si tito lidé vybrali či stanovili, jsou cíle lidí duševně zdravých. Will to dokázal rozlišit. Vnímal, že všichni lidé mají své skryté atavistické tužby, z nichž některé jsou vskutku divoké. Jedni však dokáží své primitivní pudy potlačovat lépe než druzí. Hickey, ale nepatřil do té lepší katerogorie. Jednal na základě prvních popudů, prvních hnutí mysli bez ohledu na platné společenské zákony či nebezpečí. Jeho motiv je otevřený a jasný: ziskuchtivost. Jenže Will dobře vnímal skutečnost, že chce-li člověk získat velkou částku peněz a dá se na dráhu porušování zákona, může k tomu zvolit méně riskantní způsob. Plán Hickeyho byl však postaven tak, aby ukojil tužby ještě hlubší než získání peněz. Má-li Will proti onomu muži uspět, musí ten motiv – hlubší než prostá chamtivost – odhalit, a to sakramentsky brzy.

Dělalo mu potíže se řádně soustředit a udržet myšlenky pohromadě. Pamatoval se dobře na ranní jízdu k letišti, kdy na poslední chvíli navrhl Karen, ať ho doprovázejí, ona i Abby, na konferenci, a když to Karen odmítla, měl z toho takový podivný pocit, dokonce tušení. Nic moc dramatického, jen takové mrazení, že jestliže s ním Karen tentokrát na výlet nepojede, může se stát, že jejich životy se navzájem ještě více odcizí a rozestoupí než doposud. Ale ani v nejhorších záchvatech fantaskních snů by si nedokázal představit, že se může stát něco podobného tomu, co nyní prožívá. Zato si dokázal představit, že bez Karen nablízku se může ocitnout v situaci, v jaké byl již nejednou předtím. V situaci, z níž až doposud vždy vyšel se ctí, kdy noc strávil sám, aniž reflektoval na různé nabídky ženské společnosti. Kdežto dnešního rána, během cesty na letiště, jako by mu nějaký našeptávač ležící pod prahem vědomí, jakýsi zlý hlas, jenž se už po několik měsíců trvající narušené komunikace mezi manželi, mlčenlivé nepřízně mezi nimi a odmítání, pokouší ovládnout jeho podvědomí. Hlas našeptávající, že únik přinášející rozřešení a úlevu je nasnadě, je blízko, a nabízí se sám. A část jeho osobnosti jako by tomuto hlasu popřávala sluchu. Právě toto vědomí určité hříšnosti nyní rozežíralo Willovi srdce jako kyselina.

Ach, jak je to všechno banální, obyčejné a hloupé! Ta stará pravda, že člověk nikdy neví, co dobrého má, dokud to neztratí. Představa, že Abby by nyní mohla být zraněná nebo dokonce zavražděná, Willa tak paralyzovala, že si ji vůbec nepřipouštěl jako reálnou možnost. Musí dceru získat zpět a zachránit ji stůj co stůj, bez ohledu na vynaložené náklady či prolitou krev. A i když věc nakonec dopadne dobře, i když se najde to nejlepší východisko, musí si v duchu přiznat, že už teď se stalo něco nenapravitelného. Zůstane tu skutečnost, že svou ženu a dceru zanechal bezbranné před hrozbami světa tam u nich, na samotě. Ne že by miliony jiných otců neopouštěly každý týden své rodiny, své drahé a příbuzné, ale Will si v tomto konkrétním případě musel přiznat, že část jeho osobnosti si přála odjet na výlet bez nich. Přál si odjet a být tam sám. Mohl dříve a silněji naléhat na Karen, aby ho provázela. Mohl ji přesvědčit, že si přeje z celého srdce, aby letěla s ním. Jenže právě to Will neučinil. Nebyla to tak úplně jeho chyba. Nemusí vinit jen sám sebe. Skutečnost, že Karen byla v čele organizačního úsilí a příprav k oslavám šedesátého výročí založení Junior League a na květinovou show, se co do významu dala lehce přirovnat k důležitosti testování nových léků. Nepřítomnost Karen na obou událostech by pro ni jako pro předsedkyni znamenala prakticky společenskou sebevraždu. Na druhé straně, podezříval ji Will, si Karen dokonce přála takový sebelikvidační akt spáchat. Zbavit se povinností v Junior League. Will jí v této její snaze dostatečně nepomohl.

„O čem to tam pořád mudrujete,“ chtěla vědět Cheryl.

Právě vyklouzla z koupelny a znovu se vrhla na postel. Polštáře si nastlala neuvěřitelně vysoko a opřela se zády o čelo postele tak, že teď zpola ležela, zpola seděla, a měla dobrý výhled. Potrhané koktejlky měla stále ještě spuštěné a zavázané kolem pasu. Na horní polovině těla měla jen černou podprsenku toho typu, v níž se poprvé objevila zpěvačka Madonna. Will se však nenechal zmást lacinými triky téhle dívky, která poskytovala potěšení mužům na zadních sedadlech velkých amerických vozů na dvorcích striptérských klubů. Takové děvce jistě nečinilo potíže ukazovat se před neznámým mužem ve stylové podprsence. „Vy už se mnou nemluvíte?“ dožadovala se Cheryl pozornosti. Cheryl patřila k těm ženám, které kolem sebe nesnesou ticho a mlčení. Will jen pokrčil rameny a znovu zaostřil pohled na vzdálená světla lodi.

„Koukněte se, svou dceru dostanete nazpátek. Je to jen taková hra na čekanou. Vás to bude stát něco peněz, ale v porovnání s cenou, jakou pro vás má vaše holčička, to bude suma zanedbatelná. Hned zítra ráno ji máte zpět. Měl byste se pokusit usnout. Já musím brát telefony od Joea a musím tudíž držet noční hlídku. Vy si ale můžete dát šlofíka. Vzbudím vás, až bude čas.“

„Snad si nemyslíte, že já za těchto okolností usnu?“

„Potřebujete to. Udělá vám to dobře. Jestli se nevyspíte, budete zítra k ničemu, a budete vypadat jako pytel slámy.“

„Neusnu.“

„Ale usnete.“

„Nechte mě laskavě na pokoji.“

„Koukněte, stojíte tam jako solnej sloup, furt si něco vyčítáte, vymejšlíte možný a nemožný triky, jak získat nazpět vaši holku. Takhle se chováte všichni. Ale to nejde. Nejste žádnej Mel Gibson, vemte to na vědomí. Konec konců Mel Gibson taky není Mel Gibson v reálným životě, ale někdo úplně jinej. Svou holčičku zachráníte nejlíp tím, že Joeovi zaplatíte ty peníze. Jednoduchý jak facka.“

„Mám mu tedy důvěřovat?“

„On má pro takové případy průpovídku, nebo jak on říká, motto. Víte jaké?“

„Jaké?“

„Dítě to nakonec vždycky přežije.‘’ Will se otočil od okna.

„Myslím to vážně,“ řekla. „Opakoval mi to stokrát. Právě proto se nám daří udržovat věc v chodu. Takhle jsme přišli ke všem našim prachům.“

„A každé dítě to přežilo? Vrátilo se k rodičům?“

„Svěžoučký jako čerstvě vypraný z pračky. Povídám vám, dejte si pohov.“

Najednou podivně zkřivila tvář a její krása zmizela. „Dejte si pohov, Wille, a tvařte se čile,“ zazpívala znenadání a zasmála se svému rýmu. „Takhle si uženete infarkt.“

Will se opět vrátil k vyhlídce z okna. Ujištění, jimiž ho častovala ta dívka, jaksi neodpovídala tónu, který k němu doléhal z telefonu. V Hickeyho hlase slyšel nenávist, která se nezastaví před ničím, dokud nezpůsobí Willovi a jeho rodině maximální utrpení. Jenže podle toho, co mu říká tahle žena, to v ostatních případech až tak daleko nedošlo, pokud je ovšem jí a tomu pacholkovi na druhé straně možno věřit.

„Nechcete, abych vás zklidnila?“

Prohlédl si ji v odrazu okenního skla. Z kabelky vyňala kartáč a začala si kartáčovat svou bohatou plavou kštici.

„Fetem?“

„Říkala jsem vám, že jsem toho nechala. Ale mohu vás zklidnit jinak. Jak si budete přát. Co takhle masáž zad?“

„Ne, děkuji.“

„A vpředu?“

Otočil se k ní, jako by si nebyl jist, že správně slyšel. Cheryl odložila kartáč. „Není to nic tak světobornýho. Pak budete spát jako kotě. Všichni chlapi po tom usnou.“

„Děláte si legraci?“

Obdařila ho jakýmsi žensky vědoucím pohledem. „Nedělejte si starosti. Vaše panička se o tom nikdy nedozví.“

„Řekl jsem jasně ne. Tak toho nechte, prokristapána!“

„Chtěla jsem vám akorát pomoct, abyste se uvolnil. Vidím, že jste z toho celej pryč.“

„O jakou hru tady vlastně jde, Cheryl? Neumíte s muži jednat jinak než přes sex?“

Obrátila oči k televizi a vyšpulila spodní ret jako nazlobené dítě. „Ani ne, vy votravo.“

„Není to tak dávno, co jste mi tu vykládala uplakanou historku o tom, jak to bylo strašné dělat prostitutku. A pak se chováte, jako byste jí pořád byla.“

„Sakra, pochopte, že jsem se akorát snažila vám pomoct.“

„Děláte stejnou nabídku všem vašim obětem?“ Will se označil za oběť, ale nebyl si jist, že se v tomhle ohledu jako oběť téhle slečny až tak úplně cítí.

„Všimla jsem si, jak se mě prohlížíte během té vaší prezentace, a viděla jsem, že vás přitahuju.“

„Kravina,“ řekl Will.

Hleděla mu upřeně do očí a Will z nich vyčetl, že ho prokoukla. V rozporu s tím ale pronesla:

„Asi jsem se zmýlila. Tak pardon. Co já můžu vědět o mužích, že jo? Jsem jen hloupá striptérka, není-liž pravda?“ Popadla dálkové ovládání od televizoru a přepojila postupně několik kanálů. Nakonec se rozhodla pro Home Shopping. Will se opět vrátil ke své vyhlídce z okna. Ještě než vyhledal očima vzdálená poziční světla nákladní lodi, zahlédl jakýsi pohyb v odrazu okna. Pohyb, k němuž došlo za jeho zády. Nyní si prohlédl odraz a zjistil, že Cheryl si stačila sundat podprsenku. Neotočil se, nýbrž sledoval ji, jak se zabořila ještě pohodlněji do naditých polštářů a pomalými krouživými pohyby si začala hladit ňadra. Will se snažil zaostřit pohled do dáli, k dění na moři. Soustředit se na lodě se mu již zcela nepodařilo. Jak absurdní! Ta potvora se podílí na únosu jeho dcery a ještě se ho pokouší svést, jako kdyby se byli jen tak v pohodičce setkali dole v kasinu. Cheryl teď opepřila show zvukovými efekty: začala sténat. Will ji sledoval v odrazu okenního skla. Nebylo možno to ignorovat. Nakonec se ozval: „Co to vyvádíte?“

„Jen vám dokazuju, že se od druhých tak moc nelišíte. A myslím, že je to v pořádku.“

„Natáhněte si laskavě nazpátek to prádlo.“

Nijak nereagovala a pokračovala ve svých svádivých gestech. „To sice říkáte, ale ve skutečnosti budete rád, když nechám podprsenku spuštěnou tam, kde je.“

„Natáhněte si ji, Cheryl.“

„Mám je pěkný, viďte?“

Otočil se přímo k ní. „Pokud si ovšem někdo libuje v implantátech.“

Cheryl se zachechtala. „Samozřejmě, že tam mám vylepšeníčka. Proto tak dobře vypadají. Ne jako ty rozkejvaný koule, co je vidíte plácat všude kolem. Joe mi zaplatil let do Los Angeles a nechal mi udělat novou fazónu. To když jsem začala tancovat na scéně. A dělal mi je stejnej doktor, kterej je dělal Demi. Nakonec mi řek, že teď mám kozy stejně pěkný jako ona.“ Přikryla si je dlaněmi. „Stejně pěkný,“ opakovala ještě jednou.

Will musel připustit, že má ňadra tak pěkná, jak jen si je mužská fantazie může vykreslit. Jenže byla nepřirozená. Jako lékař viděl v životě víc dámských poprsí, než bylo zdrávo, a Cheryliny vnady upravené ve stylu časopisu Penthouse neměly prakticky nic společného s krásou přírodních ženských ňader.

„Tak se konečně oblečte,“ vyzval ji ještě jednou.

„Víte to jistě?“

„Je mi fuk, co provádíte.“

„Proč si nechcete připustit, že jste stejnej mužskej jako každej jinej, Wille?“

Všiml si, že ho začíná oslovovat křestním jménem. A nelíbilo se mu to.

„Cože?“

„Něco vám povím. Když jste tam tak stál na podiu a koukal svrchu na mě, tak jste si začal dělat naděje.“

„Jste na omylu.“

„Nic mi nenalhávejte. Jezdil jste po mě očima od hlavy až k patě. A když jsem si přehazovala nohu přes nohu, dal jste si záležet, abyste zjistil, jaký mám kalhotky.“

„A vy jste si zase dala záležet, aby na ně bylo vidět.“

„Ale vás to zajímalo daleko víc, než to, co jste vykládal o svým výzkumu, a kdybychom neměli jiný společný důvod, proč spolu sdílíme tento pokoj, mohli bychom k tomu mít důvod docela jiný – a příjemnější!

„Chyba lávky,“ mínil Will, znechucen tím, jak přesně ho svými postřehy zasahovala na citlivých místech.

„Vážně?“

„Vážně.“

„To je zajímavý, že jste se tvářil úplně stejně jako ostatní chlapi, teda chci říct, ti slušně vychovaní. Ta vaše sorta slušňáků. Vím, že už několik let tajně toužíte vyspat se s nějakou holkou, jako jsem já. Svou ženu milujete, za nic na světě byste ji nevyměnil, jenže jak dojde na postel, už to není to pravý ořechový, nemám pravdu?

V tom ohledu pro vás nemá pochopení, neumí to a neví, jak to chcete ani jak často. Ve skutečnosti neví v tomhle pádu vůbec nic. Hodí se tak k vytváření hnízdečka, umí na něj přikládat další a další větvičky, a starat se o děťátka. Vy se staráte, aby bylo co jíst, ale pořádný lov vám už dlouho chybí.“

„Odkud čerpáte ty rozumy, slečno? Z časopisu Cosmo?“

„To nevím. Ale říkám to správně, ne? Vaše manželství už je jen o prachách, ne?“

Znovu se k ní natočil zády, ale v odraze pozoroval výjevy, za něž by patnáctiletý kluk vyměnil všechny poklady světa.

„Teď vám zase povím něco já, Cheryl. Nic z toho, co zamýšlíte, se nestane. Ve skutečnosti se mnou nechcete žádný sex. Dokonce mě ani nechcete, jak říkáte, uvolnit. Ve skutečnosti chcete najít způsob, jak mě učinit spoluviníkem toho, co vy a váš spolupachatel provádíte.“

„Co je to spoluviník?“ Měl pocit, že to opravdu neví. „Přejete si, abych se stal součástí vašeho plánu. Chcete mě do toho zatáhnout, chcete mě stáhnout na vaši úroveň proto, aby ty odpornosti, které provádíte, ve vašich očích nevypadaly tak zrůdně. Jenomže ony zrůdné a odporné jsou, a vy to dobře víte.“

Z ničeho nic si Cheryl nahodila podprsenku nazpět a zazírala na televizor. Will se otočil a přiložil obě dlaně na okenní sklo. Tlusté sklo bylo zevnitř vychlazené klimatizací, venku však muselo být stále horko. V hotelových pokojích bylo relativně chladno v porovnání s žárem vydechovaným piniemi, které rostly od pobřeží směrem do vnitrozemí. Nejchladněji vůbec bylo v kasinu. „Ještě jsme nedořešili ten náš problém,“ ozvala se Cheryl. „Co máte na mysli?“

„Když jste se mě ptal, jak jsem se dostala tady k tomuhle podnikání s dětmi.“

„Už jste mi to vyprávěla.“

„Ale ne všecko. Něco jsem si ještě nechala pro sebe.“ V očích měla výraz, jaký mívala Abby, když se snažila do poslední chvíle utajit nějaké překvapivé odhalení.

„Když mě Joe přemluvil a taky zařídil, abych nemusela tancovat na scéně, vrátil mě zpátky do New Orleansu a do Jacksonu. Tam jsem sloužila v klubu v Hattiesburgu, jenže co do financí to za moc nestálo. Většinou to byli študáci, kteří potřebovali ulevit horku v kalhotách.

„Měla byste si dojít k psychiatrovi.“

„Možná bych měla, ale vy byste měl poslouchat, doktore. Je v tom pro vás poučení.“

„Jsem jako na jehlách.“

„Joe mě vrátil do klubu, ale ne proto, abych tančila. Přicházel každý večer, když jsem byla na scéně, ale ne proto, aby mě sledoval. Přicházel, aby mluvil s lidmi. S majiteli, s vyhazovači, s pasáky, se zákazníky. Každýmu kupoval pití. Platil jim dokonce některé radůstky typu sofa dance. Netrvalo dlouho a za chvíli měl v malíčku údaje o každým, kdo se tam přicházel povyrazit. A teď se podržte, doktore: byli to právníci, lékaři, makléři a vůbec lidi z vyšší sorty. Dokonce kněží. To mě teda odbouralo. Kněží, kteří se tam snažili vklouznout taky kvůli sofa dance. To mě teda poráží! No, a jakmile si Joe udělal správnej obrázek o situaci, rozhodl se, že si založí svůj novej malej byznys.“

„Jakého druhu?“

„Vydírání.“

„Ti chlápkové, teda ti zákazníci, si na mě zvykli. Byla jsem pro ně něco jako droga. Možná se mi to nelíbilo dělat, ale pokud jde o kvalitu mých tanečků, tu dokážu poskytnout na nejvyšší úrovni. Vytočím je tak, že nevědí, čí jsou. Ukázala jsem jim cestu rájem. Pustili lehce padesát zelenejch za tři minuty radosti a chrochtali jak prasata v žitě. Za chvíli nabízeli ještě daleko víc a chtěli přijít i po zavírací hodině na další rundu.“

Cheryl nakrčila nos. „‚Chceš přijít ještě na taneček,‘ ptávala jsem se. ‚Jasnovka.‘ Takže těm správnejm bohatejm hochům jsem řekla. ‚Můžeš, zlato. Přijď po práci a někam si vyrazíme‘. Když přijeli, nechala jsem se odvízt do hotelu, kterej vlastnil jeden maník, co byl Joeův kámoš. V jednom pokoji jsme měli nachystané speciální kamery. Jakmile jsme se dostali dovnitř, začala jsem s těma chlapama vyvádět takový věci, že by se radši oběsili, než by se to mělo profláknout před jejich manželkama nebo šéfama. Když pak šli ven z motelu, měli mozky vygumovaný, zato jejich životy si Joe uložil do sejfu. A víte co? Nikdy jsem s nima neměla slitování. Ani s jedním. Každej z těch bastardů nechal doma manželku a fakany, aby si mohl vyrazit z kopejtka. Zatáhli mě do toho pokoje, aby mě tam šukali do bezvědomí, a vůbec jim nezáleželo na tom, jestli to přežiju nebo chcípnu. A všichni trvali na tom, že mi to budou dělat bez gumy a většina taky chtěla… no, panebože, ani si na to nechci vzpomínat. A víte, kdo to byl? Naše opory společnosti, jak se o nich píše hezky v novinách. Takže, když tu stojíte takhle a tváříte se, jako že vás se to netýká, že jste nad tím, tak já vám vidím až do žaludku. Chápete? Vy hrajete svou malou hru, ale já do vás vidím jako do džbánu!“

„Ale já nejsem nad tím. Žádný muž, konec konců ani žena, nad tím není. Říkejte si tomu lidská křehkost nebo slabost, jak chcete. Zní to trochu pateticky, ale takový je zákon našich životů. Na to nepotřebujete žádnou školu, abyste to pochopila. Myslím, že moje vlastní žena zná všechno z toho, o čem jste mi tu vykládala, aniž by to sama musela zkoušet nebo zakoušet. Jenomže ona se rozhodla, že nic z toho se jí nedotkne. Že se k tomu nepropůjčí.“

„Takže ona je taky nad tím, jo? Právě proto není ochotná pro vás udělat něco extra v posteli, je to tak?“

„Stále ještě jste mi neřekla, jak jste přešli od vydírání k únosům.“

Cheryl vypila zbytek směsi rumu a koly ze sklenice. „S tím vydíráním jsou potíže. Nikdy nemůžete říct, co ten kterej chlápek udělá, když mu vrazíte pod nos obrázky. Tu pravdu o nich samých, která však může znamenat konec jejich společenský kariéry, i života, jak ho oni chápou. Samozřejmě, většina z nich vysolí prachy bez velkejch diskusí, ale nakonec nikdy nevíte, jak se to vyvrbí. Jeden z nich se rozchechtal a chtěl, abysme mu udělali ještě kopie pro manželku a kámoše v ouřadě.“ Cheryl se nečekaně při té vzpomínce zasmála. „Jiní se ale dočista složili. Běželi domů a ke všemu se přiznali manželkám nebo se dokonce pokusili o sebevraždu nebo…“ Náhle se zarazila a v nastalém tichu Willovi došlo, Co zůstalo nevysloveno.

„A někteří tu sebevraždu spáchali, nemám pravdu?“ dokončil za ni sám.

Cheryl se opět soustředila na obrazovku televizoru. „Jenom jeden z nich. Bylo to vošklivý. Ten strčil kazetu s nahrávkou, kterou jsme mu tak ochotně pořídili, do videopřehrávače, a před běžícím televizorem se střelil do hlavy. Tak ho našla jeho manželka. Umíte si to představit?“

Natáhla ruku, popadla láhev s rumem a už ji ani neředila kolou. „Kvůli tomuhle případu nás málem dostali policajti. Asi v tu dobu se Joe dovtípil, že to vedeme špatným směrem. Změnil tedy filozofii. Rozhodl se, že musíme dělat jen minimální počet případů, zato s maximálním ziskem.“

„Únosy?“

Přikývla na souhlas. „Když jsme pracovali na tom vydírání, všiml si, že ti chlápci se ze všeho nejvíc nebojí svých manželek, ale svých dětí. Nemohli se smířit s tím, že jejich děti k nim můžou ztratit veškerou úctu. V podstatě všichni tihle páprdové žili pro svoje děti. Tehdy přišel Joe na to, že nejvíc peněz vyděláte, když ty lidi donutíte zaplatit za životy jejich dětí.“

„Ale to je ještě riskantnější než vydírání!“

„To je pravda, když to budete dělat jako ostatní. Jako byste přímo prosili, aby na vás FBI nasadila ty jejich speciální týmy. Ale takhle pitomej Joe není. Jenže to vám jistě nemusím dokazovat, viďte?“

Will učinil úkrok stranou a sesul se do křesla stojícího vedle okna. Po všech ranách, které utrpěl za posledních několik hodin, to bylo právě Cherylino vyprávění, co způsobilo, že se na něho svezla veškerá tíha poznání: jeho případ nebyl nic zvláštního. On sám byl jen poslední z celé řady nešťastníků, kteří se stali obětí chlapa, jenž se specializuje na využívání lidské slabosti. Hickey si z toho udělal byznys, dokonce svého druhu umění, a Will horečným přemýšlením marně hledal, jak vymanit sebe i svou rodinu ze sítí upletených rafinovaným zločincem.

„Povězte mi jedno,“ optal se, „stalo se, že by některý z jiných otců akceptoval vaši sexuální nabídku?“

Cheryl si zapletla prsty obou rukou a založila pak spojené ruce za hlavu, čímž dala vyniknout svým implantátům. Na rtech jí pohrával zvláštní úsměv. „Dva z pěti. Ti další se mučili celou noc. Kdežto ti první dva usnuli jako robátka.“

Bez ohledu na to, co Will vykládal o lidské křehkosti, nemohl uvěřit tomu, že otcové unesených dětí by mohli mít sexuální styk s jedním z pachatelů, tedy s pachatelkou, únosu. To bylo nad Willovo chápání. A přesto kdesi uvnitř tušil, že to možné je.

„Lžete,“ pravil nakonec, jako by chtěl sám sebe přesvědčit o opaku.

„Jak si přejete. Já o to vím svý.“

*****

Zvláštní agent Bill Chalmers poděkoval černému detektivovi z oddělení vražd jménem Washington a zaklapl za sebou dveře místnosti, určené k výslechům. Doktor McDill a jeho paní ve svém voze následovali vozidlo řízené agentem FBI. Popojeli o několik bloků dál, od budovy federálního úřadu FBI k místní policejní stanici. Účel, za jakým se sem dostavili, nyní ležel na kovovém stolku před nimi. Byl to sloupec fotoalb, vysoký tři čtvrtě metru.

„Vím, že tohle není to nejvhodnější místo,“ omlouval se Chalmers, „ale budete tu mít víc klidu a soukromí než u nás na FBI.“

„Ale v těch albech musí být tisíce fotografií,“ namítl doktor.

„Nejmíň tolik. Já budu venku a budu hledat v počítačích informačního střediska národní kriminální služby. Prověřím všechny minulé záznamy o únosech za výkupné, k nimž došlo na americkém jihovýchodě. Pak zadám do vyhledávače jména Joe, Cheryl a Huey a podíváme se, co to udělá. Jméno Joe je jako houska na krámě a moc nám to nepomůže, ale druhá dvě jména by mohla vyplavat. Po cestě sem jsem zavolal svého šéfa. Slíbil, že se tu za chvíli staví. Teď právě zařizuje, aby všechny větší banky z okolí hlásily nezvykle velké převody peněz plynoucí od zítřejšího rána do Gulf Coast.“ Chalmers pohlédl na hodinky. „Chci říct dnešního.“

McDill vzdychl. „Můžete nám objednat nějakou kávu nebo tak?“

„Není problém. Jaké chcete?“

„Já černou. Margareto?“

„Je možné dostat čaj?“ optala se tiše.

Chalmers se na ni usmál. „Zjistím situaci.“

Když je Chalmers opustil, Margareta se posadila za stůl a otevřela první album. Tváře, jež na ni zíraly z fotografií, patřily typům lidí, kterým se ona a její manžel snažili celý život vyhýbat. Vynakládali na to horu prostředků a celý soubor privilegií. Ty tváře měly něco společného: lhostejné oči, prázdné výrazy, špatné zuby. Kroužky v nosech. Tetování. A jakousi bezmocnost napsanou na čelech jako vyražený cejch, napovídající, že tito lidé žijí jen přítomným okamžikem a že horizont jejich uvažování nepřesahuje příští dvacet čtyři hodiny.

„Děláme správnou věc?“ optala se Margareta manžela.

„Určitě,“ stiskl ji povzbudivě rameno.

„Jak to víš?“

„Protože to správné je vždycky nejtěžší.“

*****

Abby seděla skrčená v rohu potrhaného divanu a s milovanou Barbie těsně přitisknutou na prsa neutěšitelné štkala. Tři metry od ní seděl na podlaze obr Huey, též naprosto sklíčený.

„Já tě nechtěl vylekat,“ vykládal jí. „Udělal jsem jen to, co mi přikazuje Joe. Musím dělat to, co mi Joe říká.“

„On mě ukradl tatínkovi a mamince!“ vzlykala Abby. „A ty taky, ty taky!“

„Já to nechtěl. Chtěl bych, abys tu měla svou maminku.“ Zaťal svou mohutnou pěst a dodal: „A abych tu měl taky svou maminku!“

„A tu máš kde?“ přerušila Abby popotahování.

„V nebi.“ Huey to pronesl tónem, jemuž sám nedůvěřoval. „Proč jsi mi utekla? Protože jsem ošklivý, proto?“

Abby spustila další pláč, ale současně zakroutila záporně hlavou.

„Nemusíš mi to ani říkat. Vím to sám. Děti ve škole přede mnou utíkaly taky. Nikdo mě neměl rád. Ale myslel jsem, že ty a já jsme kamarádi. Chtěl jsem na tebe být hodný. Jenže tys mi utekla.

Proč?“

„Já jsem ti to už řekla! Ukradls mě mámě a tátovi. Proto.“

„To není pravda. Utíkáš přede mnou, protože vypadám jako příšera.“

Abby na něho upřela napuchlé oči. „Jak vypadáš, není vůbec důležitý, to nevíš?“ Huey zamrkal. „Cože?“

„To mě naučila Kráska.“

„Kdože?“

Abby si vytřela oči hřbetem ruky a natáhla k Hueymu ruku s vyparáděnou panenkou. „Tohle je Kráska. Kráska z pohádky Kráska a zvíře. Je to moje nejmilejší panenka, stejná jako princezna od Disneye. Mám ji ráda, protože čte knihy. V tom filmu se chce jednou stát někým váženým. Říká, že není vůbec důležité, jak kdo vypadá. Důležité je, jaký je člověk uvnitř. V srdci. A také je důležité, co dělá.“

Hueyova čelist poklesla a zůstala tam. Vypadal, jako by se před ním z čista jasna zjevila pohádková víla. „Ty jsi nikdy neviděl Krásku a zvíře?“ ptala se Abby nevěřícně. Zakroutil hlavou.

„Dobrá. Budeme si myslit že já jsem Kráska a ty Zvíře.“

„Zvíře?“ Vůbec se mu to nelíbilo. „Já že jsem zvíře?“

„Dobré Zvíře.“ Abby si otřela nos rukou. „Zvíře, když se už napravilo. Ne jako předtím.“

Sklouzla dolů z divanu a natáhla ruku s panenkou směrem k sedícímu muži. „Řekni něco takového, jako říká Zvíře ve filmu. Aha, promiň, já zapomněla, žes to neviděl. Řekni mi prostě něco hezkého. A jmenuji se Kráska, nezapomeň.“

Huey byl jako na trní. Pak zkusmo pravil: „Nedovolím, aby se ti stalo něco špatného, Krásko. Budu tě ochraňovat před každým až do rána, než přijde tvá maminka a vezme si tě k sobě.“

Abby se usmála. „Děkuji ti, Zvíře. A kdyby sem vtrhli Vesničani a pokusili se tě zabít, pak já a paní Portsová a Chip je zaženeme. Nikdy tě nedostanou.“

Huey zhluboka polkl a oči se mu rozzářily.

„Teď musíš říct – Děkuji ti, Krásko“ napovídala mu Abby.

„Děkuji ti, Krásko.“

Abby pohladila panenku po vlasech. „Chtěl bys jí česat vlasy? Jenom jako, rozumíš?“

Huey natáhl svou lopatovitou ruku a stydlivě se dotkl vlasů loutky.

„Hodné Zvíře,“ zamumlala si Abby. „Hodné.“

Kapitola 12

Karen sledovala, jak digitální budík odkrajuje minuty a ukazuje k jedné hodině po půlnoci. Seděla v rohu zabořená do křesla a objímala si oběma pažemi kolena. Hickey ležel na posteli a zraněnou nohu měl položenou na vysoko nastlaných polštářích. V jedné ruce svíral svou Wild Turkey, v druhé osmatřicítku. Oči měl přikované k televizní obrazovce, kde ukazovali zahajovací titulky k filmu The Desperate Hours s Humphreyem Bogartem a Fredricem Marchem v hlavních rolích. Karen těšilo pomyšlení, že ten hlupák nepřišel na to, že mají do ložnice propojený signál přes satelitní anténu, a že by si tu mohl pouštět pornofilmy, které, jak tušila, vysílá společnost T&A non stop celou noc. Mohlo by ho to přivést na nevhodné myšlenky.

„Bogart je dobrej,“ usuzoval Hickey podnapilým hlasem. „Ale nikdo nepřekoná Mitchuma. To ani nebyla hra, ale pravej život.“

Karen pomlčela. Ještě nikdy nezažila, aby se čas vlekl tak zoufale pomalu. Ani když rodila Abby a modlila se, aby to už měla za sebou. Této noci se jí zdálo, že sama Země se začala zadrhávat ve svých otáčkách, jen aby prodloužila muka její rodiny. Karen vstoupila už dřív do říše bezčasí, vlastní některým místům, z nichž část dokonce poznala profesionálně. Věznice, kupříkladu. Nebo kláštery. Ale ze všech míst, která znala, se čas vlekl nejpomaleji v čekárnách nemocnic. Tam se rodily černé díry času, v nichž celé rodiny prodlévaly po nekonečně dlouhou dobu, jakoby zavěšené v prostoru, v očekávání verdiktu, zda srdce hlavy rodiny opět naskočí po operaci trojitého bypassu, zda dítě bude zachráněno transplantací kostní dřeně, nebo už je zaslíbeno smrti. V takovou bezčasovou hrůzu se nyní proměnila její ložnice. S tím rozdílem, že život její dcerky nebyl v rukou zkušeného lékaře, ale jakési bestie.

„Jste ještě živá?“ zajímal se Hickey.

„Stěží,“ zašeptala s očima upřenýma na Fredrica Marche v televizi. March jí připomínal jejího otce. Ten pro ni byl vždy vzorem mužské rezervovaností a důstojnosti. Když ale přišlo na věc, udělal vše, co se od něj očekávalo a žádalo. Kdykoli si dopřála ještě jednu podívanou na Nejlepší léta našeho života s Marchem, a taky na toho chlapce, který přišel ve válce o obě ruce, když se chtěl učit na klavír –

„Povídám, žijete ještě?“ přerušil její myšlenky vetřelec. „Jo.“

„Tak byste měla být šťastná,“ mínil ten učitel života. Vycítila, že Hickey hledá záminku k zahájení války, a rozhodla se, že mu ji neposkytne.

„Protože spousta lidí, co by si zasloužila bejt naživu, je po smrti,“ pokračoval ten filozof. „Víte to?“ Koukala na něho a přemýšlela, koho má asi na mysli. „Vím.“

„Víte hovno.“

„Říkala jsem vám, že jsem byla zdravotní sestra.“ Hodil po ní okem. „Jste na to pyšná? Lidi tam v agónii umírají a čekají, až jim sestry milostivě ukápnou trochu léku proti bolesti, zatímco si ty sestřičky lakují v pohodě nehty a koukají na hodiny, kdy jim skončí směna.“

Tohle si nemohla nechat líbit. „Jsem hrdá na to, že jsem sloužila jako sestra. Vím, že to někdy není perfektní. Ale sestřičky musí poslouchat příkazy lékařů, nebo letí.“

Hickey zaúpěl a napil se whisky. „O doktorech mi nic nepovídejte, nebo se naseru.“

Karen si vzpomněla, že snad říkal, že všechny předcházející únosy z jeho ruky se týkaly právě doktorských dětí. Říkal něco v tom smyslu, že si doktoři kupují drahé hračky pro svou zábavu. To ale nemohl být jediný důvod, proč se na ně zaměřoval. Drahé hračky si kupovali i jiní muži. Z nějakého důvodu byli lékaři součástí řetězce trápení, které postihlo Hickeyho duši. „Kdy zemřela vaše matka?“ zeptala se.

Natočil k ní hlavu tak, aby na ni pohodlně viděl. „Co je vám ksakru do toho?“

„Jsem lidské stvoření, jak jste tak výslovně před chvílí zdůraznil. Snažím se pochopit, co vás přivedlo k takové zlobě, že naprosto cizím lidem provádíte tak hnusné věci.“

Pohrozil jí prstem: „Vy se ve skutečnosti nepokoušíte nic pochopit. Snažíte se mi namluvit, že pro mě máte jakési pochopení, ale děláte to jen proto, abyste si mě naklonila a já neublížil vašemu děcku.“

„To není pravda.“

„To teda sakra je.“

Znovu potáhl z láhve a potom Karen propálil svým neprůhledným pohledem. „Sdělím ti jedno malé sladké tajemství, sluníčko. Tvůj manžel a ty pro mě nejste neznámé osoby.“

„Jak to?“

Usmál se a po tváři se mu rozhostil výraz jakéhosi sebeuspokojení. „Už se ti rozsvěcuje v hlavě?“

Karen se před očima mihl jakýsi stín, jakýsi náznak rodícího se poznání a tento záchvěv stačil k tomu, aby se v křesle roztřásla. „Co máte na mysli?“

„Váš manžel pracuje v univerzitní nemocnici, mám pravdu?“

„Pracuje v několika nemocnicích.“

To byla pravda. Pravda taky byla, že univerzita poskytovala Willovi pro jeho výzkumy léčiv a narkotik potřebná zařízení. Na fakultě měl také jistou pozici, akademickou funkci, a kromě toho se na ní ještě věnoval své anesteziologii. Hickey mávl rukou:

„Tak pracuje na univerzitě nebo ne?“

„Pracuje. Tam jsme se poznali.“

„Jak romantické! Jenže já si o celým tom zařízení myslím něco úplně jinýho. Má máti tam totiž zkapala.“

Ten závan strachu a poznání, který ji roztřásl před malou chvilkou, se nyní usadil definitivně jako žmolek až na dně jejího srdce.

„Přijali ji kvůli rakovině hrdla,“ řekl jakoby pro sebe. „Už předtím ji několikrát řezali. Ani tentokrát to nemělo být nic velkého. Měli jí zavést do krku nějaký dýchací přístroj během operace, něco jako STD nebo tak.“

„SCD,“ opravila ho Karen. „Dýchací aparát. Spolu s hadičkou, která udržuje krevní oběh v dolních končetinách pacienta během jeho uspání.“

„Jo, přesně to měli udělat,“ pokračoval Hickey, „jenže právě na tohle zapomněli, takže se jí v krvi udělal jakýsi smotek nebo zhustek nebo co, něco jako melodie.“

„Embolie.“

„Správně.“

„A anesteziologem byl Will?“

„Na to vemte jed. Má máti sjela do hrobu přímo z toho operačního stolu. Mně řekli, že se tomu nedalo vyhnout, ale já jsem se tam ještě vrátil, mluvil jsem s chirurgem, co ji řezal, a ten mi to nakonec vyblil: že totiž odpovědnost za to, aby tu dýchací hadici připojili k pacientovi, leží na anesteziologovi, nebo jak mu nadáváte. Na tom uspávači.“

„Ale to není pravda,“ protestovala Karen. „Anesteziolog s tím nemá nic společného.“

„No jistě. Co jinýho byste mi asi řekla?“

„Za to je odpovědná jedna ze sester asistentek. Jestliže jí chirurg napíše v tom smyslu příkaz.“

„A povinností chirurga je ověřit si, že všechny příslušné hadičky jsou na místě… Ten řezník mi řek, že pod tím stolem máte nějakou krabici a že ten uspávač je povinen ji neustále kontrolovat.“

„Vy jste ho svými dotazy museli vyděsit k smrti. Udělal prostě všechno, aby to svalil na jiného.“

Z Hickeyho se vyvalilo jakési temné zasmání. „Vyděšenej, to teda byl, to ti povím.“

Zvedl se a opřel o loket. „Jen se neboj. Ten patlal si to už vodsral taky. Na plnej céres.“

„Žaloval jste ho pro chybný výkon?“

„Žaloval?“ Hickey se zachechtal. „O žalobě tu nepadlo ani slovo! Řek jsem, že za to zaplatil.“

„Co to znamená?“

„Co myslíte?“

„Zavraždil jste ho?“

Hickey luskl prsty. „Jo. Jako když luskne. Bůhví, kolik lidí jsem tím zachránil, když jsem svět zbavil toho popravčího.“

Karen se snažila ze všech sil, aby potlačila vzrůstající hrůzu i svou skrývanou bázeň, a pokoušela se vzpomenout, zda se Will někdy zmínil o podobném případu. Na žádný takový se však nemohla upamatovat. Nakonec nebylo divu. Jelikož sama opustila lékařskou fakultu s velmi smíšenými pocity, kdykoli Will zavedl řeč na pracovní problémy, vypínala naschvál pozornost. „A kdy se to stalo? Chci říct, kdy zemřela vaše matka?“ Hickey se posadil zprudka na posteli. „Má matka nezemřela, jasný? Byla zavražděna! Zabili ji doktoři, kteří na všechno srali. Ten váš manžílek tam ani nebyl přítomnej, když máti začala umírat. Byl tam jen na začátku, a pak na úplným konci. Po celou dobu tam byl nějakej jeho asistent.“

To musela být anesteziologická sestra, napadlo Karen a srdce se jí sevřelo. Praxe byla taková, že sestry vyškolené jako asistentky pro anesteziologii přejímaly od lékařů čím dál tím větší díl rutinních úkolů na operačním sále. Snižovalo to náklady na operace a umožňovalo to lékařům, aby se více soustředili na nejobtížnější případy. Právě tyhle praktiky Karen svého času znepokojovaly. Z praktického hlediska neexistovalo nic, co by bylo možno nazvat rutinní operací.

„A zřejmě se vybavoval po celou dobu operace se svým burzovním makléřem,“ rozvíjel Hickey, uložen pohodlně v polštářích, dál své fantasmagorie. „Bavil se, zatímco moje máti trpěla, až zdechla. Výsledek je jasnej: tvůj manžel zabil mou máti. A proto tu dneska se mnou trávíš tuhle noc, kočičko. Zásah osudu!“

Karen se snažila vymyslit způsob, jak přesvědčit toho nevzdělance o manželově nevině, ale záhy pochopila, že je to marné. Ten už měl svou utkvělou představu. Potřásla hlavou, jako by chtěla setřást poznání, že došlo k podstatné změně v její situaci.

Nyní Karen došlo, že Abbyiny šance na přežití musí přehodnotit. Až dosud považovala dceřin únos za neštěstí, za strašnou, leč náhodnou událost: jako je srážka s autobusem. Jenže tohle bylo nekonečně horší, neboť v každý okamžik tohoto zločinu, od chvíle, kdy se v Hickeyho hlavě ten nápad zrodil až k samotnému závěru tragédie, který pro ně uchystal tam kdesi v temných koutech své duše, byl prosycen zlovolností, poháněn nenávistí a zaměřen na pomstu.

„Jak dlouho jste to proti nám plánovali? Chci říct, že stejnou věc jste už provedli jiným lékařským rodinám. To všechny ty lékařské rodiny měly podíl na úmrtí vaší matky?“

„Ne. Doktory jsem si vybral z důvodů, které jsem vám vysvětlil. Jsou to sběratelé drahých a luxusních hraček. Seděj pořád na poradách a sjezdech a z toho důvodu jsou poměrně snadným cílem. Došlo k tomu skutečně zvláštním způsobem. Vašeho manžela jsem měl na seznamu ještě předtím, než zabil mou matku. Pak jsem ho jen přesunul na horní řádku.“

Karen stiskla ještě pevněji kolena k sobě. Hickey se odvrátil a začal se věnovat ději na obrazovce. Paranoia a nenávist, již vyzařoval na obrazovce Humphrey Bogart, rodící se zloba, se naprostou náhodou chystala vybít svůj náboj na rodině Fredrica Marche, muže, jenž si založil rodinu, o jejímž láskyplném vnitřním prostředí se Bogartovi ve filmu nikdy ani nesnilo a nezdálo. Karen si vzpomněla na to, co jí Hickey vykládal o smrti svého otce. Hickey přikázal svému bratranci, aby zabil člověka, který ho přivedl na svět. A Huey ho poslechl. Otcovražda! Člověk, schopný takového činu, se nezastaví před žádnou jinou vraždou!

„Vám jde přece o peníze, ne?“ nadhodila a pozorovala výraz jeho tváře ve světle obrazovky.

Hickey se musel přeptat: „Cože?“

„Povídám, že to hlavní, o co vám jde, jsou prachy, ne?“

„Jistě, děvenko.“ Jako by se usmál, ale oči zůstávaly chladné. „O co jinýho?“

Karen dbala na to, aby na sobě nedala nic znát, ale její duše se začala propadat do bezedné temné hlubiny. Abby ten únos neměla přežít. Bude žít jen do okamžiku, kdy Hickeyho žena dostane peníze. Pak Abby zabijí a její tělíčko skončí někde v příkopě, dokud na ně nenarazí nějaký tulák. Ano, předchozí oběti Hickeyho hry možná zůstaly naživu, ale tentokrát to bude jiné. Tentokrát to nebylo jen o penězích.

Účelem je vyřídit si účty s Willem. Proto mě chtěl navíc znásilnit. Jak by se o tom Will dozvěděl? Přece z výsledku pitvy. Tedy po mé smrti. Zabije i mě. Protože pitva odhalí v mém těle jeho semeno –“

Těžko uvěřit, že jednoduchý řetěz myšlenek může člověka naprosto znehybnit, ale Karen cítila, že se jí celé tělo i duše mění v mrtvou hmotu, jako kdyby ji Hickey udeřil do hlavy kladivem.

Posledním hnutím mysli věděla, že se musí udržet za každou cenu v chodu. Svou hrůzu musí udržet na uzdě. Hickey se chystá zabít Abby – to je základní fakt, z něhož bude odsud dále vycházet, a jemuž podřídí veškerý svůj další postup. Jako prvního musí varovat Willa. Musí se dozvědět, že vyčkávání do rána a vyplacení výkupného není cesta, která jim vrátí dceru. Ještě nevěděla, jak to provede, ale absolutně jistě věděla, že jestliže jim úsvit nepřinese hmatatelnou naději na vrácení Abby, bude muset ona sama zabít Hickeyho. Jestliže Hickey nebude mezi živými a nebude moci vydat pokyn k popravě dcery, zbývá naděje, že ten obr v lese sám couvne před brutalitou požadovaného činu a úkol nesplní. Ale napřed se Karen musí dostat ven z ložnice. Bez Hickeyho.

*****

Will ležel na kanapi v obytné části svého apartmá s horkým ručníkem přehozeným přes obličej. Pohled na poloobnaženou Cheryl ho již unavoval, stejně jako naslouchání jejím pokleslým analýzám Willova manželství a jeho současné situace. Předtím nachodil míle sem a tam po kobercích hotelového apartmá, obcházel nábytek ve snaze spálit energii, která z něho marně sálala samou touhou co nejrychleji zachránit dcerku. Tohle cvičení spolu s následky svého předchozího zápasu s Cheryl zhoršilo stav jeho bolestivých kloubů natolik, že si musel vzít několik utišujících tabletek, které nosil vždy při sobě pro případ skutečně nouzových situací. Tabletky spolu s horkým ručníkem skutečně poněkud tišily bolesti, ale hlavou se mu honily myšlenky překotně jako pod elektrickým přepětím. Odvedle se stále ozývaly výzvy k nákupům, produkované komerčním televizním kanálem, jímž si Cheryl se skleničkou rumu a koly v ruce rozšiřovala duševní obzory.

Willovy myšlenky přeskakovaly z jedné na druhou, jako kdyby přepínal televizní kanály. V duchu viděl sám sebe, jak vtrhává do ložnice, cpe Cheryl její pistolku pod sanici a nutí ji, aby mu prozradila, kde ukrývají jejich dceru. Clint Eastwood by to neudělal lépe. Jenže Cheryl udeřila hřebíček na hlavičku: tady nejsme v kině. Pokud bude Abby pod Hickeyho kontrolou, může Will téhle děvce trhat nehty kleštěmi a v ničem mu to nepomůže. Až by došlo na půlhodinové kontrolní zavolání, pro jeho Abby by to znamenalo jen nevýslovné strádání či přímo smrt.

Will se pokusil podívat na situaci odtažitě, jakoby ze strany. Jako na tajenku z hádankářského časopisu. Jako na šachovou partii se šesti kameny ve hře. Jenže sázka byla tak vysoká, že se nemohl rozhodnout k žádnému tahu. Nebyl s to ani spatřit možný tah. Cheryl tvrdila, že neví, kde Huey vlastně vězní jeho dceru. Will sice nevěděl, zda jí má věřit, nebo ne, ale i kdyby to věděla –a jemu se nějak podařilo to z ní dostat –, bylo by to málo platné, neboť Cheryl mu tvrdila, že to místo je tak vzdálené od civilizace, že se tam žádná policie během třicetiminutového okna, které vzniká ve vzájemné komunikaci tří spolupachatelů, nedostane. I tomuhle Will byl ochoten uvěřit, protože to – rozhodně z Hickeyho pohledu – dávalo smysl, a také to odpovídalo tomu, co mu řekla Karen ohledně místa věznění. Takže, aby Will mohl zachránit Abby, musela by Cheryl nejen znát přesně místo, kde spolupachatel dceru drží (a ještě to Willovi přiznat), ale navíc se před Hickeym tvářit, že všechno probíhá, jak má, tedy podle jejich plánu, zatímco by se státní policie a agenti FBI řítili k místu činu.

Jak ji má Will přesvědčit? Hrozbami? To stěží. Jakékoli násilí či dokonce muka, jimiž mohl Will tu dívku počastovat, bylo s největší pravděpodobností jen slabým odvarem toho, čeho se tahle zastrašená osoba mohla nadát, nebo si myslila, že se může nadát, od svého Hickeyho, jestliže ho zradí. Podplatit ji? To by mohlo připadat v úvahu, ale muselo by se postupovat krajně opatrně. Tohle jistě napadlo i ostatní otce, když se ocitli v téže situaci před rokem… a ty pokusy selhaly. Ptejme se, proč selhaly? Proč Cheryl zůstává Hickeymu věrná? Chlapovi, který ji dle jejího vlastního přiznání neustále mlátí? Co by musel Will udělat, aby tu její zvrácenou loajalitu nahlodal? Nabídnout jí milion? Konec konců, milion dolarů by v hotovosti Will dal nějak dohromady. Ale zabralo by mu to několik dnů. Tudy cesta nevede. Aby měl jeho úplatek kýžený efekt, musela by Cheryl dostat peníze na ruku ještě dřív, než by došlo k předání výkupného, a to se má předat dnes, hned časně z rána. Nebo by jí musel úplatek předat alespoň současně. Teď se počítá s tím, že Karen provede telegrafický převod výkupného do některé banky na pobřeží. Kolem Biloxi a Gulfportu operovalo několik poboček banky Magnolia Federal, hlavní banky státu. Byla velká pravděpodobnost, že si Hickey zvolí jednu z nich jako místo výběru té obrovské sumy v hotovosti. Většinu rodinných financí držel Will v cenných papírech, ale na účtu Magnolia Federal měl běžný účet se sto padedesáti tisíci dolary. Otázka zní, zda příslib téhle částky v hotovosti plus dvou set tisíc dolarů jako výkupného, které připadne také jí, bude dostatečnou motivací k tomu, aby se Cheryl obrátila proti manželovi? To se Willovi nezdálo pravděpodobné. Lékaři, otcové unesených dětí, jistě řešili tentýž problém – neměli prostě dostatek peněz na hotovosti.

Ručník na Willově tváři pomalu vychládal. Vstal, došel do koupelny, položil ho do umyvadla a nechal proplachovat horkou vodou. Maně zavadil pohledem o svou tvář v zrcadle nad umyvadlem, a co spatřil, ho udivilo. Nebyla to jeho tvář. Co viděl, byl výraz laboratorní myši chycené v bludišti, jehož stěny se rozestupují a podlahy propadají, takže oběť musí skákat sem a tam, jak jí přikazuje neviditelný manipulátor v pozadí…

Vyždímal horký ručník, vrátil se na pohovku a přehodil si látku opět přes hlavu. Okamžitě se mu před vnitřním zrakem vyrojily obrazy mučené Abby. Musel se namáhat, aby je obratem potlačil. Proč si Hickey vybral jeho a jeho rodinu? Byla tím rozhodujícím faktorem Willova sbírka uměleckých předmětů? Všichni lékaři, které si až dosud Hickey zvolil za své oběti, sbírali cenné předměty, všichni se ocitali v situacích, kdy museli opouštět své rodiny na dobu delší než dva dny. Cheryl mu sice nesvěřila, jak pachatelé zjišťovali, kdy a kam ten který doktor odjíždí, ale Will předpokládal, že má Hickey nějakého komplice zaměstnaného v okolních nemocnicích, nějakou sestřičku nebo saniťáka, kteří mu dávají tipy. Někoho, kdo odposlechne něco tu a tam z hovorů kolem operačního sálu nebo na chodbách. Na tom teď ale nezáleží. Karen, Will a Abby jsou nyní v oku hurikánu a všechno visí na vlásku v jakémsi dočasně rovnovážném stavu. Ostatně Will už za své praxe viděl nejednoho rodiče poté, co jim zemřelo dítě, a dokázal si představit, jak to s rodinným životem zamává. Smrt dítěte, to je emoční Hirošima, zanechávající za sebou totální spoušť. Svět se promění ve stín sebe sama. Manželství se rozpadnou. Sebevražda je sladkým východiskem z pekla a cestou slibující naději na setkání s tím, koho ztratili.

Jako lékař se Will občas zamýšlel nad tím, která z nemocí je nejhorší. Neoperovatelná rakovina? Průstřel břicha, jak tvrdí vojáci? Rozdrcená varlata? Pustošivá jizva na tváři mladé dívky? Ve skutečnosti žádná nejhorší nemoc či znetvoření neexistují: ta nejhorší rána je vždy ta, která postihla vás. Nejhorší nemoc je ta, kterou trpíte vy.

A přesto – mezi všemi zly, co jich na světě je, existuje jedno nejhorší, a Will vždy věděl, které to je. Mělo vždy sto podob a jen jednu podstatu: dítě ztracené a osamělé v parku, v černé tmě a v bolestech, sténající o pomoc, když pomoc nepřichází. To děcko má tisíc tváří, z nichž každá je podobna fotografiím, rozvěšeným v samoobsluhách po nástěnkách, přetištěným na letáčcích, jež vám rodiče vhazují do poštovní schránky nebo na obaly s mlékem. Poznáváte toto dítě? Viděli jste ho poslední dobou? Děti zanechané bez pomoci. Na útěku. Unesené. Existuje něco horšího než dítě strádající a volající ve tmě? Ach ano – muka rodičů těch dětí. Vracejí se milionkrát k té proklaté chvíli, kdy si jen na vteřinku odskočili do krámu, aby se podívali, co tam mají nového – a dítě je navždy pryč! Proklatá chvíle, kdy jste souhlasili s tím výletem do okolí. Před očima provinilého rodiče se pak navěky odvíjejí scény, jež si nezadají s žádným z Goyových hrůzyplných obrazů. Odcházejí a vracejí se s neúprosnou pravidelností, aby vás mučily – a umučily – v obviňujícím sebeprokletí.

Will spočíval na divanu ve svém luxusním apartmá a hluboce vnímal, že se nachází jeden krok od věcnosti, v níž bude provždy vinen. Jistě, nemohl předpokládat, že někdo jako zlosyn Hickey se ho během lékařského sjezdu chystá připravit o všechno, na čem on, Will, pracuje celý život. A přesto, někde uvnitř, to věděl. Tušil. Básník Yeats pro to měl už dávno svůj výraz: věci se rozpadají. Toto byla lidská verze entropie, zákona, jemuž podléhá sám vesmír na své cestě k chladné smrti. Jako jsou na jedné straně lidé, kteří vždy budují, pořádají, organizují, staví a plánují, existují na druhé straně tvorové, sloužící chaosu: loupí, ničí a zabíjejí. Will věděl, že jeho názor na svět je poněkud paranoidní, a přesto kdesi v nejhlubší hlubině srdce mu dával za pravdu. To jen v poslední době si dovolil polevit v ostražitosti. Propadl pohodlí. Nechal se ukolébat hmotným dostatkem. Popustil ve své ostražitosti a nyní do jeho světa vtrhl chaos jako nespoutané tornádo.

Na to všechno bude muset reagovat. Dát odpověď. Musí přijít s odvetou. S násilnou odvetou. Nikdy nepopřával sluchu názorům, že nechá-li se věcem volný průběh, samy si najdou cestu do kladného vyústění, v „to nejlepší“. Takového názoru se přidržují lidé, kteří přijímají od osudu, cokoli se osudu zamane jim udělit, a nazývají to „tím nejlepším“, v patetickém pokusu se s tím smířit. Ale Will Jennings pracoval na tom, aby dosáhl toho nejlepšího završení. Právě na příkladu svého otce se naučil, že jakémukoli selhání či krachu je nutno předcházet aktivním postojem.

Celou situaci musí chladně a neúčastně posoudit. Karen mu vždy zdůrazňovala, že jeho největším trumfem je vrozený instinkt. Will však tušil, že jeho instinkty jsou neoddělitelně svázány s emočním aparátem. A emoce nemají při řešení problému, jaký musel nyní rozlousknout, žádné místo. Ze všeho nejvíc teď potřebuje čistou, na kost vypreparovanou logiku. Nahý rozum a nic víc!

Will věděl, že jsou situace, kdy nečinnost je tou nejlepší radou a přístupem. Každý doktor vám to potvrdí. Jenže kdykoli se lékař rozhodne, že zaujme pasivní postoj, prakticky se rozhodl, že ustoupí samotné přírodě a nechá pracovat imunitní systém, který se ve svém vývoji zdokonaloval miliony a miliony let. Jenže podlehnout nečinnosti této noci by znamenalo, že se Will podřídí systému vytvořenému nějakým Joem Hickeyem, chlapem, kterého Will nezná ani nechápe, který si však umanul, že si na něm vylije veškerou svou zlobu na svět a zničí vše, co je Willovi drahé. Na to Will nemůže přistoupit. Cheryl ho může stokrát přesvědčovat, že podřízení se, nečinnost a pasivita, čekání na ráno jsou tím nejlepším prostředkem, jak dostat Abby zpátky živou, ale Will si byl jist, že je to cesta do pekla. Stejně jako to činil doposud, bude spoléhat na svůj instinkt, předtuchu a úvahu.

Ručník na obličeji mu opět vychladl. Z ložnice sem stále doléhal vlezlý hlas reklamy, která právě nabízela jakési „faux saphires“, ať už to bylo cokoli. Will se rozhodl. Odhodil osušku na koberec a posadil se na pohovce. Musí získat víc informací. Cheryl tvrdila, že tenhle únos se podobá ostatním jako vejce vejci. Jenže Will nějak tuší, že to není pravda. Čím se tedy liší? Něčím, co sama Cheryl nezná? Něčím, co zná, ale neví o tom? Se slabým zasténáním, vyvolaným bolestmi v kloubech, se Will zvedl a přešel do ložnice.

*****

Tou dobou se MUDr. James McDill ve městě Jackson probíral horami fotografií, pečlivě založenými do speciálních alb. Protože místnost určená pro výslechy zadržených osob unavovala oba manžele svou uzavřeností, dali přednost práci v otevřeném společném prostoru, v němž lomozila noční směna oddělení vražd. Agent Chalmers se pokoušel vyždímat z počítače nějaké další údaje, avšak zatím marně. Počet „Joeů“, dopustivších se trestného činu na americkém Jihu, byl překvapivě vysoký. Navíc většina z nich měla ještě přízvisko typu Joe-Bob, Joe-Ed, Joe-Dee, Joe-Jimmy a podobně. Jeden byl dokonce Joe DiMaggion Smith. Jenže ani jeden z nich ani zdaleka nepřipomínal Margaretě tvář toho jediného pravého, který napadl právě ji. McDill jí navrhl, aby si odpočala a alespoň na chvíli se natáhla na pohotovostním rozkládacím lůžku u stěny, ale Margereta odmítla. Už zase seděla nad další knihou a probírala se trpělivě stránkami. Oči jí hořely jakýmsi nově probuzeným zájmem a doktora McDilla to velmi těšilo. Byl to signál, že po dlouhých měsících očistce se jeho žena vrací do světa živých.

McDill usrkl studenou kávu a zabořil pohled do alba před sebou. Tváře pachatelek v neúprosném světle policejních lamp. Křivé úsměvy podvodnic s falešnými šeky. Vyzáblé obličeje prostitutek na kokainu. Žádná z nich neměla ani stopu půvabu, jímž disponovala ona „Cheryl“. V paměti si uchoval obrázek krásky, která ho donutila probdít celou noc v apartmá hotelu Beau Rivage a která vypadala jako zvolená královna maturitních plesů. McDill si uvědomoval, že mu ta mrcha jaksi zkrásněla ve vzpomínkách, nicméně si byl jist, že si její rysy vryl do paměti tak přesně, že by ji poznal i o půlnoci bez lucerny. A ještě něco: kdyby mezi těmi fotkami byla také „Cherylina“, vyjímala by se mezi ostatními jako růže mezi trním.

McDill si protřel oči a otočil další stránku. Přejížděl očima po neznámých tvářích, když ho vyrušil hlas agenta Chalmerse, který hovořil hlasitě s detektivem Washingtonem právě o případu McDillových. Chalmers projevil dostatek taktu a v přítomnosti paní McDillové se ani slůvkem nezmínil o znásilnění. Zato bylo cítit, jak velmi obdivuje promyšlenost pachatelova plánu.

„Za prvé, není v tom žádný trik, jak dostat to výkupné,“ vykládal Chalmers. „V tom klasickém smyslu, chápeš? Ta suma je v podstatě nízká, a tudíž snadno likvidní. Vydíraná osoba je s to peníze sehnat bez velkého rámusu. Za druhé – když padá klec, manžel je mimo město. Dítě zmizí a jeho matka se ocitne v moci jednoho z ničemů na celou noc. Ženská část gangu vyhmátne manžela na pobřeží, zatímco třetí člen bandy drží dítě někde na neznámém třetím místě. Po celou dobu akce funguje princip kontrolních telefonátů jako absolutní pojistky. Tím pádem se narušuje klasický model vydírání. Jinými slovy, riziko se neutralizuje. Ráno se vyděšená se manželka vydá do banky, už celá měkká, a odešle penízky na manželovu adresu. Jasný jako facka. Jackpot!“

Detektiv Washington zamyšleně přikyvoval: „Máme proti sobě vychytralýho smrada. A co uděláme, až zjistíme, o koho jde? Ty půlhodinový kontroly nás držej v šachu. Cokoli uděláme, může přivodit smrt rukojmím, a to dřív, než vůbec zjistíme, kde se právě nachází.“

„Musíme nasadit nejlepší techniku na celou dobu akce. Jakmile dokážeme, že jiná cesta neexistuje, Frank Zwick nám opatří vrtulník, vyhledávače GPS a všechno ostatní už od dnešního rána.“

„Myslíš, že jiná cesta není?“ optal se Washington.

Chalmers přikývl: „Nikdy jsem nepotkal kriminálníka, který by se zastavil a nechal toho, dokud mu hrajou karty do ruky. Tlačej na pilu tak dlouho, až se ucho utrhne. Maj to v povaze.“

„No, v tom máš asi pravdu.“

„Musíme najít nějakou záchrannou brzdu. Jestli ještě ráno, až to výkupné připluje do banky, nebudeme vědět, s kým máme tu smůlu, jsme pěkně nahraný.“

McDill zavřel oči a snažil se neposlouchat, co se tu mluví. V Chalmersově hlasu rozeznal tón člověka věřícího, že může světu vnutit svou vůli. McDill věděl, jak iluzorní taková představa je. Denně prováděl řezy do hrudních košů svých bližních a věděl, že vnutit svou vůli jen obyčejné tělesné tkáni je nad lidské síly. Jestliže se větší množství lidí ocitne v nebezpečné situaci a každý je tam sám za sebe, můžete v nejlepším případě doufat, že to nikdo neodnese smrtí. K tomuto poznání vedla McDilla jeho zkušenost z Vietnamu. Tehdy tam pracoval jako mladý přidělený medik. Tehdy také viděl na vlastní oči, jak se spousty a spousty situací vymykají z rukou těm, kdo se je pokoušeli řídit – s těmi nejlepšími úmysly. Jako tenhle agent Chalmers. Chalmers byl klasickým příkladem podporučíka, toužícího vysloužit si prýmky a hladovějícího po akci. Chalmersova víra v moc moderní techniky připomínala McDillovi vzdáleně stejnou víru, jíž propadali jeho velitelé ve Vietnamu. McDill mohl jen doufat, že zvláštní agent Chalmers, pověřený jejich úkolem, má už alespoň nějaké zkušenosti.

Znovu zaostřil pohled na sérii neznámých ženských tváří a pak unaveně obrátil stránku. Dech se mu zastavil v hrdle. Ze stránky na něj hleděla nevinná tvářička téže Cheryl, která by byla ozdobou každého maturitního tabla!

„Agente Chalmersi! Mám ji! To je ona!“ zvolal, dřív než si to uvědomil.

Chalmers spolkl druhou polovinu věty a otočil se k McDillovi. „Víte to jistě?“

„Naprosto.“

Chalmers přispěchal k doktorovi a prohlížel si fotografii, na niž McDill ukazoval prstem. „Kdo to vlastně je?“ chtěl vědět doktor. Chalmers vyňal snímek z úchytů a četl z jeho rubu: „Cheryl Lynn Tillyová. To mě podržte! Cheryl! Účastní se akce pod vlastním jménem! Možná že ti ostatní taky? Proč se k sakru neobjevila v prohledávačích federální služby CIC?“

Přeběhl ke svému pracovnímu stolu a na klávesnici počítače začal vyťukávat data odečtená z fotografie. Detektiv Washington se postavil za něho a složil ruce na hrudi. Neuplynulo ani pár sekund a z centrály CIC se začala sypat data na obrazovku.

„Má tam pár malých záznamů. Pokus o uplatnění falešných šeků. Jedno zadržení pro prostituci. Třicet dní v okresní věznici. Žádný násilný čin. Jste si jist, že je to ona?“

„Absolutně.“

„Dobrá. Pošlu kopii téhle fotky do hotelu Beau Rivage. Možná si jí všiml někdo z personálu.“

„Co uděláte v tom případě?“

Chalmers zvedl obočí a zhluboka se nadechl. „Zavolám přepadovku. Jestli je tam přítomna o tomhle víkendu, musíme považovat váš předpoklad za správný. Půjde o únos a ten už bude v běhu. A to je akce jako hrom. Jako další krok musíme zjistit, zda nás jeden odhalený pachatel může přivést na stopu ostatních kompliců. K vedoucímu bandy.“

Chalmers se otočil k Margaretě McDillové, která všechny tři muže pozorně sledovala s jakousi obavou v očích.

„Jste dost při smyslech, abyste nám mohla pomáhat, paní McDillová?“

„Jakkoli si budete přát,“ přisvědčila tiše.

Chalmers zvedl telefonní sluchátko a zarazil se. „Jedno je nutné jim přiznat: mají nervy ze železa. Přihnat se na stejný místo po roce a opakovat stejnej zločin, to už chce pořádný sebevědomí.“

„Vy jste je neviděl v akci,“ odpověděl McDill. „Myslej si, že jsou neprůstřelní.“ Agent FBI si poklepal na pistoli: „To teda nejsou.“

*****

Karen se pomalu a nekonečně dlouho houpala na židli s pažemi obtočenými kolem holení a bradou zabořenou mezi kolena. Hickey se stále povaloval na lůžku a sledoval závěrečné scény mezi Bogartem a Fredrickem Marchem z filmu The Desperate Hours. Karen cítila, že je blízka nervovému zhroucení. Aniž si to uvědomovala, vytrhávala si z temene jeden vlas za druhým. Navenek se její stav ještě nijak neprojevoval, ale niterně tušila, že ji celá situace záhy zlomí. Vědomí skutečnosti, že se Hickey chystá zabít Abby proto, aby se z falešné příčiny pomstil Willovi, bylo nad její síly.

Musí Willa varovat!

Nabídka jídla byla nejlepší výmluvou, jak se dostat ven z ložnice, ale Hickey by ji mohl klidně sledovat až do kuchyně. Na chvíli zadoufala, že by ho mohla udolat ke spánku vypitá whisky, ale ten mizera se zdál být vůči alkoholu imunní. Dvakrát v průběhu filmu, když dávali reklamy, odešel do koupelny. Jednou, aby se vymočil, podruhé, aby si zkontroloval své stehy. Ani jednou se neodvážila hmátnout po telefonu, natož pak pokusit se odskočit si do Willovy pracovny k počítači a k e-mailu.

Přestala se houpat. Měla dojem, že k ní Hickey promluvil a že to přeslechla, jak se soustředila na osnování svých zákeřných plánů.

„Říkal jste něco?“ přeptala se.

„Povídám, že mám hlad. Jděte něco ukuchtit.“

Málem vyskočila nadšeně ze židle, ale přinutila k rozvážnému jednání. „Co by to mělo být?“

„Co máte?“

„Sendvič?“

Z obrazovky se ozvaly výstřely. Bogart padl na zem. „Do prdele. Co já vím? Něco teplýho k snědku.“

„Mám tam krabí filé. Můžu ho ohřát.“

„Dobrý.“ Pohlédl na ni kalným zrakem. „Mohla byste ho šoupnout do omelety?“

„Jistě.“

„To jsem předpokládal. Že umíte vařit jako ti v televizi, nebo ještě líp. Než ti z pořadu Domácí vařečka, nebo jak se to jmenuje…“

Karen se pokusila o zasmání, které se jí valně nepovedlo. Vstala ze židle a vydala se ke kuchyni. „Ještě něco jiného?“

„Hlavně ať je to rychle.“

Kývla a vyšla.

Jakmile zaklapla dveře, pustila se do neslyšného klusu po chodbě. V kuchyni postavila pánev na hořák a zapálila na nejvyšší plamen. Pak vyndala z ledničky filé, tři vejce a lahvičku Squeeze Parkay. Spustila vejce do kapsy županu, filé zastrčila do mikrovlnky a kostku margarinu vhodila na pánev. Sňala z držáku na stěně bezdrátový telefon a vyťukala číslo Willova pracoviště.

„Anesteziologická komora,“ ozval se hlas operátorky z lékařské asociace, jíž byl Will členem.

„Tady Karen Jenningsová. Potřebuji –“

„Mluvte hlasitěji, prosím.“

Karen zvýšila intenzitu svého šepotu. „Jsem Karen Jenningsová. Potřebuju zaslat zprávu mému manželovi na jeho pager na síti SkyTel.“

„Prosím. Píšu si. Můžete diktovat.“

„Musíš něco podniknout. Jinak se chystají –“

„Promiňte, to je ta zpráva?“

„Ano. Totiž ne! Počkejte.“ Měla si to promyslit předem. Pečlivěji. Cizí osobě teď nemůže všechno vyložit do detailu. Operátorka by mohla zavolat na policii z vlastní iniciativy. Karen vyňala jedno vajíčko z kapsy pláště, naklepla ho a vylila žloutek na horké filé.

„Haló? Zpráva zní takto: Musíš něco podniknout, než nastane ráno. Abby zemře tak jako tak. Karen. Máte to?“

„Ano, paní. To vypadá skutečně na těžký případ.“

„Taky je. Počkejte. Ještě něco dodám. Přidejte tam: Potvrď příjem e-mailem.“

„Víte co, paní Jenningsová? Takové zprávy já nemohu jen tak přijmout. Neměla byste raději zavolat devět jedna jedna?“

„V žádném případě! Chci říct, že to v tomto případě nepomůže. Jde o malé děvčátko s rakovinou jater. Manžel pracuje s týmem pro transplantace a případ nesnese odkladu.“

„Ach bože, bože,“ řekla operátorka. „O játrech já vím své. Můj bratr trpí hepatitidou cé. Okamžitě vzkaz vyřídím.“

„Musíte to poslat přes SkyTel. Je to úplně nový pager.“

„Mám to celé na obrazovce přede mnou. Spolehněte se. Jestli má zapnutý pager, zprávu dostane určitě. Mám dojem, že SkyTel vyřizuje dodatečně i vzkazy, které přišly, i když byl pager vypnut.“

„Děkuju vám.“ Pak Karen ještě napadlo: „Kdyby vám nezavolal a nepotvrdil, že tu zprávu přijal, mohla byste ho zavolat do jeho pokoje v Beau Rivage v Biloxi a předat mu ji?“

„Ano, paní. Hotel Beau Rivage. Polovina našich doktorů je dnes v tom hotelu.“

„Díky. Děkuju mnohokrát.“ Karen zavěsila přístroj na stěnu chvějící se rukou. Nefalšovaná účast operátorky byla jako hojivá mast na otevřenou ránu. Karen byla v pokušení vyvalit na ni celou tu strašnou historku, vyzvat ji, aby zavolala policii a –“

„Nevoní to špatně.“ Karen zemřela na místě.

Hickey stál ve dveřích a kolem beder měl obtočený krvavý ručník. Chvíli ji propichoval očima a potom pohlédl na stěnu za ní. Oči se proměnily v led. „Co děláte u toho telefonu?“

V Karen by se krve nedořezal. Aby se vyhnula jeho pronikavému pohledu, otočila se a koukla na telefon. Kolem telefonu byly přilepeny a zasunuty pohlednice a fotografie z různých míst a zapomenuté vzkazy. Sáhla do jejich změti a vytáhla jeden snímek.

„Dívala jsem se na Abbyinu školní fotografii. Nijak nemůžu uvěřit, že to, co se s ní děje, je opravdové.“

Do toho zapípala mikrovlnka. Karen otevřela dvířka a vytáhla talíř s krabím masem zapečeným do omelety. Cítila, že se k ní Hickey blíží, ale tvářila se sebevědomě. Chvějící se rukou naťukla druhé vajíčko a spustila ho na omeletu.

Hickey jí sevřel prsty předloktí tak, že jí bolest projela páteří až do mozku. „Koukni se na mě,“ přikázal tvrdě.

Pozvedla k němu zrak. Jeho oči byly oči šelmy prohlížející si kořist.

„Co je?“ dělala hloupou.

Hickey na ni jen mlčky koukal a studoval každé hnutí v její tváři, sebemenší záchvěv obličejového svalu, každičký tep na krční tepně.

„Spálí se to,“ pravila přiškrceně, vymanila silou svou paži z jeho sevření a sáhla po obracečce. Když ji zasunula pod omeletu, objal ji Hickey pažemi zezadu kolem pasu, jak by to učinil milující manžel sledující svou ženu při práci v kuchyni. Při jeho doteku přeběhl Karen mráz po zádech, ale nedala nic znát. Zvedla omeletu z pánve a dala jí sklouznout na talíř. Hickey přitom neuvolnil své objetí a pohyboval se zároveň s ní.

Když byla omeleta na talíři, řekl Hickey: „Jseš malá šelmička, viď?“

Karen neodpovídala.

„Mám tě pořád pod palcem. Nezapomeň na to.“

Otočila hlavu a pohlédla mu do očí: „Jak bych mohla?“

Rysy v tváři mu ztvrdly a Karen měla předtuchu, že jí teď srazí na kolena. Aniž měla tušení, co v tom případě sama udělá.

„Přines to jídlo do ložnice,“ řekl nakonec. Až teď uvolnil své sevření. „A nezapomeň vzít taky tabasco.“

Pak se otočil zády a odkulhal chodbou do ložnice.

Karen nevěděla, jak dlouho tam stála bez dechu, ale zřejmě dlouho, protože konečně když vydechla, měla co dělat, aby rychlými nádechy vpravila do plic dostatek kyslíku. Kolena se jí podlamovala. Opřela se o kuchyňský stůl, ale ani to nepomohlo. Nakonec se natáhla celým tělem přes kuchyňskou linku až ke stene. Musela se přidržovat kohoutku, aby se celá nesvezla nekontrolovaně na podlahu.

Kapitola 13

Will seděl v křesle blízko postele a pozoroval Cheryl. Ta stále ještě trůnila na lůžku podložená polštáři, s pistolí po ruce a televizí meloucí v pozadí. Jediný rozdíl byl teď v tom, že si konečně přetáhla přes hlavu jednu z Willových domácích košil. Už hodinu ji Will vyslýchal ohledně Hickeyho, ale bez valného výsledku. Pověděla mu o něm prakticky všechno, co považovala za bezpečné, ale jinak byla ochotna se bavit jen o svých zájmech, jako je aromaterapie nebo cvičení reiki.

Cheryl si jaksi vzala do hlavy, že přechod od kurvení se v autech a bordelech ke vkládání rukou v zájmu přenosu energie, praktikovaného technikou reiki, je přirozený vývoj. Will zkoušel ukolébat její pozornost popisováním úspěšnosti jiných terapií při léčbě artritidy, jenže jakmile se dostal na tohle pole, nebylo síly, která by Cheryl vrátila k tématu, jež teď jediné Willa zajímalo.

Will změnil taktiku a začal se vyptávat na Hueyho. V tom se na stolku ozvalo jakési zabzučení. Napřed vyskočil, neboť si myslil, že ho štípe nějaké zapomenuté zvířátko, ale vzápětí mu došlo, že se ozývá jeho nový pager na SkyTelu. Měl ho nastavený do režimu vibrace ještě od podvečerní přednášky.

„Co se děje?“ zajímala se Cheryl.

„Něco po mně lezlo.“ Dal si záležet, aby pečlivě nahlédl pod polštář na křesle. „Nějaká plotice či co.“

Zasmála se. „Ani bych se nedivila. Tady se dějou věci. Tady v brožuře píšou, že bazén se zavírá v osm večer. To je dost brzo, ne?“

„Nepřejí si, abyste tu plavala, nýbrž hrála v kasinu.“

„Aha.“ Oči se jí zaleskly. „Hrajete?“

Will nemyslil na nic jiného než na to, co mu píše pager. Neměl ho nastavený na veřejnou síť, takže zpráva musela být nutně od Karen. Kromě ní by službu SkyTelu mohli ke spojení v tuto noční dobu přemluvit snad jen jeho kolegové, z nichž většina je však přítomna v tomto hotelu.

„Ani ne,“ odpověděl ve snaze neztratit nit konverzace. „Život je i tak plný překvapení.“

„Jste nudnej patron.“

„Poslyšte, chci do koupelny.“

Cheryl pokrčila rameny a obrátila opět pozornost k reklamním nabídkám. „Jestli potřebujete…“

Will spěchal do koupelny, zaklapl za sebou pevně dveře, vytrhl pager z držáku u pásku kalhot a stiskl tlačítko Příjem. Na zelenkavém pozadí displeje četl:

MUSÍŠ NĚCO PODNIKNOUT, NEŽ NASTANE RÁNO. ABBY ZEMŘE TAK JAKO TAK. POTVRĎ PŘÍJEM E-MAILEM. KAREN.

Přelétl zprávu ještě jednou, dokud mu plně nedošel obsah šokujícího sdělení. Abby zemře tak jako tak… Co to znamená? Upadla dcera do diabetické krize? Zvečera jí Karen vpíchla osm jednotek inzulínu a na nich by měla Abbinka vydržet až do rána. Anebo že by Karen zjistila něco nového o Hickeyho úmyslech?

Musíš něco podniknout, než nastane ráno… Co do čerta může podniknout, aniž by ohrozil Abbyin život? Odpověď se však skrývá v druhé části sdělení: Abby zemře tak jako tak. Karen se tudíž musela dozvědět něco o Hickeyho úmyslech. Smysl sdělení je tedy tento: Will musí riskovat dceřin život, protože jinak ji nic nezachrání!

Will se rozhlédl po koupelně, jako by v ní hledal návod, co dál. Jako jediný potenciální nástroj se nabízela žehlička s napařováním. Zatímco na ni bezmyšlenkovitě hleděl, zaslechl, že v ložnici zazvonil na toaletním stolku telefon. Pohlédl na hodiny: tři ráno. Hickeyho pravidelná kontrola. I skrz koupelnové dveře slyšel tlumený Cherylin hovor. Jen několik slov a znovu ticho, respektive neutuchající drnčení televize. Pustil z kohoutku horkou vodu a čekal, až se naplní umyvadlo.

Potom namočil ve vodě další ručník, vyždímal ho a přiložil si látku na obličej. Jak se mu do tváří a spánků vracela krev, stalo se něco překvapivého a podivného: jeho duševní zrak se rozostřil a pak znovu zaostřil tak, že pronikl mlhou, jež ho zaslepovala během několika posledních hodin. Náhle mu před očima vyvstaly jako živé tři navzájem oddělené obrazy: Abby jako rukojmí držená kdesi v lese. Karen lapená v jejich domě v Annandale. A on sám jako sloup stojící v hotelové koupelně. Všechny tři scény viděl tak jasně, jako divák z první řady přizemiv divadle. V jejich vzájemné souvislosti, jako najednou promítnuté do různých částí televizní obrazovky. Viditelná a neviditelná vlákna svazující všech šest aktérů v jeden celek v čase a prostoru, jedno soustrojí s šesti pohyblivými součástkami. A kdesi uprostřed jeho mozkovny se rozhořelo poznání, vyúsťující do jedné prosté skutečnosti: Will má přesně třicet minut na to, aby provedl kroky k záchraně Abby. Má k dispozici vždy jen třicet minut – a nebude mít nikdy ani o vteřinu víc. Třicet minut mezi jednotlivými kontrolními telefonáty. Tato nebo příští půlhodina, každopádně jedna z příštích půlhodin, představuje okno Willovy reálné šance něco podniknout, jež mu ponechal při svých výpočtech Hickey.

Will začal jednat. Ručník mrštil do umyvadla a vyrazil do ložnice za Cheryl. Musí z té děvky vyrazit, co ví. Vyrazí z ní všechno, všemi prostředky. Protože mu lhala předtím, je pravděpodobné, že mu lže, i pokud jde o místo pobytu Abby. Tvrdí, že neví, kde je Abby vězněná. Je možné, že to neví. Žádný z otců jednajících v tomto dramatu před ním to z ní nedostal – a Will nepochyboval, že to na ni zkoušeli všelijak. Jak asi? Nasnadě byla pistole. Jenže pokud šlo o pistoli, Abby poskytovala Cheryl nedotknutelnost a imunitu. Protože účinek jakékoli hrozby – mučení, pálení žehličkou a jiné – byl neutralizován přesvědčením oběti, že druzí dva pachatelé budou pokračovat ve hře až do konce. A pokud oni drží dítě ve své moci, oběť Willova mučení se neodváží k žádnému razantnímu kroku.

A dále: i kdyby se Willovi podařilo Cheryl zlomit, kdyby mu pověděla, kde se Abby nachází, bylo by to stejně málo platné. Cheryl by s ním musela nadále spolupracovat až do chvíle, kdy Will nebo Karen dceru v pořádku najdou a převezmou. To znamená, že by musela spolupracovat a hrát s sebou i během Hickeyho kontrolních telefonátů, tedy po dobu dalších nejméně tří nebo i více hodin. Čím ji může přesvědčit, aby na takovou hru přistoupila? Rány a šrámy na jejím těle svědčí o tom, že bolest a trápení snadno snese, a jen bůh ví, jaké hrůzy na ni pouštěl Hickey v minulosti. Ta ženská k němu cítí loajalitu, která byla nad Willovo chápání. A přesto…

Když vyprávěla o kontaktech, které získala na hollywoodské producenty, o kontaktech, které jí Hickey tak rázně zatrhl, zářily Cheryl oči. Přičemž nešlo o nic světoborného a Cheryl se s tím ani netajila. Vždyť šlo jen o pitomé roličky v měkkém pornu, které se promítá po kabelové televizi v pozdních nočních hodinách. Jenže na tohle Cheryl zabírala. Byl to pro ni krůček nahoru – a ona to věděla. Byl to i krůček stranou, stranou od Joea Hickeyho. I tohle si musela alespoň krajíčkem mysli uvědomovat. Uvědomovat si, že není stvořena jen pro nikdy nekončící prostituci a zločin.

Aby dokázala zradit Hickeyho, musela by uvěřit, že tomu pacholkovi dokáže uniknout. K tomu potřebuje peníze. Dost peněz nejen na to, aby mu utekla, ale aby vůbec zmizela z těchto krajů. Aby se stala někým jiným. Taková nabídka by se jí mohla i zamlouvat. Stopy po Cheryl – barové tanečnici – nechat za sebou navěky v prachu cest. Jenže než se Willovi podaří schrastit dostatečně velkou částku, která Cheryl uspokojí, bude se už hrát poslední jednání – v Hickeyho režii. Když Cheryl dříve zvečera odešla do koupelny, volal Will dolů do hotelu a informoval se, zda hotel proplácí šeky. Kasino používalo systém TelChek a banka měla limit čerpání dva a půl tisíce dolarů – na deset dní. Vzhledem ke své schopnosti by se Willovi možná podařilo přesvědčit manažera v kasinu, aby přijal jeho šek znějící i na hotovost vyšší než dva a půl tisíc, ale to by nejspíš fungovalo jen v případě, že by ty peníze začal vkládat zpátky do hry hned v kasinu. „Jste v pořádku?“ ozvala se Cheryl.

„Jo.“ A možná, že by mohl vyzvednout dva a půl tisíce z bankomatu ze své kreditky a pak to použít jako peníze do hry v kasinu? Panebože, už začínám blbnout, pomyslil si. Jediné hry o peníze, které ovládal, byly blackjack a jednadvacet, a i to nijak valně, a navíc nic z toho nehrál od svých studentských let.

Pravé oko se mu z ničeho nic zakalilo a uvnitř bulvy ho zabolelo tak ostře, jako by si tam vrazil jehlu. Prodromální fáze migrény, diagnostikoval se ihned. Euforická jasnozřivost, jež ho navštívila před několika minutami, byla pryč, nyní vystřídána opileckým rozostřením zraku jako v těžké kocovině. Jeho třicetiminutové časové okénko pomalu odtikávalo do věčnosti… Abby zemře tak jako tak…

Ještě nikdy v životě nepociťoval tak bezvýchodné zoufalství. Směs paralyzující hrůzy a marnosti, jakou musí zakoušet zvířata zahnaná do kouta. Abby je jeho tělem, krví, duší… Její přežití je otázkou Willova přežití… Nikdy nespatřil tvář ničemy Hickeyho, ale jakási jeho vyabstrahovaná podoba se mu vznášela před zakaleným zrakem, kývajíc se ze strany na stranu jako k útoku přichystaná kobra. Bolest v oku dosáhla prahu snesitelnosti. Poslepu sáhl do brašny a vytáhl hned čtyři tabletky Advilu a polkl je. Pak zatáhl za splachovadlo a otevřel dveře.

Cheryl se ani neobtěžovala obdařit ho pohledem.

„To volal Joe?“ přeptal se pro jistotu.

„Jo. Všechno je v richtiku, přesně jak jsem řekla.“

Will na ni pohlédl zbytky zraku: zakrytá jeho košilí, dole zbytky vlastních šatů, po ruce pistoli.

Vycítila jeho pohled a koukla na něho. „Co si mě tak prohlížíte? Změnil jste názor, pokud jde o mé masáže?“

„Možná.“

Rozevřela oči, v nichž byla jakási Uraženost. „Ale já možná taky. Před chvílí jste mi navykládal řadu moc ošklivých věcí.“

Ošklivých věcí… Tahle potvora je spolupachatelem únosu jeho dcery a má tu drzost, nebo otrlost, vykládat mu tady o nehezkých věcech…

Přiblížil se k posteli s očima zaměřenýma na zbraň. Když dosáhl okraje postele, něco ho přimělo ji začít obcházet. Pokračoval kolem křesla, kolem okna, z něhož pozoroval dění v zálivu, a dál, až do prostorného obýváku. Tam stál divan, skřínka s barem, psací stůl, jídelní stolek. Podíval se na svůj notebook ležící na stole. Z téhle mašinky promítal před nějakými osmi hodinami videoklipy pro zaujaté publikum, pyšný na sebe a plný sebeuspokojení, s myšlenkou na úpis akcií za nový lék a na dividendy, jež mu z toho balíku poplynou. Tolik práce investoval, tak vysoká byla očekávaná odměna! A místo toho –jaká ironie! K čemu mu budou všechny prachy světa, bude-li Abby ležet v hrobě? Bože, kolik času strávil mimo domov, daleko od ní, když pracoval na vývoji svého Restorase? Kolik hodin strávil nad vymýšlením toho stupidního názvu? Kolik diskusí o tom vedl s lidmi z reklamního oddělení firmy Klein-Adams? Restorase… Neuroert… Synpticin…

Jeho bloudící myšlenky jako by náhle narazily na překážku. Jeho zrak zabloudil od notebooku k brašně se vzorky léků. Restorase! V brašně měl pět ampuli s prototypem nové drogy. A co je důležitější, měl v ní také dvě ampule Anectinu. Všechny ty věcičky byly součástí soupravy pro předvádění lidem od Klein-Adamsů. Všem lékařům je dobře známo označení Anectine, čili obchodní název pro succinylcholin, pro depolarizační relaxant, proti němuž Will právě vyvíjel svůj Restorase. A má tam také jedno balení injekčních jehel: dvě obyčejné a dvě speciálně lidmi od firmy vyvinuté dle Willových pokynů. Tyhle stříkačky na stlačený plyn byly s to vpravit terapeutickou dávku Anectinu do těla pacienta během půl vteřiny od prvního kontaktu s pokožkou.

„Succinylcholin,“ zašeptal si Will pro sebe. Tělem mu projelo chladné zachvění. Zároveň s tím se mu před duševním zrakem promítl obrázek z testů prováděných v loňském roce, obraz, který by nepřipravenému laikovi vyrazil z těla dech. „Co tam pořád děláte?“ ozývala se zase Cheryl. „Přemejšlím.“

„Zavaří se vám mozek.“

Will otevřel brašnu se vzorky a přesvědčil se ještě jednou, že v ní má všechno, co potřeboval. Pak zavřel oči a vyvolal si na víčkách podobu dcerky Abby a ten obraz si duševně umístil až do samotného středu svého vnímání. Její smějící se pusinku, drobné šikovné tělíčko, její rozhodnost převyšující průměr dětí z okolí, vlastnost, kterou si vykovávala a pěstovala v průběhu své dětské války s juvenilní cukrovkou. I když jeho Abby žila po celou dobu na samém ostří katastrofy, přesto možná cítila šťastnější než většina jejích vrstevníků. Will byl na dcerku nevýslovně hrdý. Abby byla plamínek, který hořel v kadlubu jeho srdce a ohříval ho. A ta děvka odvedle právě ohrožuje její život. Oni ji uvrhli do temné jámy opuštěnosti, zoufalství a hrůzy. Ať už se Cheryliny minulé osudy odvíjely jakkoli, faktem zůstává, že spolupracuje s Hickeym ze své vlastní vůle. A nikoli jednou, ale šestkrát, jak sama přiznala. Šest dětí si prošlo peklem. Dvanáct rodičů. Takže jestli jí teď dá nahlédnout do podobného pekla, řekla si o to sama. Vysloužila si to!

Vrátil se do ložnice a nedal na sobě nic znát. Ale místo toho, aby se zase svalil do křesla, došel až k posteli a prohlížel se svrchu Cheryl asi stejným způsobem, jako hleděl na svou ženu, když se chystal k lásky hrám.

Koukala na něj odspodu. „Copak?“

„Chci vás políbit.“

Dokázala se začervenat. „Cože?“

„Chci vás políbit.“

„Nelíbám se,“ řekla roztržitě. „Je to příliš osobní.“

„Ale já chci.“

Kousla se do rtů. „Žádný cicmání.“ Pak ale rozepjala čtyři knoflíčky košile a stáhla si podprsenku. „Můžete mě líbat sem.“

Usmál se a sklonil k její hrudi.

„Co vás přimělo změnit názor?“ zeptala se jaksi smířlivě.

Jakmile se tváří dotkl ňadra, přehodil přes její tělo pravou paži, jako by se chtěl dlaní podepřít na druhé straně. Tam také nahmátl rukojeť pistole, sevřel ji, napřímil se rázně a namířil ji hlavní přímo do tváře.

„Co to děláte?“

„Natáhni si zpátky to prádlo.“

Učinila to spěšně a bez váhání.

Will si od pasu vytáhl pager a ukázal jí displej: „Přečti si poslední zprávu.“

„Jakpak?“

Bývalá kurva musí o pagerech něco vědět, byl si jist Will. „Stiskni na něm Příjem.“

Vzala pager do ruky, chvíli na něm hledala a pak stiskla tlačítko. Will viděl, jak na displeji nabíhají písmenka, a viděl také její oči, jak se zužují a čtou zprávu. Řekl:

„Právě jsem tu zprávu dostal od mé ženy. Víš, co znamená?“ Zatřásla odmítavě hlavou.

„Povím ti to. Joe se chystá zavraždit mou holčičku. Ať udělám, co udělám. I když dostane požadované výkupné.“

„To neudělá!“

„Když mi Karen sděluje, že jo, tak jo.“

„Joe by jí nikdy nedovolil odeslat takovou zprávu. Je to omyl.“

„Žádný omyl, Cheryl. Má žena je chytřejší než celej tvůj Joe a našla způsob, jak mi to sdělit. Vem to na vědomí. A teď mi koukej povědět, kde vězníte Abby.“ Zamrkala zmateně. „To nemůžu. Nevím, kde je.“

„V tvým vlastním zájmu doufám, že to víš.“ Do tváře se jí náhle vrátil sebejistý výraz. „Chcete mě zastřelit? Poslužte si. To už jsme spolu procházeli, doktore.“

„Střelba tady nepomůže, to je pravda. Nasadíme jiné prostředky, vážená.“

Přes její sebejistý výraz jí přejel stín skrývané obavy. „Co máte na mysli?“ vyřkla vyšším tónem. „Už jsem vám to vysvětlovala předtím. I kdybych věděla, kde ta holka je, a i kdybyste mě donutil vám to říct, policie se k ní nikdy nedostane včas. Joe mi zavolá za pětadvacet minut. Jestli mu neodpovím, Abby je mrtvá. Jasný jako facka. Jestli mu odpovím a řeknu jedno klíčový slovo, vyjde to nastejno. A vy to slovo neznáte. Takže mi vraťte pistoli a zapomeneme na to.“

Na Willa jako by se snášel oblak surrealistického neskutečna. „Pamatujete si, jak jste mi říkala, že vám nemůžu provést nic, co vám už někdo jiný neudělal předtím?“ Hleděla na něho vyčkávavým pohledem. „No – ano.“

„Jste na omylu. Pamatujete si aspoň něco z mé včerejší přednášky?“

Zase se kousla do rtu a svraštila čelo. „Postavte se!“ přikázal jí. „Vyliž mi prdel.“

Will si přehodil pistoli do levé ruky a pravou ji popadl za paži a sevřel. Sám se podivil, že v ruce necítí obvyklou bolest. Cítil, že mu mozek vylučuje endorfiny v pětinásobné dávce nad normál. „A teď mi rozvaž pásek od kalhot, děvko!“ přikázal jí. „Cože?“

„Jak jsem řek.“

Sáhla mu k pasu a rozepjala opasek.

„Teď ho vytáhni ven.“

„Cože?“

„Povídám, vytáhni opasek ven.“

Cheryl vysoukala pásek z úchytů kalhot. „A teď se zvedni a přines sem támhletu židli.“

Neměl na mysli čalouněné křeslo, ale dřevěnou židli s rovným opěradlem, která stála opřená o stěnu. „Přitáhni ji sem a sedni na ni.“

„Ne.“

Naprosto nečekaně jí Will vrazil facku. V očích se jí objevil úžas, jaký by od tak protřelé ženské nečekal. Zároveň s ním však i něco jiného: jakási smířlivost s tímto způsobem jednání. Tomuhle jazyku ta kurva rozumí, napadlo Willa. Vyskočila a doběhla pro židli. Přivlekla ji k posteli a čekala, co dál.

„Posaď se na ni,“ přikazoval Will. Cheryl to neprodleně provedla. Will odložil zbraň, popadl opasek ležící na posteli, připoutal jí trup k opěradlu židle a vzadu opasek sepnul. Pak došel do koupelny, přinesl odtud ze skřínky dlouhý ručník a přivázal jí nohy k opěrkám židle.

„Začnu ječet,“ oznámila Cheryl.

„Kolik je libo. Ať ti třeba ulítne hlava. Pak ještě vysvětlíš Joeovi, proč jste nedostali ty prachy.“

„Právě vraždíte své dítě,“ zkoušela to znovu. „To vám nedochází?“

Will ji už neposlouchal. Odstoupil od ní a prohlížel si výsledek své práce. Kdyby ječela, mohl by to být problém větší, než si asi sama přála. Ale nikdy nevíte, co dokáže s lidmi udělat strach. Proto se ještě jednou otočil, přešel do obýváku, přinesl odtud smotaný pár ponožek ze svého kufříku a bez varování ho nacpal dívce mezi čelisti jako roubík. Ta vykulila oči. Will se sehnul, nadzvedl židli i s dívkou a převrhl celé břemeno na postel. Pak židli i s tělem rozhoupal a takovým způsobem dostrkal svázanou Cheryl až doprostředka postele. Tam ji převrátil na záda, takže ležela s nohama vytrčenýma nahoru jako na porodním stole.

„Kdybyste pečlivěji poslouchala mou přednášku,“ oznámil jí chladně, „dozvěděla byste se něco o paralyzujících svalových relaxantech.“

Cheryl jen poulila oči. Přednášku zřejmě vůbec neposlouchala a soustředila se na eskamontáže, které prováděla s očima, jen aby ho svedla. Myslila při ní na budoucí průběh jejich akce, kdy ho dostane nahoru k pokojům a vytáhne na něj zbraň a přinutí ho zajít do jejího pokoje. Ledaže by se jí podařilo přemluvit ho, aby ji pozval sám do svého pokoje v naději na nějaký rychlý sex. Což byl nejspíš její původní plán.

Will sáhl do příruční brašny a vytáhl odtud ampuli s Anectinem. Vzápětí vytáhl také obyčejnou injekční stříkačku. Cheryliny oči ten nástroj přitahoval, jako by ji uhranul. Bezmocně sledovala, jak Will odstraňuje z ampule čepičku, jak zajíždí jehlou dovnitř a natahuje šedesát miligramů Anectinu do kalibrované nádržky stříkačky. Will věděl, že mnoho lidí trpí iracionálním strachem z jehel. Jako anesteziolog to pozoroval ve stovkách případů.

„Tohle je succinylcholin,“ oznámil jí profesionálním tónem. „Jakmile ti ho vpíchnu, přestane ti fungovat kosterní svalstvo. To je to, jehož pomocí hýbeš kostrou. Jenomže z kosterního svalstva sestává také tvá bránice. Takže zatímco budeš nadále vidět, slyšet i myslet, ztratíš schopnost dýchat. A vůbec – hýbat se.“ Dívce se v očích objevila vykroucená bělma. „Ale tuhletu proceduru si můžeš ušetřit, kamarádko,“ navrhoval Will. „Stačí, řekneš-li mi, kde je teď Abby, a já tu stříkačku zase uložím tam, kam patří.“

Cheryl kývala freneticky hlavou. Will se nad ní sklonil a vytáhl jí ponožky z úst. Cheryl se nadechla. „Přísahám bohu, že nevím. Prosím vás, jen mě s tím nepíchejte.“

Will uchopil dálkový ovladač od televize a zvedl hlasitost zvuku skoro na maximum. Reklamní agent právě prodával omezenou sérii porcelánových talířů s vyobrazením podobizen prezidenta Ronalda Reagana a jeho manželky Nancy (jen sto padesát dolarů za celou soupravu). Když zasouval ponožky Cheryl zpátky do pusy, pokusila se ho kousnout. Will se vysoukal po kolenou na postel vedle ní. A jak ležela na zádech, přehodil přes ni pravé koleno a dosedl jí na břicho. Její kolmo zdvižená stehna mu teď sloužila jako opěradlo. „A teď si můžeš zaječet. Jenže to nebude trvat ani pět sekund poté, co to do vás naperu. Poslouchejte dobře, vy hloupá huso. Když jsem poprvé spatřil, jak používají tuhle látku, byl jsem ještě medik. Doktor to píchnul chlapovi, co byl na héráku a pobodal policajta. Pohled to byl děsnej. Taky jsem viděl vrahy, které tahle věcička proměnila v bezmocné kojence. Jen sebou praštili na podlahu. Neudrželi ani stolici ani moč. Stačilo jim pak už jen hodit jim na pusu přístroj a dýchat místo nich. Celou tu dobu si uvědomují, že jestli jim teď přestanete pumpovat vzduch do plic, za chvilku jim zabliká mozek naposledy, aby vzápětí zhasl jako levná žárovka. Musí to být stejný pocit jako být zaživa pohřbívaný.“

Cheryl sebou trhala jako šílená ve snaze vymanit se z pout, takže cukala nejen židlí, ale i celým Willovým tělem. Jakmile jí ale Will přiložil špičku jehly k tepně na krku, ztišila se jako beránek. „Teď máš na vybranou, děvko. Buď mi pomůžeš zachránit mou dceru, nebo sama zjistíš, jak chutná smrt.“

Cheryl zavřela napevno oči a hned je zase otevřela. Z koutků očí se jí vyřinuly slzy. „Nevím nic,“ mumlala skrz ponožky. „Přísahám.“

„Něco ale víš?“

Divoce mlátila hlavou ze strany na stranu. Will provedl jemný vpich, zatlačil na píst stříkačky a vstříkl dívce malou dávku preparátu do těla.

„Prosím,“ sténala skrz ponožku, „přestaňte…“ Sténání jí odumřelo v hrdle. Víčka se jí zatřásla a obličejové svalstvo se zkroutilo daleko rychleji, než by to kdo dokázal vědomě. Paže jí vystřelily nahoru, aby jí vzápětí padly na prsa. Celé tělo se náhle napjalo a ztuhlo. To jí do krevní oběhu a do svalstva pronikala chemikálie jako zničující bouře. Určitě se jí uvolní také svěrač, bohužel průvodní jev aplikace Anectinu. Zápach už o tom svědčil. Will tohleto všechno očekával. V nemocnici na to byli připraveni lépe. Will už znal ze zkušenosti, jak reagují selata, myši, opice druhu rhesus, a také tvor homo sapiens. Pokusy se však vždy odehrávaly pod zdravotnickou kontrolou. Její oči zeskelnatěly a zůstal v nich odraz bezmezně hrůzy. Will jí vytrhl balíček ponožek z úst, spustil se z jejího břicha, usadil se vedle ní a začal promlouvat: „Vím, že zažíváte hrůzu. Alespoň máte představu o tom, jakým děsem prochází právě teď má dcera.“ Cheryl ležela zkroucená na posteli jako kamenná socha. Socha s živýma očima.

„Tuhle proceduru budeme s tvým tělem provádět opakovaně, dokud mi nepovíš, kde vězníte mou Abby. Můžeš si ušetřit velké trápení, řekneš-li mi to hned.“

Will pozoroval cvičeným zrakem, že jí obličej začíná šednout. Sledoval také postup promodrávání nehtů. Hypoxie, nedostatek kyslíku, si začala již vybírat svou daň. Za chviličku ztratí tahle dívka vědomí. Než stačil vyjmout z brašny ampulku s Restorase, byla Cherylina pokožka promodralá po celém těle. Will se rozhodl neztrácet čas naplňováním speciální kontaktní stříkačky. Uchopil obyčejnou, natáhl do ní padesát miligramů svého nového preparátu a vstříkl jí ho na jeden zátah do žíly v ohbí lokte. Asi po dvaceti vteřinách dívčina víčka ožila. Zamrkala jimi. Z očí se jí znovu spustily slzy. Cheryl byla opět rozmražená.

„Vůbec se mi nelíbí, co s tebou provádím, ale nutíš mě k tomu. Joe mě k tomu nutí.“ Poté jí poklepal povzbudivě na paži a rukávem jí vytřel slzy z očí. „Vím taky, že si nepřeješ tuhle zkušenost opakovat. Zbývá ti jediné – mluv!“

„Ty mizero,“ zašeptala Cheryl. „Kvůli tobě jsem se posrala. Jsi horší než Joe. Horší než ti všichni.“

„Kde je Abby? Mluv.“

„Už jsem vám řekla, že nevím.“

„Víš víc, než mi říkáš. Účastnila ses toho už pětkrát, tak o tom snad něco víš! Kde je ten pickup? Kde se máte sejít s Joem, abys mu předala peníze?“

„V hotelu u Brookhavenu,“ vypadlo z ní.

Brookhaven byl odtud padesát minut jízdy, k jihu od Jacksonu.

„Vidíš,“ povzbudil ji Wi, „to už je něco, co jsem nevěděl. Dobrý začátek, jen tak dál.“

„Víc už nevím.“

„Víš víc, než přiznáváš. Jak se jmenuje ten motel?“

„The Truckers Rest.“ Zaprosila náhle: „Prosím vás, už mi to nedělejte. Prosím prosím prosím!“

Will se rozhodl nedat se obměkčit. Teď bude ze železa. Teď z Cheryl promlouvá malé dítě, děvčátko, které prosí kruté monstrum, aby jí neubližovalo. Tím monstrem je pro ni Will. Musel si připomenout, že jeho vlastní dcera právě teď možná prosí a žebrá stejným způsobem a zapřísahá jiného, aby jí neubližoval. A tahle potvora za to z části taky může. Před očima mu z ničeho nic vytanul jiný obraz. Obraz muže stojícího na letišti a čekajícího na obžalovaného. Ten chlap stál u telefonní budky a dělal, že s někým hovoří. Tu vytáhl zpod kabátu pistoli, kterou měl předtím uloženou dvacet let ve skříni doma. Ta pistole tam ležela dvacet let, jako by tam čekala na den, až ji někdo použije k vraždě. Obětí byl malý chlapec. Will nevěděl, zda je schopen dopustit se vraždy ze msty. Ale věděl jistě, že je schopen zabít, aby zabránil smrti někoho jiného. Ano, byl schopen tuhle děvku mučit, jen aby uchránil před bolestí a smrtí svou dceru.

S chladnou nezúčastněností nacistického doktora vrazil té ženské podruhé zpět do pusy smotané ponožky a vstříkl jí dalších sedmdesát miligramů Anectinu. Hleděl jí přitom upřeně do očí, sledoval, jak se jí obličej začíná smršťovat a proměňuje se v kámen. Hrůza, která se jí v očích odrážela, jako by zobrazovala stav lidského vědomí před miliony let. Nebo jako by pozoroval tonoucího člověka ze vzdálenosti dvou metrů. Will nyní natáhl do stříkačky dávku Restorase a pozoroval Cherylinu tvář. Hrůza v ní se rozlévala do šíře, až se ten výraz rozpadl na kousky. Jakmile začal mozek hladovět po kyslíku, tvář zlhostejněla. Cheryl zmodrala. V tu chvíli aplikoval Will připravenou dávku protilátky. Když preparát přivedl dívku opět k životu, chvěla se po celém těle jako osika. „Kde je Abby?“ dorážel na ni v tu chvíli Will. „Kde je v tuto chvíli?“

Zdálo se, že se Cheryl chystá promluvit. Vytáhl jí ponožky z úst. „Vodu,“ zasípala. Will přešel k umyvadlu, namočil klůcek bílého hadru, vrátil se ke své oběti a vyždímal jí několik kapek do úst. „Jen pomalu, pomalu.“

„Ještě,“ zaprosila a divoce se rozkašlala. Will vymáčkl ještě několik kapek. Z hrudi se jí vydraly dva tři vzlyky. Cheryl právě nahlédla do prvních předsíní pekla, kam se většina lidí nikdy tak zblízka nepodívá. Ta zkušenost jí naprosto otřásla. „Jestli vám něco řeknu, Joe mě zabije.“

„Ten je odsud dvě stě padesát kilometrů. Zato já jsem tu, těsně vedle tebe. Jestli mi řekneš, kde je Abby, tahle jehla se vrátí do kufříku a ty dostaneš tolik peněz, že budeš moci začít někde jinde od začátku. Nový život. Kdekoli si zamaneš.“

„Na něco jste zapomněl, doktore. Až mi Joe zavolá, mohu zabít vaše dítě jedním domluveným slovem a taky myslím, že to udělám – za to, co se mnou provádíte.“

Will nehnul ani brvou. „Ty si ale nepřeješ, aby Abby zemřela, že ne? Ten dojem jsem získal, už když jsme hovořili o dětech vůbec a o tvém těhotenství.“

Sklopila oči, otočila hlavu.

„A ty sama taky nechceš zemřít, že ne? Ale zabiješ-li mi dítě, zemřeš taky. Tak či onak. Ono je jedna věc o smrti hovořit nebo si s ní jen tak zahrávat, když tě chytne deprese. Jiná věc je stát na jejím prahu doopravdy. Chutná zle, že jo?“

Otočila se k němu tváří. Will pokračoval:

„Ty si myslíš, že když se těm minulým dětem nic nestalo, že se také nic nestane naší Abby. Jenže v tom se mýlíš. Tentokrát je to o něčem jiném. Moje žena zjistila, v čem je rozdíl. Právě proto mi poslala tu zprávu. Tak o co jde? V čem je to tentokrát jiné? Mluv!“

„V ničem.“

Naklonil se nad ní a chytil ji pevně za bradu. „Otevři oči a pověz mi, v čem tkví ten rozdíl. A nenuť mě, aby ti dával další injekci. Po pravdě řečeno to pro tebe začíná být pěkně nebezpečné.“

Konečně na něho pohlédla. Will teprve nyní vnímal správně barvu jejích očí. Byly šedomodré, zdaleka ne tak blankytné, jak by to očekával u plavovlásky. „Tak mluv!“

„Zabil jste Joeovu matku.“

Will jen zamrkal očima. „Co to blábolíš?“

„Vloni jeho matka, teda Joeova, zemřela během operace a doktor, který ji operoval, pak vysvětlil Joeovi, že to bylo v důsledku vaší chyby. Řekl, že jste nebyl dostatečně pozorný. Dokonce jste prý ani nebyl na sále.“

„Cože?“

Willovi se promítly v hlavě všechny případy minulého roku jako ve zrychleném filmu. Některé operace byly bezproblémové, jiné komplikovanější. Loni byl přítomen u osmi set padesáti operací, ale ty, jež končily exitem pacienta, si pamatoval všechny.

„Jmenovala se Hickeyová?“

„Ne. Simpkinsová. Byla znovu provdaná.“

„Simpkinsová?“

„Joe říkal, že si to jméno nebudete pamatovat. Že to je důkaz, jak dalece je vám to fuk. Ale jemu to fuk není, to teda ne.“

„Ale já si ho pamatuji. Byl to ten případ s SCD.“

„Cože?“

„S nuceným dýcháním. Operatér operoval bez přístroje a paní Simpkinsové se udělal pulmonární embolus. Vmetek.“

„Embolus,“ opakovala. „Ano, to je ono, krevní sraženina.“

„Viola Simpkinsová!“ vzpomněl si Will. „Tak se jmenovala!“

K Willovi se obraz té situace vrátil jako na živé scéně. Chirurg, operující tu ženu, byl vizitační profesor a celý případ vyvolal roztržku mezi Willovou lékařskou fakultou a institutem, který ho k nim vyslal.

„S její smrtí nemám já naprosto nic společného. Ano, byla to chyba, ale já na tom nemám nejmenší podíl.“

„Ale ten chirurg řekl Joeovi, že je to vaše vina.“

„Dobrá. Povím Joeovi, že za to nemůžu a jak to všechno bylo. Donutím toho mizeru profesora, aby mu to řekl sám.“

„To asi těžko. Ten už to má za sebou. Joe mu to dal sežrat.“

Willa polilo horko. Hickey zavraždil chirurga, protože jeho matka mu zemřela pod kudlou? Tak tohle na něm vyzvěděla Karen! Proto mi poslala tu zprávu! A proto je jisté, že Joe se chystá zabít Abby. Aby mě ztrestal!

„Jenže s tím se mi Joe nikdy sám nesvěřil,“ pravila Cheryl.

„Protože věděl, že byste byla proti vraždě, že?“

Will uchopil Cheryl za paži. „Cheryl, musíte mi povědět, kde drží mou dceru. Joe se ji chystá zavraždit. Vždyť tomu dítěti je teprve pět let!“

Hleděla na něho mrtvýma očima. „Už jsem vám řekla: nevim, kde jsou.“

Will natáhl do stříkačky sedmdesát miligramů Anectinu a znovu se vyšplhal rozkročmo na dívčino břicho. Cheryl se pod ním zoufale zazmítala. „Prosím vás, nedělejte to,“ žádala úpěnlivě. Pramínky krve označovaly místa předchozích vpichu na paži. Will přesunul špičku jehly k jejímu krku a přitiskl jí ji na kůži.

„Jsou někde západně od Hazlehurstu. Víte, kde to je?“ vykřikla znenadání.

Will přitlačil na jehlu ještě víc: „Tam, kde osmadvacátá okresní křižuje mezistátní pětapadesátku?“

Divoce přikývla: „Tam. A za tou křižovatkou je srub, asi tak dvacet nebo pětadvacet kilometrů od ní.“

„Dvacet, nebo pětadvacet?“

„To nevím. Nikdy jsem tam nebyla. Není to na hlavní cestě. Jedete lesem a minete asi dvě nebo tři staré dřevařské cesty.“

„To je k ničemu. V takových lesích bývají stovky stezek, loveckých chat a podobně.“

„Pro boha živýho, vždyť se vám snažím pomoct!“

„Jakým způsobem volá Joe Hueymu?“

„Cože?“

„Přes pevnou linku nebo přes mobil?“

„Přes mobil. Žádná pevná linka tam není.“

„Co jiného ještě víte?“

Potřásla hlavou. „To je všechno. Přísahám bohu.“

Bylo jasné, že Cheryl je u konce se silami. Přesto četl Will v jejích očích ještě jakousi stopu nevyřčeného. Stopu něčeho, co stále ještě skrývala. Chystal se vrazit jí ještě jednu dávku, ale ve skutečnosti se to bál už riskovat. Ještě nikdy neaplikoval nikomu tři dávky za sebou a tuhle ženskou potřebuje živou a při vědomí, aby spolupracovala, až jí bude Hickey zase volat. Ale je-li to možné, je teď ze všeho nejdůležitější, aby se v okolí Hazlehurstu začalo pátrat po signálech vysílaných mobilem. Will vytáhl z kapsy útržek papírku, na němž měl napsáno číslo Harleye Ferrise, a znovu ho vytočil. „To mě tu necháte takhle svázanou?“

„Moment strpení. Rozvážu vás.“

Ferrisův telefon prozvonil čtyřikrát a pak se opět ozval proklatý záznamník. Jakkoli to Will očekával, měl pocit, že mu někdo zabouchl dveře před nosem přesně ve chvíli, kdy už doufal, že se dostane ven. Zavěsil a vytočil znovu, aby měl jistotu, že si nespletl číslo. „Za chvíli bude volat Joe,“ ozvala se Cheryl. Na Willových hodinkách bylo 3.26. Jakmile uslyšel zazvonění na druhém konci aparátu, zadržel dech. Třikrát. Čtyřikrát. Pak se ozvalo kliknutí a kovový hlas záznamníku mu začal odpovídat. Will měl už prst na tlačítku pro přerušování hovorů, když mu to v uchu kliklo ještě podruhé a ozval se mužský hlas. „Haló. Jsme doma.“

„Je to pan Harley Ferris?“

„Ano. Kdo volá?“

„Díky bohu! Pane Ferrisi, já jsem doktor Will Jennings. Mám tu jeden nouzový případ.“

„Ach bože, dětem se něco stalo?“

„Ne, pane. Nejde o vaši rodinu, nýbrž o moji.“

„Prosím?“

„Pamatujete si mě, pane Ferrisi? Byl jsem anesteziologem, když vaší ženě operovali žlučník. Sama si mě vyžádala.“

„Pamatuju si vás. Hráli jsme spolu před několika měsíci taky partičku golfu. Jenže teď je půl čtvrté ráno, pane doktore. Co se děje?“

„Moje dcera se dostala do neštěstí. Jsme v zoufalé situaci. Vy jí můžete pomoci. Ale dřív, než vám řeknu cokoli dalšího, slibte mi, že nezavoláte policii.“

„Policii? Nechápu.“

Will to musel risknout. „Pane Ferrisi. Včera večer mi unesli dceru. Nemůžu to hlásit policii, protože únosci by mi dcerku okamžitě zabili. Chápete?“

Chvíli trvalo, než Ferris tu informaci strávil. „Rozuměl jsem vám. Ale nejsem si jist, že vás chápu.“

„Jsem teď v Biloxi, v hotelu Beau Rivage. Moje žena je v našem rodinném domě v Annandalu. Jeden z únosců ji drží v našem domě. Moji dceru zase vězní někde na třetím místě, kdesi v lesích v okolí Hazlehurstu v Mississippi. Každých třicet minut vůdce tý bandy zavolá na místo, kde drží mou dceru. Vím, že používají mobil společnosti CellStar. Vy jste ředitelem CellStaru. Mohl byste vyhledat zdroj signálu?“

„Mohl, ale ne bez soudního příkazu.“

„Dřív než získáme nějaký soudní příkaz, bude moje dcera po smrti.“

„Jéžíši, neděláte si legraci, Jenningsi, že ne? Je to tak vážné?“

„Přál bych si, aby to nebylo tak vážné. Přísahám na život mé dcery.“

„Mobil používají obě strany?“

„Ten, co je v těch lesích, ho používá. Tam nemají pevnou linku. Je to dvacet či pětadvacet kilometrů od Hazlehurstu. Na konci dřevařských cest. V tuhle chvíli toho víc nevím.“

„No, v tuhle noční dobu nikdo moc netelefonuje,“ rozvažoval Ferris nahlas. „V té lokalitě máme jen jednu věž, už starší. Abych řekl pravdu, tu oblast pokrýváme jen velmi slabě. Abych mohl být konkrétnější, musel bych tam poslat naši sledovačku s aparaturou, jenže momentálně ani nevím, kde se naše vozy pohybují.“

„A kde tak asi mohou být?“

„Kdekoli po kraji.“

„A kolik těch vozů máte?“

„Dva.“

„Poslouchejte mě dobře, pane Ferrisi. Jestli ten zdroj signálu nenajdeme, je moje dcerka do rána mrtvá. A to i v případě, že těm zloduchům zaplatím výkupné.“

„Kolik chtějí?“

„Dvě stě tisíc.“

„To se nezdá až tak moc.“

„To je součást jejich plánu. Ve skutečnosti ale nechtějí jen peníze. Jde jim o to poškodit mě osobně. Můžete mi tedy pomoci?“

„Upřímně řečeno, pane doktore, zdá se mi to zralé na ohlášení FBI.“

„Ne. S tím oni počítají a jsou proti tomu pojištěni.“

„Jenže, mám-li udělat takovou věc –“

„Tady nejde o žádnou věc, ale o živé dítě! Jen si vzpomeňte, jak to bylo před chvílí. Když jsem vám zavolal a vy jste si v první chvíli myslil, že se něco stalo vašim dětem. Je to jen dvě minuty!“

Po chvíli mlčení se ozvalo z aparátu. „Tak dobře, sakra. Podívám se, co se dá dělat.“

„Dejte mi slovo, že nebudete volat FBI. Vaše čestné slovo.“

„Až do rána budu o všem mlčet. Ale jestli ten zdroj signálu vysledujeme, přivoláme k tomu FBI. Souhlasíte?“

„Souhlas. Vy najděte ten telefon. Já pak požádám FBI, aby nasadili pátračku.“

„Kde jste teď?“

„Máte tužku?“

„Moment. Dobrá, říkejte.“

„Jsem v apartmá hotelu Beau Rivage, číslo 28021. Zavolejte mi, jakmile něco zjistíte, ale ne v celou hodinu ani v celou půlhodinu.

V tu dobu si volají únosci a provádějí kontrolu. Další kontrola bude za dvě minuty. Musím končit.“

„Já vám nebudu moct říct nic jiného, než že možná používají pro přenos hovoru věž, která je blízko Hazlehurstu. Jakmile se něco dozvím, volám vás. Držte se, doktore. Něco vymyslíme.“

„Děkuju. Řekněte mi, jak to, že jste nakonec zvedl ten telefon?“

„Kvůli prostatě. Dal jsem si telefony odstranit z ložnice. Až teď k ránu jsem šel na WC a při té příležitosti jsem zaslechl vyzvánění v kuchyni.“

„Zaplať pánbůh. Ještě se uslyšíme.“

Will zavěsil a srdce mu tlouklo jako o závod. „Za chvíli volá Joe,“ řekl a otočil se k Cheryl. „Co mu povíte?“

„Čekejte a uvidíte, vy mrzáku. Koukejte mě hned rozvázat.“

Nastával kritický moment. Jestliže teď Will nechá Cheryl promluvit si s Hickeym, může to být ve Willově životě největší chyba. Ale Rubikon byl už překročen. Odsud už není návratu. Ano, ještě by mohl mít Cheryl napíchnutou v průběhu hovoru, přímo do tepny. Instinkt mu ale napovídal, že nezbytnou dávku důvěry jí projevit musí. Natáhl se a rozpojil přezku na opasku, kterým ji měl přivázanou k židli.

„Nemyslím si, že si ve skutečnosti přejete, aby má dcera zemřela,“ řekl jí. „Tak zkažená zase nejste. Taky jste byla malá holčička a ještě si to pamatujete. Tak co?“

Cheryl mu nevěnovala ani pohled. Právě když jí rozvazoval nohy, zazvonil telefon, jehož zvuk se zařízl Willovi do hrudi jako nůž. „Život mé dcery je teď ve vašich rukou. Pomozte jí a všechno, co mám, je vaše. Dostanete takový prachy, že budete mít vystaráno do konce života.“

„Zvedněte to vy.“

Will se nadechl, zvedl sluchátko a předal ho Cheryl. Pak se naklonil k ní, aby mohl odpouslouchávat. „Ano?“

„Všechno O. K.?“

To byl Hickey.

Cheryl střelila pohledem po Willovi, jehož oči byly od jejích vzdáleny jen několik centimetrů. Will se snažil uhádnout, co se stane v příštím okamžiku. V tu chvíli si vzpomněl na oči bankovní úřednice v moment, kdy přišla na Willa řada, aby se dozvěděl, zda mu schválili či neschválili půjčku pro fyzické osoby. Ta nána ho nechala tehdy čekat celou hodinu, i když už najisto věděla, že Willovi jeho žádost zamítnou. Dělalo jí prostě dobře užívat si pocitu nadvlády, kterou má nad druhým člověkem, zvláště nad takovým, který ji ve všech ostatních ohledech převyšuje. V tuto chvíli měla Cheryl tisíckrát větší moc nad Willem, než kdysi ta úřednice. Will nemohl odhadnout, zda využije daného okamžiku, aby se mu pomstila za strach a hrůzy, jimiž ji před chvílí počastoval.

„Ano,“ vysoukala ze sebe nakonec Cheryl. „Všecko dobrý.“

Willovi se zatočila hlava a stiskl jí ze samé vděčnosti paži. Ale ozval se ještě Hickey. „Co se děje? Máš nějaký divný hlas.“

Ten zkurvysyn je snad jasnozřivý, blesklo Willovi hlavou. Cheryl se podívala na Willa. „Ále, začínám bejt pěkně utahaná,“ řekla do telefonu.

„Vem si jednu z těch pilulek, co jsem ti dal. Potřebuju tě ve formě. Spojíme se zase za půl hodiny.“

Hickey zavěsil. V telefonu kliklo. Will převzal od Cheryl chvějící se rukou sluchátko a složil ho do vidlice. „Děkuju vám. Právě jste si zadělala na svůj první milion.“

Zamračila se na něho a odvalila se na postel. „Vyližte si prdel. Co bude dál?“

„Teď budeme čekat, až najdou v lesích ten telefon. Do té doby se budeme modlit.“

Kapitola 14

Huey Cotton seděl na podlaze v přední místnosti srubu a soustředěně vyřezával. Za ním na pohovce spala Abby, přikrytá potrhanou pokrývkou, a hlasitě odfukovala. Usnula, aniž stačila dokončit větu. V jednu chvíli si s Hueyem ještě povídala a v druhou už byla v limbu. Jednoduše se jí zavřela víčka uprostřed hovoru a sesula se do zatuchlých polštářů s krásnou panenkou v levé ruce.

Od té doby Huey nepřestal soustředěně pracovat.

Všiml si, že často ani neví, co z jeho vyřezávání pojde. Někdy nechával ruce, aby pracovaly bez dozoru a vykouzlily konečný tvar samy od sebe. Venku si v hromadě dříví vyhledal báječný kus cedrového dřeva. To dříví naštípal minulého podzimu, zejména dubové. Když si ale u motorové pily promazával řetěz, všiml si mladého cedrového stromku, vyvráceného posledním tornádem. Cedrové dřevo bylo k vyřezávání vůbec nejlepší a jeho vůně byla tak sytá a příjemná, že se nedala s ničím srovnat. Špalík v jeho rukou se možná začínal podobat medvídkovi. Ať je to jak je, má ještě dost materiálu, aby z toho mohl vytvořit cokoli jiného. Cítil, že mu ruce tvoří samy. S každým zářezem nože jako by ho opuštěla nervozita a neklid. Špatné pocity ukládal do vyřezávky a ty se odtud vypařovaly do vzduchu –jako se ztrácí a odplývá energie z malých baterií, necháte-li je ležet na slunci.

Věděl, že za chvíli nastane ráno, a těšil se na to. Čím rychleji dostane Joe ty peníze, tím menší je pravděpodobnost, že mu přikáže, aby provedl téhle Abby něco ošklivého. Byl neskonale rád, že ji přesvědčil, aby si dala trochu těch Captain Crunch. Měla už obrovský hlad. Zato Huey uždiboval a uždiboval ze sušenek a slaných tyčinek, až nakonec zjistil, že je snědl všechny. Než Abby spolkla první lžíci, optala se svědomitě, zda Huey ví, kdy si pro ni přijede její maminka. Huey si dokázal spočítat, že u McDonaldu by měli být tak kolem desáté ráno. Řekl jí tedy, že v deset. Na tváři dívčiny se objevil úlevný úsměv a Abby se pustila do jídla jako divá. Prohlásila, že ta „Včelička“, co ji má teď v těle, jí vydrží určitě do deseti hodin. Huey nevěděl, co je to „Včelička“, ale byl spokojen. Než se zasytila, spořádala dvě plné misky a na to vypila zbytek mléka. O deset minut později ji ke spánku plné bříško ukolébalo. Otočila oči vzhůru a v tu chvíli spala. Huey se tomu musel usmát. V plném soustředění pokračoval ve vyřezávání.

*****

Will si položil notebook na kulatý jídelní stůl v přední místnosti svého apartmá, zapnul ho a začal psát e-mailovou zprávu pro Karen. Chtěl jí sdělit, co věděl o Ferrisových akcích a o pátrání po telefonních signálech z lesů, ale váhal. Co když u ní bude Hickey stát právě v okamžiku, kdy Karen začne na svém mobilu tu zprávu číst? Ze stejného důvodu jí ani nemohl naznačit, že Cheryl s nimi začala spolupracovat. Kdyby se Hickey domákl, že jeho vlastní žena ho zradila, mohl by se rozhodnout k útěku bez ohledu na následky… a to by znamenalo téměř jistou Abbyinu smrt.

Na druhé straně potřeboval Karen sdělit, že její zprávu přijal a pochopil a že podniká spásné kroky. Musí to udělat tak, aby to pochopila jen Karen. To znamená ukrýt zprávu do jinotaje. Zprávu musí zakódovat. Pátral v paměti, zda v jejich společné minulosti nenarazí na událost, již by bylo možno aplikovat na tu současnou. Na žádnou nemohl připadnout. Tato byla naprosto nová – a nepředstavitelná. A pak ten nápad dostal. Jestliže se v jejich životě nevyskytla žádná paralela k dnešnímu stavu, pak v životě jiných ano. V životech jiných lidí, jež se odehrály na plátnech kin před jejich očima. Spolu s Karen se dívali na stovky a stovky filmů, některé viděli opakovaně. Netrvalo mu ani minutu, než přišel na větu, o níž si byl jistý, že jí Karen porozumí. Začal tisknout:

ABBY SE Z TOHO DOSTANE. VER Ml. MYSLIS ZE KONDOR JE OHROZENÝ DRUH?

Nakonec se pousmál. Pro Hickeyho to sdělení bude vtělenou záhadou, zato Karen ho rozlouskne jako nic. Dlouhá léta už je jejím filmovým favoritem Robert Redford. „Co to tam sepisujete?“ zajímala se Cheryl. Ležela teď na divanu, jak jí Will doporučil, a usrkávala kolu. Když jí Will přikázal, aby přestala nasávat rum, rozčílila se, ale pak si uvědomila, že v příštích hodinách bude muset být ve formě a střízlivá. Willovi nepřestávalo vrtat hlavou, proč podlehla jeho naléhání a přemlouvání a rozhodla se pro spolupráci. Bylo to proto, že se bála další aplikace jeho ochrnujících injekcí? Nebo z touhy po penězích a svobodě, kterou přinášely? Nebo nakonec tuší, že se Hickey rozhodl zabít Abby, a rozhodla se nemít s tím nic společného? Nejspíš to bude ode všeho něco, uzavřel Will. A Cheryl je z toho všeho tak zmatená, že tomu sama nerozumí.

Will napojil svůj notebook na datový port hotelové sítě a přihlásil se vytočením osm nula nula. Jeho hlasová i e-mailová schránka byly prázdné. Odeslal e-mail na Kareninu adresu a odhlásil se. Sotva uzavřel program, zazvonil telefon.

Will zkontroloval čas. Bylo čtvrt na pět. Právě mezičas mezi celou a půlhodinou.

Přístroj zvedla Cheryl, řekla „ano“ a natáhla sluchátko k Willovi. Will očekával, že uslyší hlas Harleye Ferrise, ale ozvala se služba na ústředně. Slečna se tázala, zda Will obdržel zprávu, kterou mu poslala na pager. Řekla také něco účastného ohledně „té holčičky, co potřebuje transplantaci jater“. Will pochopil, že vzkaz je součástí Kareniny utajovací taktiky, poslouchal, přikyvoval a říkal ano ano. Pak zavěsil.

Vzápětí zazvonilo znovu.

„To bude Ferris,“ řekl k Cheryl a hmátl po sluchátku: „Will Jennings.“

„Tady Harley Ferris, pane doktore. Náš počítač zachytil hovor těsně po čtvrté ranní. Hovor byl zprostředkován věží v oblasti Hazlehurstu. Šel z pevné linky umístěné ve vašem rodinném domě.“

Willovi se zrychlil pulz: „Máte představu, kam hovor směřoval? Znáte polohu?“

„To bohužel ne. To by bylo obtížné, i kdybychom tam měli na místě odposlouchávací vozidlo. Celý kontakt trval jen patnáct vteřin. Přijímací stanici vzápětí vypnuli.“

„A číslo telefonu? Víte, komu patří?“

„Známe ho. Ale bez součinnosti policie nám to nebude nic platné. Nemám právo ani ho vám říct. Počítám, že ta linka bude stejně na falešné jméno, ale to nám může zjistit jen policie.“

„Dobrá. To jméno z vás páčit nebudu, ale můžete mi alespoň odpovědět ano nebo ne: zní to jméno Joe Hickey?“

„Ne. Pane doktore, je nejvyšší čas do toho zatáhnout FBI. Naši bezpečáci mají dobré kontakty s místní policií a –“

„Dal jste mi čestné slovo, Harleyi. Ne dřív než ráno. Kde jsou vaše sledovací vozidla?“

„Teď jsou v okrese Tunica. Pracují pro státní policii na podvodu, do kterého jsou zamíchání zaměstnanci kasina.“

Will zaskřípal zuby. Okres Tunica je prakticky až v Memphisu. Znamená to, že i kdyby s těmi vozy hned vyjeli, nedostanou se do Jacksonu dřív než za takové tři hodiny. A pak musí ještě dál, do Hazlehurstu!

„To znamená, že před osmou ranní nemohou v žádném případě vůbec s pátráním začít?“

„Přesně tak. Jednomu vozu jsem přikázal, aby se okamžitě vydali na cestu do Hazlehurstu, ale dřív než v osm tu nebudou.

Proto –“

„Žádnou policii! Je možné to vaše zařízení přepravit letecky?“

„Je půl páté ráno, doktore.“

„Mám kamarády piloty, kteří, když jim teď zavolám, vyrazí na letiště a dovezou, co je třeba.“

„Část toho zařízení je napevno přivařená k těm vozidlům, Jenningsi. Ale moment… znám jednoho chlápka, co pro nás dřív pracoval. Je to inženýr. Už je na penzi, ale občas pro nás něco udělá. Zavolám mu. Má doma všelijaká zařízení, co si je zflikoval pro vlastní potřebu. Mohl by to naložit na svůj náklaďák…“

Willovi až poskočilo srdce. „Myslíte, že se o to pokusí?“

„Je to prima chlap. Nejmíň hodinu nám bude trvat, než ho vyburcujeme a než dopravíme to jeho zařízení na místo, ale stejně to bude neskonale dřív, než sem dorazej hoši z Tuniky.“

„Nemá to zařízení taky FBI?“

„Přál bych si, abych mohl odpovědět ‚ano‘, protože byste je o to musel požádat sám. Jenže skutečnost je taková, že kdykoli FBI potřebuje vystopovat mobilní telefony v oblasti Mississippi, obrátí se na nás.“

„Do prčic.“ Will se ještě pokoušel dál něco logicky vymyslit, ale měl pocit, že ho zmáhá únava a mozek mu neslouží. „Zavolejte tedy toho inženýra.“

„Pane doktore,“ promluvil Ferris novým tónem, „jste si vědom toho, že se nám třeba nepodaří zaseknout ten přístroj včas, i když tam budeme mít příslušné vozidlo? Jestliže pachatelé omezí hovory na méně než patnáct sekund, jsme nahraní.“

„Musíme to zkusit. Je to naše jediná naděje. Musíte mi v tomhle důvěřovat. Život mé dcery závisí na tom, dokážeme-li zatím věc udržet v tajnosti.“

Potom Will nadiktoval Ferrisovi číslo svého operátora na telefonní ústředně, přímé číslo přes SkyTel a také číslo na Cherylin mobil. „V zásadě budu sedět tady v hotelu,“ dodal nakonec, „ale čert ví, co se může ještě do rána semlít. Jakmile budete mít něco nového, volejte mi.“

„Domluveno,“ slíbil Ferris. „Doufám, že je dnes v noci pánbůh vzhůru.“

Když Will zavěsil telefon, ucítil na paži dotek Cheryliny ruky. Pohlédl jí do očí: bez ohledu na to, co s ní prováděl dnešní noci, spatřil v její tváři jakýsi stín účasti. Chtěl si to ověřit.

„Myslíte, Cheryl, že Huey je skutečně schopen zavraždit Abby?“

Kousla se do rtu. „Nedokážu si to reálně představit. Ale kdyby na něho Joe naléhal, hrozil mu a tak… – udělal by to. Huey se pod tlakem zhroutí. Prostě se sesype, jako Dustin Hoffman v tom filmu Rain Man.“

Will cítil, jak mu na ramena usedá nevýslovná tíže. Jestliže se Ferrisovým lidem podaří vyhledat místo, kde se Huey skrývá, budou muset být v následujících krocích krajně opatrní. Kdyby udělali jeden neodčinitelný krok, Abby by mohla zemřít jen proto, že jeden duševně vyšinutý pitomec nad sebou na několik vteřin ztratí vládu.

„Jak dostaneme Abby nazpět?“ zeptal se ještě Cheryl. „Jaké máte od Joea pokyny? Co máte dělat, až vyzvedneme výkupné z banky?“

Cheryl se do odpovědi dvakrát nechtělo. Nakonec hlesla: „Pokyn je tento: zavolám Joeovi, že je všechno O. K. Pak se sejdeme v motelu v Brookhavenu.“

„Máte mne přivézt s sebou?“

„Jo.“

„V předchozích případech jste také jela s otcem dítěte?“

Znovu jaksi zaváhala. „Cheryl –“

„Ne. Tohle je poprvé.“

Will potřásl hlavou: „Vždyť jsem vám říkal, že tentokrát je to jiný případ. Joe si myslí, že jsem zavinil smrt jeho matky, a chce zabít Karen a Abby před mýma očima.“

„To není pravda.“

„Je. Akorát se mi nechce věřit, že by dopustil, aby se to výkupné a Abby ocitli najednou na jednom místě. Kdyby to připustil, byl by zranitelný. Může předpokládat, že z vás nějakým mučením vynutím jméno toho motelu, což by mohlo mít za následek, že se tam na něho vyřítí FBI jako hněv boží.“

„Říkám vám pravdu,“ potvrzovala. „Je to motel Trucker’s Rest v Brookhavenu. Zapadák pro řidiče náklaďáků.“

„Možná že vám řekl tohle. Ale průběh akce může být jiný. Musím se dozvědět, kde je Abby teď. Určitě ještě něco víte, Cheryl! Vzpomeňte si! Myslete!“

Zamítavě zakroutila hlavou. „Myslím, že musíte Joeovi vyplatit ty peníze. Je to jediný způsob, jak dostanete nazpátek svý dítě. Stejně to fungovalo v ostatních případech.“

„Já nejsem ostatní případ.“ Náhle jí vytrhl plechovku s Coca-Colou z ruky, a jedním rázem vypil zbytek. „Pro mě má nachystáno zvláštní zacházení.“

„Já myslela, že nerad riskujete. Hrát proti Joeovi je jako hrát proti bankéři pokra.“

Jindy možná, ale ne dnes, kdy mám jako trumf v rukávu tebe, děvenko, pomyslil si s gustem. Nahlas řekl: „Tohle vaše myšlení, tahle vaše utkvělá představa vás přivedla až tam, kde jste, Cheryl.“ Otočil se, zamířil prázdnou plechovkou přes celou místnost do koše v protějším rohu a hodil. Trefa byla přesná. „Máte-li trumfy v rukou, musíte do toho jít,“ uzavřel debatu.

*****

Karen si přečetla Willovu e-mailovou zprávu ve 4.25. Dostat se k počítači nebylo tentokrát nic obtížného, neboť Hickey se konečně zhroutil na postel, udolán kombinací Wild Turkey a syté omelety.

Zírala na zprávu a snažila se přijít na kloub zakamuflovanému sdělení. První část byla jasná. Will obdržel její e-mail a správně ho pochopil. Slíbil, že Abby nakonec ochrání, a prosil Karen, aby mu důvěřovala. Druhá řádka ji však zaháněla do kouta. Myslíš, že kondor je ohrožený druh? Tohle je jistě kód jen pro ni. Will se obával, že by jeho zprávu mohl číst také Hickey, a proto ji zakódoval tak, aby byla srozumitelná jen pro ni. Alespoň to předpokládal, drahoušek Will. Má ohrožený druh znamenat Abby? A co s tím má co dělat kondor? Kondor je pták, uvažovala. Obrovský letec. Má Will na mysli naše letadlo? „Kondor,“ opakovala si pro sebe. „Kondor… kondor…“ Ale jasně! div že nevykřikla a nerozesmála se. Kondor byl jasný: Robert Redford ve filmu Tři dny Kondora. A věta Myslíš, že kondor je ohrožený druh? Tu, řikal Redford do telefonu Maxu von Sydowovi, který hrál ve filmu roli vraha. Význam, který ta zpráva Karen přináší, je ten, že nastává zlomový bod: ve filmu tam Redford přebírá iniciativu nad chlapy, co se ho pokoušejí najít a zabít. Tohle je podstata sdělení. Will začíná nějakým způsobem získávat navrch nad Hickeym. Báječné!

Ale jak toho dosáhl? Co pro to podnikl? Zavolal policii? To určitě ne. Alespoň ne do té doby, dokud dokáže udržovat Hickeyho ve víře, že mu všechno vychází podle plánu. Podle Hickeyho plánu, samozřejmě. Jako první logický krok se nabízí vypátrat místo, odkud volá Huey. O tom se Will dokonce už zmiňoval. Ale jak je možné vysledovat něčí telefon, je-li vypnutý – a ten, co je u Abby, vypnutý je. Třeba Will získal nějakou informaci od Hickeyho ženy, od té Cheryl? Vyhrožoval jí? Podplatil ji? To se teď Karen nedozví. Teď má za úkol udělat přesně to, oč ji Will žádá. Musí mu slepě důvěřovat.

Stiskla tlačítko DELETE a čekala, až se zpráva vymaže. Pak si ověřila čas na nástěnných hodinách. Budu muset Hickeyho vzbudit, aby provedl kontrolní hovor, pomyslila si. Moc se mi do toho nechce, protože dokud spí, můžu se cítit relativně bezpečně. Jenže jestliže Hickey prošvihne byť jedno zavolání, může to Abby přijít draho. A jestli se Willovi nakonec podařilo najít někoho, kdo by pátral po mobilním telefonu ukrytém v lesích, musel by Huey ten mobil napřed zapnout, aby o sobě dával vědět. Karen vstala a vydala se do ložnice budit svého mučitele.

*****

Pětadvacet kilometrů jižně od Jenningsova domu seděli MUDr. James McDill a jeho paní na koženém gauči v úřadovně zvláštního, službu konajícího agenta místního oddělení FBI. Agent se jmenoval Frank Zwick a McDill ho tipoval na vysloužilého armádního důstojníka. Možná přišel z vojenské rozvědky, nebo kontrarozvědky? Zwick byl sporý muž v dobré kondici na prahu padesátky. Mluvil staccatem, tou štěkavou manýrou typickou pro velící důstojníky ve Vietnamu. V poslední půlhodině se Zwick neodpoutával od telefonu: hovořil střídavě s prezidenty bank, s piloty vrtulníků, s dalšími důstojníky od FBI a úředníky nejrůznějších orgánů. Při všech rozhovorech si nezapomínal pravou rukou uhlazovat pěšinku v havraních vlasech.

Fakt, že doktor McDill identifikoval Cheryl Lynn Tillyovou podle fotografie na policejní stanici v Jacksonu, vyvolal na pracovišti FBI horečnou aktivitu. Když to agent Chalmers zatelefonoval Zwickovi, ten povolal neprodleně manžele McDillovy do budovy federální úřadovny FBI – a spolu s nimi také osm terénních agentů. Nyní seděli všichni rozloženi porůznu v jeho rozhlehlé pracovně, poslouchali a sledovali Zwicka, jak po telefonu organizuje celou kampaň. McDill mohl sledovat jen jednu stranu těch hovorů, ale plán, jak se začal jevit jeho očím, se mu nikterak nezamlouval. Najednou se sluchátko služebního telefonu ocitlo ve vidlici a Zwick se k přítomným rázně otočil:

„Takže, pánové, fakta jsou následující: za prvé-výkupné. Každá banka v okruhu do padesáti kilometrů od Biloxi bude povinna nám hlásit všechny telegrafické peněžní převody od pětadvaceti tisíc dolarů výš. Za druhé: naše taktické síly. Nemáme čas na to, abychom povolali speciální komando z Quantica. Takže místo nich nasadíme naše, vycvičené na zachraňování rukojmích, a dobře vycvičenou ozbrojenou přepadovku. Někteří z vás jsou jejími členy a já jsem si jist, že to zvládnete levou zadní. Zároveň povoláváme do pohotovosti přepadovku z naší pobočky z New Orleansu. Jako posilu. Takže na monitorování a kontrolu situace jsme více než dobře vybaveni a do sedmi zrána budeme mít v tomhle baráku dobrých dvacet chlapů v pohotovosti. Navíc získám ještě dalších dvacet maníků jako pochůzkáře pro ulice v Biloxi. Za třetí: letecká podpora. Jak zde, tak v Biloxi máme vrtulníky, připravené k leteckému průzkumu, sledování a útoku!“ Zwick zvedl ukazováček pravé ruky do vzduchu a přejel své podřízené pohledem: „Dotazy?“ Žádné nebyly. Nebo nikdo nechtěl riskovat nevoli svého šéfa. McDill měl na jazyku hned několik otázek, jenže právě když se chystal položit první z nich, ozval se agent Chalmers. „Pane? Nevím, jestli netlačíme moc na pilu.“

„V jakém ohledu?“ upřesňoval si Zwick a celý jeho výraz naznačoval, že námitky nejsou vítány.

„Pan doktor McDill identifikoval Cheryl Lynn Tillyovou z archivních snímků úřadovny v Jaksonu. Ale to automaticky neznamená, že zločin, který se odehrál vloni, se opakuje stejným způsobem i letos, nemyslíte?“

Zwick obdařil všechny přítomné samolibým úsměvem. Zjevně věděl něco, co zůstalo ostatním utajeno, a teď to chtělo za každou cenu ven. „Před deseti minutama ukázal náš agent z Gulfportu faxovaný snímek Cheryl Lynn Tillyové poslíčkovi z hotelu Beau Rivage. A ten kluk si je absolutně jist, že viděl Tillyovou včera odpoledne v hotelu.“

Tváře přítomných nabyly podoby chlapců nachytaných na hruškách.

„Abych citoval nesmrtelného Sherlocka Holmese: štvanice začala!“ připojil Zwick vítězoslavně.

Právě v tu chvíli ovanula McDilla předtucha blížícího se neštěstí. Nezpůsobil to ten citát, nýbrž způsob, jakým jej Zwick odrecitoval. A také kontext. Vždyť popudem a motivem, vyvolávajícím tuhle horečnou aktivitu, bylo unesené dítě, které mohli neznámí pachatelé připravit každým okamžikem o život. Tady přece nejde o dobře organizovaný hon na pachatele, ale o záchranu toho děcka!

Zwick pokračoval: „Zatímco si tu povídáme, prohlíží si náš agent společně s tím poslíčkem z hotelu videokazety nasnímané bezpečnostními kamerami v kasinu. Jestli se ta ženská objeví na záznamu, pořídí pro nás kopii a pošlou nám ji sem elektronicky. Pan doktor se na ni podívá a uvidíme. Do té doby vycházíme všichni z toho, že se pan doktor nemýlil a že v našem okrsku právě probíhá únos pro výkupné. Stejná skupina pachatelů provedla podobnou akci už pětkrát a nejspíš také v rámci našeho okrsku.“ Zwick náhle plácl oběma dlaněmi do stolu. „Pánové, do zítřejšího poledne máme všechny ty mizery za mřížema.“

McDill se přihlásil o slovo.

„Ano, pane doktore?“

McDill volil pečlivě slova. „Pane, poslouchám pozorně a sleduji pečlivě všechny přípravy. Nemohu se při nejlepší vůli zbavit dojmu, že se ústřednímu faktu nedostává potřebné pozornosti.“

„Co máte na mysli?“

„Je to ta unesená holčička. Rukojmí, jak ji nazýváte. Jestli všechno probíhá jako loňského roku, pak na místě nepříliš vzdáleném odsud vězní zpola debilní muž bezbranné dítě. Ten muž má pokyn to dítě zavraždit, pakliže každou půlhodinu neobdrží kontrolní telefonát od vůdce bandy, že je vše v pořádku. Za této situace si nedokážu představit, čeho můžete s veškerou vaší technikou dosáhnout. Jakmile něco z vašich příprav či z vašich akcí vyplaší vůdce bandy, okamžitým následkem může být smrt toho dítěte.“

Zwick věnoval McDillovi hřejivý úsměv. „Vy nám tedy navrhujete, pane doktore, abychom nepodnikali vůbec nic?“

„Nikoli. Jen hovořím v zájmu těch, kteří za sebe nemohou mluvit sami. V tuto chvíli sedí otec dítěte, pravděpodobně velmi podobný mně, v nějakém pokoji v hotelu Beau Rivage zalitý smrtelným potem ve strachu o dítě. Nejvíc ze všeho by se mu chtělo popadnout telefon a zavolat vám o pomoc. Ale ví dobře, že to nesmí udělat. A taky to neudělá, z dobrého důvodu. Doufám, že každý z vás si dokáže dostatečně přesně představit jeho důvody i situaci a zařídíte se podle toho. Jinými slovy, že budete krajně opatrní.“

Zwickův úsměv zmizel. „Doktore, mohu vás ujistit, že složitost situace plně chápu, ale nezdá se mi, že ji chápete vy. Kdybyste nám totiž vy a vaše žena oznámili případ únosu vašeho syna z loňského roku včas, nemusel dnes ten ubohý otec sedět v tom hotelu a chlap, který to všechno spískal, by už dávno hnil ve federálním vězení!“

Zwick jako by čekal, že se McDill ohradí, ale ten jen rezignovaně vzdychl. „Možná máte pravdu,“ připustil McDill, „ale můj synek je dnes naživu a to dává za pravdu mému minulému rozhodnutí. Jen doufám, že zítra touto dobou budete moci prohlásit totéž o nové oběti.“

Zwick zrudl, ale než mohl cokoli odpovědět, ozval se agent Chalmers. „Pane doktore, dal byste si teď se mnou kávu?“

McDill uchopil manželku za ruku, zvedl se z křesla, ale jak kráčel ke dveřím, zíral Zwickovi upřeně do očí. Není tomu tak dávno, vzpomněl si, co ve Vietnamu až příliš často klopil na velitelských poradách oči, aniž by vyjádřil své protesty či námitky. Alespoň dnes večer se ušetří výčitek svědomí, jež ho tehdy přepadaly.

Ještě za sebou nestačil zavřít dveře, když se pracovnou rozlehla změť vzrušených hlasů, diskutujících o detailech nastávající akce. McDill stiskl ruku Margaretě, ale v myšlenkách byl už jinde. U neznámého muže, otce uneseného dítěte, trpícího v hotelu Beau Rivage. McDill se s ním nikdy nesetkal, ale měl pocit, že ho ode dneška bude znát lépe než vlastního bratra.

*****

Hodinky ukazovaly 5:56 a Will byl blízko zhroucení. Strava, sestávající v posledních hodinách jen z teplého čaje a koly, se projevila třasem rukou jako u feťáka. Mozek mu mlel naprázdno a motal se v uzavřených kruzích, jako když pes honí vlastní ocas. Willovy snahy vystopovat Abby pomocí monitorování hovorů z Hueyova mobilu skončily fiaskem. Kontrolní hovor od Hickeyho v 5:00 nenapověděl Ferrrsovi nic nového, neboť Ferrisův inženýr, ten důchodce, se nedostal natolik včas do blízkosti Hazlehurstu, aby mohl zachytit místní signál. Will proto vkládal veškeré naděje do hovoru, který se měl odehrát před chviličkou, v 5.30 – a který se nekonal.

Počkal ještě deset minut, ale déle se nedokázal zadržet. Teď už mu bylo jasné, že Karen vyprovokovala Hickeyho k tomu, aby ji zavraždil. Začal vytáčet číslo jejich domova, v krku nabobtnalý knedlík. Na druhé straně se však ozval Karenin, nikoli Hickeyho hlas.

Jakmile Karen zaslechla manželův hlas, rozeštkala se. Will se okamžitě zhrozil, že se Abby stalo něco nenapravitelného. Karen ho však spěšně ujistila, že to je jen v důsledku toho obrovského stresu – a také z radosti, že slyší jeho hlas. Vysvětlila mu, že Hickey minul poslední kontrolní hovor z té banální příčiny, že ho nakonec zmohl alkohol.

„Vzbudila jsem ho na pátou, aby zavolal,“ vysvětlovala. „Řekl svýmu kumpánovi, že ho teď nejmíň hodinu nebude volat, protože se potřebuje trochu prospat.“

Will zaregistroval, že se Hickey neobtěžoval informovat o změně režimu telefonátů Cheryl.

„Co podnikáš na záchranu Abby?“ chtěla vědět Karen.

„Mluvil jsem s Ferrisem. Snažíme se vystopovat Huyeův mobil. Když ale Hickey bude spát a nebude mu volat, nemůžeme je vypátrat.“

„Tak já ho teď vzbudím a řeknu mu, že musím mluvit s Abby.“

„A nechá tě?“

„Nejspíš ne, ale máš lepší návrh?“

„Cheryl s námi teď spolupracuje. Do jisté míry. Důvody ti vysvětlím později. Řekni mi ale, jaks dospěla k závěru, že Hickey se chystá Abbinku zabít?“

„Je přesvědčen, žes zabil jeho matku.“

„Jo, to jsem vymáčkl z Cheryl taky. Dobrá, víš co? Zkus teď Hickeyho vzbudit.“

Nic se nedělo a najednou Karen řekla: „Wille, pokusil se mě znásilnit.“

Willovi projel tváří žhavý blesk. Na sítnicích obou očí ho zabolelo stejně jako při migréně, která ho přepadla ještě před tou mučitelskou seancí s Cheryl.

„Jak to dopadlo?“

„Dobře,“ oznámila mu. „Sekla jsem ho skalpelem a to ho odrovnalo. Alespoň prozatím, každopádně… Nevím, co bude dál, dokud budeme trčet v našem domě. Poslyš, Wille, něco ti povím na rovinu: jestli si budu muset vybrat mezi znásilněním a smrtí naší dcery, volím to první. Dokážu s tím žít. Co ty?“

Seděl zabořen v křesle a vnímal syčící ticho. Vůči jednomu lidskému tvoru cítil nenávisti víc, než by si kdy pomyslil, že je jí schopen. Kdyby se teď potkal s Hickeym tváří v tvář, bez zaváhání by ho zabil. Jenže to teď Karen v její situaci nepomůže…

„Karen… Vím, že mezi námi to poslední dobou nebylo takové, jako dřív. Nevím proč, ale… Vím, že to má něco společného s tím, žes přerušila studia.“

„Kriste Ježíši!“ přerušila ho hystericky. „Co mi tu vykládáš, je v tuhle chvíli směšné! Ach bože, ať máš teda pravdu. Teď mě ale zajímá jedině Abby, a jak ji získat nazpátek.“

„Dostaneme ji z toho. To ti přísahám. Udělej s čistým svědomím všechno, co vás obě udrží naživu. Já se s tím vyrovnám. Nic z toho, co uděláš, nezmění nic na mé lásce k tobě. Takže se ničeho neboj. Jen doufám, že mi dokážeš odpustit, že jsem vás přivedl do této situace.“

Odpověděla přerývaným hlasem, takže jí přesně neporozuměl, ale domýšlel se, že mezi jiným řekla „… není tvoje vina…“

„Nech ho spát do šesti,“ navrhoval Will a myslil si přitom: dokud ten hajzlík spí, alespoň nic nepáchá. „Jestli se do té doby neprobudí sám, vzbuď ho v šest, ať zavolá Hueymu. Nahrej to na něho. Řekni mu, že peníze nepřevedeš, dokud nemáš jistotu, že je Abby v pořádku.“

„Dobře.“

Pak seděli několik chvil mlčky každý na své straně telefonu, načež Karen tiše zašeptala ahoj a zavěsila.

O půl šesté se Will žádného telefonátu nedočkal.

Teď už bylo šest, ale přístroj stále úporně mlčel. Zkusila Karen Hickeyho probudit? Zkouší to teď? Nebo už je Hickey dávno vzhůru a Karen teď dělá všechno možné i nemožné, aby zachránila jejich dcerku?

Černé nebe nad zálivem se na obzoru nenápadně prosvětlilo do indigové barvy. Nad přístavem se záhy rozední a rybáři vyrazí na otevřené moře na ranní lov podél příbřežních ostrovů. Will doslova jako vnitřním zrakem vnímal postupné otáčení Země vstříc Slunci, vnímal to tak jasně jako v nějaké reklamě na jasný den, kterou by natočil slavný Stanley Kubrick. Jenže Kubrick už je po smrti. Tak, po smrti. Jestli Hickey neobnoví své kontrolní telefonáty, bude brzy po smrti i jeho dcera.

Nenadálé zazvonění mu málem vyrazilo dech. Vrhl se k divanu a zatřásl dívkou, která tiše spala. Cheryl si protřela oči, přišla rázem k sobě, zvedla telefon a kývla k Willovi na znamení, že ano, že volá Hickey. Pak dokonale lhostejným hlasem oznámila své „všechno v pořádku“ a zavěsila. V očích měla mázdru z nevyspalosti. Will ji mlčky pozoroval. Cheryl se z ničeho nic skácela zpátky na divan a v tu ránu usnula.

O dvě minuty později se ozval telefon znovu.

Cheryl natáhla automaticky ruku, aniž otevřela oči, a chystala se odpovídat. Will jí vytrhl sluchátko z ruky. „Haló?“

„Harley Ferris, Wille.“

„Co máte?“

„Hledaný cíl v Hazlehurstu zapojil svůj mobil před šestou. Subjekt ve vašem domě realizoval hovor z pevné linky. Věž v Hazlehurstu přijala signál těsně po šesté. Spojení trvalo šestnáct sekund a hledaná stanice se okamžitě po ukončení rozhovoru zase odpojila.“

„Co jsme zjistili?“

„Ten můj inženýr působící na místě zúžil okruh pátrání na dvacet čtverečních kilometrů.“

„To jsem věděl ještě dřív, než jsem vám poprvé volal!“

„Ne. Vy jste mi řekl – pětadvacet až čtyřicet kilometrů západně od Hazlehurstu, na dřevařské cestě – a to je podstatně víc.“

Will zasténal a začal si třít čelo. „Promiňte, Ferrisi. Už z toho všeho blázním. Neinformoval jste nikoho oficiálně? Trvá naše dohoda?“

„Nevolal. Ale je načase to udělat. Jestli není pozdě.“

„Ne. Ještě ne, prosím.“

„Ty jejich hovory jsou velmi krátké, doktore. Takhle na to budeme potřebovat další a další, a to jen v případě, že ten subjekt bude volat každou půl hodinu, jak předpokládáme. A co jestli vynechá další hovor? Nebo jestli vynechá dva za sebou?“

Bože chraň! blesklo Willovi hlavou. „O tom, kdy zavoláme FBI, musím rozhodnout já, Harleyi. Ještě máme trochu času. FBI nemůže udělat momentálně nic, co bychom nedokázali sami. Máte všechna moje telefonní čísla.“

„Já jen doufám, že víte, co děláte.“

„Já taky,“ pravil Will a zavěsil.

Klesl vedle Cheryl na divan. Ta spala s otevřenou pusou a její pochrupování bylo pravidelnější než metronom.

„Vstáváme, Cheryl,“ oslovil ji.

Otevřela oči, ale hlavou nepohnula. Will jí snažil vysvětlit svůj názor: „Nemyslím si, že Joe by zabil Abby nebo Karen dřív, než by měl jistotu, že jste dostali své výkupné. Uvažuju správně?“

Cheryl polkla, jako by jí něco uzvízlo v krku, pak lehce přikývla na souhlas a upadla opět do spánku. Will se spokojil i s tímhle. Vstal a vrátil se ke svému oblíbenému výhledu z okna, kde se mu dobře přemýšlelo.

Daleko na obzoru, po Willově levé ruce, se nad horizontem mezi mračny objevil zlatavý proužek. To, co měl Will za bledá mračna, byl ve skutečnosti již rozptýlený sluneční svit. Čím více si paprsky prorážely cestu skrz mlžný závoj, tím více bylo zjevné, že ten úzký pruh pobřeží, který Will pozoroval celou noc, není písečná pláž, nýbrž kamenitý břeh, o který se rozbíjejí příbojové vlny. Na téhle straně žádná pláž není. O trochu blíže se vlny už tříští o uměle vybudované hráze, jež chrání jachetní přístav pod kasinem.

„Mysli hlavou, Joe!“ sugeroval Will v duchu svému protivníkovi. „City vynech. Mysli na prachy, ne na mrtvou matku. Chceš jen prachy… prachy…“

Kapitola 15

Jakmile Karen ucítila na svém těle cizí ruce, zaječela. „Zmlkni!“ okřikl ji mužský hlas. „Budíček!“ Protřela si oči. Nad ní se skláněl Hickey a neurvale jí třásl. „Co se děje?“ ptala se, snažíc si urovnat myšlenky. „Usnulas.“

Hned dvě věci ji zaskočily najednou. První, že Hickey byl už úplně oblečený, druhá, že do ložnice pronikají skrz záclony ostré paprsky denního světla. „Ach bože,“ povzdychla si nad skutečností, že si klidně usnula, zatímco život její dcery je stále v ohrožení. Ale bylo to tak. „Kolik je hodin?“

„Nejvyšší čas dát si sprchu a sebe celkově dohromady. Udělejte si obličej, ať můžete mezi lidi.“

Mrkla na digitální budík stojící na nočním stolku. Osm hodin a dvě minuty. Naposledy budila ona Hickeyho, aby provedl kontrolní telefonát, a to bylo před dvěma hodinami. Co se mohlo odehrát mezi šestou a osmou? Kdyby Will už vypátral Abby, Hickey by tu tak nestál a nekomandoval ji. „Jedeme pro Abby?“

„Chtěla jste říct –jedeme pro peníze? Držte se své role, radím vám dobře, a dostanete svou dceru. S tou se nic neděje. Stále ještě spí. Právě jsem mluvil s bratrancem. „ Hickey odešel do koupelny a Karen zaslechla proud spuštěné vody. Uvažovala: jestliže Hickey před chvílí telefonoval s Hueyem, měl Willův přítel z telekomunikační společnosti možnost zachytit zdroj signálu. Hickey se objevil ve dveřích koupelny: „Jdeme.“

Na sobě měl stejné khaki kalhoty a triko, jaké měl i včera. A taky v tom nevypadal o nic lépe. „Uvařím kafe,“ oznámil.

„Mohla bych si promluvil s Abby po telefonu? Zavolal byste jí?“

Potřásl odmítavě hlavou. „To byste ji jen rozrušila. Zanedlouho ji uvidíte na vlastní oči.“

Ještě než došel ke dveřím, oslovila ho Karen: „Chci vám něco důležitýho říct.“

Otočil se ve dveřích a vyčkával.

„Řeknu vám, co si skutečně myslím. Vím, k čemu dnes dojde. Vím, k čemu se chystáte.“

V očích se mu objevil záblesk zvědavosti. „Co to má být?“

„Chcete se pomstít Willovi za smrt vaší matky.“

Oči se mu zúžily v tenké štěrbinky.

„Chápu hloubku vaší zášti,“ pokračovala Karen. „Nebudu se pokoušet vás přesvědčit, že Will s tím nemá nic společného. Vím s jistotou, že není ničím vinen. Rozhodující teď je, že vy věříte svému omylu a že já s tím nemůžu nic dělat.“

„To teda nemůžete.“

Karen se snažila vložit do následující věty veškerou emoci, jíž byla schopna. „Žádám vás proto jen o jedno. Na kolenou vás prosím o jedno: mějte smilování s pětiletým děvčátkem. Nabízím se místo ní.“

„Jak – nabízíte?“

„Jako prostředek k potrestání Willa. Místo Abby můžete zabít mne.“

Opět zahlédla v jeho temných očích jakýsi vnitřní zmatek, jako by se mu v zornicích jako v kalné tůni zkroutili malinkatí hádkové.

„Jste praštěná do hlavy?“ optal se. „Zcvokla jste se? To myslíte vážně?“

„Naprosto,“ potvrdila a byla to nejpravdivější věta, jakou kdy vyslovila. Kdyby svou smrtí mohla své dceři zajistit, že dospěje, vyroste v ženu, vdá se a bude mít vlastní děti, nebo že k tomu všemu dostane alespoň příležitosti, byla Karen připravena zemřít – s čistým vědomím a svědomím.

„Věřím, že vaše matka by pro vás udělala totéž,“ pokračovala Karen.

Hickey se sice zašklebil, ale Karen byla přesvědčena, že její upřímnost pronikla krunýřem zášti, již vůči ní choval. Oba právě vstoupili do říše pravdy, v níž se nehraje na předstíranou Uraženost a falešná zdání.

„To asi máte pravdu,“ řekl pomalu Hickey. „Ale od vás to nikdo nežádá. Dneska nikdo zemřít nemusí. Povím vám malé tajemství: tohle je poslední akce, do které jsem se pustil. Prostě a jasně poslední. Za pár dnů už budu žít v Kostarice jako bohatý přistěhovalec. Jako Hemmingway nebo Ronnie Biggs.“

„Ronnie Bigges? Kdo to je?“

„Jeden z těch maníků z velké vlakové loupeže. V Anglii, pamatujete?“

Hickey vyhlédl ven z okna. „Možná jste tehdy ještě nebyla na světě. Biggs připravil dokonalý zločin – vlastně stejně dokonalý, jako teď já. A vyšlo mu to stejně dobře, jako to vychází mně. Už pětkrát mi to bezchybně vyšlo. Ale dnes je to už moje poslední akce a velký sbohem.“

Karen se v duši rozhořel paprsek naděje. Možná že se v Hickeym nakonec mýlí? Možná považuje dvacet čtyři hodiny pekla za dostatečný trest za domnělou vinu? Nebo možná že kdesi na dně duše sám dobře tuší, že smrt jeho matky nezavinil Will?

„Tak už jděte do sprchy a něco solidního si oblečte,“ vyzval ji Hickey. „Dnes musíte před vaším makléřem v bance vypadat na jedničku. Davidson chodí do úřadu o půl deváté. Zavoláte ho ve tři čtvrti na devět. Pak tam přifrčíme a vy provedete ten telegrafický převod.“

„Co přesně chcete, abych mu řekla?“

„Všechno se dozvíte. Jděte se osprchovat. Nechcete vydrbat záda?“

„Zvládnu to sama.“

„Škoda.“

Když ho míjela po cestě do koupelny, povšimla si, že se mu těsně nad kolenem vytvořila na kalhotách drobná, ale čerstvá krvavá skvrnka. „Měl byste si tu nohu převázat,“ navrhla mu. „Pod kuchyňským stolem najdete dostatek gázy.“

Hickey se na krvavou skvrnu mrkl a zašklebil se. „Dnes v noci jsem získal nový názor na to, co je to bezpečný sex.“

Jeho lehkomyslnost, s jakou se choval v těchto kritických chvílích, ji mátla. Karen k ní neviděla nejmenší důvod. Možná že tak působí blízká a skoro jistá šance na inkasování velké sumy peněz? To uvádí Hickeyho do euforického stavu? Asi si už v hlavě maluje živé obrázky Kostariky.

Ve dveřích koupelny se otočila. „Proč zrovna do Kostariky?“

„Protože Kostarika občany do USA nevydává.“

„Aha. Jasně.“

„A taky tam vlastním nějakou půdu. Vlastně ranč.“

Hickey se podobal rančerovi asi tak jako pánové Robert Redford a Paul Newman ve filmu Butch Cassidy a Sundance Kid. Ti tam zase snili o útěku do Austrálie.

Karen zkontrolovala čas na hodinách a v duchu uvažovala, kam až dospěl Will ve svém úsilí vystopovat Hueyův mobilní telefon. Nebo nic z toho nevyšlo? Anebo už kohorta agentů FBI obkličuje srub, v němž sedí Abby, a chystá se k útoku?

„Tak už se konečně hoďte do gala,“ pobízel ji Hickey. „Máme na to celý míň než hodinu.“

Konečně vešla do koupelny. Padla na ni únava z probdělé noci. Věděla, že události příštích několika hodin půjdou naprosto mimo její vliv. Možná dokonce mimo vliv jejich aktérů. Cítila nezadržitelnost událostí stejně, jako když jí na konci těhotenství začala před porodem unikat plodová voda. Také tehdy nabral vývoj událostí svůj vlastní směr a nikdo z účastníků neměl moc je zastavit. Ledaže by je zastavila smrt.

*****

Will postával u okna obývacího pokoje v hotelovém apartmá. Z podnosu, jenž si Cheryl přidržovala na klíně, polosedíc pololežíc na posteli, se k Willovi šířila vůně smažených vajec. Sám Will nebyl s to pozřít nic víc než šálek čaje a kus suchého pečiva. Cheryl si objednala u hotelové služby celou mohutnou snídani, talíř Natchez Plate podle nabídky z jídelního lístku položeného na nočním stolku. Will si nemohl pomoci a docela profesionálně uvažoval o tom, zda opakované aplikace Anectinu a Restorase vyvolávají u pacienta žravost.

Do vod zálivu se opíralo ranní slunce a proměňovalo jeho kalné vody v blyštivé stříbro. Před třemi minutami – přesně v osm –proběhl poslední kontrolní hovor mezi Hickeyem a Cheryl, po němž Cheryl Willovi oznámila, že během hodiny se oni oba, Cheryl a Will, vypraví společně do místní pobočky banky Magnolia Federal Bank v Biloxi. I když telefon zůstával dosud němý, Will nepřestával věřit, že se brzy ozve také Harley Ferris. Vyhledávací tým společnosti CellStar se dostal do Hazlehurstu v sedm patnáct, jenže jako na potvoru se Hickey rozhodl vynechat kontrolní hovor v sedm třicet, čímž naprosto znehodnotil úsilí, které tým společnosti CellStar vložil do své šílené jízdy z okresu Tunica, kde předtím působil. Nicméně nyní už byli u věže v Hazlehurstu, připraveni zachycovat a lokalizovat odtud signál, který měl přijít v osm hodin – jestliže se Hickey rozhodne zavolat kromě Cheryl také Hueyemu.

Telefon se teď mohl ozvat každou chvíli a Ferris se mohl ohlásit s jednou ze dvou zpráv: buď se jim Hueyovu pozici podařilo zaseknout – nebo ne. V druhém případě bude na Willovi, aby se rozhodl. Má zavolat FBI a požádat je, aby začali pročesávat lesy v okolí Hazlehurstu? Nebo se má tvářit, že pokračuje v Hickeyho hře podle jeho pravidel, vyzvedne všechny peníze, jež se mu podaří schrastit z pobočky banky v Bioxi, předá je Cheryl a tím si zajistí její spolupráci? Má pak vzít pistoli a chystat se na osobní setkání s nic netušícím Hickeym?

Ve svých úvahách si Will nemohl nepřipomenout případy z nedávné minulosti, kdy FBI selhala, jako třeba v případech Waca a Rubyho Ridge. Kdy sama FBI vyhrotila situaci k neodvratné katastrofě. Ozbrojený přepad provedený komandem FBI u srubu může vylekat Hueye tak, že v panice zabije Abby, i kdyby to neměl původně v úmyslu. A ani druhá eventualita není o nic přitažlivější. Will si nemůže být jist tím, že se mu podaří Hickeyho najít a vyřídit si to s ním osobně. Jakmile Hickey uslyší od Cheryl, že má v ruce výkupné, může Hickey přikázat Hueymu, aby zavraždil Abby –a sám Hickey se vypaří kdovíkam!

Prostorným pokojem se rozlehlo ostré zazvonění. Will odříkal v duchu krátkou modlitbičku, obešel postel a sáhl po sluchátku na nočním stolku. „Haló?“

„Wille, tady je Harley Ferris. Nenašli jsme to.“ Will stál chvíli nehnutě, neschopen slova, dokonce ani myšlenky, jako se to stává lidem, kteří si právě vyslechli, že vyšetření u nich prokázalo rakovinu plic. Jako kdyby tím, že zastaví veškerý pohyb, všechny známky života, mohli projevem neúčastné lhostejnosti odvrátit strašnou skutečnost, která se na ně valí v podobě nezadržitelné příbojové vlny. „Proč ne? V čem to vězí?“

„Ty hovory jsou příliš krátké. Víme, že jsme někde blízko, ale operujeme v naprosté divočině. Jsou tam husté mississippské lesy. Vysoké podrosty. Křovinaté porosty. A co se týče těch dřevařských cest, jsou jich tam tucty a všechny navzájem propletené. A srubů jsou tam kopy.“

Willovi vyvstal obraz té krajiny před očima jako na fotografii: typické nekonečné lužní lesy, prostírající se od obzoru k obzoru kolem řeky Mississippi.

„Doktore, jediné řešení je povolat prapor národní gardy, která bude postupovat nahusto bok po boku a pročesávat celý les. A až ti dobrovolníci lokalizují ten srub, pustí se do díla profesionální přepadový tým FBI, složený z ostrých hochů.“

Will si zakryl dlaní oči. Zorganizovat takovou akci zabere mnoho hodin. Karen vyšle pokyn k převodu výkupného za méně než hodinu. A je více než jisté, že Abbyin věznitel předtím opustí srub a vydá se na předem dohodnuté místo, aby se setkal s Hickeym. Zbývá jen naděje, že Abby, doposud živou, vezme s sebou. Je také možné, že ti dva už ve srubu vůbec nejsou a že srub opustili hned po posledním kontrolním hovoru s Hickeym. „Doktore?“ slyšel Will Ferrise.

„Přemýšlím.“ Jediná spásná myšlenka, která Willa držela při životě a vědomí, byla naděje, že Hickey si bude chránit Abby –zdravou a živou – tak dlouho, dokud nedostane výkupné. Jistě, vpřed ho žene také touha po pomstě, ale nemá důvod zříci se přitom dvou set tisíc dolarů, jestliže ho od jejich převzetí dělí necelá hodina. Kdyby se Hickey zbavil Abby příliš brzy, přišel by o nátlakovou páku, jejíž pomocí udržoval Willa i Karen v šachu, kdyby se jeden z nich začal vymykat jeho kontrole.

A co, jestli je tohle jediná a poslední karta, která mi zbyla?, přemýšlel horečně Will. Projevovat nedůvěru a váhat při každém kroku a trvat na tom, aby mi neustále dokazovali, že je Abby stále naživu? Hra na ostří nože. Hickey totiž může Hueyemu rozkázat, aby Abbinku nějak mučil, a tím nutit Willa k další a další spolupráci. Ale nemůže mu přikázat, aby Abby zavraždil. Ne v případě, že bude chtít dostat ty prachy.

„Doktore?“ slyšel opět Ferrise. „Upřímně vám řeknu tohle: nemyslím si, že uvažujete racionálně.“

„Jen ať váš tým pokračuje v zaměřování, Harleyi. Já se pokusím jim dodat nějaký další materiál.“

„Jak to chcete udělat?“

„Jen jim řekněte, ať mají oči a uši na šťopkách.“

„A co s tou FBI?“

Will zaskřípal zuby a upřel pohled na vody zálivu. Chladný modravý vzduch, který zastřel během noci pobřeží, nabýval nyní zlatavé barvy – už do něj pronikaly paprsky mississippského horkého rána. Chuchvalce páry se začaly zdvihat nad zálivem a stoupat vzhůru… vzhůru!

„Panebože,“ zašeptal a pak zvolal: „Cheryl!“

„Cože?“ přeptal se Ferris v telefonu.

Cheryl se objevila ve dveřích obýváku. Na sobě měla jen ručník obtočený kolem hlavy. „Co se děje?“

„V jakém autě jezdí Huey?“

„Ve staré dodávce.“

„Ale jaké značky? Jaké barvy?“

„Naposled, co jsem tu káru viděla, měla barvu dětskýho průjmu. Takovou zelenou, jestli se nemýlím. A na tom spousta fleků od červené základovky. Je to starej chevrolet. S takovou kulatou kabinou…“

Will přitiskl mluvítko ke rtům. „Teď mě dobře poslouchejte, Harleyi. Jestli mi něco slíbíte, můžete zavolat FBI.“

„Vaše podmínky mi jdou na nervy. Už lituju toho, že –“

„Jde o mou dceru, kruci!“ vyštěkl Will. Hlas mu přeskočil a Will okamžitě mírnil: „Omluvte mne. Učinil jste už víc, než bych měl právo očekávat. Ale právě jsem se dozvěděl, v jakém autě jezdí ten chlap z okolí Hazlehurstu. Už se rozednilo. Kdyby mohlo FBI nasadit vrtulník a začít hledat nad tou zónou, kterou jste už vytyčili, mohli by ho najít, než řeknete švec.“

„No to je ale naprostá pravda!“ vykřikl také Ferris. „A kdyby to nedokázali, dokáže to státní mississippská policie! Stopne všechny podobné vozy po celým státě! Jestli se ten chlap pokusí někam přemístit v autě, chytnou ho jako králíka!“

„To ale okresní policie nedokáže. Běžní dopraváci nejsou na takovéhle situace trénovaní. Vysvobození uneseného dítěte bez újmy na jeho zdraví či životě z rukou únosce není hračka. Na to potřebujete zvláštní tým z FBI. Vrtulník vypravený z Jacksonu může být u té vaší věže do patnácti minut od startu, nemám pravdu?“

Ač byl Will vzrušen až do krajnosti, dobře vnímal různé možnosti a skutečnosti. Praxe na záchrance v nevelkém městě ho poučila, že vrtulníky jsou při transportu sice rychlejší než pozemní vozidla, jenže čas potřebný na předletovou přípravu tuto jejich výhodu smazává. Vozidla pozemní záchranné služby se nakonec dostanou na místo zásahu dříve, a platí to až do vzdálenosti zhruba sto třiceti kilometrů. Jenže Ferrisovo nadšení už neznalo hranic:

„Všechno zařídím,“ vykřikoval vzrušeně. „Nebojte se. Jen to nechte na mně!“

„FBI se vás bude vyptávat na tisíc věcí ohledně mé osoby. Vy na ně nebudete odpovídat. To je má podmínka. Ani mé jméno jim nesmíte sdělit. Kdybyste to udělal, do deseti minut se někdo z nich přižene k našemu domu, což by mělo za následek okamžitou smrt mé dcery.“

„Jak to?“

„Jeden z únosců je teď v mém domě, Harleyi. Jeden telefonát způsobí mé dceři smrt. Úkolem FBI tedy bude pouze vyhledat to auto a ten srub. A šmytec! Nic víc! Tak asi za půldruhé hodiny jim už můžete vyložit všechno, co o případu víte, ale teď ani slovo! Ať jen najdou to auto!“

„Jenningsi –“

„Nedávejte jim mé telefonní číslo. Kdyby zavolali v nevhodnou chvíli, zase to může ohrozit mou dcerku na životě. Jestli přijdu na něco, co by jim mohlo pomoct, sám vás zavolám a vy jim to sdělíte. Domluveno?“

„Vůbec se mi to nelíbí – ale domluveno.“

„Myslete hlavou, Harleyi! Než uděláte ten nejmenší krok, vzpomeňte na to, že někde v lese sedí pětileté dítě, k smrti vyděšené a zoufalé!“

„Mám taky děti. Chápu to plně. Už chodí na střední, ale pamatuju se dobře, jaký to bylo, když byly ještě malé.“

„Dobrá. A FBI řekněte, ať mají ve vrtulníku zdravotníka s inzulínem. Dcera je diabetička.“

„Ježíšikriste. Ještě inzulín! Píšu si to. Dobrý… No, budu jim teď volat. Mnoho štěstí, pane doktore.“

„Harleyi?“

„Ano?“

„Nechcete vědět, po jakým autu mají pátrat?“

„Pane bože! Jsem z toho celý popletený. Jaký auto to teda je?“

„Zelený chevrolet se spoustou červených skvrn od základové barvy. Starý model s kulatou kabinou.“

„Rozumím. Brzy se zase uslyšíme.“

Will zaslechl cvaknout. Ferris se odpojil.

Cheryl se nehnula po celou dobu ze dveří a pozorně poslouchala. Kolem těla si ovinula osušku. Will si všiml, že po nočních násilnických akcích, jichž se na ní dopustil, jí na krku a pažích naskákaly modřiny.

„Jak se cítíte?“

„Jako když mám dostat chřipku. Bolí mě kosti a kroutí se mi svaly.“

„To přejde.“

Přitáhla si osušku blíže kolem těla. „Hm… Neřekla jsem vám ještě jednu věc.“

Will se zatřásl ve zlé předtuše. „Jakou?“

„Tohle je naše poslední akce. Poslední únos.“

„To vám řekl?“

„Jo. Říkal to prakticky celý rok. Dříve získané peníze držel dlouho v akciích a teď akcie prodal a prachy investoval do půdy v Kostarice. Nikdy tam nebyl, ale říkal, že koupil ranč. Celý španělský ranč. Spoustu půdy, s gaučama, nářadím a tak. Napřed jsem si myslela, že je to kec, ale nakonec jsem pochopila, že to bude nejspíš pravda.“

Takže ta děvka ví přece jenom víc, než se mi podařilo z ní dostat, pomyslil si Will. Nová informace jen potvrzovala to, k čemu už dospěl samostatnou úvahou. Tento únos se od ostatních předchozích liší v něčem podstatném. Hickey má v plánu zabít nejen Abby, ale možná taky Willa i Karen, a pak zmizet nadobro.

„To jste mluvil s policajtama?“

„Ne tak docela.“

„Platí ještě, že pojedeme pro ty prachy, nebo ne?“

„Platí. A všechny budou vaše.“

Koukala na něj podezřívavě. „Až je vyzvedneme… necháte mne odejít?“

Will si pročísl v rozpacích vlasy. „Víte, potřebuju, abyste před Joem blufovala o něco déle. Stačí po telefonu. Jen jako doposud. Jen tak dlouho, než nám vrátí Abby.“

„Tuhle akci nepřežiju,“ vzdychla odevzdaným tónem.

„Ale ano. Jen se mě držte a všechno dobře dopadne, uvidíte, Cheryl.“

Cheryl si přikryla obě oči dlaní. Hrůzy noci a celkové vyčerpání ji přivedlo na hranici beznaděje. Will si teď mohl číst v jejích myšlenkách jako v otevřené knize. V tajném koutku mozku jí stále probublávala myšlenka zvednout telefon a Hickeyho varovat. Myšlenka na to vyklopit Hickeymu, co všechno zjistila o Willovi, říct mu, k čemu se Will chystá. Hickey by vyhodnotil situaci, všechno by jí odpustil a akci by odvolal dřív, než by se mu věci vymkly z rukou.

„Cheryl, není čas na falešné hry. Já udělám všechno, abych vám pomohl. Jestli vás nakonec zašijou, budu svědčit ve váš prospěch. To vám slibuju. Přísahám. Ale pamatujte, že Joea v žádném případě nezachráníte. Tomu už není pomoci. Překročil všechny meze. Chápu, že vůči němu cítíte jistou vděčnost. Jestli se ho ale pokusíte teď varovat, nebudu mít na vybranou: povím mu všechno, co jste řekla vy mně. Bude vědět, že to mohu vědět jen od vás.“

Tvář se jí proměnila v zahořklou masku: obličej zbídačené ženy z Apalačských hor. „Řeknu mu, že jste to ze mě dostal pomocí těch vašich chemických svinstev.“

„Jestli teď Joea vystrašíte, přikáže Hueymu, aby zavraždil Abby a sám pak prchne. Jenže vy, Cheryl, se z tohodle pokoje nedostanete. Další sedadlo, na který vám posaděj vaši pěknou prdelku, bude v čekárně na elektrický křeslo. Tam budete trčet deset let a čekat, jak dopadnou všechna vaše odvolání. Splašky k obědu, splašky k večeři, žádné drogy, žádný život. A pak –“

„Držte hubu! Držte už laskavě hubu.“ Oči se jí opět zalily slzami. „Nemám žádnou naději. Nikdy jsem ji neměla.“

„Ale máš, děvenko. Jestli to se mnou vydržíš ještě hodinu, dostaneš tolik peněz, že si budeš moct zařídit život, jak se ti zachce. Poprvé v životě budeš volná, a čistá jako andílek.“

Cheryl se beze slova otočila a vrátila do ložnice. Ještě než se svalila do polštářů, zaslechl Will, že si pro sebe mumlá: „Nikdo není volný a čistý, doktore. Nikdo.“

Kapitola 16

Karen teď stála v kuchyni, v ruce bezdrátový telefon. Soustředěně čekala, až se ozve něčí hlas místo „čekací“ hudby, nudné k uzoufání. Měla teď na sobě slušivou sukni námořnické barvy a krémovou blůzku. Pudru na tvář si nanesla tolik, aby zakryl škrábance utrpěné minulé noci. Na Hickeyho naléhání si dokonce vyfoukala vlasy. Měla pocit, že si ji Hickey modeluje do své směšné představy o tom, jak má vypadat předměstská mladá paní, manželka úspěšného kariéristy. Bohužel, žádný make-up nemohl změnit výraz jejích očí – pohled štvaného zvířátka.

„Furt nic?“ ptal se Hickey. Seděl na židli u kuchyňského stolu. Jednu nohu měl vyvalenou přímo na stolní desku vyloženou kameninovými destičkami.

„Gray prý šel dolů pro něco do auta.“

Gray Davidson byl jedním ze zakládajících partnerů firmy Klein&Davidson, nezávislé makléřské firmy, která se starala o peníze většiny bohatých rodin severního předměstí města Jackson. Karen a Will byli v Davidsonových domě na několika večírcích, snad dvakrát či dokonce třikrát.

„Nechcete připoslouchávat?“ optala se, ale Hickey potřásl odmítavě hlavou: „Stačí, když se budete držet dohodnutého scénáře!“

„Karen, jste tam?“ ozval se mužský hlas. „Tady Gray. Promiňte, že jsem vás nechal čekat.“

„To nic. Vím, že je časně zrána. Volal vám před chvílí Will?“

„Jestli prej mě volal! Dvě stě tisíc táců za kus šutru! To je kapánek moc i na vašeho Willa.“

„Je to velmi významná práce, Grayi. Fakt ale je, že jsem na ten lékařský sraz měla jet s ním. Dohlídla bych na to, aby chodil po normálních krámech, a ne aby se honil za velkým uměním.“

Když se Davidson po chvíli ozval, bylo patrno, že je v rozpacích: „Jak se na to celé díváte vy, Karen?“

„Co máte na mysli?“

„Je mi to celé trochu divné. Nelíbí se mi, že ten dealer, co to prodává, spěchá tak šíleně na hotové peníze. Will mi řekl, že je v situaci, kdy zase on musí rychle přeplatit jiného zájemce o jinou věc. Ten starožitník z New Yorku prý narazil na tu plastiku čirou náhodou před třemi dny, při prodeji nějaké nemovitosti. Našel to tam v dílně. On si ani nemyslí, že Walter Anderson je až tak významný umělec. Ale když o tu věc Will tolik stál, přijal jeho nabídku raději dřív, než si to Will rozmyslí, a že prý se musí okamžitě vrátit do New Yorku.“

„To je jim podobné.“

„Ale povězte mi, Karen, proč bychom tomu dealerovi nemohli ty peníze poslat převodem na jeho účet? Proč trvá na hotových penězích?“

„Tihle obchodníci s uměním jsou blázni, Grayi. Tahají se od města k městu s pytlema hotových peněz, aby mohli nakupovat hned a na místě. To nevíte?“

„Já o nich vím jen to, že každej druhej je buzík a všichni dohromady zralí do ústavní péče. Jenže je tu ještě něco jiného. Před třemi nedělemi začal Willa znepokojovat stav trhu s cennými papíry. Proto prodal nějaké akcie a peníze uložil u několika bank. U nás, tedy v Magnolia Federal, si uložil sto padesást tisíc. Mohl by zajít do kterékoli pobočky naší banky a vyzvednout si větší díl ze dvou set tisíc, co potřebuje, přímo tam. To platí také pro Bioxi, kde máme pobočku a kde teď snad je.“

Karen ztratila na chvíli řeč. O tomhle se jí Will nezmínil.

„A navrhl jste mu to?“ optala se.

„Navrhl. Řekl mi ale, že ty peníze uložil na termínované účty, takže kdyby si je nechal vyplatit ‚na požádám“, silně by na tom prodělal. Ale má tady u nás likvidních dvě stě tisíc dolarů, na účtu nezdanitelných obchodovatelných instrumentů. Když si je bude chtít vyzvednout, neplatí z toho žádné poplatky ani srážky.“

„To bude ono.“

„Taky si to myslím,“ souhlasil Davidson. Mlčel, jako by čekal, že Karen ještě něco dodá. Když se tak nestalo, pokračoval: „Mám z toho poněkud smíšené pocity, vidím-li, jak tak brzo po ránu mizí z mého počítače taková obrovská suma peněz.“

Karen se donutila k zasmání. „Tomu teda věřím. No, za půl hodiny jsem u vás a holt vám to podepíšu.“

„Budu se těšit. Vezmete s sebou Abby?“

Karen stiskla víčka, aby nezaplakala. Davidson byl vzorný profesionál, dokonalý lichotník a obchodník. Pamatoval si jména dětí všech svých klientů a tato jeho schopnost se kladně projevovala na stavu zůstatků bankovních účtů jeho banky a ve výročních zprávách.

„Willova matka vzala Abby do zábavního střediska Delta.“

„To teda bude nadšená. Škoda, že ji neuvidím. No, na brzkou viděnou…“

„Na viděnou,“ řekla Karen a ukončila hovor.

Když Hickey spouštěl nohu na podlahu, židle pod ním zaskřípěla: „O co tam šlo, uprostřed toho mluvení?“

„Jak o co?“

„Když jste se ptala – co máte na mysli…?“

„Ptal se mě, co si o tom myslím, že Will hodlá utratit tak velkou částku najednou.“

„Ale pak jste se zeptala: „A navrhl jste mu to?“

Karen se nechtělo zmiňovat o penězích, které mají uložené u Magnolia Federal. „Říkal, že je mu divné, že ten dealer chce platbu v hotovosti.“

„A potom jste řekla: To bude ono… To bylo o čem?“

Karen si nemohla hned vzpomenout. Hickey vyskočil a stiskl jí bolestivě paži. „Tak o čem to bylo?“

„Myslí si, že ten chlap přizná na daních jenom poloviční výši kupní ceny. Proto chce hotové peníze, a ne převod.“

Hickey se ani nehnul a ledovým pohledem zkoumal Kareniny oči, jako by analyzoval obsah jejích slov a jejich důvěryhodnost. Dosavadní lehkomyslnost, dokonce jakási důvěra v Karenina sdělení se z jeho chování rázem vytratila. Karen si přála, aby si byla ponechala Willovu pistoli u sebe, jenže tu měl teď Hickey zastrčenou za opaskem kdesi vzadu na pravé ledvině.

„Vemte si kabelku a jdeme!“ usekl nakonec.

Karen popadla kabelku, pak učinila dva kroky k ledničce a otevřela dvířka.

„Na snídani není čas,“ štěkl zase Hickey.

Karen si ho nevšímala. Vyňala z ledničky dvě ampule s inzulínem a nějaké injekční stříkačky z poličky a vše zastrčila do kabelky. „Musím to vzít s sebou pro případ, že by se Abby přitížilo. Vadí vám to snad?“

Hickeymu přeběhl přes oči stín. „Jen klid. Řekl jsem vám, že dnes nikomu nehrozí smrt.“

„To jste mě vážně potěšil.“

„Tak jdeme. Pojedeme vaším fordem.“

Karen vzala z háčku klíče od vozu a jako první se vydala chodbou přes spižírnu a prádelnu do garáže. Hickey za ní vykulhal také. Karen napadlo, že ho musí noha pálit jako čert. Potěšilo ji to a zadoufala, že se mu rána taky hezky zanítí.

Na svazku klíčů našla ovladač, stiskla tlačítko odemknout. Venkovní dveře garáže se začaly vysouvat vzhůru. Než se Hickey s hekáním vysoukal na sedadlo spolujezdce, měla už motor nahozený a zařazenou zpátečku. Hydraulické pérování zvedlo fordku na předepsanou výšku nad úroveň vozovky úměrně zatížení vozu. Jakmile se dveře garáže zvedly dostatečně vysoko, Karen vyrazila.

„Hlavně klídek,“ ozval se ihned Hickey a levou rukou jí stiskl předloktí. „Žádný bláznění, jinak se vybouráte dřív, než se dostanem na hlavní.“

Karen se štítivě odtáhla od jeho doteku. Otočila vůz. V tu chvíli se na oblém vršku, dělícím jejich pozemek, objevil z protisměru bílý lexus Stephanie Morganové a zatarasil úzkou výjezdovou cestu. Karen už byla rozjetá, ale duchapřítomně dupla na brzdu. „Do řiti,“ pravila procítěně.

„Kdo je to?“ zeptal se Hickey a hmátl dozadu za pas pro pistoli.

Karen se pokoušela zarazit jeho ruku, ale marně. „To je Stephanie Morganová. Ta samá, co tu byla včera.“

„Co ještě může chtít?“

„Něco kolem květinové show, co jiného. Hned se jí zbavíme.“

„To bych prosil.“

Na své straně stočil Hickey okno tak, aby mohl odposlouchávat rozhovor obou žen. Karen vyklouzla z vozu a vykročila směrem k bílému autu. Také Stephanie jí už kráčela vstříc, oblečená jako dáma vychystaná na odpolední koktejl, nikoli jako dobrovolná pracovnice uprostřed hektických příprav na velkou výstavu. „Jedu přímo z Kolosea,“ oznámila Stephanie jaksi vyšinutým hlasem. „Jedu rovnou sem bez zavolání, jako bych tušila, že se mě budeš chtít zbavit.“

„Co se zase děje, Stefi?“

„Totéž, co včera, jenže ještě hůř. Ti dobytkáři, co tam furt ještě mají ty svý krámy, se zapřísahají, že to ukliděj během dopoledne a že kolem oběda už bude veškerý prostor náš!“

„No a co tedy?“ Karen pátrala očima Stephanii přes rameno a snažila se uhodnout, zda má ve voze také své děti. Lexus ale vypadal prázdný.

„Třeba to, že nějakej honák tam klidně nechal všechen svinčík, co zbyl po jeho dobytku, válet uprostřed hlavního sálu Kolosea, považ! Slámu, seno, hnůj, a s prominutím kravince, kam oko dohlédne! A válej se tam taky krávy.“

„Uklidni se, Stefi, prosím tě. Snad nehoří.“

„Jak to, že ne? Po celým přízemí leží miliony rozplácnutejch a smrdutejch kravích lejn. Mám silný obavy, že toho smradu a špíny se do začátku květinový show nezbavíme! Musíš tam přijet a zapálit těm hnojákům koudel pod zadnicema. Mě teda neberou vážně, Karen, mě ne.“

O tom Karen nepochybovala. „Jenže, Stefi, já se tam teď nemůžu rozjet. V autě mi sedí ten bratranec a musím s ním okamžitě na letiště. Na výstaviště přijedu hned, jakmile ho vyřídím. Do tý doby si musíš poradit sama.“

„Jenže já si s tím neporadím. Zaangažovala jsem do toho i jiný lidí, ale nic platný. A to jsem ti ještě neřekla to nejlepší: ta společnost, která nám měla přivézt velké výstavní stoly, vzala pro jistotu dvě zakázky, od nás a pak ještě jinou. Takže našich stolů se už zmocnil jinej nájemce. Prostě už nemáme žádné. Žádné stoly!“

Karen se pokusila o zdrcený výraz. V duši však nemohla uvěřit tomu, že ještě včera by prožívala absenci nějakých stolů, smrad z kravinců a polámané kytky jako konec světa. Jedinou její starostí teď bylo, jak odsud vypakovat Stephanii Morganovou a vymanit se z dosahu jejího vlivu. „Poslyš, Stefi. Nahoď telefon a zavolej Jima Rizziho, fotbalovýho trenéra na Jacksonské akademii. Řekni mu, že pro jeho fotbalový mužstvo máš na léto bezvadnej projekt a dáš mu na něj sponzorský peníze. A pak ho požádej, ať sežene co nejvíc hráčů a ať přijedou se svými auty do Kolosea a přivezou potřebný stoly. Ti kluci dokážou přestěhovat nábytek dvakrát rychleji než nějací stěhováci. Je to jasný?“

Stephani vypadala jako rozsvícená: „Karen, ty jsi fantastická! Ale já toho Rizziho vůbec neznám! A už vůbec nedokážu někoho požádat, aby něco takovýho udělal. A co s těma krávama?“

Karen se chtělo zaječet: A kdo tě večer koupá a utírá ti prdelku, Stephanie? Jenže za sebou uslyšela zaklapnutí dvířek od fordky a rázem vychladla. Otočila se a spatřila Hickeyho, jak k nim kráčí se starostlivým výrazem v tváři.

„Všechno dobrý?“

„Á… dobrý den ještě jednou, pane Hickey,“ nasadila Stephanie svůj thymolinový úsměv. „Lituji, že jsem zapříčinila vaše zdržení.“

„Jmenuji se Joe, prosím.“

Karen se vmáčkla mezi ně. „Už jsem Stephanii řekla, jak šíleně spěcháme na letiště.“

Hickey se zarazil, ale vzápětí se mu po lících rozprostřel široký úsměv. „Pravda, pozdíme se. Dneska vás nutí registrovat se na letišti dlouho před odletem.“

Jenže Stephanii něco napadlo: „Už to mám! To já vás můžu hodit na letiště, pane Joe, a Karen může mezitím vyrazit rovnou do Kolosea. Tam se to všechno rozsypalo na všechny strany. To byste nevěřil.“

„To nejde!“ přispěchala Karen. „My si musíme s Joem cestou ještě vyjasnit spoustu věcí. O tom dědictví, pamatuješ? Včera jsem ti o tom říkala. Tohle je poslední příležitost.“

Zdálo se, že Hickey se Kareninými nápady docela baví, jenže Stephanie mínila jinak. Celá pojednou zbrunátněla, hlas pozbyl dívčího pelu a klesl o oktávu níž:

„Karen, ty jsi předsedkyně celé naší květinové slavnosti. Sama ses nabídla, pamatuj na to! Z toho vyplývá, že hlavně ty jsi… že ty máš…“

Hlas Stephanii odumřel. Karen sledovala směr jejího pohledu. Stefanie hleděla soustředěně na Hickeyho pravé stehno. Po látce kalhot se táhla od kolena dolů až k nártu čerstvá rudá skvrna. Několik kapek už se zachytilo i na svršku světlé letní botky. Karen bylo jasné, že jeden, dva nebo více jejích stehů na kůži povolilo. „Co se vám probůh stalo?“ projevila účast Stephanie. Hickey se podíval dolů, jako by netušil, o co jde. „Joe se zranil,“ přispěchala Karen s vysvětlením. „Když něco dělal v garáži.“

„To ale vypadá zle…“

„Není to tak vážné, jak to vypadá,“ tvrdila nervózně Karen. Hickey pozoroval Stephanii svýma uhrančivýma očima. Karen popadla Stephanii za paži a odváděla ji k jejímu vozu.

„Jakmile to vyřídím s Joem, Stefi, jsem tam u vás jako na koni. Zatím tam dojeď a zkus udělat pořádek. A zavolej trenéra Rizziho, ať udělá, co jsem ti řekla.“

Stephanie se ohlédla přes rameno. „Poslyš, Karen, je ten tvůj bratranec v pořádku? Vypadá jako by…“ Náhle zpomalila a pohlédla Karen zpříma do očí. V jejím pomalém mozku se jí začínalo rodit jakési podezření. „Je vůbec všechno v pořádku?“

„Je,“ přemohla se Karen a postrkovala Stephanii k vozu. Jenže Stephanie se jí z ničeho nic vzepřela.

„Ale ty vůbec nevypadáš dobře. Po pravdě řečeno, vypadáš jako smrt!“

„Dík za lichotku, Stefi.“

Stephanie se znovu ohlédla. Ať už uviděla cokoli, přesvědčilo ji to, že tu něco silně nehraje. Najednou se Karen vymkla, popadla ji za zápěstí, takže se situace naprosto otočila: teď to byla Stefi, kdo začal tlačit Karen vší mocí k bílému vozidlu.

„Nezastavuj se,“ šeptala přitom. „Jakmile nastartuju auťák, naskoč na zadní sedadlo.“

„Nemůžu, proboha! Vypadni odsud co nejrychleji. Dělej, Stefi!“ Karen risknula ještě jedno ohlédnutí. Hickey tam stál s rukou za zády a s nohou teď už zcela promočenou krví. Karen se otočila znovu k přítelkyni a křikla: „Uvidíme se co nevidět, rozumíš?“

Stephanie vytočila obočí do neuvěřitelné výše. Proč odsud proboha nevypadne? myslila si Karen. Snaží se vypátrat, zda ten chlap je její milenec či co? Ať Stefanii vrtalo hlavou cokoli, pud sebezáchovy u ní začal najednou nabírat vrch. Stefi ji jako přítelkyni odepsala. Mrskla sebou a hbitě otevřela dvířka vozu, už bez snahy zachovat dekorum.

Ještě než stačila plně dosednout na řidičovo místo, střelil po ní Hickey skrz sklo dveří. Stephanii vykvetla na prsou rudá růže a rty ji vykroužily téměř komické „ó“. Karen zaječela, skočila vpřed, ne však dosti rychle, aby zabránila pádu Stephaniina těla dozadu, podél zadních dveří jejího lexusu. Na bílém laku zůstala dlouhá rudá šmouha od krve, stříkající Stephanii z otevřené tepny. Postřelená měla oči zavřené a krev jí nyní v pravidelných pulzech vystřikovala z dírky na prsou. V Karen zapracovaly naučené instinkty: mozek se automaticky přepnul do pracovního režimu a diktoval jí jeden úkon za druhým, jak nakládat se zraněnou. Avšak dřív, než se mohla ujmout záchrany, ocitla se na nohou hrubým trhnutím svalnatých paží.

„Zpátky do auta! Jedeme!“

„Zabil jste ji!“ křičela mu do tváře Karen.

Hickey namířit osmatřicítkou na Stephaniinu hlavu. „Jestli hned nezastrčil; tu svou prdel do fordky, odprásknu tu tvou přítelku tady na místě.“

Z jeho výrazu bylo patrné, že to provede bez zaváhání. Karen začala potácivé couvat k jejich rodinnému vozu. Hickey kráčel za ní a máchal jí před tváří revolverem.

„Tvrdil jste, že dnes nikdo nezemře!“ vmetla mu do tváře.

„Koledovala si o to sama. Měla se starat o svý krávy.“

„Má dvě malý děti!“

„Mysli raděj na svý dítě, macecho!“

Karen vyschlo v ústech. Na takovou eventualitu, jako je brzká smrt milované dcery, ji její vleklý zápas s dětskou cukrovkou nepřipravil. Sklesla do sedadla řidiče a pokoušela se usebrat myšlenky. Will jí často předhazoval, že by prý zachovala chladnokrevnost i uprostřed zemětřesení. Hickey tu domněnku vyvrátil. Zoufale hledala záchytný bod, u něhož by našla oporu – a na mysli jí vytanul obraz otce, který prošel v mladí peklem Koreje i Vietnamu. Bože, kdyby ten se tu objevil! Ten by takovou svini, jako je Hickey, vyřídil, než by řekla švec. Hickey by nestačil ani zjistit, odkud udeřilo! Jenže táta zemřel před pěti lety na rakovinu…

„Tak do toho: převodovku do režimu dálkové jízdy a jedem,“ komandoval ji Hickey jak malou. Jako by neznala automatické řazení…

„Lhal jste mi,“ opáčila. „Všechno, co jste mi navykládal, je lež. Máte v plánu nás všechny pozabíjet. Chcete dostat své peníze, a navíc nás připravit o život. Všechny, celou mou rodinu.“

„Poslyš, ty náno, tvá blbost už začíná unavovat. Zapomnělas na Kostariku? Zejtra večer budu nasávat koktejly pod slunečníkama v ráji. A bude mi úplně volný, jestli mě někdo viděl, když jsem odprásk nějakou bábu v jejím bouráku. Mě zajímají jen ty prachy. Soustřeď se na to a na ostatní se vyser. Kapíruješ?“

Karen se nadechla, natáhla prst a vyťukala na mobilu zavěšeném na palubní desce devět jedna jedna.

Hickey jí vrazil hlaveň revolveru mezi žebra, až jí to vyrazilo dech. „Tvá kámoška to má za sebou. Takže vypni ten krám a koukej jet. Nebo to budeš mít za sebou taky a Abby si bude muset zvykat na jinou matinku. Na nějakou dvacítku, kterou si manžílek vezme po tvý smrti.“

Karen již zaslechla první zazvonění na lince záchranné služby, ale stiskla END. Nenáviděla se za svou zbabělost, ale zároveň věděla, že si nemůže dovolit riskovat vlastní smrt. Určitě ne tady a teď, kvůli Stefi, které už beztak není pomoci.

Musí myslit na dítě, které potřebuje mámu. Nic jiného ji nesmí zajímat. Karen i Abby musí zvládnout nástrahy tohoto dne a zůstat přitom naživu.

Řadicí páku nastavila na režim dálkové jízdy a po trávníku objela nešťastný lexus i s tělem přítelkyně, ležícím podél vozu.

*****

V apartmá hotelu Beau Rivage zazvonil telefon. Will po něm skočil jako tygr. Teď, kdy už Ferrisovi dovolil kontaktovat FBI, se nemohl dočkat, kdy uslyší, že lesy nad Hazlehurstem už pročesává celá flotila vrtulníků, že se dotýká špiček stromů, propátrává všechny cesty a stezky a neunikne jí jediné hnutí, jediný pes, jediná kráva, jediný živáček. Vytrhl sluchátko ze závěsu a uvědomil si, že z nevyspání mu už začíná harašit.

„Will Jennings u aparátu.“

„Copak, že tam stojíte hned u telefonu, pane doktore? Vy teď berete hovory? Čekáte nějaký?“

„To ne, ale jsem právě na odchodu, abych vám opatřil ty peníze a získal zpět svou dceru.“

„Výborně, doktore! Je nejvyšší čas vydat se na cestu.“

„Jsem připraven.“

„Máte unavený hlas. Cheryl vám dá nějakou pilulku na povzbuzení, jestli potřebujete/Nechci, abyste něco zvoral jen proto, že vám přestala sloužit hlava.“

„Já nic nezvorám. Ale chci mluvit s dcerou, Joe. Neodejdu odsud, dokud s ní nepromluvím.“

„Vážně? Nechtěl byste si radši promluvit s vaší drahou polovičkou? Právě k vám přijela návštěva. Přímo k vám domů.“ Willovi vyrazil na čele pot: „Karen?“

„Tady jsem.“

„Co se děje?“

„Právě zastřelil Stephanii Morganovou, Wille.“ Will zamrkal očima a doufal, že se přeslechl. „Řeklas, že –“

„Slyšel jste dobře,“ přerušil ji Hickey. „Karen teď řídí vůz a nemá náladu se vybavovat. A jestli od vás ještě uslyším něco o tom, co se chystáte nebo nechystáte províst, nebude ta mrtvola, co leží vedle lexusu, jediná, která dnes lehne. Jasný?“

„Slyším.“

„Teď dál: jak je to s tou helikoptérou?“ Willovi se sevřel žaludek. „S jakou heli –“

„Práskls mě FBI, co?“

Will si to rovnal v hlavě a došel k závěru, že Harley Ferris nemohl dostat tak rychle vrtulníky FBI do vzduchu nad Hazlehurst. Muselo jít tudíž o náhodný let. „Joe, dělám přesně to, co po mně chcete. Nic jiného.“

„Dejte mi Cheryl.“

Cheryl seděla na pohovce s kabelou způsobně položenou na klíně. Vypadala dobře: před chvílí se vrátila z butiku otevřeného non stop v podzemí hotelu, a přišla odtud v přiléhavých šatech, jimiž nahradila své potrhané koktejlky. Cheryl převzala od Willa sluchátko a pustila se do své litanie jednoslabičných odpovědí: „Ano. Ne. Jistě. Ne, klidný. Jedeme tam. Bez problémů.“ Pak vrátila sluchátko zpátky Willovi a ten zavěsil. „Tak, představení začíná,“ oznámila.

„Děkuji vám, Cheryl. Dlužím vám víc, než dokážu splatit.“ Cheryl rázně vstala a přehodila si kabelku přes rameno: „Tak si to dobře zapamatujte.“

*****

Budova firmy Klein&Davidson byla výstavním kusem architektury v bohaté čtvrti severní části Jacksonu. Zvenčí připomínala spíše honosný obytný dům, jenže Karen věděla, že její interiér je osazen počítači, chrlícími burzovní kotace z celého světa. Na ploché střeše budovy byly instalovány čtyři obrovské satelitní talíře. Gray Davidson si najal architekta, který dal na střeše přistavět mansardu, jež by antény skryla, aby nekazily celkový estetický dojem. Karen zajela s fordkou na vyhrazené parkoviště před budovou a zastavila o dvě stání dál, než stál Davidsonův Mercedes 560. „Až budete uvnitř, nepřestávejte myslet na své dítě,“ připomněl jí Hickey. „Na vaši jedinou dceru.“

Právě když se Karen chystala otevřít dvířka vozu, zastavilo na vedlejším stání ještě jedno auto. Vystoupila z něho postarší žena, přátelsky pokynula Karen a vkráčela do budovy. „Grayova sekretářka,“ řekla Karen.

„Teď jděte,“ přikazoval Hickey a odkryl zbraň, již měl připravenou na klíně.

„Ale já neudělám ani krok, dokud mi neumožníte zavolat na devět jedna jedna a oznámit, že u mého domu leží postřelená žena.“

Hickey jí znovu vrazil kov mezi žebra.

„Když mě zastřelíte, nedostanete své výkupné. Snažím se jen zachránit jeden lidský život. Vás to nic nestojí.“

„Je po ní,“ syknul Hickey. „Dostala to mezi kozy.“

„To nevíte jistě. Má dvě malé děti, a já nesnesu pomyšlení, že jsem neudělala všechno, abych ji zachránila. Tak co?“

„Vy hlavně nesnesete pomyšlení, že jste zabila své vlastní dítě. Na to vemte jed! A přesně o to si koledujete, jestli hned nezvednete prdel a nepůjdete provést ten převod.“

Otočila se k němu naplno na sedadle. „Nenávidíte Willa, protože prý zabil vaši matku, ale sám jste právě zabil matku jiných dětí. Ze dvou dětí jste nadělal sirotky. Kde je logika? Jak mi to vysvětlíte?“

Hickey nafoukl tváře a pak z nich nechal uniknout vzduch. „Za tyhle kecy mi zaplatíš později.“

Zavřela oči a opřela si hlavu o opěrku. Očekávala chlad kovu od pistole přitisknuté ke spánku, místo toho se však ozvalo čtveré zapípání, jedno zazvonění a kliknutí.

„Devět jedna jedna, první pomoc,“ ozval se naučený ženský hlas. Promluvil Hickey: „Právě byla do hrudi postřelena žena. Adresa je Křivá míle číslo sto. Postižená umírá.“ Karen z něho nemohla spustit oči.

„Křivá míle, číslo sto, rozumím,“ pravila dispečerka. „Jste na té adrese, pane? Nemám údaj, odkud voláte.“

„Volám z mobilu. Zraněná leží na příjezdové cestě.“ Hickey se až teď podíval na Karen, jako by se chtěl ujistit, že jedná dostatečně profesionálně.

„Pane, mám tu údaj, že ten případ nám už byl nahlášen.“ Hickeymu poklesla čelist. „Kdy to bylo?“

„Asi před dvěma minutami.“

„Kdo to oznámil?“

„To nevím, pane. Ale už jsme tam poslali ambulanci a –“ Hickey stiskl tlačítko END. „Počítám, že váš manžel udělal kardiální chybu. Napřed ta helikoptéra nad srubem v lese. Teď zase z vašeho domu někdo hlásí střelné zranění.“

„Když jste střílel, bylo to venku. Nejspíš to zaslechl soused a spustil poplach.“

„Vaši sousedé jsou z doslechu, dámo.“ Hickey si začal třít bradu. „Tak už konečně zvedněte tu svou prdel a valte pro peníze. A pamatujte, že jedna chyba vás navleče do pohřebního úboru, který už nikdy neodložíte.“

Karen vystoupila z vozu a pustila se směrem ke vchodu do banky. Hickeyho slova jí zvonila v uších jako umíráček.

*****

Pobočka banky Magnolia Federal Bank je dvoupatrová cihlová budova s nenáročnou architekturou. Když k ní dorazili, stálo na parkovišti jen několik vozidel, takže Will se svým autem z půjčovny hladce zabočil na volné místo.

„Co bude dál?“ optal se spolujezdkyně.

Cheryl se zavrtěla na sedadle vedle něho a začala prsty bubnovat po horní části palubní desky. Před odjezdem z hotelu polkla dvě tabletky amfetaminu a teď byla v náladičce. Unavený Will si vzal pro jistotu taky jednu. Obával se, že by mohl chybně reagovat, nebo vůbec nereagovat, v důsledku únavy a nevyspání v případě, že by se mu náhle naskytla nepředvídaná příležitost Abby zachránit. Kdyby se naskytla, ovšem.

„Teď budeme čekat,“ odpověděla nevzrušeně Cheryl. „Jakmile budou penízky na cestě, Joe zavolá.“

Will jí sebral bez ptaní mobil z klína a vyťukal Ferrisovo číslo. „Ferris,“ ozvalo se ve sluchátku promptně. „Tady Jennings. Něco nového?“

„Když jsem jim volal, měla FBI už ve vzduchu vrtulník, který pročesával lesy nad Hazlehurstem. Ale říkali, že lesy jsou tak husté, že skrz listí nevidí ani na budovy dole, natož pak aby mezi nimi našli pickup.“

„Jak dopadla pátračka po telefonu?“

„Už to skoro máme, Wille. Právě jsme zachytili krátké volání na sledované číslo. Náš vůz se nyní přibližuje po zarostlé dřevařské cestě. Postupujeme vpřed.“

„Co udělají, až narazí na ten pickup?“

„Na cestě z Jacksonu jede speciálka od FBI. Důstojník od nich mi tvrdil, že jsou schopni obklíčit budovu, tedy srub, aniž by si toho subjekt vůbec všiml.“

Willovi se ve zlé předtuše orosilo čelo: „Snad nehodlají na srub zaútočit?“

„Já myslím, že zachovají všechna bezpečnostní pravidla,“ mlel Ferris. „Doufám, že když jde holčičce přímo o život, nezastaví se před ničím, a jestli se dostanou jen trochu na čistý dostřel, odprásknou toho hajzla, i kdyby držel Abby v náručí.“

„Ježíšikriste!“ vykřikl Will.

„Jsou to profíci, Wille. Ve své profesi stejně dobří jako vy ve své. Vyznají se.“

„Nemůžu z tohodle mobilu dlouho mluvit,“ oznámil sice Will, ale nemohl se přimět stisknout knoflík ukončující spojení. „Harleyi… pro boha živýho, ať jsou opatrní!“

„Musíte doufat, člověče.“ Will to sklapl. Doufat? Sedět jen tak nečinně v autě na parkovišti a čekat, jak se bude dál odvíjet osud jeho dcery nějakých dvě stě kilometrů odtud k severu? To bylo nad jeho síly. Jenže Willovi nezbývalo než hrát s kartami, které mu namíchal neznámý Joe. Joe Hickey taky doufá: že jeho plán poběží na sekundu přesně, jako švýcarské hodinky.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Cheryl. „Co se tam děje?“

„Nic,“ zalhal. „Vůbec nic.“

*****

Poslat peníze bankovním převodem bylo stejně jednoduché jako kterákoli operace v bance: Karen jen vyplnila pár řádek na převodním příkazu, podepisovala se, kam jí ukázal Gray Davidson, který přitom vedl řeči o dětech, škole a rodině. S muži nejspíše klábosil o dětech a sportu. Nebo o ženských, napadlo Karen, ale pustila to z hlavy. Karen teď fungovala jen jako automat. Myšlenky nemohla odtrhnout od obrazu Stephanie Morganové, ležící vedle vozu s dírkou v prsou, z níž vybublává krev. Jediné, co si Karen z celé operace převodu peněz v bance pořádně pamatovala, byl moment, kdy jí úřednice vydala potvrzení o provedeném převodu a prohlásila: „Peníze jsou na cestě.“

„To je všechno? Nic víc není třeba?“

Gray Davidson si dovolil poklepat ji na rameno: „Neděsí vás alespoň trochu, jak snadno jste utratila dvě stě tisíc dolarů?“

Davidson měl na sobě svůj oblíbený reprezentační oblek: dvouřadové sako, bezvadný vysoký límeček ovázaný kravatou, jíž se povinně honosili absolventi slavné školy v Rugby v daleké Anglii. Davidson byl o pět let starší než Karen, pocházel z Hot Coffee, stát Mississippi, ale jeho oddanost anglickým tradicím překonávala vše, čeho na východním pobřeží dosahovali ti největší anglofilové. Někteří klienti se Davidsonové strnulé extravaganci po straně posmívali, každý však zvážněl, když se hovořilo o jeho podnikatelské finanční prozíravosti.

„Děsí mne to,“ odpověděla mu Karen, zatímco myslela na to, zda Will je již v bance v Biloxi, aby si peníze vyzvedl v hotovosti. „Právě jsem se stala vlastníkem vyřezávaného špalku za dvě stě tisíc.“

„Vypadáte na omdlení,“ pravil Davidson a tvářil se poctivě ustaraně. „Pojďte na chvíli do mé kanceláře a odpočiňte si tam.“

„Nemohu. Musím běžet.“

„Nedáte si alespoň kávu?“

„Ne. Děkuji, Grayi, opravdu děkuji.“

„Zelený čaj? Expreso?“

Karen ze sebe vynutila jakýsi úsměv, což bylo za daných okolností přímo hrdinské gesto. „Vypadám zle? To bude jen letní nachlazení. To přejde.“

Davidsona to nepřesvědčilo. Karen ho uchopila za předloktí, stiskla mu paži konejšivým gestem, a řekla: „Jsem v pořádku, Grayi. Díky za všechnu péči.“

Davidsonova ostražitost se rozplynula jako mávnutím proutku. Muže je tak snadné oklamat, napadlo Karen. Pak ještě mávla na úřednici za přepážkou a spěšně zamířila k východu.

„Jeďte přímo domů a odpočiňte si,“ bylo poslední, co od Davidsona uslyšela.

Na znamení, že ho slyšela, zdvihla paži nad hlavu a zamávala mu naposledy, aniž se otočila. Pak už jen zmizela v těžkých otáčivých dřevěných dveřích, a seběhla ze schodů na parkoviště.

*****

Parkoviště Magnolia Federal Bank v Billoxi se rychle zaplňovalo přijíždějícími vozidly. Zákazníci vcházeli do banky, dávali si proplácet šeky, stáli v krátké frontě před bankomatem venku. Zřízenci tahali sem a tam peněžní pytle. Will záhy pochopil, proč si Hickey zvolil právě tuhle pobočku. Cheryl seděla vedle něho na sedadle v tísnivém mlčení. Čekali na Hickeyho zavolání. V zaparkovaném voze prudce stoupala pod paprsky ranního slunce teplota. Will nahodil motor a spustil klimatizaci.

Když se konečně telefon ozval, hmátl po něm Will jako první, ale Cheryl ho uchopila za zápěstí a vytrhla mu přístroj z ruky.

„To jsem já,“ oznámila do aparátu. „Dobrá… O. K.“ Pak stiskla END a vrhla pohled na Willa. „Prachy dorazily. Máte jít dovnitř a vybrat je.“

Will vypnul znovu motor a pohlédl na těžké bankovní dveře. „Dejte mi ten mobil.“

„Proč to?“

„Vezmu si ho s sebou.“

„Nevěříte mi?“

„To jsem neřekl. Řekl jsem jen, že ho beru s sebou.“ Cheryl pohodila uraženě hlavou a koukala se na svou stranu ven z okna. Ale nebránila se, když jí Will začal otevírat dlaň, aby vyjmul přístroj z jejích prstů. Vsunul si mobil do kapsy kalhot spolu s klíčky od vozu, vyklouzl ven z vozu a zamířil do banky.

Kapitola 17

Hickey řídil vůz po mezistátní silnici směrem k jihu rychlostí hluboko pod předepsanou devadesátkou, s obličejem smáčeným kapkami potu. Nohavici mu na pravém stehně prosakovala krev.

„Myslím, že nějaké ty vaše stehy povolily,“ řekl jí kysele. „Jako felčarka za moc nestojíte. Budete to muset napravit.“

Hickeyho noha bylo to poslední, co Karen zajímalo. „Nemám tu manželovu kabelu s věcmi. Kdybyste zastavil někde u lékárny, mohli bychom to prostě přelepit.“

„Stavět nikde nechci,“ řekl. Podíval se do zpětného zrcátka a přejel do pravého jízdního pruhu. „Ale asi budu muset.“

„Jsme na cestě k Abby?“

„Jsme na cestě k lékárně.“

„Až dostanete peníze, propustíte nás obě?“

„To záleží na vašem manželovi. Uvidíme, jestli se dokáže řídit jednoduchými pokyny. Koukejte najít tu lékárnu.“

Karen začala očima pátrat po vývěsních štítech na budovách, lemujících teď silnici. Byla si téměř jistá, že tu někde poblíž má otevřeno Eckerdova lékárna.

„Máme za sebou policii,“ řekl z ničeho nic Hickey a narovnal se v sedadle.

Karen chtěla otočit hlavu, ale Hickey ji zmáčkl stehno: „Neohlížet se.“

„Po téhle silnici jezdí policie pořád dokola,“ informovala ho.

„Jenže tenhle se chová podivně. Drží se za mnou o deset délek a visí na mně jak přívěs. Prohlížejí si dalekohledem naše číslo.“

„Překročil jste rychlost?“

„Jsem blázen? To spískal váš manžílek. Ten hajzl na nás někoho zavolal. Jedině takhle můžou vědět, po čem pátrat.“

„A co to střílení u nás doma?“

„Tak rychle by nevyhlásili pátrání po čísle našeho vozu. Ne tak brzy.“ Znovu zabrousil pohledem do zrcátka. „Ty kurvy policajtský se nás furt držej jako klíšťata.“

„To je stihomam! Prostě řídíte nějak podezřele.“ Karen zahlédla po levé straně Eckerdovu lékárnu. „Na příštím výjezdu zahněte doprava. Bude to Northside Drive. Je tam lékárna.“

Hickey se ke Karen nahnul, pak zaklonil hlavu a vytočil oči vzhůru, aby mohl vyhlédnout ven střešním okénkem.

„Co to děláte?“ vykřikla Karen. „Koukejte na cestu!“

„Stihomam, jo? Tak se koukněte sama.“

Střešní okno mělo protisluneční tónované sklo, ale i tak Karen zahlédla skrz ně na nebi velkou tečku. Vrtulník!

„To bude dopravní hlídková helikoptéra,“ řekla pomalu a nevyznělo to přesvědčivě.

„Hovno dopravní,“ řekl Hickey, nahnul se kupředu a na zavěšeném mobilu vyťukal číslo. Po několika vteřinách uslyšeli vyzvánění.

„Joe?“ ozval se Huey.

„To jsem já, chlapče. Jsi připraven?“

„Připraven.“

„Naostro připraven?“

„Teda… jo.“

„Přecházíme na zálohu.“

„Rozumím.“

Karen se sevřelo srdce. „Co to znamená? Na jakou zálohu?“

„S tím si nedělejte starosti.“

„Smím si promluvit s Abby? Prosím!“

Hickey ztěžka vzdychl a nakonec řekl do telefonu: „Máš tam toho fakana, Huey?“

„Je zrovna na záchodě.“

Karenin vnitřní mateřský radar výstražně zablikal. Naklonila se k zavěšenému mobilu: „Pane Huey, chodila od rána na záchod často?“

„Skoro pořád.“

„Ach bože! To jí stoupá cukr v krvi. Musí dostat injekci.“

„A já tu zatím vykrvácím,“ přerušil je Hickey. „Jen klid. Potřebný léky máte s sebou a zanedlouho tam oba budem.“

„Za jak dlouho?“

„Už se vrací,“ ozval se do toho Huey.

„Abby!“ vykřikla Karen.

Napřed se nic neozvalo, a pak tichý hlásek: „Mami?“

Karen poskočilo srdce v hrudi. „Jsem tu, holčičko. Cítíš se dobře?“

„Ani ne. Myslím, že jedu z kopce, jak říká táta.“

Karen sebrala všechnu vnitřní sílu, aby hlasem nedala najevo svou starost. „Nic se neboj, kočičko. Maminka už je na cestě k tobě.“

„Vážně?“

„Budu u tebe, než se naděješ.“

„Ať předá mobil zase Hueymu,“ přikázal Hickey.

„Budu u tebe dřív, než se naděješ,“ ujišťovala dcerku Karen. „A teď, Abbinko, předej telefon zase panu Hueymu.“

„Ano, maminko. A pospěš si.“

„Už jsem na cestě.“

„Joe?“ promluvil zase Huey.

„Slyším tě. Víš, co máš dělat? Postupuj, jak jsem ti řek.“

„Pamatuju si to.“

„Víc ti povím, až se setkáme.“

„Dobře. Ale… Joe?“

„Co je?“

„Bude všechno dobrý?“

„To si piš, že bude. A teď sebou hněte, ano?“

„Dobře. Tak zatím.“

Ještě dřív, než Hickey stiskl tlačítko END, zaslechla Karen, jak Abby zakřičela: „Nashle, mami.“ Pocítila nad dcerkou hrdost. Drží se dobře.

„Ty kurvy,“ promluvil Hickey vztekle, sleduje očima vrtulník nad jejich hlavami. „Kdyby tvůj pitomej manžel dělal to, co dělat má, tak jsme už jeli přímo a rovnou cestou k tvý dceři, náno hloupá.“

Karen jen zasípala: „Tvrdil jste, že tam právě jedeme.“

„Nikam nepojedem dřív, dokud nesetřesem ty, co se na nás věšej.“

„Ale to nevíte jistě, jestli se na nás někdo věší, nebo ne.“

Místo odpovědi uslyšela jen vzteklé odfrknutí. „Hlavně ať tvůj manžel kouká mít u sebe ty prachy.“

„Bude je mít! Víte dobře, že je bude mít.“

„Já vím, že se mě pokouší podrazit, ten parchant přechytralej. Teď vám něco povím: jestli nás po cestě někdo bude stavět –“

„Namluvím jim, co budete chtít,“ slibovala překotně. „Nechci nic než dostat zpátky svou holčičku.“

Hickey opět zapátral pohledem ve zpětném zrcátku. „Ti poliši za náma odpadli. Tvářej se, jako že nás ztratili. Ale mají nás na háku. Chtějí, abychom jeli dál, až k vaší dceři, a dovedli je tam jako za ručičku.“

Dobrotivý bože! sténala v duchu Karen. Wille, Wille, cos to natropil?

Bez jakéhokoli varování zahnul Hickey zprudka doprava, přesekl najednou dva jízdní pruhy, a než se Karen nadála, vypadli ze silnice nejbližším výjezdem. Dole Hickey zahnul pod dálniční most, vyjeli na druhé straně a ocitli se na široké přípojce.

„Lakeland Drive?“ zjišťovala Karen. „Tudy jsme jeli minulou noc?“

„Seďte a držte klapačku, dámo.“

„Vede na letiště.“

„Máte zatraceně recht, dámo,“ uchechtl se tlumeně Hickey.

*****

„Tudy, pane Jenningsi.“

Will zahnul do chodby, která vedla z hlavní bankovní haly někam do vnitrozemí finanční instituce. Will následoval zřízenkyni po schodišti nahoru. Jakmile vstoupil do haly, pochopil, že běžným postupem dnes nic nepořídí. U každého okénka stála dlouhá fronta. Dnes bylo plno dokonce i před skleněnými stěnami buněk, v nichž úřadovali pracovníci projednávající poskytování úvěrů. Will se rozhodl jinak: oslovil službu v přízemí haly a požádal o přijetí u výše postaveného představitele banky. Když se ho zřízenkyně optala, o co jde, uvedl, že očekává bankovní převod dvou set tisíc dolarů a že v té věci nehodlá komunikovat s nikým menším než s vedoucím reprezentantem finančního domu. Mladá žena zavolala kamsi nahoru a za chvíli už ji Will následoval do nitra chodeb.

Schody vyústily nahoře překvapivě do jiné haly, kolem níž se dokola táhla řada dveří. Zřízenkyně ho dovedla až k těm téměř úplně vzadu, zaklepala, otevřela a vpustila Willa dovnitř. Typická kancelář bankovní pobočky, vybavená nábytkem z katalogu obchodních domů. Za mahagonovým stolem seděl plešatící muž kolem padesátky, ve sněhobílé košili a s kapičkami potu nad horním rtem. Povstal na uvítanou.

„Zdravím vás, doktore Jenningsi. To je vše, Cindy, děkuji.“

Dveře za Willem se zavřely a úředník mu podal měkkou dlaň. „Jsem Jack Moore, viceprezident místní banky.“

Will stiskl nabízenou ruku a rozhlédl se po kanceláři. Po pravé straně uviděl ještě jedny dveře, jaksi užší než ty vchodové. Byly napůl otevřené. „Co je tam?“ zajímal se Will.

„Má soukromá toaleta,“ odpověděl Moore.

„Ach, promiňte.“

„Čím vám mohu být nápomocen, pane doktore? Váš převod dorazil před několika minutami. Jak si přejete, abychom s tím obnosem naložili?“

„Chci si ho vyzvednout v hotovosti. Musím také vybrat něco ze svých úspor. Na běžném účtu u vaší banky v Jacksonu mám ještě sto padesát tisíc.“

Moore si osušil pusu. „Chcete odsud odejít s třemi sty padesáti tisíci dolary v kufříku?“

„Přesně tak.“ Cheryl vybavila Willa laciným kufříkem, který před jejich odjezdem z hotelu Beau Rivage přinesla ze svého pokoje. Nyní ho Will svíral v ruce.

„Rozumím… Nuže tedy –“

Moore pohlédl směrem k zadním dveřím, z nichž vypadl modrooký blonďák jako z filmové detektivky.

Will ustoupil o krok k východu: „Co to má znamenat?“

„Pane doktore Jenningsi,“ promluvil neznámý, „jsem zvláštní agent FBI Bill Chalmers. Jsem plně informován, pokud jde o vaši situaci, a jsem zde, abych vám pomohl.“

Will byl tak ohromen, že se nezmohl na odpověď. „Ale… jak jste se sem dostal? Jak jste vytušil, kam máte jít? Pan Ferris nevěděl, kam přesně se obrátím.“

„Za sebou máte pohovku, pane doktore. Posaďte se, prosím. Nemáme moc času, zato hodně práce.“

„Já mám na práci jen jedno: vyzvednout své peníze a vypadnout odsud.“

„Posaďte se, prosím, pane doktore. To, co vám povím, vás potěší.“

Will začal couvat, nespouštěje z agenta oči. Okraj pohovky mu podlomil kolena a Will se posadil.

„Znáte, prosím, interního chirurga jménem James McDill?“

„McDilla? Jistě. Je členem společnosti za Annandale. Golf hraje jen občas. Sbírá auta, tuším.“

Už když vyslovoval slovo „sbírá“, něco Willovi zatikalo v hlavě.

„Přesně před rokem,“ pokračoval Chalmers, „byl syn doktora McDilla unesen přesně stejným způsobem, jako včera vaše dcera.“

Will zamrkal nevěřícně očima.

„Pan doktor McDill ten zločin nikomu neohlásil, totiž ohlásil ho až včera večer z důvodů, které chápete vy lépe než kdokoli jiný. Tento týden ho posedla myšlenka, že se stejná věc může letos zase opakovat. Kolem jedenácté večer zavolal na místní okrsek FBI do Jacksonu. Já jsem měl službu a od té doby nedělám nic jiného, než že shromažďuji informace o tomto a předchozím případu.“

„Mluvil jste s Harleyem Ferrisem? Víte už, kde vězní mou dceru?“

„Pan Ferris s námi teď spolupracuje. Pracovní tým společnosti CellStar jsem posílil ještě našimi odborníky a právě před chvílí se nám podařil skvělý průlom. Podržte se, doktore. Ten muž, co vězní vaši dceru, převzal poslední hovor na svém mobilu a zapomněl ho vypnout. Naši lidé si myslí, že je od zdroje signálu, a tudíž od místa věznění vaší dcery dělí jen nějaké dvě minuty.“

Vlny naděje a vzrušení prolétly celým Willovým tělem. Vzápětí se začal obávat toho, co by mohlo následovat. Z Chalmersova projevu nic nevyrozuměl. „A co hodlají podniknout, až se tam dostanou?“

Chalmers přešel celou místnost a přidřepl na bobek před Willem tak, že mu nyní hleděl přímo do očí. „Předpokládám, že tam pronikneme a vaši dceru osvobodíme.“

„Chcete říct, že se tam prostřílíte?“

„Ne tak docela. Pro zábor objektu používáme zvláštní postupy. Tepelné senzory a kamery, které vám zvenčí přesně ukáží, kde se uvnitř nacházejí živé organismy. Pak přepadová skupina použije speciální ohlušující granáty, které tanga zneškodní, a pak –“

„Tanga?“

„Pardon, to je slangové označení pro teroristy. Naši lidé jsou vycvičeni k zachraňování rukojmích z rukou teroristů.“

„Nezkusíte napřed toho muže, co dceru vězní, přemluvit, aby se vzdal?“

Chalmers se trpělivě usmál. „To bychom mohli zkusit. Jenže máme informace, že ten muž je shodou okolností mentálně retardovaný. A vůdce bandy je stále na svobodě. V kterýkoli okamžik se může telefonicky ozvat tomu Hueyovi a přikázat mu, aby vaši dceru usmrtil.“

Will měl pocit, jako by on a Abby stáli na cestě, po níž se na ně valí náklaďák, a oni nemohli uhnout. „Nemůže Ferris vyřadit z provozu Hueyův mobil?“

„To může, ale mohlo by ho to vyplašit. Může mít také rozkaz, aby v případě ztráty komunikace ukončil život vaší dcery. Právě teď, když je Huey spolu s Abby mimo spojení s vůdcem bandy, máme jedinečnou příležitost jednat. Než se situace zase zhorší.“

Po noci, během níž byl Will naprosto odříznut od informací, ho jejich příliv vyváděl z rovnováhy. „Pořád nechápu, jak jste se tu ocitl. Jak jste mohl vědět, že si zvolím právě tuhle pobočku?“

„Nemohli jsme to vědět. Rozmístili jsme agenty do všech bankovních poboček od Gulfportu až po Biloxi. Já jsem si vybral tuhle, protože je největší. Přilétl jsem dnes časně zrána. Jakmile přišel váš peněžní převod, kontaktoval jsem velícího důstojníka, agenta v Jacsonu. Jmenuje se Frank Zwick a vede celou operaci. Přeje si s vámi mluvit.“

„On má spojení s přepadovou jednotkou?“

„Ano.“

„Spojte mě s ním, prosím. Mimo jiné, venku v mém voze čeká jedna dáma. Jeden z únosců.“

Chalmers přikývl na souhlas. „Cheryl Lynn Tillyová. Tu necháme na pokoji, dokud náš tým neovládne srub. Kdyby sem ta ženská teď vtrhla, že se jí to čekání zdálo podezřelé, řeknete jí, že se to zdrželo kvůli nějakému papírování. Máme v okolí ještě další agenty, kteří se sem začínají stahovat. Budou do banky vstupovat nenápadně, po jednom.“

„Ani se mi tomu všemu nechce věřit.“

Agent Chalmers se usmál. „Za několik minut máte svou dceru v náručí a pod ochranou FBI.“

Will si dával pozor, aby se lehkověrně nepoddal falešné naději.

„Udělal jste dobře, že jste zavolal panu Harrisovi,“ pokračoval Chalmers. „Škoda, že jste nás nekontaktoval dřív. Měl jste nám víc důvěřovat.“

„Nemohl jsem.“

„Chápu.“ Chalmers vstal a přešel k Moorovu pracovnímu stolu. Viceprezident banky vypadal, jako by ještě úplně nechápal, co se mu odehrává před očima. „Omluvil byste nás na chvíli, pane Moore?“

„Jistěže,“ řekl Moore a zmizel ve dveřích.

Chalmers vytočil číslo na Moorově telefonu.

„Vůdce se jmenuje Hickey,“ informoval Chalmerse Will. „Joe Hickey. Má v moci mou ženu a je to inteligentní hajzl. Víte, kde se nyní nacházejí?“

„Jedou na mezinárodní letiště v Jacksonu.“

„Cože?“

„Nebojte se, nedostanou se nikam. Sledujeme je z vrtulníku a na letišti už máme nachystané své lidi. Počkejte…“

Chalmers nyní mluvil do telefonu. „Tady Chalmers. Mám tu doktora Jenningse. Spolupracuje s námi… Ano, pane. Máte nějakou zprávu o té holčičce?“ Chalmers ukázal Willovi vztyčený palec pravé ruky.

„Chci s ním mluvit,“ oznámil Will a zvedl se.

„Povím mu to,“ řekl Chalmers a zavěsil. „Velící důstojník má teď napilno, pane doktore.“

„Co se děje?“

„Přepadový tým našel ten srub.“

„Co zelený pickup?“

„Je zaparkovaný pod stromy.“

Will semkl víčka a začal odříkávat modlitbu.

*****

Osm agentů FBI v maskáčích a s černými kuklami na hlavách se v naprostém tichu plížilo skrz stromoví směrem ke srubu. Každý z nich svíral v podpaží připravený samopal značky Heckler/Koch. Devátý bojovník už byl u podezdívky srubu a pomocí supercitlivého mikrofonu spojeného se sluchátky nasazenými na uších ohledával akusticky vnitřek malé stavby. Velitelem jednotky byl zvláštní agent Martin Cody, skrývající se na okraji lesa. S mužem u srubu byl v přímém radiovém spojení.

„Máš něco?“ přeptával se do mikrofonku, vmontovaného do neprůstřelné přilby na hlavě.

„Zatím nic.“ Druhý agent, Sims Jackson, pohybující se také podél podezdívky srubu, ohledával jeho vnitřek s pomocí termální kamery. „Nic než ohřívač vody. Je ještě teplý.“

Codymu se to pranic nelíbilo. Pickup stojí tady – a lidi ne? Nezalezli někam do sklepa? Snad odsud neodešli pěšky s pětiletou holkou? Codyho informovali, že věznitelem té holčičky je chlap jako hora. Holka už může být taky po smrti a ten chlap dávno za horama, přemýšlel Cody. Jenže – i kdyby ji zavraždil a nechal tady, přístroje by reagovaly na její zbytkové tělesné teplo ještě po několik dalších hodin a na obrazovce by ukázaly přesnou polohu těla.

„Zde Cody – pro monitorovací vůz,“ řekl do mikrofonu. Vozidlo CellStaru stálo asi o padesát metrů dál na příjezdové cestě. „Připravit se! Násilný vstup! Ohlušující granáty skrz okna, průbojné skrz dveře! Ty dveře vypadají jako z papíru, ale kdoví?“

V mikrofonu zaslechl souhlasné odpovědi.

„Střílet vysoko,“ připomněl jim Cody zbytečně. Věděl, že jeho muži jsou dobře vycvičeni. „Děcko nebude vyšší než metr, takže miřte vejš. Akce!“

Následovalo představení, které si Codyho tým nacvičoval nejmíň stokrát. Muži se vrhli neslyšně vpřed. Pod pažemi svírají zbraně, které dokážou rozložit i složit po paměti v absolutní tmě. Za pouhých třicet vteřin byl celý tým u srubu, obestoupil ho ze všech stran, v rukou přepadové granáty.

Agent Cody měl ze všeho smíšené pocity, ale takové pocity se jej zmocňovaly prakticky vždycky těsně před zahájením akce. Naposledy pohlédl na rozestavení svých mužů, připravených k poslednímu útoku. Připraveni!

„Počítám do pěti,“ vyhlásil. „Pět – čtyři – tři – dva – AKCE!“

Okna srubu vylétla do povětří vteřinu předtím, než se pod explozemi granátů vyvrátily vchodové dveře. V denním světle zazářily modrobílými záblesky granáty, vržené dovnitř okny – s ohlušujícími výbuchy. Cody viděl, jak jeho muži mizí jeden po druhém vevnitř. O pět sekund později vstoupil do srubu za nimi.

Podlaha se otřásala dupotem okovaných bot. Vnitřek srubu byl plný kouře, ten ale záhy vyvanul skrz rozbitá okna. Nikdo nevolal FEDERÁLNÍ POLICIE! Ohlušené oběti přepadení by výkřiky stejně nemohly uslyšet.

Codymu přicházela do sluchátek aktuální hlášení: „Ložnice prázdná!“

„Kuchyň prázdná!“

„Přístěnek ložnice prázdný!“

Cody sám rychle prohledal temné rohy obýváku pro případ, že by tam leželo mrtvé tělo dívky. Nic nenašel.

„Mobilní telefon!“ uslyšel hlášení. „V kuchyni.“

„Ještě jeden telefon,“ křičel kdosi druhý. „Pevná linka v ložnici!“

Pevná linka? Codyho informovali, že ve srubu pevná linka není zavedená, a také zvenčí nespatřil žádné vedení. Že by byl kabel zakopán a vedl pod zemí? Vstoupil do kuchyně a narazil na jednoho ze svých mužů, který přinášel mobilní telefon. Už už ho chtěl Cody převzít, kdy se přístroj náhle rozezvonil. Cody si strhl přilbu z hlavy, mrkl na displej a stiskl tlačítko příjmu.

„Ano?“ pravil co nejneutrálněji v naději, že si ho volající sám příslušně zařadí.

„Máte tabák Prince Albert? Ale v plechovce!“ optal se mužský hlas.

Codyho to dokonale zmátlo. Zmohl se jen na: „Kdo volá?“

Odpovědí mu byl divoký smích, načež se volající odpojil.

Cody si nasadil nazpět přilbu a zapojil mikrofon. „Pátrací vůz –máte ten hovor?“

„Potvrzuji.“

„Odkud přišel?“

„Zatím neznámo. Pátráme.“

Cody si přilbu zase sňal, z kapsy vytáhl svůj mobil a vytočil tajné číslo službu konajícího důstojníka Franka Zwicka ve městě Jacksonu.

*****

Will přecházel sem a tam po bankéřově kanceláři. Agent Chalmers seděl za Moorovým stolem a klidně telefonicky rozprávěl se Zwickem. Náhle zasténal a přikryl si volnou rukou oči.

„Co se stalo?“ lekl se Will. „Co se proboha stalo?“

Chalmers sňal ruku z pobledlého obličeje. „Když tam vtrhla přepadovka, byl srub prázdný. Nebyl v něm ani Huey, ani vaše dcera.“

„Cože?“ Willovi letěl hlavou scénář všech možných variant vysvětlení. „Přepadli nepravý srub!“

„Byl to ten pravý. Našli ten správný mobil. A navíc jim někdo, nejspíš právě ten Hickey, zavolal dovnitř, když to tam prohledávali. A dobře se pobavil…“

Will potřásl hlavou v totálním nepochopení.

„Ve srubu našli mimo jiné také pevnou telefonní linku, což znamená, že Hickey mohl předávat Hueymu nové instrukce, aniž by to kdo tušil. Telefonní společnost tuhle linku nezná, je tam zavedená načerno, nelegálně napíchnutá na někoho jiného.“

Pevná linka! No, taky mě mohlo napadnout, že Hickey nenechá přihlouplého bratrance bez nějakého záložního zajištění, pomyslil si Will. „A ten pickup tam našli?“

„Našli, ale měl vymontovanou baterii. Zdá se, že tam měli ještě jeden vůz v záloze. V tom mohli odjet.“

„Mohli? Děláte si srandu? Vždyť jsou fuč!“

„Doktore –“

„Dejte mi ten zatracenej telefon!“

Will vytrhl Chalmersovi sluchátko z dlaně a zařval do mluvítka: „To vy jste velel té maškarádě s ohňostrojem?“

„Mluvíte s Frankem Zwickem, doktore. Jsem velící důstojník celé akce. Nadáváním vaší dceři nijak nepomůžete.“

„Pověděl byste mi laskavě, co dalšího plánujete?“

„O tom právě rozhodujeme. Ale můžete nám pomoci. Zmínila se Cheryl Lynnová o nějakém místě, kam by se mělo letět?“

„Kostarika. Zmínila se, že Hickey tam má ranč. Minimálně nějaký pozemek, tedy.“

„Kostarika. Z Jacksonu do Kostariky se letecky přímo nedostanete. Kromě toho si žádný Joe ani Josheph Hickey na dnešek nezamlouval letenku na žádný let z Jacksonu. Znamená to, že se pokusí odletět pod cizím jménem, nějakým spojem na Latinskou Ameriku.“

„Podívejte, důstojníku. Jestliže Hickey zavolal telefonicky vašim lidem do srubuje mu jasné, že po něm jdete. Právě jste možná zavraždil mou dceru, Zwicku.“

„O tom mám vážné pochybnosti, pane doktore. Hickey chce dvě věci: prachy a volnost. Smrt vaší dcery mu nepřinese jedno ani druhé. Dcera je jedna polovina rukojmích, které drží.“

„Vy nevíte, o co se tu hraje. Nejde tu jen o prachy! Hickey je přesvědčen, že jsem zabil jeho matku na operačním stole. Tady jde o mstu. Chce zabít Abby, aby se mi pomstil.“

Nastala pauza. Pak opět promluvil Zwick. „To ovšem mění náhled na celou věc. Velmi znepokojivým směrem, doktore.“

„Na to vemte jed, agente!“

„Znáte toho Hickeyho? Pamatujete se na něj?“

Will zaslechl, že zvoní jiný přístroj. Došlo mu, že je to mobil v jeho kapse, který předtím odebral Cheryl. „Počkejte, mám hovor. To může být Hickey,“ řekl Zwickovi. Vyrval mobil z kapsy a stiskl příjem. „Haló?“

„Copak se děje, doktore?“

Will kývl na Chalmerse. „Jsem zrovna v bance, dostávám ty peníze.“

„Lžeš. Poštvals na mě FBI.“

„Joe –“

„Kde je Cheryl?“

„Na parkovišti před bankou. Vzal jsem si s sebou její mobil.“

„Proč?“

„Abych vám mohl říct, co a jak, kdybyste volal.“

„No… plány se změnily. Vaše paní a já jsme se rozhodli pro malý letecký výlet. A jestli v okruhu jedné míle kolem nás zmerčím jedinýho agenta FBI, dostane vaše dáma kus olova přímo do ucha. Jasný?“

„Joe, proboha, právě mi pro vás vyplácejí ty peníze. Jen mi řekněte, kam je mám zavézt?“

„O tom si povíme později. Jen si je pěkně schovejte a buďte připraven. A řekněte vašim novým kamarádíčkům, ať k letišti ani nepáchnou.“

„Nevím, o jakých kamarádech mluvíte. Joe, kde je má dcera?“

„Otázka za tři sta šedesát tisíc, že jo?“ zasmál se Hickey. „Hasta luego, amigo. Pamatuj si, kamaráde: ať se stane cokoli, byls to ty, kdo zmáčknul spoušť.“

Mobil se odmlčel. Will měl pocit, že mu srdce uletělo z hrudního koše. Zvedl sluchátko druhého přístroje, aby oznámil Zwickovi nejnovější zprávy.

Zwick řekl: „Odvolám své muže od srubu a pošlu je, aby obsadili letiště.“

„Proč? To chcete dostat Hickeyho mezi takovou spoustou cestujících?“

„Může to být oříšek, ale není vyloučeno, že ten Huey a vaše dcera jsou už na letišti a čekají na něho. Jestli zajistíme Hickeyho ještě venku, mohou nám ti dva z letiště zase zmizet.“

„Kriste Ježíši. Dobrá. Ale jakmile se dostanou všichni dovnitř, co podniknete? Co zabrání Hickeymu, aby nepřiložil hlaveň pistole k dceřině spánku?“

„Skutečnost, že bude mrtvej.“

„Chcete říct, že ho odprásknete? Smíte to udělat?“

„Únos je obzvláště těžký zločin, pane doktore. Pravidla pro postup v případě únosu nám dávají velice volnou ruku v rozhodování. Navíc je letiště zvláště citllivou oblastí s přísnými pravidly ochrany. Mohu vám slíbit, že ho dostaneme. Jestli je vaše dcerka uvnitř a Hickey učiní pokus se k ní přiblížit se zbraní v ruce, vyndáme mu mozek z hlavy. Bez anestetik.“

„Máte tam ostrostřelce?“

„Budou na místě dřív, než se Hickey dostane dovnitř. Takže, promiňte, doktore, ale mám spoustu práce. Teď mi dejte agenta Chalmerse. Sbohem.“

Will předával sluchátko Chalmersovi a v hlavě se mu rojila spousta myšlenek najednou. Veškerá opatření, která Zwick učiní, bude provádět v Jacksonu, nikoli v Biloxi. A teď bezpochyby přikazuje Chalmersovi, aby udržel jeho, Willa Jenningse, na místě a pěkně pod dohledem FBI. Jenže hlavní Willovou starostí byl Hickey. Až doposud ten chlap dokázal diktovat svou vůli každému, kdo byl vtažen do hry. Už pětkrát provedl úspěšně únos, aniž by o tom měla FBI vůbec ponětí. A události kolem srubu dokazují, že je schopen udržet si náskok nejmíň dvou kroků před přepadovým týmem, a ještě si z nich dělat psinu. Proti těmto prověřeným schopnostem stojí jakýsi Frank Zwick, zaměstnanec úřadu, o němž Will neví naprosto nic. Will musí předpokládat, že se Zwick ve své práci vyzná, jenže instinkt mu napovídá, že příštích několik minut nebude tak pevně pod kontrolou FBI, jak si to velitel protiakce maluje. Celá slavná služba FBI například vůbec netušila, že srub je prázdný. Ani kam zmizeli Huey a Abby. Možná, že ti dva jsou na letišti v Jacksonu? Nebo jen sto kilometrů odsud? Zatímco Chalmers hovořil soustředěně se svým nadřízeným, vydal se Will tiše a nenápadně k východu z kanceláře.

„Kam jdete?“ zavolal na něj v poslední chvíli Chalmers. „Haló, doktore!“

Will se otočil ve dveřích. „Jdu pro to výkupné.“

„Teď už ho nebudete potřebovat.“

„To nikdy nevíte. Hickey mi řekl, ať ho pro něj připravím, tak ho připravím. Za chvíli jsem zpátky.“

Schodiště seběhl stylem sebevraha: bral tři schody najednou.

*****

Osm kilometrů jižně od Jacksonu stočil Hickey Karenina forda na hlavní příjezdovou komunikaci k letišti.

„Kam to jedeme?“ zeptala se. Hrozila se toho, že ji Hickey naloží do letadla směřujícího do Kostariky, aniž by jí sdělil, kde vězní Abby.

„Dívejte se a uvidíte.“

„Musíme k Abby, Joe. Kvůli cukru. Neustále jí stoupá.“

„Nemůžete držet pusu alespoň pět minut? Všechno je pod kontrolou, jasný?“

Karen se opřela do opěradla, zvedla oči a hleděla skrz střešní otvor ven. Helikoptéra je neopouštěla. Od chvíle, co opustili dálnici, visela nad nimi a neodchýlila se ani o stupeň. Hickey má pravdu. Buď je to vrtulník policie, nebo FBI. Karen jen doufala, že Will ví, co dělá.

Minuli informační tabuli Krátkodobé parkování, a dojeli až ke vchodu označenému PŘÍLETY/ODLETY.

„Letíme někam? Máte letadlo?“

„Jasně. Celou letku.“ Hickey jí věnoval kosý pohled. „Vy nevydržíte chvíli mlčet, co? Váš muž vás už musí mít plný zuby, nemám pravdu?“

Seděla nehnutě a snažila se nedat se vyprovokovat. Myslela na to, že ačkoli je pronásleduje vrtulník, Hickey přesto nevydal příkaz, aby Abbince ublížili. Ledaže výraz „záložní plán“ znamená usmrcení rukojmích. Najednou Hickey vůz otočil a prudce zabočil tam, kam ukazovala tabule Dlouhodobé parkování. Karen se musela chytit za madlo na čelní desce, aby nesletěla ze sedadla. Hickey zajel těsně k závoře, z automatu vytrhl parkovací lístek a ihned na to sjel do tunelu, vedoucího k přízemním betonovým garážím. První zatáčku v podzemí řízli nejmíň čtyřicítkou. Hickey hnal vůz až k protějšímu výjezdu z garáží a divoce se přitom rozhlížel, zřejmě pátral po známkách přítomnosti policie. Když nikoho nespatřil, zahnul kolem následujícího rohu, za nímž málem přejel mladou ženu! Ta právě stála u otevřeného kufru stříbrné Toyoty Camry a tahala z něho kufr. Hickey dupl na brzdu, na místě zastavil a bryskně zacouval do volného stání vedle stříbrného vozidla.

„Co blázníte?“ ozvala se Karen.

Hickey vyskočil z vozu, a než se Karen stačila otočit, aby zjistila, co dělá, stál Hickey vedle mladé ženy. Ta stačila jen překvapením otevřít ústa. To už ji Hickey udeřil osmatřicítkou ze strany do hlavy. Žena padla jako podťatá.

„Vystupte!“ zařval Hickey na Karen. „Pomáhejte!“

Žaludek jí málem vypověděl službu. V hrůze se ale přemohla, vyskočila z vozu a přeběhla k zádi své fordky. Hickey se skláněl nad omráčenou ženou a prohledával jí kabelku.

„Co to děláte?“

Hickey vytrhl ruku z ženiny kabelky, vítězně zazvonil klíčky od vozu a pak na svazku klíčů stiskl tlačítko. Centrální ovládání otevřelo s klapnutím zámky všech čtyř dveří. „Na zadní sedadlo!“ přikázal Hickey a ukazoval Karen rukou. „Hejbněte kostrou!“ Karen stála jako ochrnutá.

Potom Hickey uchopil ženu pod pažemi a nadzvedl jí trup až nad otevřený kufr toyoty a spustil ji dovnitř. Karen zahlédla krvavou ránu na hlavě, a také odchlípnuté ucho, které se obdrženou ranou utrhlo. Zraněná žena zasténala, ale Hickey se nezastavil. Teď popadl ženu za nohy, složil je také dovnitř kufru a víko za ní zaklapl. Když se Hickey otočil ke Karen, měl pohled chladný jako smrt.

„A teď se koukej svalit rychle do auta, nebo svou dceru už nikdy neuvidíš.“

Všechno šlo tak rychle, že Karen byla ochromena. Hickey skočil na sedadlo řidiče, nahodil motor a už vycouvával z boxu.

Teprve tehdy se Karen probudila z tranzu, neboť jí došlo, že ji tu Hickey klidně nechá. Ale bez dcery se Karen nedá! Přiskočila k vozu a zabušila na zadní dveře, které se, jakmile Hickey nahodil motor, automaticky uzamkly. Hickey se jen ohlédl, ale dveře jí neotevřel.

„Prosím!“ křičela Karen z plných plic. „Otevřte mi. Prosím!“

Hickey vyčkal dvě tři vteřiny a pak zámky odjistil. Karen vskočila na zadní sedadlo dovnitř a Hickey za ní opět zavřel.

„Lehni na podlahu,“ přikázal jí ještě.

Karen se sesula za opěradla předních sedadel a schovala hlavu. Hickey se rozjel, tentokrát už normální rychlostí, podél zaparkovaných vozidel.

„Odjíždíme z letiště?“ dovolila si křiknout.

„Jo jo. Odjíždíme,“ prohlásil. „Ta hodná paní nechala parkovací lístek ležet na palubní desce přímo přede mnou.“

Karen to celé došlo a nechtěla tomu uvěřit: Hickeymu se podaří opustit letiště přímo před nosem toho hlídacího vrtulníku, který jim doposud krouží nad hlavami. Nejpodivnější na tom bylo to, že Hickeymu přála úspěch. Dokud nebude mít Karen dcerku v náručí, nesmí spustit Hickeyho z očí. Už toho hajzla znala natolik, aby věděla, že zatímco se on bude na policii při zatýkání usmívat, její dcera bude někde umírat bez pomoci v diabetickém komatu.

Hickey zastavil vůz u závory výjezdu.

„Jak si přejete platit, pane?“ optala se vrátná španělským přízvukem.

„Hotově, chiquita.“

„Jeden dolar, prosím.“

Hickey měl dolar připravený v dlani.

„Pane, krátkodobé parkoviště je daleko výhodnější, a až příště –“

„Rád bych si s tebou pokecal,“ přerušil ji Hickey, „ale máš tu další auta. Hasta la vista.“

Vyjel opět na hlavní komunikaci a zařadil se do proudu vozidel opouštějících letiště. Jel s vozem naprosto nenápadně, rozumně jako všichni ostatní, ani rychle, ani pomalu. Karen zvedla hlavu alespoň natolik, aby mohla mezi opěradly předních sedadel sledovat cestu.

Autem proběhl jakýsi zvuk, něco jako tlumené bubnování. V první chvíli si Karen pomyslila, že Hickey pustil rádio, ale pak jí došlo, že zvuk přichází odjinud. To uvězněná žena tloukla zezadu do opěradla zadních sedadel.

„Štěstí, že nezačala vyvádět, dokud jsme byli u tý závory,“ pravil Hickey ulehčeně.

„Pomoc!“ ozvalo se volání. „Nemůžu dýchat. Pusťte mě ven!“

Karen zavřela oči a modlila se, aby se žena uklidnila. Už měla zkušenost, že bude-li zraněná žena křičet, Hickey nezaváhá, zastaví, obejde vůz a nešťastnou ženu klidně zastřelí. Rychlost, s jakou se během cesty a v garážích rozhodoval a jednal, vyrážela Karen dech. Jako zdravotní sestra se setkávala s následky násilných činů, ale nikdy sama neviděla, jak k těm zraněním dochází. Skutečné násilí, skutečná krutost a nelítostnost se naprosto lišila od scének předváděných v kině či televizi. Skutečnost byla neskonale strašnější. Sama se sice dopustila vůči Hickeymu násilí, rozřízla mu stehno, ale to byl reflexivní akt sebeobrany. Kdežto Hickey jednal s tak nemilosrdnou krutostí, že podobnou Karen u člověka nikdy nepředpokládala. Jasnozřivě si také uvědomila, čeho všeho zůstala ušetřena tím, že tak odvážně řízla Hickeymu do masa. Ostatní oběti únosu, ostatní matky tenhle hajzl jistě znásilnil a určitě si na nich přitom vybil veškerou vnitřní potlačovanou zlobu a nenávist. Jeho oplzlou krutost musely ty nešťastné matky snášet celých čtyřiadvacet hodin. Jak by to Karen přežila?

Údery na zadní sedadlo se sice stále opakovaly, ale ženin křik slábl, až se proměnil v tiché, sotva slyšitelné skučení malého děcka.

„Zpráva o dopravní situaci!“ vykřikl z ničeho nic Hickey.

„Cože?“

„Myslel jsem, že vás bude zajímat, že vrtulník stále krouží trpělivě nad letištěm, asi tak tři kilometry za našimi zády. Jsou to amatéři, dámo. Ochotníci!“

„A teď už konečně pojedeme za mou dcerou?“

Zasmál se. „Někam určitě pojedeme, paní chytrá. Spolehněte se. Na schůzku s osudem, víme?“

Kapitola 18

Ačkoli se Will obával, že agent Chalmers by se mohl pokusit zadržet ho v bance, vrátil se do viceprezidentovy kanceláře ve druhém patře. Měl již u sebe výkupné (Moore mu peníze naskládal osobně do kufříku), ale nemohl se rozhodnout, co dál. Nemůže dělat nic, dokud se nedozví, jak dopadl pokus FBI zatknout Hickeyho na letišti. Kdyby se Hickeymu nějakým trikem podařilo uniknout, nemohl se Will spoléhat na to, že mu bude po telefonu podávat pravdivé informace o dalších osudech Abby.

Will musel čekat. Když konečně zazvonil telefon, zvedl ho Chalmers. Chvíli poslouchal, poté se mu vytratila barva z tváře. Zbledl ještě mrtvolněji, než když předtím hlásili, že ve srubu, přepadeném jeho vycvičeným oddílem, nenašli živou duši. Willovi se před očima odvíjel strašidelný scénář: agenti FBI postupně stahují kolem Hickeyho neprodyšný kruh. Hickey přikládá pistoli k Abbyině spánku. Odstřelovač od FBI pečlivě zamíří na Hickeyho hlavu –a míjí. Hickey tiskne kohoutek…

Chalmers trpělivě poslouchal Zwickova hlášení, ale Will už ho přerušil: „Tak co se děje, člověče?“

Chalmers zvedl paži, aby Willa zarazil.

„Tak co se kruci stalo?“

„Přepnu to na reproduktor, poslechněte si to sám,“ oznámil mu Chalmers a stiskl tlačítko na telefonním přístroji.

„Co se stalo?“ mluvil teď Will přímo ke Zwickovi. „Co je s mou ženou? Je v pořádku? Má s sebou naši dceru?“

Zwickův hlas přicházel jako ze dna hluboké elektronické studny. „Máme za to, že vaše žena v pořádku je.“

„Máte za to? A co je s mou dcerou?“

„Nevíme.“

„Jak to? Co se stalo?“

„Hickey s vaší ženou zajeli do garáží dlouhodobého parkingu a od té doby se neobjevili. Pak jsme tam našli vašeho forda s dveřmi dokořán. Ti dva zmizeli. Momentálně vážně nevíme, kde jsou. Prohledáváme celé letiště, ale není vyloučeno, že se dostali ven v jiném autě. Máme Hickeyho fotku ještě z vězení a posíláme ji teď k nahlédnutí pracovníkům garáží. Máme také foto vaší ženy, z dobročinného spolku, a posíláme jim ho taky. Momentálně prohlížíme také videozáznamy bezpečnostních kamer v garážích.“

„Co ta vaše helikoptéra?“

„Ta nic zvláštního nezaznamenala. Za tu dobu opustilo garáže spousta aut.“

„Panebože, tak vy nevíte vůbec nic!“

„Pane doktore, Hickey prakticky nemůže a není schopen –“

„Nemůže? Mně se zdá, že může všechno, co si zamane.“ Will rázně vstal a popadl kufřík s penězi.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Chalmers.

„Vrátím se do vozu a budu tam čekat, až mi Hickey zase zavolá. Vy, Chalmersi, tu laskavě zůstaňte.“

„To není řešení, doktore,“ ozval se do toho Zwick z reproduktoru.

„Chcete se vsadit?“

„Jediný způsob, jímž můžete participovat na řešení tohoto případu, je náš způsob,“ pokračoval Zwick. „Jinak vás budeme nuceni zatknout.“

„Cha! Za co? Nic jsem neprovedl!“

„Ne? Požádám policii v Gulfportu, aby vás zadržela za nebezpečnou jízdu. A v autě máte prostitutku. Co takhle obchod s bílým masem?“

„Co mám podle vás dělat?“

„Teď má agent Chalmers k dispozici jisté technické zařízení. Tam u vás dole v bance. Je to signální zařízení, které si dáte do kapsy a které nám umožní sledovat vás podle vysílaných signálů v určitém odstupu. Počkáme, až vám Hickey sdělí, jak si představuje předání peněz a výměnu rukojmích. V nejvýhodnější – a tedy v nejbezpečnější okamžik – se zločince zmocníme. Kromě toho vám dáme miniaturní mikrofon. Budeme odposlouchávat veškerou vaši konverzaci s ním, vybereme si nejvýhodnější moment k útoku, a navíc budeme mít všechno, co bude řečeno, nahráno na páscích!“

„Mikrofon na mém těle? Ten se vám bude sice hodit jako důkazní prostředek u soudu, ale nezaručuje bezpečí mé ženě a dceři. A moje priority jsou životy těch dvou, a ne vaše soudy!“

„O našich postupech nehodlám smlouvat, doktore.“

„Skutečně?“ Will sáhl do kapsy, vytáhl z ní Cherylinu pistoli a zamířil na Chalmerse: „Zeptejte se svého agenta, jestli nechce náhodou smlouvat.“

„Bille?“ otázal se Zwick.

„Míří na mě pistolí, Franku. Je to automatický walter.“

„Právě jste se dopustil těžkého zločinu, doktore,“ informoval ho Zwick, „a zadělal si na pěknou polízanici. Nedělejte si to ještě horší.“

Will se nestoudné zachechtal: „Horšil Máte ještě špetku rozumu, Zwicku?“ Začal couvat ke dveřím. „Pánové, vy jste už své šance měli – a propásli jste je. Měli jste dvě šance a dvakrát jste to pohnojili. Teď to tedy zkusím já.“

Agent Chalmers zvedl ruce do výše, aby dal najevo, že se nehodlá zmocnit Willovy pistole ani sáhnout po své vlastní, ale vybídl ho: „Vemte si s sebou alespoň to signální zařízení. Na mikrofon zapomeňte. Já bych si ho taky nevzal.“

„Nechte si řeči, Chalmersi,“ vyštěkl Zwick z reproduktoru.

„Kde to máte?“ optal se Will.

„Zavolám dolů a oni vám to předají.“

Zwick řekl: „Agente Chalmersi, jakmile ten chlap opustí místnost, zavoláte dolů a přikážete hochům, aby ho na místě zatkli.“

Chalmers se podíval Willovi do očí. „Kdyby ho chtěli zastavit, museli by ho zastřelit, Franku. Navrhuji nechat ho jít.“

„Do prdele!“ pravil reproduktor a zaskřípal. „Dobrá, dejte mu tu signálku. Jenningsi, právě děláte největší chybu svého života. Ale jestli jste teda pevně rozhodnut –“

„Už tu nejsem,“ přerušil ho Will. „Už žádné kovbojky z vaší strany, prosím. Jestli budu potřebovat vaši pomoc, zavolám sám.“

Couval ze dveří a po celou dobu mířil na Chalmerse. Pak mu rukou i s pistolí jakoby zasalutoval, otočil se jako na obrtlíku a pádil po schodišti dolů.

Dole v hale si to namířil tempem napříč k východu. Dívka, která ho předtím doprovázela do Moorovy kanceláře, se při pohledu na pistoli rozječela, ale solidně oblečený pán postávající u vchodu vytáhl z kapsy rozevřený průkaz a vykřikl: „FBI! Nikdo ani hnout! Všechno je v pořádku.“

Dál už se pohyboval jen Will. Když se přiblížil ke dveřím, natáhl k němu agent FBI ruku, v níž svíral malou černou krabičku, na níž blikalo bodové červené světýlko. „To je GPS. Globální polohový systém,“ šeptl k Willovi. „Vojenská mašinka. Můžeme vás sledovat, kam se hnete, s přesností na čtvereční metr. Neztraťte to.“

Will vrazil krabičku do kapsy kalhot, prolétl otáčivými dveřmi a vrhl se k čekajícímu vozidlu. Když dopadl na řidičovo sedadlo, řekla Cheryl: „Kde jste se k čertu flákal? Už tady chčiju pecky.“

„Máte obdivuhodně košatý slovník, víte to?“ Otočil klíčkem zapalování, vycouval a vyrazil k rychlostní komunikaci Highway 90. Když k ní dorazili, zjistil, že provoz je tam dosti hustý, ale nezaznamenal žádnou známku toho, že by ho někdo měl sledovat.

„Kam jedeme?“ Cheryl se chvěl strachy hlas, asi pod dojmem rychlosti, jíž putovali předtím.

„To záleží na Joeovi. Právě teď směřujeme k mezistátní I-10. Místo naší schůzky musí být každopádně severně odsud.“

Will najel do pravého pruhu a začal zprava předjíždět otevřený pickup. Když byl na úrovni jeho korby, sroloval okénko na své straně, pípací přístroj GPS vhodil do korby pickupu, přidal plyn a zmizel.

„Co to bylo?“

„Voňavá stopa pro FBI, aby měli co sledovat.“

„Pro FBI? Čekali v bance?“

„Jo.“

„Do řiti. Panenko skákavá…“

„Přepadovka FBI přepadla srub, ale Huey s Abby už byli pryč. Našli tam jen zelený náklaďáček a Hueyův zapomenutý mobil.“

„Do řiti. S tím pickupem jsem měla pravdu. Říkala jsem vám o něm.“

Otočil k ní hlavu a obdařil ji tvrdým pohledem. „Našli taky pevnou telefonní linku. Pevnou, slyšíte? A vy jste mi řekla, že tam žádná pevná linka není.“

„Nevěděla jsem o ní! Říkala jsem vám, že jsem tam nikdy nebyla osobně!“

Will sáhl po kufříku, který zatím přidržoval pod koleny, vytáhl jej a položil Cheryl do klína. „Otevřete to.“

„Jsou tam peníze?“

„Jsou.“

Potěžkala kufřík. „Ta váha není správná. Je to přiliš těžký. Je tam uvnitř barvivo, co ty prachy znehodnocuje, nebo něco podobného.“

„Žádné barvivo. Otevřte to.“

Cheryl kufřík otevřela. Rozzářily se jí oči, asi tak jako svého času Willově dceři, když spatřila, jak se za jejich domem prochází jednoho pěkného podzimního rána velký jelen.

„Není to nějak moc?“ promluvila zmateně.

„Tři sta padesát tisíc dolarů.“

Cheryl vzala do ruky balíček stodolarovek a přejela prstem po jejich hřbetech, jako to činí karetní hráči, než zamíchají karty. Z hrdla se jí vydral téměř orgastický výkřik. Will se ani nepodivil. Věděl, jaký účinek mohou mít hotové peníze ve velkém množství na chudé lidi. Konečně, pamatoval si to z vlastního hořkého mládí.

„Mluvit o penězích nebo je držet opravdu v ruce, to jsou dva setsakramentské rozdíly, co?“ poznamenal Will. „Slíbil jsem vám, že dostanete dost, abyste mohla začít znovu. Teď je teda máte. Tolik peněz byste si nevydělala, ani kdybyste se utancovala k smrti. To, co držíte v rukou, je svoboda. Vaše svoboda. Mexiko! Bermudy! Kterékoli místo na celém širém světě.“

Otočila se k němu s nastraženým výrazem. „Mohu odejít? Hned teď?“

„To bohužel ne. Joe vám bude volat každou vteřinu, aby si s námi domluvil schůzku. Musíte mu říct, že všechno probíhá normálně.“

„To nedokážu!“ Potřásla hlavou jako vzpurná holčička. „I tak jsem toho už udělala dost. Joe totiž –“

„Neudělá vám nic. Už nikdy v životě ho nemusíte spatřit.“

„Omyl. Abyste dokázal oblafnout Joea, budete mě muset mít u sebe až do poslední chvíle. Takže ho uvidím. A on, jakmile se na mě podívá, hned všechno taky pochopí a –“

„Nepochopí nic.“

„To ho neznáte.“

V očích měla výraz nefalšovaného strachu. „Joe je celej vysazenej na zradu. Vycítí ji na dálku jako mafián. A pokud jde o zradu, je prostě paranoidní.“

„Joe se chystá zavraždit mou dceru, Cheryl. Vy si to nechcete připustit, ale někde na dně duše to s jistotou víte. Jestliže je schopný zabít vás, tak nezaváhá a zavraždí i Abby. A ani nemrkne.“

„A necháte mne odejít, jestli vám teď povím, kde teď Huey je?“

Will málem dupnul na brzdy. „A vy víte, kam Huey jel?“

„Necháte mě odejít, když vám to povím?“

„Záleží na tom, jestli vám to uvěřím.“

Našpulila pusu a prohlížela si zahleděně kufřík s penězi na svém klíně.

„Tak dobrá: měla jsem za úkol dovézt vás do toho motelu, jak jsem o něm mluvila. Tam si nás má vyzvednout Joe. Myslím, že měl v úmyslu nás oba odvézt zase zpět do toho srubu, kde Huey strážil vaši Abby. Ale jestli FBI vymetla ten srub a Joe o tom ví…“

„Ví o tom.“

„V tom případě přejde na svůj záložní plán.“

„A co je záložní plán?“

„Já nevím, jaký záložní úkol dostal Huey, ale já se mám v tom případě dostavit do motelu v Brookhavenu. Jenže v tom případě už sama, bez vás. A mám tam čekat s vypnutým mobilem. Joe mi do toho motelu zavolá, ale na pevnou linku toho motelu. Teprv potom mi řekne, co dál. Do tý doby mám sedět jako putička s prachama, dokud mi neřekne, kam mám jet. Nebo mi řekne, že si pro mě jede sám.“

„No dobrá, ale v tom prvním případě, kam by vás tak nejspíš nasměroval?“

Znovu přelétla očima kupu peněz na klíně a polkla. „To přesně nevím. Hodně jsem o tom přemejšlela. Jednou jsme jeli z Jacksonu do New Orleansu a na Joea to přišlo a chtěl ihned sex. Já jsem se vzpírala, že to nechci v autě, a on, že to není nutný. Asi o deset minut později zahnul z mezistátní a sjel na okresní dvouproudovou asfaltku a zastavil u nějakýho starýho baráku. Pak vlezl oknem dovnitř a zevnitř otevřel klíčem dveře. Myslím si, že ten dům patřil jeho tátovi. Celý dům byl v podstatě prázdný, ale byla tam postel a kamna. Takže předpokládám, že kdyby se věci zvrtly, že by mě Joe nakonec nadirigoval tam.“

Tak tuhle informaci v sobě Cheryl držela po celou dobu, co jsem ji podroboval té mučivé proceduře, pomyslil si hořce Will. „Dokázala byste najít ten dům?“

Zamítavě potřásla hlavou. „Sama ne. Už bylo příliš tma a taky to bylo už hodně dávno. Je to někde nedaleko městečka McComb, ale to je všechno, co si tak pamatuju.“

„Snažte se víc. Huey a Abby mohou být právě v onom domě.“

„Snažím se, snažím se. Koukněte, už jsem vám vyzradila název toho motelu a také obecně polohu toho domu. Tak to vyvalte vašim kamarádíčkům z FBI a mě nechte jít. Však oni si už poradí a tu vaši holku vám najdou.“

„To bohužel nestihnou.“

„Tak ještě jinak, poslouchejte! Za chvíli mi zavolá Joe a řekne mi, co mám udělat podle záložního plánu. Na to mu já řeknu –prima, uvidíme se. Ten motel je odsud vzdálený asi dvě stě kilometrů k severu. To znamená, že ten jeho barák je odsud tak sto padesát kilometrů. Z toho vyplývá, že vy i ti chlápkové z FBI budete mít spoustu času, abyste něco pořádnýho podnikli. Nakonec já vůbec netuším, co jiného už teď podnikáte. A vůbec, proč vlastně prcháte před FBI?“

Will si povzdechl. „FBI nechce nic jiného než lapit Joea. Taky vás a Hueyho. Jenomže na tom mně teď prd záleží. Pro mě je hlavní dostat Abby nazpátek živou. A taky mou ženu. FBI už měla Joea na mušce dvakrát. Jestli se objeví někde v Joeově blízkosti ještě jednou, může Joe klidně ztratit nervy a přikázat Hueymu, aby mou dceru zavraždil. Jestli to už neprovedl.“

Cheryl si zajela rukou do vlasů. „Jenže sám nezmůžete nic. Joe to má k oběma těm místům blíž než my. Podstatně blíž.“

„Blíž možná, ale nemusí tam být nutně dřív.“

„Jak to?“

Will namířil prstem skrz čelní sklo. Přes mezistátní dálnici I-10 právě klesal Boeing 707 společnosti Continental Airlines, a chystal se k přistání na nedalekém letišti.

Cheryl otevřela pusu. „Kriste nebeskej… Vaše letadlo! Jenže tam, kde je ten barák, nemůžete přistát. Ani nikde v okolí.“

„To už nechte na mně.“

Will si vzpomněl, jak mu jednou nad deltou Mississippi vypověděl motor. Dokázal přistát na opuštěném úseku okresní silnice. Kdyby na to přišlo, je připraven zopakovat to se svým Baronem na kterékoli silnici.

„Potřebuju od vás jednu hodinu hereckého talentu, Cheryl. Jedna hodina přetvářky za vaši věčnou svobodu!“

Cheryl si přikryla obličej oběma rukama. „Děláte to přiliš složitý. Už jsem vám řekla, že nevím, kde ten barák leží.“

„Víte víc, než si myslíte. Mohla byste kupříkladu –“

Willovu řeč přerušilo zazvonění mobilního telefonu. K dalšímu přemlouvání Cheryl mu už nezbyl čas. Sáhl po mobilu, který měl stále ještě v kapse, a předal ho Cheryl.

Cheryl však odmítla převzít přístroj do ruky.

„Odpovězte mu vy,“ vyzval ji Will.

Zavřela oči a znovu odmítavě potřásla hlavou.

„Tak to vemte, kruci!“

*****

Abby se znovu vyčurala a vracela se okrajem lesa k vyštěrkované cestě, když spatřila, že Huey vhodil prázdnou pneumatiku do kufru bílého pickupu. Zaklapl víko a pohlédl jejím směrem. Usmál se na ni a zamával, jako malí chlapci mávají projíždějícím vlakům. Abby zvedla také ruku a zamávala v odpověď. Ale v paži měla pocit, jako kdyby mávala pod vodou.

Během několika posledních minut spatřila mnoho překvapivých věcí. Když se chystali opustit srub, Huey vzal Abby za ruku a odvedl ji k zelenému pickupu. Jenže místo aby do něho nasedli, nadzvedl víko nad motorem a vyndal odtud jakousi velkou těžkou černou věc, o které prohlásil, že je to baterie. Jenže ta věc vůbec nevypadala jako nějaká baterie, kterou Abby v životě viděla. Pak Huey tu věc vzal a odnesl ji k bílému vozu, který stál nebo spíš ležel na betonových špalcích, a tu věc složil vedle auta. U toho druhého vozu také nadzvedl víko od motoru a tu baterii zastrčil dovnitř. Během těchto manipulací pocítila Abby, že si musí zaběhnout na okraj lesa, aby se vyčurala. A vůbec, od chvíle, co se dnes ráno probudila, musela běhat každou chvíli. Dobře věděla, že to znamená, že jí hladina cukru v krvi stoupá velmi rychle.

Když Huey nacpal tu věc do motoru bílého vozu, přešel na řidičovu stranu, usedl na sedadlo a pokusil se motor nahodit. Ten zprvu odmítal naskočit, ale pojednou se rozeběhl a z výfuku se mu vyvalil mrak černého kouře. Pak se Huey otočil k Abby a hlasitě se zasmál. Vyskočil z vozu a vrátil se do srubu. Abby nevěděla, co má dělat, a tak se pustila za ním. Uvnitř srubu vyndal Huey z kapsy svůj mobil, zapnul ho a položil na desku kuchyňské linky. Pak najednou vyzdvihl Abby do náruče jako úplně malé dítě a odnesl ji ven na verandu. Motor bílého vozidla stále ještě tiše běžel, jenže to auto nemohlo nikam odjet, protože, jak Abby dobře viděla, stálo na těch špalcích, nebo co to bylo, a koly se vůbec nedotýkalo země. Pak Huey přešel k zádi vozu, zasunul své mohutné paže pod zadní nárazník a začal vůz postrkovat dopředu. Obličej se mu přitom zkroutil námahou a celý zrudl.

Schody od zápraží srubu, na nichž Abby seděla, se pod ní až zatřásly, když se záď vozidla skácela z těch bloků a kola dopadla se žuchnutím na zem. Huey se rozesmál jako šílenec. Poté přistoupil k Abby, vyzvedl ji na přední sedadlo, položil své tlapy na volant a bez dalšího sjel předními koly zbloků, jež auto podpírala. Auto poskočilo dopředu a zastavilo se. Huey zařadil zpátečku, pak znovu na jedničku, strhl volant střídavě doleva a doprava, až vykličkoval z těch špalků, které nechal povalené na zemi. Auto vyrazilo přes louku ven. Zanedlouho už pádili kolem vzrostlého lesa. Cesta mezi kmeny byla sotva tak široká, aby mezi mimi projelo nevelké auto.

Huey si pro sebe opakoval pořád dokola „prima auto prima autíčko“ a pak ještě, že je doveze do bezpečí, a taky, jak chytrý je Joe a jak budou za chvíli na silnici a všechno bude O. K. Brzy se dostali na širší dřevařskou cestu. Skrz bláto na ní prorůstala tráva a mech. Nakonec vyjeli až na vyštěrkovanou. Huey se šťastně rozesmál z té rychlé jízdy. Pak prorazili pneumatiku. Celé to bylo jiné než v televizi. Abby uslyšela, že na její straně něco strašně tluče o přední blatník asi jako prázdný pytel. To už ale Huey vůz zastavoval. Přikázal Abby, aby čekala venku, než pneumatiku vymění. Celá věc ale trvala strašně dlouho. Abby seběhla zase na okraj cesty, aby se vyčurala.

Teprve tady si uvědomila, jak špatně se cítí. Hlava ji bolela a celá byla jakási rozlámaná. Po vyčůrání se chtěla utřít nějakým lístečkem, ale bála se, že se spálí o kopřivu. Rychle si proto natáhla kalhotky a spěchala zpátky. Huey právě nahazoval prázdnou pneumatiku na korbu pickupu. Usmíval se jí v ústrety a vesele jí mával. Abby mu také zkusila zamávat, ale měla pocit, že ji paže už neposlouchá.

„Co je to s tebou?“ volal Huey.

Abby se bez jakéhokoli předchozího varování náhle sesula tváří k zemi. Když přišla k sobě, spatřila obrovu tvář jen několik centimetrů od své. Zvětšovací skla v jeho brýlích mu nadula oči do pohádkové velikosti. Abby si uvědomila, že Huey je teď snad vylekanější, než ona sama.

„Mám moc vysoký cukr,“ informovala ho ihned a rozhlédla se. Pochopila, že Huey ji odnesl do auta, protože teď už seděla zase na předním sedadle. „Potřebuju tu svou injekci.“

„A máš ji v té krabici?“

Abby přikývla.

Huey se natáhl, dostal ze zadního sedadla chladicí box s léčivy a položil ho mezi sebe a Abby. „Víš, jak ho máš použít?“

„Viděla jsem tátu a mámu to dělat stokrát, ale nikdy jsem si ji nepíchala sama. To se ta medicína musí natáhnout do té injekce a potom vpíchnout jehlu mně do bříška a potom tlačit na to tlačítko.“

Huey se zašklebil tak, jako by nic z toho nechápal. „A bolí to?“

„Trochu jo. Jenže bez toho já umřu.“

Huey zavřel oči a divoce potřásl hlavou. „Bude lepší, když počkáme na tvou mámu.“

„A jak dlouho to bude trvat?“

„To nevím.“

Abby si začala třít tváře dlaněmi na všech místech, která ji začala svědit. „Dáš mi tu injekci sám?“

Huey si olizoval rty kolem dokola. „To nemůžu. To já neumím. Já jehly nesnáším.“

„Jenže já tu injekci dostat musím.“

„Já to nedokážu, krásko.“

Abby se kousla do rtu a snažila se nerozplakat. „Můžeš ale otevřít tu krabici?“

Huey stiskl uzávěr na boku chladicího boxu a krabici otevřel. Abby sáhla dovnitř a vyndala odtud dvě lahvičky s inzulínem. Dobře si pamatovala písmenka, která je označovala, i když ještě souvisle nedokázala číst.

„Jedna z těch lahviček působí okamžitě,“ vysvětlovala Hueymu. „A ta druhá zase pomalu. Takže je, prosím tě, smíchej dohromady.“

Potom Abby vyndala z krabice injekční stříkačku a sejmula z jehly klobouček. Všechno prováděla svýma dětskýma ručkama hbitě, aby o tom nemusela přemýšlet. Při pohledu na špičky jehel zavřel Huey oči a zkřivil tvář. Abby nyní pracovala sama: natáhla do stříkačky něco roztoku z každé lahvičky a dbala o to, aby celková dávka nedosáhla k číslici čtyři.

Nyní bylo nutné, aby si vyhrnula svetřík nad bříško, ale do toho se jí moc nechtělo. Tuhle proceduru prodělávala nejméně dvakrát denně. Klidně sedávala na sedátku, zatímco jí maminka prováděla vpich do kůže na břichu. Jenže myšlenka na to, že si to nyní má udělat vlastní rukou, ji uváděla do rozpaků a bála se, že se přitom poblinká.

„Tak co je, Abby?“ ptal se Huey. „Co dál?“

„Teď musíš něco udělat ty.“

„A co?“

Abby se rozhodla. Vytáhla si nohavici kalhot vysoko nad stehno, mezi prsty nabrala vlastní kůži, vytáhla ji trochu nahoru a stiskla. „Ty vezmeš mezi prsty mou kůži na noze, takhle, jak ti to ukazuju, a stiskneš ji, ano?“

Huey na moment zaváhal, pak si ale přichystal palec a ukazováček a nabral mezi prsty špetku Abbyiny kůže. „Bojíš se?“ optal se jí.

Abby se skutečně bála, ale vzpomněla si na to, že jí tatínek vysvětloval, že bát se je normální, kdežto dávat svůj strach najevo před druhými lidmi správné není.

„Už je mi skoro šest,“ oznámila co nejpevnějším hlasem. „Dokážu to.“

Hueymu se orosily oči: „Ty jsi vážně statečná holčička,“ řekl jí.

Abby se podivila, jak ji takový obr, který dokáže nadzvednout celé auto, může považovat za statečnou. Jenže Huey jí to vážně řekl. To jí dodalo odvahy, aby si tu jehlu sama vpíchla. Potom tlačila prstem na píst a dříve, než si stačila uvědomit, zda ji to bolí nebo ne, byla jehla venku.

„Povedlo se!“ radoval se s ní Huey.

„Povedlo,“ zasmála se ulehčeně a zvrátila se dozadu do sedadla. Hned na to natáhla paže a objala obra kolem krku. „A teď pojedem za maminkou!“

Huey se o něco odtáhl, aby si ji mohl prohlédnout. Napětí v jeho tváři pominulo a vystřídal ho výraz smutku.

„Co je, pane Huey?“

„Víš, Abby, my dva se už nikdy neuvidíme.“ Spodní ret se mu přitom roztřásl. „Tvá maminka si tě odveze a já už tě nikdy neuvidím.“

„Určitě se zase uvidíme,“ řekla a poplácala ho po předloktí.

„Už nikdy,“ potřásl smutně hlavou. „A tak je to pokaždé. Všichni lidé, s kterejma se spřátelím, mi nakonec zmizí. Jako moje sestra.“

Také Abby se zmocňovala smutná nálada. Vzala svou barbínu a vtiskla ji Hueyemu do ruky. Ten ji však odmítl převzít.

„Měli bychom jet,“ řekla. „Máma na mě čeká.“

Po chvíli řekl Huey: „Za minutku jedem.“

*****

„Vemte to!“ vzkřikl Will a vrazil mobil Cheryl do ruky. „Vemte ten hovor!“

Cheryl se pravou rukou pokřižovala, přiložila přístroj k uchu a stiskla Příjem.

„Haló? Jo. Mám to… Je tu vedle mě… Žádné jsem neviděla. Žádná policie. Jsme na mezistátní desítce. Dále zahneme na mezistátní padesátku na sever. Správně?… Ano. Provedu.“

Střelila okem po Willovi. „Jak si vede? Ano, předám.“ Předala přístroj Willovi a ten řekl: „Joe?“

„Musel jste si mermomocí zahrát na hrdinu, co?“

„Joe, dělám jen to, o co mne žádáte. Pokud jde o mne, chci jen –“

„Chceš mi nachcat do bot a namluvit mi, že prší, co? Poštval jsi na mě FBI, parchante!“

„Kruci, vždyť na mě čekali v tý podělaný bance! Já sám jsem je nevolal. Za to můžete sám!“

„Co to žvaníte?“

„Zavolal je kardiochirurg James McDill. Znáte to jméno?“

Tentokrát se odpovědi od Hickeyho nedočkal.

„McDill dospěl k závěru,“ pokračoval Will, „že to, co jste provedl jeho rodině minulý rok, zopakujete nejspíš na nějaké jiné rodině letos. Proto včera večer zavolal na FBI a odstartoval celý ten šrumec. Vrtulníky, hlídání peněžních převodů a další aktivity.“

„Do prdele! McDill? To za to určitě může ta jeho kráva.“

„Joe, poslouchejte, mám pro vás ty prachy. Jsem připravenej udělat obchod. Agent FBI v bance se mi pokoušel vnutit malou vysílačku, ale řek jsem mu, ať si ji strčí někam. Vytáh jsem na něj dokonce pistoli a vypad odtud. Dali mi taky signálku od GPS, ale i tu jsem vyhodil. Zeptejte se Cheryl, ta vám to potvrdí. Nepřeju si nic jiného, než abyste se v pořádku dostal do Kostariky, chápete? Pro mě je důležitá jen jediná věc – dostat zpět naši dceru. Všechno ostatní je mi fuk.“

Na druhé straně se protahovalo mlčení. Hickey evidentně zvažoval různé možnosti a nakonec se ozval: „Dobře. Poslouchejte mě: řekněte Cheryl, ať vás odveze zpátky do Beau Rivage. Předejte jí peníze a její mobil. Pak se vraťte do svého apartmá. Tam budete čekat na zavolání. Budu volat já. Ten telefon vám bude vyzvánět během příštích několika hodin každou chvíli, ale vy nebudete vědět kdy. Takže tam budete sedět na zadku, zvedat jen telefon a nikam se nebudete hýbat. Koukejte se třeba na telku, protože jestli se jen jednou stane, že vám zavolám a vy tam nebudete, máte po Abby. Jestli zjistím, že telefonujete někam jinam, že máte obsazeno, máte po dceři. Je to jasný?!“

Will seděl jako zařezaný a koukal, jak se kolem ženou auta. Hickey ho znovu a znovu překvapoval vynalézavými a nečekanými obraty. Místo aby zorganizoval jednoduché předání výkupného nebo aby prostě přikázal Cheryl, aby Willa shodila do příkopu, a sám přešel na záložní plán, vymyslel si způsob, jak ho přišpendlit bezmocně na místo – zatímco Hickey si bude organizovat svůj únik.

„To nemohu přijmout, Joe. Kdy dostanu dceru nazpátek? Jak si mohu ověřit, že dodržíte slovo a nic jí neuděláte?“

„Musíte věřit, doktore. Až dostanu peníze, předám vám ženu i dítě v plném zdraví někde na veřejném místě. Obě propustím ve stejnou chvíli na stejném místě.“

„To nepůjde, Joe. Heleďte, já vím dobře, že vám nejde jen o peníze. Vím, že mi chcete ublížit, zranit mě, a chcete toho dosáhnout prostřednictvím mé rodiny. Mám tu u sebe tři sta padesát tisíc dolarů. Jsou vaše. Ale až budeme dělat ten obchod, peníze výměnou za mé drahé, chci u toho být osobně. Peníze vám předám až v okamžiku, až uvidím, že Karen a Abby odjíždějí bezpečně autem pryč od vás. Pak si dělejte, co vám libo. Můžete mě třeba zabít. Ženu a dceru však nechte žít. O nic jiného nežádám.“

„Pořád si hrajete na hrdinu? Na velkého mučedníka? Na to zapomeňte. Buď bude po mým, nebo bude po nich, jasný? Dejte Cheryl prachy a řekněte jí, ať vás vyhodí u Beau Rivage.“

„Žádný peníze nevydám, dokud neuvidím Abby živou.“

„Nemáte na vybranou, docente.“

Telefon na druhé straně klapl a Willovi zůstal mobil v dlani jako mrtvé zvířátko. Seděl šokován. Veškerá frustrace a trápení posledních dvaceti čtyř hodin se v něm vařily jako v kotli.

„Co se stalo?“ optala se Cheryl. „Co říkal?“

Will zabušil pěstmi na kolo volantu. Cheryl se pokusila jeho řádění zastavit, ale Will bušil dlaněmi do volantu a do palubní desky tak dlouho, dokud nestiskl omylem houkačku, která se hlasitě ozvala.

„Stop!“ vykřikla Cheryl. „Tak co se děje?“

Will se pojednou zastavil, otočil se k ní a vysvětlil jí poslední Hickeyho požadavek.

„Já vám to říkala.“

„Říkala.“

„Joe je vždy o tři kroky napřed a nemýlí se.“

„Ale ano. Důvěřuje vám, že mu nesete ty peníze. To je jeho omyl.“

„Ne,“ pravila rezignovaně. „On to tuší, že bych mohla myslet na útěk, pomyslit, ale ví také, že až přijde na věc, já na to nebudu mít nervy.“

Will ji chytil za paži a stiskl ji tak, aby ji to zabolelo. „A to je všechno, co dokážete? To jste skutečně takový srab?“

Vytrhla mu paži ze sevření: „A co vy, vy chytrej? Joe si vás zatím podává, jak se mu zlíbí, až je z vás fašírka!“

Také Will se pomalu sesul do opěradla sedadla, a ruce se mu znatelně chvěly. „Mohl bych kupříkladu posadit místo sebe do hotelového pokoje někoho, aby za mě bral ty telefony,“ namítl Will, jako by přemýšlel nahlas. „Ten dotyčný by mohl hrát mou roli. Například někdo z mých přátel ze sjezdu lékařů.“

„Na tohle by vám Joe nenaletěl ani potmě bez lucerny. Ten o vás ví věci, které ani sám netušíte. Položil by tomu chlápkovi jednu kontrolní otázku a dotyčnej by byl nahranej.“

„Nebo bych moh vyřadit hotelové telefony. Sejít dolů a najet autem na hotelovou ústřednu, co ji mají dole. Většinou ji mívají v přízemí. Normální autonehoda… a to je jaksi mimo můj vliv.“

„Chcete říct, že vám Joe naletí na takovej naivní trik? Přicházíte o rozum! Větší blbost jsem dávno neslyšela.“

Nad hlavou jim přehrčelo další letadlo, F-18 Hornet. Tah jeho tryskových motorů byl tak ohlušující, že se karosérie auta celá rozdrnčela. V tu chvíli blesklo Willovi hlavou něco tak prostého a tak jednoduchého…

„Copak?“ zjišťovala ihned Cheryl a zapátrala v jeho tváři.

Will vytáhl peněženku a z jedné přihrádky vytáhl kartičku a podle ní vytočil číslo na Cherylině mobilu. Ozval se mu hlas telefonistky: „Hotel Beau Rivagu.“

„Prosím pana Geautreau. Je to akutní.“

„Smím se zeptat, o jakou nouzi se jedná?“

„Je to otázka života a smrti. Zkrátka mi ho dejte ihned k telefonu.“

„Koho to voláte?“ chtěla vědět Cheryl.

„Tady Geautreau,“ ozvala se recepce dřív, než mohl Will odpovědět, „čím posloužím?“

„Jsem doktor Will Jennings, hlavní řečník z lékařského sjezdu. Včera jsme spolu mluvili osobně, když jsem se registroval v hotelu.“

„Jistě, pane doktore. Co pro vás mohu udělat?“

„Vy jste tam měli dnes návštěvu od FBI, nemám pravdu?“

Geautreau to po krátkém zaváhání potvrdil: „Správně, pane.“

„A oni zkontrolovali můj pokoj?“

„Správně, pane.“

„Jsou agenti FBI stále ještě v hotelu?“

„Poslední odešel před několika minutami.“

„Teď me dobře poslouchejte, Geautreau. Nevím, co vám FBI napovídala, ale byli tam proto, že včera večer mi unesli dceru. Stále ještě ji nemáme zpět. Já teď nejsem v hotelu, ale potřebuju, aby si jeden z únosců myslil, že tam pořád jsem. Asi tak za patnáct minut začne do mého pokoje pravidelně volat a tak bude pokračovat několik hodin. Potřeboval bych, aby všechny hovory, které směřují do mého pokoje, byly přesměrovány na mobil, z něhož právě volám. Jste schopen to zajistit?“

„Pane doktore, tohle je úkol spíš pro FBI než pro náš hotel.“

Will chvíli zvažoval možnost, že zavolá Zwicka. Ten by mohl vyslat do hotelu agenta, který by se tam mohl objevit do deseti minut a celou věc by odtud zvládal – pokud by se ovšem Will s tímto svým úmyslem a plánem svěřil lidem z FBI. Jenže takto by se opět dostal pod dozor FBI, a to bylo to poslední, co si v tuhle chvíli přál.

„Můžete to zajistit technicky?“ zeptal se Will znovu. „Odpovězte mi na toto: jste schopni ty hovory zachycovat a posílat je na můj mobil?“

„Technicky? Technicky to jde, ale naše hotelová pravidla to –“

„Zapomeňte na hotelová pravidla. Pojďme si promluvit o osobních pravidlech. Jestliže mi zajistíte, aby v průběhu příštích tří hodin byly uvedené hovory přesměrovávány na můj mobil, jestliže mi to osobně zajistíte, dostanete ode mě osobně deset tisíc dolarů.“

„Deset?“

Will cítil, že mužova ochota bude úměrná nabízené částce. Bylo jasné, že Geautreau zvažuje všechna pro a proti, a rozhoduje se mezi porušením hotelové etiky a čistě osobní lidskou chamtivostí.

„Pane doktore –“

„Zvyšuji odměnu na patnáct tisíc. Patnáct tisíc za tři hodiny práce.“

Ještě nastala krátká odmlka a pak recepční řekl: „Víte, co se říká: sliby – chyby.“

Will si s ulehčením oddechl. Teď jen nahodit návnadu a táhnout.

„Chtěl bych nějakou zálohu,“ licitoval recepční. „Nějakou hotovost.“

„Postačí tisícovka?“

„Postačí.“

„Dobrá. Spojte mě s apartmá doktora Jacksona Everetta. A až dokončím hovor, vraťte se na mou linku.“

„K službám, pane doktore.“

Telefon u Everetta pětkrát prozvonil. Každé zazvonění stálo Willa rok života. Potom se ozvalo cvaknutí a nějaká rána.

„Co za kurvu mě to volá?“ ozval se zničený hlas. „Mějte slitování s mou kocovinou.“

„Jacku, probuď se!“

„Kdo volá? To jsi ty, Crystal?“

Crystal? Will věděl, že Everettova manželka se jmenuje Mary. „Tady Will Jennings. Probuď se!“

„Wille? Co máš tak důležitýho, že to nemůže počkat do rána? Na slušnou hodinu? Mám takovou kocovinu jako už dávno ne.“

„Všechno ti vysvětlím později. Teď ale potřebuju, aby ses okamžitě spustil dolů a vypsal recepčnímu na přepážce šek na tisíc dolarů.“

„Na tisíc doláčů? Co to blábolíš?“

„Nemám čas něco vysvětlovat. Udělej to hned a hotovo! Je to otázka života nebo smrti.“

„Taháš mě za nohu?“

„Jacku, proboha živýho, potřebuju, aby do pěti minut ten chlap na recepci dostal tisíc babek na dřevo. Závisí na tom můj život.“

„Život…? Takže tys včera v noci nakonec hrál a prohrál, co? Zahrál sis zakázanýho pokera s tím mizerou odposledně?“

„Hovno, Jacku.“

„Vždyť nebude tak zle. Hodím mu tu tisícovku z mý karty.“

„Karta tu nepomůže. Musí to být buď hotovost nebo šek. Jedná se o osobní věc mezi mnou a tím hlavním recepčním. Jmenuje se Geautreau.“

„No jo, Wille, vždyť je to kasino. Tady lidi musej mít hotovost, aby ji mohli obratem prošustrovat u stolů. Dobrá, udělám to pro tebe. Jen se zvednu, vyčistím si zuby –“

„Ne. Musíš hned. Ten člověk na to čeká. Jmenuje se Geautreau.“

„Ty jsi teď dole v recepci?“

„Příteli, já jsem od vaší recepce pěkně daleko. Ale jde mi o život, věř mi. Tak to pro mě udělej.“

„Už letím. Ale mám to u tebe na oplátku.“

„Cokoli se budeš přát. A teď zavěs. Ten Geautreau čeká, až mu zavolám.“

„Wille, neboj se. Pokud jde o ty prachy, spolehni se.“

V telefonu kliknulo.

„Všechno jsem slyšel,“ ozval se ihned Geautreau.

„Jakmile se k vám dostanu, dostanete ode mne dalších čtrnáct tisíc. Teď si zapište číslo mého mobilu: šest nula jedna, tři tři dva, čtyři dva jedna sedm. Přečtěte mi to.“

Geautreau bezchybně zopakoval číslo mobilu.

„Poslyšte, tohle nesmíte zvorat,“ varoval ho Will.

„Nebojte se, pane doktore, s vámi je radost obchodovat.“

Will ukončil hovor, zasunul rychlostní páku do automatického režimu a vyrazil z letiště.

„Opravdu si myslíte, že to vyjde?“ pochybovala Cheryl.

„Já už radši vůbec nemyslím,“ řekl po pravdě Will.

Kapitola 19

Nápis na tabuli umístěné vedle brány hlásal:

VÍTEJTE NA OKRESNÍM LETIŠTI

GULFPORT BILOXI

Chcete-li vstoupit, stiskněte zelené tlačítko interkomu.

Až se otevřou vrata, pokračujte ke značce STOP.

Vyčkejte, až se vrata zavřou.

Samotná brána nesla nápis:

Kdo nevyčká uzavření vrat za vozidlem, bude pokutován ve výši 10 000 dolarů.

Will stiskl zelené tlačítko umístěné po řidičově ruce a čekal. Ozval se mužský hlas: „Vítejte ve výcvikovém středisku letectva Spojených států. Co si přejete?“

„Tady doktor Will Jennings. Včera jsem přiletěl na svém Baronu November-Two-Whisky-Juliet. Mám tady vážnou nouzovku. Moje dcera byla těžce zraněna v dopravní nehodě v Jacksonu a já se tam musím dostavit co nejrychleji.“

Následovala krátká zámlka, a potom: „Rozumím, doktore. Spojuji se s věží. Dbejte na to, aby…“

Hlas byl přehlušen hromovým hukotem tryskových motorů v reproduktoru.

„Omlouvám se,“ pokračoval hlas. „Letecká národní garda tu má celý den trénink. Z toho důvodu vás budu muset trochu zdržet. Čekejte prosím u brány a já vás zavolám, jakmile to bude možné.“

Cvičení národní gardy! To mi ještě chybělo. To také vysvětlovalo aktivitu, kterou pozoroval nad hlavou, jíž si všiml, když se blížil k letišti.

„Jak dlouho to bude trvat?“ ptala se Cheryl.

„Dlouho ne. Jestliže jim oznámíte nouzový stav, vynasnaží se odbavit vás co nejrychleji.“

Náhle malý reproduktor vmontovaný do sloupku vedle Willa zakvíknul tak, že se Willovi zdálo, že je napojen přímo na rádio.

„Doktore Jenningsi. Hovoří věž letiště Gulfport. Chápeme vaši situaci a urychlujeme váš odlet. Mějte na paměti, že cvičící letecká jednotka provádí právě kombinované operace. Z ranveje 32 startují F18 Hornety a na dráhu 20 nám přistávají armádní C-130. Tohle cvičení probíhá v synchronizovaném časovém režimu a nemůžeme ho přerušit. Jakmile tohle skončí, budete tam mít krátké okno pro váš start. Odhaduji, že to bude za rovných jedenáct minut.“

Jedenáct minut! Během jedenácti minut může být Will už na půl cesty do Hazlehurstu. Ale musí být obezřetný. Kdyby projevil netrpělivost a těm na věži se něco nezdálo, mohli by mu bloknout celý start.

„Rozumím, věži. Po cestě na letiště jsem si nechal odvysílat zprávy o počasí. V nádrži mám dost paliva na let do Jacksonu. Chcete mi ještě něco sdělit?“

„Až se vám otevře brána, popojeďte k bílé čáře a tam zastavte. Příslušník letectva vás doprovodí k vašemu letadlu a pomůže vám s předletovou přípravou. Pokud jde o vaši nouzovku, cítíme s vámi. Uděláme vše, co je v našich silách. Jakmile se dostanete ke svému letadlu, kontaktujte nás na frekvenci 123.7“

„Díky, věži. Velmi si toho cením.“

Náhle se před nimi otevřela brána. Will vyroloval s vozem až k bílé čáře a postavil se na brzdách. Asi pětadvacet metrů odtud stál jeho červený Baron, ukotvený mezi dalšími sportovními letouny Bonanza a KingAir.

„To tu budeme zase trčet?“ ptala se netrpělivě Cheryl.

„Jedenáct minut.“

Provoz na letišti svědčil o tom, že letecké cvičení je v plném proudu. Řev motorů startujících Hornetů otřásal blízkými budovami jako blížící se hurikán. Dvě štíhlé stíhačky se posunovaly po přístupových ranvejích směrem k hlavní startovací dráze. Elegantní a krásné Hornety vystřelovaly jeden za druhým k nebi každých třicet sekund. Willovi nešlo do hlavy, že malé okresní letiště, jako je Gulfport, dokáže pojmout tak velké množství bitevních letadel, že jejich start zabere celých jedenáct minut. Ale není vyloučeno, že během jedenácti minut se stačí na letiště ještě vrátit a přistát? Spatřil také dva velké dopravní letouny C-130, které se objevily na horizontu po jeho pravici a rychle klesaly k přistávací ploše, určené pro velká letadla.

Ještě deset minut! Ačkoli Will nevěděl přesně, kam se odsud letecky vydá, jedno věděl jistě: že to musí být po čertech rychle. Teď už si byl jist, že Hickey se neskrývá na letišti v Jacksonu, jak si to stále ještě myslí Zwick. Will předpokládal, že Hickey se bude snažit dostat co nejblíž ke svým penězům. Konec konců je jedno, jestli si to namíří do srubu blízko Hazlehurstu nebo do motelu v Brookhavenu, anebo nakonec do toho baráku blízko McCombu. Všechna tři místa leží na jedné spojnici, v jedné přímce na jih od Jacksonu. Will téměř s jistotou předpokládal, že se Hickey pohybuje po mezistátní I-55. Jestliže pojede předepsanou maximální rychlostí, dojede do Hazlehurstu za pětatřicet minut. Letiště v Jacksonu mohl opustit tak před dvaceti minutami. Jestliže tedy Will vyletí severozápadním směrem maximální rychlostí letadla a jestli lze oprávněně předpokládat, že Hickey nemůže jet na obsazené dálnici rychleji, než je předepsáno, může se Willovi podařit dosáhnout Hazlehurstu ještě před ním. I kdyby jen o několik minut náskoku, možná jen o několik vteřin. Zbýval problém, jak Will vůbec ze vzduchu najde a také pozná auto s Hickeym a Karen, nebo s Hueyem a Abby. Ale o tom bude spekulovat během letu. Teď je nejdůležitější dostat se co nejrychleji do vzduchu. Pohlédl k budově letectva leteckých sil USA po své pravé ruce, jen aby zjistil, že se odtud nikdo neblíží. „Poslouchejte,“ obrátil se k Cheryl. „Až vám dám znamení, vypadnete z vozu a budete mne následovat pěšky.“

„Kam půjdeme?“

„Támhle k tomu letadlu. K tomu červenýmu. Jestli teď překročím tuhle bílou čáru autem, rozpoutá se peklo. Jestli ale vystoupíme a půjdeme pěšky, je naděje, že si nás nevšimnou.“

„Jděte vy sám. Já zůstanu tady,“ pravila zaraženě. „Jen jděte. K tomu mě nepotřebujete.“

Will už sahal po pistoli, když ho napadlo něco lepšího. Věděl, že Cheryl se teď za žádnou cenu neoddělí od svých peněz. Hmátl do jejího klína, vytrhl jí odtud kufřík s penězi, vyskočil z vozu a vydal se spěšně k letounu. Než ušel polovinu vzdálenosti, uslyšel, že za ním zaklapla dvířka automobilu a rozeběhly se ženské krůčky. „Změna názoru?“ zeptal se, aniž se otočil.

„Mizero!“

Will otevřel dvířka u letounu vhodil kufřík s penězi mezi zadní sedadla. Pak se otočil a pomohl Cheryl vylézt po dvou schůdkách nahoru. Ta proklouzla k zadním sedadlům, prolezla mezi nimi dopředu a usadila se na pravé straně vedle sedadla pilota. Will se vyšplhal na místo pilota, očima přelétl přístroje na palubní desce, sepnul klíček zapínání a nahodil motory. Oba dva bezchybně naskočily s příjemným zahučením.

„A co je tohle?“ vykřikla Cheryl.

Zvuk jejich motorů byl přehlušen vysokým vytím. Takové vydává na letišti jen siréna, věděl Will. Bystře se rozhlédl a spatřil, jak se k nim řítí na plný plyn s blikajícím rudým světlem na střeše hranatý terénní vůz letištní bezpečnostní služby. „Do řiti,“ zaklel Will. Pak přidal na otáčkách, vrtule zabraly a letoun vyrazil vpřed dřív, než se strážní vozidlo mohlo dostat před letadlo a zablokovat ho mezi ostatními ukotvenými letouny. Jakmile se dostal z řady, zahnul Will doprava po úzkém vyasfaltovaném pruhu, který vedl souběžně s hlavní startovací dráhou. Baron nabíral prudce rychlost. Strážní vůz se už dostal za ně, ale pak začal rychle ztrácet. Zrychlení, jakého dosahuje startující letadlo, neodolá žádný vůz.

Uvnitř kabiny zaprskalo rádio: „Baron November-Two-Whis-ky-Juliet. Hovoří věž. Porušujete pravidla letištního provozu. Vraťte se okamžitě na vaše stanoviště.“

V odpověď přidal Will ještě na rychlosti. Původně si myslel, že se mu podaří odstartovat přímo z tohoto úzkého přibližovacího pruhu, ale nyní zjistil, že to možné nebude. Na protilehlém konci přibližovacího pruhu byl usazen obrovský Herkules C-130, dopravní letoun ne nepodobný nepřátelské mimozemské kosmické lodi. Čtyři obrovité vrtule se pomalu otáčely. Will pochopil, že mu nezbude než Herkules těsně minout, podklouznout pod jeho křídly a dostat se na jiný přibližovací pruh, který ležel kolmo na hlavní startovací dráhu.

„Baron Whiskey-Juliet,“ ozvala se znovu věž. „Ohrožujete životy vojenské posádky a pozemního personálu. Okamžitě vypněte motory.“

Čím víc se blížili k mohutnému Herkulesu, tím hlouběji se Cheryl vtěsnávala do opěradla svého sedadla. Protáčející se obrovské vrtule Herkulesa působily hrozivým dojmem, ale Will nedbal a pokračoval ve svém kolizním kurzu.

„Narazíme do něho,“ vykřikla Cheryl. „Chci ven!“

V poslední chvíli strhl Will řízení doleva a podklouzl pod koncem levého křídla Herkulesa. Pak zmírnil rychlost, aby mohl zatočit vlevo na pruh, na který najížděl v pravém úhlu.

„Volám věž. Tady Delta 701,“ slyšel Will z rádia. „Co to je za šílence, co vám tu poletuje po letišti?“

Will pochopil, že to je hlas pilota z C-130. Už téměř dokončoval svůj obraz na příčný pruh, když z mračen po jejich pravé straně vypadl jiný Herkules, aby dosedl na hlavní přistávací dráhu, která nyní ležela kolmo k jejich kurzu. „Zabijete nás oba,“ vykřikla Cheryl.

Will dokončil obrat, vycentroval Barona na nový pruh, přidal plyn a rozehnal motory do nejvyšších obrátek. Tlak oleje už byl pro start dostatečný a za daných okolností to bylo to jediné, co ho na celé situaci zajímalo.

Pět set metrů před ním startovaly z druhé startovací dráhy jedna za druhou a kolmo na jejich kurz stíhačky F-18 a mizely v oblacích. Takhle z dálky se podobaly vyplašenému hejnu ptáků, kteří vystřelují po jednom do nebes. Při pohledu na tu dokonalost Willa napadlo, že ty nejkrásnější stroje, které člověk stvořil, byly postaveny k zabíjení. Uvědomil si však, že podobné pravidlo platí i v přírodě. To jen Willův sentiment se zpěčoval drsné skutečnosti.

„Nemůžete vzlétnout do jejich dráhy,“ zaječela Cheryl přes hvízdot motorů. Will věděl, že svůj start si bude muset rozpočítat tak, aby Barona vtěsnal do intervalu mezi dva startující Hornety. Bude to fuška. Sledoval Hornety a nabýval jistoty, že se mu to podaří. Věděl také, že je to jeho poslední start, který provádí z tohoto letiště, a že další mu tu nikdo už nepovolí. A možná ani z žádného jiného v celých Spojených státech. Will se rozhodl, že když už je to tak, předvede jim svůj nejefektnější start. „Je tohle vůbec startovací dráha?“

„Nám postačí.“

„Baron Whisky-Juliet,“ znovu otravovalo rádio. „Nemáte povolen start. Opakuji, nemáte povolení vzlétnout!“

Will sňal nohu z brzdy. Baron vyrazil vpřed, nicméně neporovnatelně pomalejším tempem než startující tryskáči, kteří odskakovali z příčné dráhy. Když se Willův Baron blížil k průsečíku obou drah, hnal se ke stejnému místu s ohlušujícím řevem bitevník Hornet. Cheryl si zakryla hrůzou oči. Jen Will věděl, že Hornet je daleko rychlejší než oni a že tam bude dřív, než se ke křižovatce dostane Will. Proto neváhal a rozpumpoval své motory na maximum.

Několik vteřin předtím, než dosáhli kritického bodu střetu, se Hornet odlepil od země a vystřelil do výše. Cheryl stále ještě ječela, zatímco Willovi protékal adrenalin už poklidně krevním systémem. Ještě něčeho si všiml: jako by z něho spadla i těžká únava posledních čtyřiadvaceti hodin. Po dlouhých hodinách bezmocné nečinnosti zase konečně něco smysluplného dělal.

„November-Whisky-Juliet! Okamžitě vypněte motory. Zákaz startu!“ ozvalo se ještě z rádia.

Rychlostí sto padesáti kilometrů v hodině přeťali hlavní startovací dráhu.

„November-Whisky-Juliet… To se na to teda vyseru,“ bylo poslední, co uslyšeli z rádia.

Baron se hbitě odlepil od země a vznesl prudce do výše. O několik sekund později už byl jen malinkým křížkem na světlemodrém nebi.

*****

Will zamířil k severu a držel letoun ve výšce tří set metrů. Tehdy také zaregistroval vrtulník, pohybující se asi míli za jejich ocasem tak, aby jako po přeponě přetnul Willovi dráhu, jakmile by Will začal letoun stáčet. Will přidal na rychlosti a vystoupal ještě výš. Očima vyhledal shluk kumulovitých mračen na severozápadě. Pak sáhl po knoflíku rádia a ztlumil zvuk natolik, aby potlačil případné komentáře věže. Pojednou rozlišil na stejné frekvenci nový hlas, který přerušil doznívající vzteklé pokřiky inspektorů letového provozu na věži.

„Baron Two-Whisky-Juliet. Volá vás vrtulník, který máte po pravoboku. Jsem zvláštní agent FBI John Sims, na palubě vrtulníku. Berte na vědomí, že jste se dopustil několika těžkých trestných činů, Jenningsi. Potvrďte příjem a vraťte se na letiště.“

„Můžou nás dostihnout?“ chtěla vědět Cheryl. „Nemají šanci. Můžu to rozpálit až na dvě stě dvacet uzlů a zmizet jim v mracích. Na nás nemají.“

„Baron Whisky-Juliet,“ praskalo zase z rádia. „Vím, že mě slyšíte. Přepnu vás nyní na velícího důstojníka. Čekejte.“

Will držel kurz na oblaka nad sebou a vytáčel motory na maximální stoupavost. „Vidíte ještě vrtulník?“ přeptal se Cheryl. „Je už úplně malinkej,“ hlásila.

„Doktore Jenningsi,“ ozvalo se znovu rádio. „Hovoří Frank Zwick. Tím, že nás vylučujete z akce, ohrožujete životy vaší ženy a dítěte. Potřebujete krytí, pomoc ze zálohy. Bez naší účasti skončí vaše rodina celá na márách.“

Will zapnul svůj mikrofon: „Beru to riziko na sebe.“

„Povězte nám aspoň, kam máte namířeno?“

„Nejlíp uděláte, když pošlete nějaké agenty do Brookhavenu v Mississippi. Také Zesilte své hlídky v McCombu. Zase se vám ozvu.“

Will vypnul vysílačku a také lokalizační systém, který umožňuje orgánům kontroly leteckého provozu automaticky sledovat dráhu letadel podle signálů, které letouny vysílají.

„Máte ale větší problém, než tu helikoptéru,“ ozvala se zase Cheryl.

„Jak to?“

„Řekl jste tomu chlápkovi z hotelu, aby automaticky přepojoval hovory od Joea na můj mobil, že jo? To ale znamená, že když Joe zavolá do Beau Rivage nebo mně na mobil, vždycky se ozve jen můj mobil, je to tak? Pak ale nebudeme vědět, komu z nás volá a kdo by měl odpovědět!“

Willovi ztuhla tvář. Ta holka má pravdu – jak to, že na to nepřišel sám? Jestliže teď Hickey zavolá Cheryl a ozve se mu Will, celý Willův plán se zhroutí. „Myslím, že příštích deset až patnáct minut to bude jedno, kdo odpoví,“ uvažoval nahlas. „Odpovím třeba já a řeknu, že jsme ještě na cestě do hotelu a že jsme uvízli v dopravní zácpě.“

„A pak?“

„Pak už budeme vpůli cesty do Hazlehurstu.“

„Letíme tam?“

„Letíme na sever. Nic jiného nemůžeme udělat, dokud vám Joe nezavolá a nedá jiné pokyny. Kde přesně se nachází ten hotýlek v Brookhavenu, kam se máte dostavit?“

„Přímo u výjezdu z dálnice.“

Do Brookhavenu měli o třicet kilometrů blíže než do Hazlehurstu. Will v Brookhavenu už jednou přistával pro doplnění paliva, ale nemohl si vzpomenout, zda tam mají taky půjčovnu automobilů. Auto bude potřebovat. To bude muset risknout.

Letoun vlétl do shluku mračen jako kámen vržený doprostřed vodopádu, a Willovi se znatelně ulehčilo. Vrtulník FBI ho už nemohl dále sledovat – ledaže by byl vybaven radarem. A jestliže Will za chvíli sestoupí nad koruny stromů, nenajde ho ani radarem, i kdyby se snažil sebevíc. To by dokázaly jen vojenské monitorovací letouny třídy AWAC, vybavené nejmodernější technikou. Willa polilo horko při pomyšlení, že nedaleko odsud se nachází vojenská letecká základna Keesler a že nějaký ten AWAC může být klidně ve vzduchu na cvičení. Po skončení rutinního letu nad Gulfportem může ochotně vyhovět žádosti FBI a poohlédnout se po Willově letadélku. Will učiní dobře, jestliže se co nejdříve dostane na zem.

„Co jiného víte o tom domě, kam vás Joe vzal tehdy v noci? Myslím ten barák blízko McCombu. Vzpomínáte si ještě na něco?“

„Ne.“

„Když FBI vtrhla do toho srubu, našli tam stát Hueyho pickup. Z toho vyplývá, že Huey i s mou dcerou odtud odjeli v nějakém jiném vozidle. Vzpomínáte si, jestli nestál u srubu ještě nějaký jiný auťák?“

„Už jsem vám řekla, že jsem tam nikdy nebyla!“

„Ale musela jste slyšet, jak si o tom vykládají, ne?“

„Vím, že tam byl traktor. Huey si občas přivydělává prací s traktorem na poli.“

Will se pokusil představit si, jak Huey a Abby prchají před přepadovým oddílem na starém zrezivělém traktoru. Útěk na výrobku firmy John Deer se mu nezdál pravděpodobný.

„Co jiného si ještě vybavujete?“

„To jako co?“

„Vzpomeňte si, jaké vozy měli v Hickeyho rodině… No tak, snažte se!“ Cheryl jen potřásla záporně hlavou.

*****

V telefonní ústředně hotelu Beau Rivage četl mladý operátor nezkrácenou verzi románu The Stand od Stephena Kinga. Když mu přišel další hovor zvenčí, odpověděl na něj automaticky naučenou frází tak jako vždy. „Hotel Beau Rivage Casino Resort.“ Volající požádal o přepojení na pokoj číslo 28021. Mladý muž stiskl na klávesnici kombinaci Alt-Z, čímž vyhověl příkazu svého nadřízeného, vedoucího recepce Remyho Geautreau. Tím došlo k digitálnímu propojení na předem předvolené číslo. Operátor se pohledem přesvědčil, že příkaz byl proveden, a vrátil se k napínavému čtivu.

*****

Když se kabinou rozlehlo zazvonění, nadskočil Will na sedadle a nezadržely ho ani popruhy. Sáhl hbitě do kapsy, vytáhl mobil a zároveň zkontroloval na hodinách čas.

„Odpovím já,“ řekl Cheryl. „Jestli volá Joe, pokusím se odhadnout, jakou odpověď očekává, a podle toho budu reagovat. Držte mi mobil u ucha a buďte připravena zapnout příjem, jakmile vám řeknu.“

Cheryl přidržela Willovi mobil u ucha, Will však mlčel, protože si na poslední chvíli něco uvědomil: letí maximální rychlostí a řev motorů proniká do kabiny přes izolaci trupu letounu jako dvě tornáda. Will těžko Hickeymu namluví, že takový kravál dělá dopravní zácpa poblíž hotelu Beau Rivage. A Hickey by si mohl domyslit, že takový hluk způsobují právě jen letecké motory.

Mobil vyzváněl a vyzváněl.

Willovi bleskly hlavou jen dvě možnosti. První byla, že sníží obrátky na minimum a bude doufat, že šum motorů bude přes mikrofon mobilu prakticky nezjistitelný. Druhá možnost byla vypnout motory úplně a přejít na klouzavý let. Tahle varianta byla letově daleko nebezpečnější, zato zaručovala, že Hickey nic neodhalí.

„Vezmete ten hovor nebo ne?“ divila se Cheryl.

Teď byl Will rád, že nabral takovou výšku. Navedl letoun do vhodného úhlu letu, sáhl na ovladače motorů a oba najednou vypnul. Vrtule se prakticky rázem zastavily. V nastalém tichu začal letoun padat nehlučně k zemi.

„Zešílel jste?“ ječela Cheryl hrůzou. „Co to děláte?“

„Teď stiskněte Příjem.“

Cheryl, s tváří křídově bílou, ho ale vůbec nevnímala. „Spadneme až na zem?“

„Ne. Přijměte ten hovor!“

V mobilu píplo a zasyčelo navázaným spojením.

„Joe?“ pravil zkusmo Will.

„Tak jak to jde, doktore? To tam nahoře Chrápete nebo co?“

Nahoře? Willovi se zastavilo srdce, než si uvědomil, že Hickey má patrně na mysli jeho pokoj v nejhořejších patrech hotelu. Will předpokládal, že Hickey napřed zavolá Cheryl, aby se ujistil, že ta už má u sebe výkupné, a až potom bude volat do Beau Rivage. Jenže Hickey zjevně očekával, že se mu ozve Will. Hickey tudíž volal na číslo hotelu. To znamená, že Geautreau přesně plní Willovy instrukce a přepíná hovory. Z toho ale logicky vyplývá, že Will už je u sebe v hotelovém pokoji a výmluva na dopravní kalamitu je vlastně nemístná.

„Kde je Abby?“ optal se Will a snažil se přitom vyvolat si pocit, že se právě teď pohodlně vyvaluje na posteli hotelu Beau Rivage a neřítí se volným pádem k zemi rychlostí dvou set kilometrů v hodině. „Chci mluvit s dcerou.“

„Dočkej času jako ta husa, doktore. Zase se ozvu,“ řekl Hickey a přerušil hovor.

Telefon ztichl. Will spustil mobil Cheryl do klína a začal nahazovat motory, aby zrušil jejich klouzavý let.

„Tak už to nastartujte! Vždyť pořád padáme!“ vykřikovala Cheryl.

Will se zatvářil hrdě, když zjistil, že motory naskočily na první pokus. Nastavil úhel náběhu na vrtulích. Ty nabraly sílu a jejich břity se hladově a na plný plyn zakously do vzduchu.

„Ježíšku sladkej,“ šeptala si Cheryl pro sebe, když se nos Barona začal zvedat a nabírat původní sklon, „málem jsem se z toho podělala.“

Will teď zamířil opět vzhůru, aby nahradil ztracenou výšku. „Cheryl, potřebuju vědět, v jakém autě jedou Huey a Abby. Jaká je to značka?“

„Jestli udržíte ty vaše proklatý motory v chodu, tak si možná i vzpomenu.“

„Koukejte vzpomínat sakra rychle. Jsme teď na dvou a půl tisíci metrech. Plachtit bez motorů můžeme tak asi sedm minut, pak se dole rozmázneme. Ale pokud vašeho manžela nenapadne klábosit s vámi hodinu, udržíme se ve vzduchu.“

„Proč jste tak krutý?“ zakňourala z ničeho nic plačtivým hláskem. „Vždyť dělám, co můžu, abych vám pomohla.“

„Snažte se víc.“

V klíně jí zazvonil odložený mobil.

„Kdo odpoví?“ optala se.

„Vy. Mně už volal. Teď volá vám, aby se ujistil, že máte ty peníze.“

„A co když volá vás?“

„Když se podiví, že to berete vy, řeknete, že jste se vrátila do hotelu.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože jsem vás ošidil na penězích.“

Přikývla. Tomuhle rozuměla hned.

„A koukejte zjistit, jaké auto teď řídí Huey.“

„Zkusím to.“

„Počkejte, až vypnu motory.“

„Svatá panno!“

Ještě jednou pustil Will motory na volnoběh, vrtule nastavil do úhlu nejmenšího aerodynamického odporu a pak je vypnul. Letoun začal tiše klouzat.

Cheryl stiskla příjem. „Joe?… Jo, mám je,“ řekla a ukázala Willovi vítězné gesto palcem vzhůru. „Tři sta padesát litrů. Chtěl mě s nima podplatit… Jo. Není problém. Myslím, že už je ze všeho vyřízenej. Jsem teď na sto desáté a jedu směrem k mezistátní. Stále platí ten motel?“

Will zaslechl z telefonu jakési zaskřípání, ale slova nerozeznal.

„Jo, pamatuju se. A co Huey a ta holka?… Poslyš, té malé neublížíš, že ne?“ Cheryl odchlípla sluchátko od ucha, jako by slyšela něco nepříjemného, a pak řekla: „Promiň. Vím! Udělám! Už jedu!“

Stisknutím ukončila hovor.

Will znovu nahodil motory a uvedl Barona na stoupavou dráhu.

„Co to říkal o Abby?“

„Abych o ní nemluvila po telefonu.“

„Co říkal ještě?“

„Ať jedu k Pacovi.“

„To je kdo?“

„To je jeden klub. Na hranici okresu, v Hattiesburgu. Nějakou dobu jsem tam tančila. Pro holky tam mají vzadu pokoje.“

„Vyslovil název toho klubu do telefonu?“

„Ne. Ale já vím, jak se jmenuje: V rajské aleji. Paco je tam zaměstnanej. S Joem jsou jedna ruka.“

Will vytáhl mapu a rozložil si ji na kolenou. Stát Mississippi znal jako své boty, ale chtěl si ověřit koordináty co nejpřesněji. Dálnice I-55 tvořila severojižní tepnu státu a prakticky ho dělila ve dví. Město Jackson leželo uprostřed mezi městy Hazlehurst, Brookhaven a McComb, na přímce táhnoucí se k jihu. Hattiesburg ležel o něco stranou, jihovýchodně od Jacksonu. Autem se tam dalo dojet po rychlostní komunikaci devětačtyřicítce. Do Hattiesburgu to měli z jejich současné pozice podstatně blíž, jenže to by Will nemohl monitorovat obě potřebné silnice – mezistátní I-55 i rychlostní H-49. A sám fakt, že Hickey přikázal Cheryl, aby jela k Pacovi, ještě neznamená, že se tam Hickey automaticky vydá taky. Kromě toho nebylo jisté, že Huey dostal od Hickeyho pokyn jet na stejné místo.

„Už to mám!“ pronesla z ničeho nic Cheryl.

„Co jako?“

„Toho Ramblera přece!“

„Prosím?“

Cheryl se usmívala. „Joeova máti měla starého AMC Ramblera. Takovou starou káru, ještě s ručním řazením, s čudlíky! Připomněla jsem si ho, když jsem mluvila o tom klubu. Rajská alej, ach bože! Hickeyho máti toho Ramblera postupně domlátila tak, že už v něm nedokázala jezdit. Takže se Joe jednoho krásnýho dne objevil v Rajské aleji v tom strašným bílým bouráku. Pak jsme v něm chtěli odjet, ale zase kleknul. Museli jsme stopovat. Prý stál na špalkách kolik let, nikdy předtím jsem ho neviděla. Jednou jsem doprovázela Hueyho, když pro ten krám nakupoval starší náhradní díly. Možná, že u srubu stál právě tenhle Rambler.“ Potřásla hlavou: „Na tu káru jsem si nevzpomněla nejmíň tři roky, až teď!“

Will nemohl ovládnout vzrušení. Konečně se měl čeho chytit. Bílý Rambler! Panebože! Abby může být v něm. Jenže – kde ho hledat?

„FBI našla ve srubu mobil a taky pevný telefon,“ rozmýšlel nahlas. „Pevná linka představovala záložní spojení s Hueyem. Takže, jestli Huey u sebe neměl dva mobily, nemůže se s ním teď Joe, dokud je Huey na cestě, nijak spojit. Protože ten jeden přístroj zapomněl Huey ve srubu.“

„Jsem si prakticky jistá, že měl jen jeden,“ mínila Cheryl. „Ale v tom Ramblera by mohl být taky jeden?“

„Mohl. Zná Huey vůbec tu Rajskou alej? Byl tam někdy?“

Rozchechtala se: „Blázníte? Copak můžete vzít takovýho mameluka do kozatýho baru? Jeden pohled na nahou ženskou a omdlí! Joe ho jednou přivedl, aby se podíval, jak tancuju. Huey vyskočil na scénu a snažil se mě přikrejt kabátem. Čtyři chlapi ho museli dostávat dolů.“

„To ale nebylo V rajské aleji.“

„Ne, to bylo jinde.“

„Setkal se někdy Huey s tím Pacem?“

„Nikdy. Joe dbá na to, aby se Huey o tyhle lidi ani neotřel.“

„Byl Huey někdy v Hattiesburgu, nebo alespoň v okolí?“

„To nevím.“

„V tom případě můžeme uzavřít, že Huey nemíří k Pacovi. Jede teď někam, kde to zná a kam se měl dostavit v případě, že bude vyhlášen záložní plán. Během akce může Joe měnit pokyny, které dává vám, ale neriskne si to s Hueyem. Takže, kam se měl Huey dostavit jako do záložního místa? Kam se měl dostavit, jestli nastanou problémy?“

Cheryl se kousala do dolního rtu a soustředěně přemítala. „Myslím, že Joe by nechtěl, aby Huey cestoval příliš daleko. Rozhodně ne s vaší dcerou ve voze. Riskoval by, že je zastaví silniční hlídka.“

„Zmínil se Joe během toho posledního telefonátu vůbec o Hueyem? Řekl o něm něco?“

„Jen to, že s Hueyem je to dobrý.“

„V tom případě bych se vsadil, že Huey teď jede do motelu v Brookhavenu. Je to jen dvacet minut od Hazlehurstu a dohromady jen hodinu jízdy od srubu. Joe tam z Jacksonu může dojet za nějakých padesát minut, vyzvednout Hueyho i Abby a odtud se rozjet na východ do Hattiesburgu na setkání s vámi.“

„To zní logicky.“

„Jestli se nemýlím, jede teď Joe na jih po I-55. A Huey taky. Oba jedou stejným směrem a jsou od sebe vzdáleni tak asi dvacet minut jízdy. Na všechny ostatní silnice můžeme tudíž v klidu zapomenout.“

Will uchopil řídicí páku oběma rukama, odtlačil ji od sebe a navedl letoun do střemhlavého letu. Až se dostane dostatečně nízko, pod úroveň sledování radary, provede obrat k západu. Pak udělá, co je v jeho pilotních silách, aby co nejrychleji dolétl nad dálniční pětapadesátku. A těm hochům z řízení leteckého provozu nedá nejmenší šanci, aby ho přitom viděli.

*****

Karen nahlédla do kufru luxusní Toyoty Camry a dlaní si intuitivně zakryla ústa. Unesená žena měla ruce do krve otlučené, jak se na sebe snažila zevnitř upozornit nebo se jimi vyškrábat ze svého vězení. Několik prstů měla zlomených. Levá strana hlavy byla napuchlá od úderu pistolí. Oči měla ztrhané od utrpěného šoku. Stočila pohled ke Karen. Jako kdyby ta žena znásilnění a následnou smrt už jen očekávala.

„Vyskočte, rychle, než si to rozmyslí,“ vyzvala ji Karen.

Hickey seděl v autě s mobilem u ucha a dával Willovi příkazy. Na Karenino naléhání se nakonec uvolil sjet z dálnice na opuštěné parkoviště s tím, že Karen ženu vypustí z kufru a nechá ji vyběhnout ven. Jenže oběť byla natolik otřesená prožitou hrůzou, že stále nechápala, jakou šanci jí Karen poskytuje. Místo útěku se ani nehnula.

„No tak,“ syčela jí Karen zblízka do obličeje. Nahnula se nad kufr a začala ženu sama tahat za paže ven. Teprve teď zareagovala pohyby paží, ale nebylo jasné, zda s Karen spolupracuje, nebo s ní zápasí. Karen to bylo skoro jedno: vší silou vytáhla ženino tělo ven z vozu a postavila ji na kymácivě nohy.

Unesená řidička byla pěkná bruneta, s náznakem asijského původu kolem mandlových očí. Jenže ty si stále podržovaly prázný a nechápavý výraz.

Karen ji natočila k okraji silnice, lemované stromovím: „Utíkejte. No tak, utíkejte!“

Žena se nepřítomně rozhlédla. Jedinou známkou civilizace byla opuštěná benzínová stanice. „Vy mě tu chcete nechat?“ otázala se nakonec.

Jako zvíře vychované odmalička v zajetí zoologické zahrady se žena odmítala vzdálit od známého prostředí, v daném případě od vlastního auta.

„Jestli hned neutečete, zabije vás,“ varovala ji tiše Karen.

Žena se rozplakala.

*****

V telefonní ústředně hotelu Beau Rivage byl operátor stále hluboce začtený do románu Stephena Kinga. Hrdina knihy právě přepravoval k pevnosti těch zlosynů jadernou nálož. Taková triviálnost, jako jsou závazky zaměstnance vůči zaměstnavateli, ležely až v nejspodnější přihrádce jeho pozornosti. Když se ozval signál oznamující příchozí hovor a volající požádal o spojení na 28021, operátor vyslovil navyklou formuli „okamžik, přepínám“ a hovor přepojil jako v jiné dny.

O dvacet osm pater výše zazvonil ve Willově apartmá telefon. A pak ještě několikrát. Operátor stačil zhltnout další odstavec thrilleru, pak zamrkal očima, zvedl hlavu a zarazil se: byl si jist, že něco není, jak má být, ale nemohl připadnout na to, co to je. Trvalo několik vteřin, než mu došlo, že se dopustil chyby, ale napadlo ho, že jestliže rychle zakročí, vše se napraví. Už už měl ruce na desce komutátoru, aby přepnul hovor na předprogramované jiné číslo, když se vyzvánění do čísla 28021 zastavilo.

„Do řiti,“ zašeptal pro sebe, „to jsem to pohnojil.“ Remy Geautreau slíbil mladému operátorovi sto dolarů, jestliže bude během příštích tří hodin řádně přepínat všechny příchozí hovory žádající si pokoj 28021 na nový program. Vzdychl a vyťukal kódové číslo, spojující ho s kanceláří šéfa recepce.

*****

Remy Geautreau byl právě mimo kancelář. Stál osobně u recepce a posluchal lamentování hosta, který se odhlásil z hotelu, a až potom si vzpomněl, že v pokoji zapomněl akumulátor ke své příruční videokameře. Pokojská sice už pokoj dvakrát prohledala a nic takového tam nenašla, ale host odmítal vzít tuto informaci na vědomí. Při první pauze, které se ve svých stížnostech dopustil, neodbytný host vystoupil z přístěnku recepce a recepční řekl: „Pane Geautreau, máte u sebe hovor.“

„Trvám na tom, že si pokojskou vyslechnu sám!“ rozčiloval se host.

Geautreau ho obdařil sirupovým úsměvem. „Jistě, pane Collinsi. Mluvíte španělsky?“

Muž nehezky zaklel, popadl manželku za ruku a táhl ji k východu.

„Dnes v noci prohrál osm tisíc,“ komentoval scénu Geautreau s pobaveným úsměvem. „Smolař se vždycky snaží zahojit jinde.“

Pak se vrátil do kanceláře a zvedl sluchátko: „Haló?“

„Popletl jsem to, pane Geautreau. S tím přepínám hovoru, jak jste říkal…“

Tvář šéfa recepce zbrunátněla.

„Volající žádal číslo příslušného pokoje, a než jsem si to stačil uvědomit, spojil jsem ho. Když mi to došlo, volající už zavěsil.“

Geautreau zavřel oči a založil sluchátko do vidlice. „Právě jsi mě připravil o patnáct tisíc dolarů, pitomče,“ zašeptal zdrceně.

Když za sebou zavíral dveře od kanceláře, začal přemítat, zda mu doktor Jennings nechá alespoň těch tisíc dolarů, co mu dal vyplatit v hotovosti jako zálohu. Samozřejmě že nenechá. Proč by to taky dělal?

*****

Červený Baron se nesl nad mezistátní dálnicí I-55 rychlostí dvou set uzlů. Will sice nepředpokládal, že už jsou dostatečně daleko, aby mohli zahlédnout Ramblera s Huyem za volantem (jestli tohle záložní auto skutečně řídí Huey), ale od dálnice se pro jistotu neodchyloval. Mířil stále k jihu. Cheryl měla oči přikované k dálnici. Provoz na ní byl naprosto plynulý, zhruba středního stupně. Vozidla se pohybovala nejvyšší povolenou rychlostí, zatímco Will je předbíhal trojnásobnou rychlostí.

Aby měl lepší přehled, rozhodl se snížit rychlost letu. V tom se ozval v kabině mobil. Už podvědomě sáhl Will na ovládání motorů, aby je vypnul, když mu došlo, že nemá dostatečnou výšku a že nepotrvá dlouho a policejní vozy je budou seškrabovat ze silnice.

„Kdo to vezme teď?“ váhala Cheryl.

„Vemte to vy.“

„Joe už mi vysvětlil, kam se mám dostavit, a proto to nemůže být on. Dvakrát za sebou by mi nevolal.“

Will měl cukání nevzít ten hovor vůbec, ale neodvážil se to risknout. Snížil otáčky na myslitelné minimum, vyrovnal letadlo, převzal mobil od Cheryl a stiskl Příjem.

„Haló?“

Ve sluchátku slyšel jen šumění. Pak někdo zkusmo řekl: „Jenningsi?“

„Joe, jste to vy?“

Zase mlčení, a pak: „Můžeš mi vysvětlit, ty přechytrej zkurvysynu, jak to přijde, že když volám Cheryl, bereš to ty?“

Will sice sevřel přístroj všemi prsty, až mu zbělely, nicméně v hlase nedal napětí znát: „Asi jste omylem vytočil jiné číslo. Myslel jste, že voláte ji, a místo toho jste vytočil hotel.“

Hickey se opět odmlčel.

„Joe?“ zjišťoval Will.

„Dejte mi Cheryl,“ vyštěkl Hickey.

Willovi se zastavilo srdce. „Jak to mám udělat?“

„Prostě jí teď podáš ten přístroj, pacholku,“ oznámil Hickey ledovým hlasem. Chlad čišící z Hickeyho hlasu byl zlověstnější než jeho výbuchy zlosti. „Joe, jak říkám –“ zkusil to Will.

„Ty už mi nic neříkej, docente,“ přerušil ho Hickey. „Zato poslouchej mě a dozvíš se malé tajemství: se svou holkou si už nikdy nepopovídáš.“

Willovi zmizela z tváře všechna krev.

„Ostatně, teď už můžu přiznat, že jsem to měl v úmyslu od počátku,“ pokračoval ledově Hickey. „Nedá se nic dělat, to je osud. Už od chvíle, kdy jsi zavraždil mou matku. Tys mi vzal, co bylo drahý mně, já ti zas vezmu, co je drahý tobě. Spravedlnost, ne?“

„Kde ji vězníš, ty mizero? Kde je Abby?“

„To není tvá starost, zmetku. Kdybych byl na tvým místě, došel bych si teď pro břitvu a přeťal si tepny. Tak bych si ušetřil to peklo, které bude potom následovat. Takové radosti, jako je cesta do márnice, ohledání mrtvoly, potvrzení o převzetí malé černé rakve… A taky pohled do tváře tvý ženy, kterou jsi nechal samotnou a bezbrannou doma… Kerejpak zodpovědnej fotřík se takhle chová?“

Hickeyho slova se Willovi zařezávala do duše. Jako rána kladivem na něj zapůsobilo poznání, že Hickey by nemohl takhle mluvit, kdyby vedle něj v autě seděla Karen. Ta by přinejmenším ječela nebo se ho rovnou pokusila zabít.

„Kde je má žena, Joe? Vím, že není s tebou. Cos jí provedl?“

„S tím si taky nemusíš dělat hlavu, Wille. To jde taky mimo tebe.“

Willovi se pažemi začala šířit slabost hraničící se ztrátou citlivosti. Jako kdyby vystoupil do kosmu a odřízli mu přívod vzduchu.

Hickey neúprosně pokračoval: „Ať jsi kde jsi, nejlíp uděláš, když tam zůstaneš. A až se budeš střílet, můžeš požádat Cheryl o poslední malou masáž. Je v tom fakt dobrá. Jo, a pověz jí, že se s ní brzy uvidím. Opravdu brzy.“

„Joe, špatně si to celé vykládáte. Já vážně nevím, kde teď Cheryl je. Vzal jsem ten telefon, protože –“

Telefon v jeho ruce ztichl, signál odumřel. Will pocítil na jazyku chuť krve. Ani si nevšiml, kdy si prokousl dolní ret.

„Co se děje?“ pravila Cheryl bázlivě. „Něco hrozného?“

Will se nezmohl na slovo.

„On to ví, že jo? Domákl se, že jsme spolu!“

„Myslím, že zabil Karen. A že zavraždí Abby.“

Ruce se Willovi neovladatelně roztřásly.

*****

Karen zaklapla kufr velkého vozu a ohlédla se přes rameno. Osvobozená řidička toyoty se teď pohybovala nejistým poklusem směrem k opuštěné benzínce. Karen by si byla přála, aby se neznámá vydala spíš k aleji stromů, neboť takhle se mohl Hickey, kdyby si zamanul, vozem rozjet, ženu dostihnout a pohodlně ji zastřelit. Naštěstí se zdálo, že je pro tu chvíli plně zaneprázdněn telefonováním.

Karen přešla na stranu spolujezdce a nasedla. Hickey už dotelefonoval. Teď jen v klidu seděl a soustředěně hleděl skrz čelní světlo ven.

„Mluvil jste s Willem?“ optala se.

Hickey sáhl do kapsy, vytáhl krabičku camelek, jednu si zarazil mezi rty a zapálil ji. „Mluvil.“

„Co říkal?“

„Nejde o to, co říkal, ale odkud to říkal. A nebylo to z hotelového pokoje.“

Karen se vyplašila: „Jak to?“

„Odpověděl mi z Cherylina mobilu. Říkal jsem vám, že má něco za lubem a že mi něco peče za zády.“ Otočil k ní hlavu. Karen opět ohledala samé dno jeho hluboké zášti: „Pamatujte si, že si o všechno koledoval – a vykoledoval.“

Bez dalšího slova nastavil Hickey automatické řazení na rychlou jízdu, smykem vůz otočil a na plný plyn se vracel na mezistátní dálnici. Tváře měl čím dál tím rudější, zato rty bělejší, jak je tiskl křečovitě k sobě.

„Zatelefonujte do hotelu ještě jednou. Určitě došlo k omylu.“

„Jo, k omylu došlo. Jenže o to teď nejde. Teď už se to nedá nijak zastavit.“

Vyřkl ta slova jako definitivu, ale kdesi v jeho intonaci jako by zaslechla podtón, který jeho prohlášení zpochybňoval.

Karen vztáhla ruku a lehce se dotkla jeho paže. „Prosím, povězte mi, co se děje?“

Bez nejmenšího varování vyhodil Hickey pravé zápěstí a hřbetem ruky ji udeřil do obličeje.

„Opovaž se mě ještě jednou dotknout!“

*****

Will snížil rychlost letu na sto uzlů. Už se pohybovali nad dálnicí tak dlouho, že podle Willových výpočtů mohli každou chvíli spatřit auto vezoucí Hueya a Abby. I když nešlo ani tak o přesný výpočet, jako spíš o naději. Will byl kdesi na dně duše přesvědčen, že Karen už nežije. Bylo mimo jakoukoli představu, že by mohla sedět vedle toho vraha a mlčky poslouchat, jak jí zdůvodňuje, proč musí zabít její dceru. Willa ještě napadlo, že Hickey mohl Karen svázat a vrazit jí do pusy roubík, ale v zásadě to vyloučil. Dokud měl Hickey jejich dceru pod kontrolou, nemusel se ani moc snažit, aby přinutil Karen ke spolupráci.

Will teď upíral naděje na fakt, že Hickey nemůže navázat spojení s Hueyem do jeho auta, pokud jsou na cestě. Znamená to, že Abby zůstane určitě naživu alespoň příštích patnáct až dvacet minut. Za tu dobu se Willovi musí podařit jejich vozidlo na dálnici ze vzduchu vyhledat.

„Umírám,“ oznámila Cheryl už po dvacáté. Objímala se pažemi a kývala se dopředu a dozadu, pokud jí to bezpečnostní pásy dovolovaly.

„Seďte klidně,“ přikázal jí Will. „Koukejte najít toho Ramblera.“

Místo toho spustila Cheryl oči dolů a zkoumala svá kolena.

Will odtlačil knipl od sebe. Letoun se zhoupnutím přiblížil k dálnici pod nimi. Cheryl zaregistrovala, že se kolem ní zleva i zprava míhají a dozadu ubíhají sloupy elektrického vedení a stromová alej. „Nahoru!“ zakřičela a ztuhla v sedadle. „No tak, zvedněte to!“

V poslední chvíli přerušil Will klesání a udržoval letoun nízko nad střechami pádících vozidel, směřujících k jihu. Vozidla zpomalovala, neboť všichni řidiči vytáčeli oči vzhůru, aby si dopřáli neobvyklou podívanou. Z výšky nějakých dvaceti metrů mohla Cheryl sledovat jejich vytřeštěné či pobavené pohledy, otevírající se a zavírající ústa, natažené ukazováčky. Většina z nich si nejspíš myslila, že je to práškovací letadlo, jehož pilot se zbláznil.

„Koukejte se pořádně na zem. Nebo to celé otočím vzhůru nohama a vám pak nezbude stejně nic jinýho, akorát že budete ještě zvracet,“ přikazoval Will.

Cheryl okamžitě přilepila nos na boční plexisklo: „Pátrám! Koukám se!“

Will zapnul rádio. Právě přišel na to, že by mu FBI v dané situaci skutečně mohla pomoci.

„Tady Baron November-Two-Whiskey-Juliet,“ ohlásil se do mikrofonu. „Baron Whiskey-Juliet. Nouzové volání. Přepínám.“

Počítal s tím, že hlášení o tom, jaké šílenosti to vyvádí těsně nad mezistátní dálnicí I-55 plnou vozidel, ještě nedorazilo do ústředí řízení leteckého provozu.

„Volá Baron Whiskey-Juliet. Čekám na odpověď. Přepínám.“

Konečně se ozval hlas: „Doktore Jenningsi, tady Frank Zwick.“

Will potřásl hlavou. Tenhle chlápek z FBI se nevzdá tak lehce, musel Will uznat. Znamená to, že po celou dobu, co Will držel své rádio vypnuté, nepřestával ho neodbytný Zwick volat. Teď ho tedy dostihl.

„Doktore, podařilo se nám zachytit část vašeho posledního hovoru, co přišel na váš mobil. Slyšeli jsme, co vám Hickey řekl o vaší dceři.“

Will mlčel.

„Kde jste, Jenningsi? Chceme vám pomoct.“

„To teď není důležitý.“ Will nepřestával pozorně sledovat všechny vozy pod sebou. „Řekněte mi jedno – už jste přišli na to, jak se Hickey dostal z toho letiště?“

„Jsme si téměř jisti, že ukradl Toyotu Camry řidičce, která s ní přijela do garážových stání ve stejnou chvíli, jako přijel on s vaší paní.“

„Jakou barvu měla toyota?“

„Stříbrná, model devadesát dva. Našli jsme ji na videozáznamu z letiště. Už jsme vydali pokyn, aby ji stavěly všechny hlídky dopravní policie, kdekoli na ni narazí.“

„Odpovíte mi na jednu otázku?“

„Prosím.“

Will se teď přemohl: „Našlo se někde tělo mé ženy?“

„Ne. Nemáme důvodu se domnívat, že by došlo ke zranění vaší manželky. Doktore, musíte nám říct, kde teď jste. Nemůžeme dost dobře –“

Will ukončil relaci.

„Našla jste něco?“ otočil hlavu k Cheryl.

„Stále se snažím,“ ujistila ho. „Viděla jsem kdejakou značku, ale ani jednoho Ramblera.“

„Přejíždějte očima celou tu řadu aut. Nesoustřeďte se jen na jedno jediné auto. Jestli spatříte nějaké jen vzdáleně podobné Rambleru, hlaste mi to. Já poletím stále ve směru provozu pod námi.“

„Je tamhleto Brookhaven?“

„Kde?“

Ukázala k východu. „Tamhle vzadu.“

„Je.“

„Hej,“ vykřikla pojednou. „Tamhle je Truckers‘ Rest! Ten motel! Těsně u výjezdu z dálnice.“

„Vidíte na parkoviště?“

„To je moc daleko.“

Will nepředpokládal, že by Huey k motelu již dorazil, ale nechtěl nic ponechat náhodě a chtěl se přesvědčit, že se nemýlil. Nabral o něco odchylný kurz, vzlétl do výše, oblétl vysílací věž mobilní sítě, dostal se nad výjezd z dálnice a prudce klesl jako racek, vrhající se po hozeném soustu.

„Žádného Ramblera tam nevidím,“ oznámila Cheryl.

Will se jedním manévrem ocitl opět nad dálničním provozem a usadil se nad tou polovinou dálnice, po níž směřovala vozidla na jih od Jacksonu.

Neztrácej naději, Wille, mumlal si Will tiše pro sebe, s představou Ramblera před očima, musíš si věřit, Wille.

„Panebože,“ vykřikla znenadání Cheryl. Jiného výrazu v letadle už ani nepoužívala.

„Co vidíte?“

Koukala dolů na dálnici, s čelem přitisknutým na sklo a otevřenou pusou.

„Tak co jste viděla?“ opakoval netrpělivě Will.

„Zahlédla jsem ho!“

„Koho? Toho Ramblera?“

Otočila se k němu obličejem a přikývla na souhlas.

„Určitě?“

„Byli to oni. Viděla jsem Hueymu do tváře! A vedle něho sedí ta vaše holčička.“

Willovi se přerušilo dýchání. Hbitě otočil hlavu nazpátek, jenže už zase ulétli hodný kus, aby něco konkrétního zahlédl. Zvedl Barona do výšky a zároveň stočil směrovku tak prudce, že se zdálo, že se vrtule v příkré otočce dotkne vlastních ocasních ploch.

„Co uděláte teď?“ vyzvídala Cheryl.

„Znovu nad ně naletíme. A dejte si záležet, abyste je bezchybně poznala. A přitáhněte si popruhy.“

„Panebože…“

Kapitola 20

„Povím vám něco o pomstě,“ řekl Hickey.

On i Karen byli teď čtyřicet kilometrů jižně od Jacksonu. Hickeyho nálada se zdála kulminovat s každým dalším ujetým kilometrem. Jeho nedočkavost bylo možné měřit podle úhlu, který jeho trup svíral s volantem – čím blíže k cíli, tím víc se Hickey nahýbal k volantu a tvář tlačil k čelnímu sklu. Také Karen sledovala pečlivě cestu. Bavlníková pole vystřídala fronta řadových domků. PREFABRIKOVANÉ RODINNÉ DOMKY!, hlásal reklamní billboard téměř na každém druhém balkonku. PŘI RYCHLÉ KOUPI DVOJNÁSOBEK OBYTNÉ PLOCHY!

„Pamatujete se, na co jste se mě ptala dnes ráno?“

„Na co?“

„Jestli bych raději nechtěl zabít vás místo dcery.“

Karen opatrně přikývla. Hickey miloval hru. Tak jako si kruté dítě pohrává se zraněným zvířátkem, postrkoval ji Hickey svými provokacemi jako hůlkou a pozoroval s rozkoší, jak se pod jeho údery svíjí bolestí.

„Stále ještě si to tak přejete? Totiž, kdyby už někdo musel zemřít?“

„Ano.“

Hickey zadumaně přikývl, jako by řešil filozofický problém. „A vy si myslíte, že tím se situace srovná? Že když se zbavím vás, váš manžel bude trpět tak, že se to vyrovná mému trápení, když mi zabil mámu?“

„Will Jennings vám matku nezabil!“ Ale někdo to měl udělat dřív, než tě porodila, ty hajzle! zalitovala Karen v duchu.

„Jenže já si vůbec nemyslím, že by ho to až tak rozhodilo,“ pokračoval v úvahách Hickey. „A důvod je nasnadě: vy a on nejste stejná krevní skupina.“

Karen se zapřísáhla, že se na něj ani za nic nepodívá.

„Když náhle zmizíte z jeho života, budete mu nějakou dobu nejspíš chybět. Jenže nejste nic víc než manželka. Jennings si opatří jinou. Docela snadno s těma prachama, co má. Novej model, nablejskanej a nadejchanej. Možná vás má plný zuby a uvažuje o tom už teď?“

Karen zarytě mlčela a zapřísáhla se neodpovídat.

„Ale to s vaší holčičkou, to je jiná káva! Krev jeho krve. Abby –to je do jisté míry on sám, v té míře, v jaké jsem já byl částí mé mámy a naopak. Holce bude šest a to už mu sakra přirostla k srdci. Miluje ji. Světlo jeho života,“ zasmál se.

Karen to nevydržela a obrátila se k němu: „Co se mi snažíte říct? Že jste rozhodnut zabít Abby?“

Ještě pořád se usmíval. „Já vám jen Vysvětluju rozložení sil. Hypotetickou situaci. Ukazuju vám, že co jste mi navrhovala ráno, je od základu nesmysl.“

„Dnes ráno jste mi tvrdil, že toho nejhoršího se nemusíme obávat. Že nikdo nezemře, to jste mi tvrdil.“ A jedna žena už zemřela, vzpomněla si, ale nevyslovila to… Stephanie je po smrti…

Hickey poklepal spokojeně na kolo volantu: „Jak říkám: hypoteticky…“

*****

Sotva Will dokončil svůj obrat a nastavil letoun do zpětného kurzu, takže nyní auta směřující po dálnici k jihu najížděla proti němu, spatřil bílé auto, které zaregistrovala Cheryl. Taková stará kraksna, celá posetá flekanci červené základovky, se vlekla pomalu v pravém krajním pruhu. Prakticky všechna ostatní vozidla ji předjížděla. Cheryl měla dobrý postřeh – byl to starý Rambler. Will ubral na otáčkách a uvedl letoun do plachtivého letu, co nejpomaleji nad dálnicí.

A pak ji spatřil.

Malou hlavičku na místě spolujezdce, krčící se vedle obrovské řidičovy figury. Postava řidiče byla tak mohutná, že dělala tu káru ještě menší, než ve skutečnosti byla. Will dokonce postřehl, že se Abby vrtí na sedadle, a jak svým Baronem nalétával přímo nad vůz, spatřil dokonce rysy nejdražší tvářičky na světě, kterou by poznal i potmě. Nikdy v životě ještě nepocítil takový příval úlevy. Abby je naživu! Dcera žije! Nic na světě ho už od ní neoddělí.

„Zdravím tě, Alfa-Juliet,“ pozdravil dcerku šeptem jejich smluvními poznávacími znaky. Zamával nad autem křídly, pak ještě jednou.

„Co to zas provádíte,“ stěžovala si Cheryl, zmítajíc se v popruzích. „Vážně se pozvracím.“

„Načechrávám peří,“ pravil a zeširoka se usmíval.

*****

Když se letoun poprvé objevil proti nim na obzoru, Huey a Abby si právě společně notovali známou písničku o pavoučkovi. Letoun se řítil proti nim na úrovni korun stromů, jen maličko nalevo od dálniční vozovky.

„Koukni se,“ zvolal Huey. „Práškovací letadlo!“

„Takhle nízko nesmí žádné letadlo lítat,“ řekla Abby. „Vím to náhodou dobře, protože můj tatínek má svoje letadlo.“

Letoun se nad nimi jen mihl a nabral za nimi výšku. Abby otočila hlavu a sledovala, jak mizí z dohledu.

„Já jsem jednou v letadle taky letěl,“ vzpomněl si Huey. „Když mě Joe vezl do Disneylandu.“

„Myslíš do DisneyWorldu?“

„Ne. Jak říkám, do Disneylandu. Existují dva, a jeden z nich je v Kalifornii. Právě tam mě Joe vzal. Říkal, že oba parky jsou stejné, ale já si myslím, že ten na Floridě je větší.“

„To si já myslím taky,“ potvrdila Abby a pohladila svou panenku Krásku, již chovala na klíně. „Tam jsem poprvé uviděla opravdickou Krásku. A taky opravdickou Sněhurku.“

„Opravdickou?“

„Jo. A pak mi máma koupila přesně takové šaty, jako měla ona.“

Huey se přestal usmívat. Sáhl do kapsy bundy, chvíli v ní šmátral a pak vyndal prázdnou ruku.

„Kdybych ti něco dal… něco, co jsem sám udělal,“ řekl pomalu, „vzala by sis to ode mě?“

„Vzala.“

„Ale nebude to tak pěkný, jako ty hračky, co máš doma.“

„To nevadí. Dárek, který ti někdo udělá vlastníma rukama, je vždycky hezčí, než když je koupený v obchodě.“

Huey se zamyslil, jako by zvažoval pravdivost dívčiných slov. Pak sáhl podruhé do téže kapsy a vytáhl z ní dřevořezbu, nad níž se lopotil minulé noci. Abby překvapením otevřela pusu. „Kdes to našel?“

„To jsem vyřezal pro tebe.“

„Tos sám vyřezal?“

Co bylo ještě včera jen dřevěným špalíkem, se v Hueyových rukách přes noc proměnilo ve figurku medvěda, nesoucího v náručí malé děvčátko. Detaily řezby byly tak propracované, že hračka z obchodu, již Abby držela na klíně, vypadala vedle ní jako dřevěná. Vyřezávané vlásky holčičky v medvědím náručí padaly holčičce na ramena stejně jako Abbyiny. A měla stejný svetřík a v ruce svírala malou panenku. Nejvíc však upoutal Abbyinu pozornost sám medvěd. Byl to medvěd huňáč, jenže na nose měl velké kostěné brýle, přesně takové, jaké nosil Huey. Z celého výjevu bylo patrné, že medvěd to děcko chrání.

„Celé jsi to vyřezal ty?“

Huey skromně přikývl. „Kráska a Zvíře. Říkalas přece, že je to tvoje nejmilejší pohádka. Udělal jsem to, jak nejlíp dovedu. Vím, že máš ráda hezké hračky.“

Abby vzala řezbářskou práci do rukou, aby si ji lépe prohlédla. Dřevo bylo ještě teplé, jak se zahřívalo v Hueyho kapse. A ještě něco: celá ta věc vypadala jako živá. Byla na omak tvrdá i měkká – obojí zároveň. Abby měla dokonce pocit, že se medvěd i ta holčička začnou v tu chvíli hýbat.

„Moc se mi to líbí!“ vykřikla. „Moc, moc!“

Hueymu se rozzářily oči. „Vážně?“

Abby přikývla s očima přikovanýma k hračce.

„Takže si na mě někdy možná vzpomeneš?“ ujišťoval se Huey.

Abby k němu zvedla oči plné jistoty: „To víš, že vzpomenu.“

V ten okamžik dupl Huey na pedál brzdy. Brzdil tak zprudka, že se Abby musela opřít rukama o palubní desku.

„Vždyť to éro sletí na zem!“ vykřikl Huey.

To letadlo tu bylo opět, jenže teď letělo ještě níž než předtím a mířilo přímo na ně. Auta jedoucí před nimi překotně brzdila, některá se uklízela rovnou ke krajnici. Červený letoun nalétl po té straně vozovky, kde seděla Abby, spustilo se až těsně nad stromy a každou vteřinu bylo větší a větší. Jak ho Abby sledovala, spatřila, že se zakymácelo: napřed napravo, pak nalevo, pak ještě jednou totéž. Zamávalo křídly.

Abby se zmocnil divný pocit: „Zamával křídly!“

Letoun se dostal tak blízko nad jejich hlavy, že řev jeho motorů dokonale přehlušil hučení motoru jejich vozu. Když se ocitl přímo na nimi, pilot rozkýval letoun ještě jednou, jako by jen jim na pozdrav, a pak přehřměl dozadu za jejich hlavy. Abby radostí zatleskala: „Přesně takhle mi mává můj tatínek. Úplně stejně! Můj táta…“

Najednou se jí vehnala krev do tváří. Stiskla nohy k sobě, aby se vzrušením nepočůrala. V tu chvíli to věděla najisto: v tom červeném letadle sedí táta! Přiletěl si pro ni. Abby se sevřelo srdíčko –ještě nikdy v životě nezažila pocit takového blaha. Levou rukou sáhla Hueymu na paži:

„Všechno dobře dopadne. Neboj se.“

*****

Když dostal letoun co nejníže nad vozovku, zahlédl Will dceřinu tvářičku přitisknutou na čelní sklo. Proti vůli se mu zarosily oči.

„Tak co – měla jsem pravdu?“ zvolala Cheryl. „A co bude dál?“

„Přistaneme.“

„Kde? Na dálnici?“

„Kde jinde?“

Cheryl zbledla tak, že se Will polekal, že dívka omdlí. „Přitáhněte si pořádně pás.“ Zatímco si Cheryl upevňovala nejpečlivěji řemen, vystoupal Will s letounem do dvou set metrů a rozehnal Barona rychlostí tří set kilometrovou rychlostí.

„Kam to zase letíme? Říkal jste, že přistaneme. Už jsou daleko za námi.“

„Napřed musíme udělat ještě něco. Koukejte zase dolů a hledejte stříbrnou toyotu Camry.“ Cheryl už neřekla nic, jen si zakryla dlaní pusu. Vzpomněla si na Zwickovy informace předávané rádiem a uvědomila si, kdo za volantem stříbrné Camry sedí.

„Když budete dělat, co vám říkám, Cheryl, všechno dobře dopadne.“

Will jen velmi neochotně ztrácel z dohledu bílého Ramblera, ale věděl, že vzdálenost osmi kilometrů, která dělí obě auta, překoná jeho Baron za devadesát sekund. Potřeboval zjistit, je-li Hickey dostatečně daleko, aby mu po přistání letadla nemohl dělat problémy.

„Dobrá, dosednete na silnici,“ namítala stále Cheryl, „ale co všechna ta auta a ty lidi kolem? Je tam spousta těžkejch náklaďáků. O devíti nápravách!“

„Těm se vyhneme.“

„Panenko skákavá! Kdo mě dostal do týhle šlamastiky?“

„Váš milovanej Joe, kdo jinej?“

„Vidím toyotu Camry. Tamhle! Stříbrnou. Starý model. Odsud vypadá trochu jako lexus.“

Zwick jim sdělil, že ukradená toyota je model roku devadesát dva. Will si byl prakticky jist, že hledaný model se podobá zaoblenému lexusu. Nebylo pochyb. Zvedl letoun do tří set metrů. Ze všeho nejvíc by si teď přál snížit výšku letu a zjistit, zda v toyotě jede také Karen, jenže kdyby se moc přiblížil, mohl by ho Hickey poznat. Will se rozhodl, že tenhle vůz je ten pravý. Mohla to sice být jedna z mnoha stříbrných toyot, co jich běhá po světě, ale pravdu se dozví záhy!

Provedl prudký obrat a sestup po křídle, letoun vyrovnal a špicí zamířil opět k jihu na plný plyn. V hlavě si nyní urovnával úkony, které bude muset postupně plnit.

Civilní neozbrojený letoun může zastavit automobil jen jedním způsobem: musí ho zablokovat. To znamená přistát před ním a přehradit mu cestu. Nyní musel Will volit mezi dvěma možnostmi: jednak mohl bílého Ramblera vezoucího jeho dceru předehnat, minout jej odzadu, provést obrat a přistát proti němu a ostatním najíždějícím vozidlům. To zavánělo silně pravděpodobností, že zabije sebe, Cheryl a ještě další nevinné lidí. Nebo může nalétnout ve směru provozu, vyrovnat co nejvíce rychlost letadla s rychlostí jízdy vozidel pod sebou a posadit letoun do první mezery, do první proluky mezi jedoucími vozidly, kterou najde v rozumné vzdálenosti před Ramblerem. Tehdy se ozvala Cheryl. „Tamhle jsou!“ Cheryl prokázala už po několikáté, že má výtečný zrak: dobré dva kilometry před nimi se před pomalu jedoucí nákladní soupravou nahloučil v pravém jízdním pruhu větší počet osobních automobilů. Levý pruh byl rychlejší a vozidla ho využívala k předjíždění pomalé nákladní soupravy. Will snížil obrátky motoru a sestoupil na sto dvacet metrů. Vozidla pod nimi se pohybovala rychlostí kolem sto dvaceti kilometrů v hodině. Will se svou rychlostí devadesáti uzlů čili asi sto sedmdesáti kilometrů v hodině je nechával pohodlně za sebou. Klesal tak, aby se dostal těsně na záď Ramblera, a mohl před něj dosednout. Čím víc se blížil k pomalé skupině vozidel v pravém pruhu, tím více snižoval výšku letu a ubíral síle na vrtulích. Teď už letěl minimální rychlostí. Snížit rychlost letu ještě o něco by znamenalo pád. Když klesl na výšku třiceti metrů, sevřel se mu žaludek bolestí. To Will pocítil strach. Tohle není opuštěný úsek okresky, na kterém svého času už jedenkrát úspěšně přistál. Tohle byla mezistátní padesátka, na které co chvíli docházelo k haváriím a střetům nejrůznějších provozů, osobních a nákladních automobilů, aniž by jim k tomu napomáhaly zatoulané aeroplány. Ve výšce, v které nyní letěli, mohl už čichem registrovat pach spálené nafty z hustého provozu těžkých náklaďáků. Shora vypadaly ty těžké soupravy jako mateřské letadlové lodi na betonovém moři. Ještě víc snížil otáčky: teď letěli rychlostí asi sto šedesáti kilometrů. Příliš rychle na přistání, příliš pomalu na bezpečný let. Will si uvědomil, že by k dobrému přistání mezi vozidly potřeboval chladný zimní den, skýtající dobrý hustý zimní vzduch, do něhož by se vrtule letounu zakusovaly lépe než do řídkého letního povětří. V zimě by mohl rychlost letounu snížit ještě více. K pomalému přistání bylo právě dnešní počasí nejméně vhodné.

Cheryl se naklonila kupředu a upřeně sledovala dálnici pod nimi. Vozovka se lehce zvedala k obzoru. Z výrazu Cheryliny tváře bylo patrno, že se chystá na smrt a že ji hodlá pozorovat zblízka. Zašeptala chraplavě: „Dokážete to?“

Zprava chytili poryv větru, který vychýlil letoun z kurzu. Will letadlo okamžitě srovnal, takže zůstali přímo nad silnicí. „To hned uvidíme.“

Cheryl ukázala dopředu. „Už je vidím! Támhle.“

Will teď vyhnal z hlavy všechny myšlenky kromě těch, které měly přímou souvislost s přistáním. V pravém pruhu spatřil opět bílý Rambler, sunoucí se v čele dlouhé šňůry za ním nakupených vozidel. Tyhle vozy se ve skutečnosti pokoušely Ramblera předjet v levém pruhu, jenže ten už byl zaplněn rychle se ženoucími auty, dokonce náklaďáky, které s nimi jely jako o závod. Will věděl ze zkušenosti, že tyhle moderní stvůry se mohou hnát až sto padesátkou. Před Ramblerem, čili tam, kam hodlal přistát, byl levý pruh plný a v pravém se šinulo pár loudů. Jeden jel asi dvacet metrů před Ramblerem a ještě před ním jel jakýsi miniautobus. Pro jemný balet letadélka, k němuž mělo záhy na dálnici dojít, tu bylo drasticky málo místa – i času.

Teď, anebo nikdy, rozhodl se Will.

Navedl Barona na přerušovanou bílou čáru, rozdělující oba jízdní pruhy, a rychlostí necelých sto šedesáti kilometrů sestoupil až přímo nad střechu Ramblera. Co se dělo za ním, se mohl jen domýšlet. Nepochyboval o tom, že při pohledu na dvoumotoré letadélko, které svým rozpětím zabírá prakticky oba jízdní pruhy a snáší se z ničeho nic před ně na silnici, dupou řidiči na pedály brzd jako zběsilí. To už byl ale Baron před Ramblerem. Jeho rychlost stále ještě převyšovala tak o padesát kilometrů v hodině rychlost vozidel pod nimi. Will si nadletěl ještě kousek dopředu, odtáhl od sebe knipl a snížil otáčky motorů pod kritickou mez. Baron se jakoby zastavil ve vzduchu, načež padl k zemi málem jako kámen.

*****

O tři míle za nimi seděl za volantem ukradené toyoty Joe Hickey a ukazoval prstem skrz čelní sklo. „Koukněte na toho šílence. Jestli se chce zabít, proč to neudělá mimo silnici?“

Karen mlčela jako zařezaná. Od momentu, kdy z mračen nad nimi vypadlo červené letadélko a zavěsilo se nad dálnici, měla srdce až v hrdle. To bude Will, věděla. To musí být Will!

„Co tam ten blbec vůbec dělá?“ rozvažoval Hickey nahlas. „Nějakej kamikadze? Nebo mu vypověděly motory?“

Mrkl okem po Karen. Ta seděla jako oukropeček, hleděla upřeně před sebe do palubní desky a horečně uvažovala: jestliže Will riskuje život přistáním na dálnici, znamená to jen jediné: tam někde je Abby a je stále naživu!

„Tak co je s váma?“ dorážel na ni Hickey. „Koukejte se dopředu. Takovou scénu podruhý v životě neuvidíte. Dneska večer to budou vysílat ve zprávách,“ vykřikl a ťukl Karen rozverně pěstí do ramene. „Oněměla jste nebo co? Co to tam –“

Odmlčel se a znovu pozorně sledoval letadlo před nimi, které klesalo níž a níž nad střechy automobilů, až je Hickey na tu dálku ztratil z dohledu.

„Ach, ten parchanti“ zařval náhle. „Ten hajzlík!“

Dupl na pedál plynu, vyrazil do levého pruhu a smykem předjel cadillac, za nímž se až dosud poklidně pohyboval. Karen natáhla ruce, popadla volant a strhla ho na sebe. Vůz se znovu ocitl v pravém jízdním pruhu. Cadillac za nimi se vylekal a sjel z dálnice na odstavný pruh.

„Pusť to, ty kurvo!“ zařval Hickey a udeřil ji pěstí zezadu do šíje. Karen svírala volant křečovitě jako kapitán kormidelní kolo. Jejich toyota se také stočila až do odstavného pruhu, který dále vpravo přecházel do zatravněného svahu, jenž klesal prudce dolů až k lesíku. Karen bylo všechno jedno: můžou tam sjet, můžou se převrátit nebo kutálet dolů, můžou se zastavit až o ty stromy dole, jen když to Hickeymu zabrání dostat se do blízkosti Abby.

„Pusť ten volant, svině!“ hulákal na ni Hickey a pral se o volant. Tentokrát jí vrazil špičku pravého lokte přímo do spánku a vrátil vůz na silnici. Karen ztratila na chvíli vědomí. Přišla na to tak, že když otevřela oči, zjistila, že rukama volant už nesvírá, že vůz se žene na plný plyn v levém pruhu a předjíždí všechna ostatní vozidla. Hickey jel jako šílenec. Nakonec spatřila, že i při té rychlosti drží volant levou rukou, kdežto v pravé svírá osmatřicítku, jejíž hlaveň jí míří přímo na žaludek.

„Zkus to ještě jednou, ty sviňko, a odprásknu tě na místě,“ řekl chladně Hickey. Karen se snažila odsunout se od pistole co nejdále k pravým dveřím. Potom jen trpně pozorovala, jak se ručička tachometru blíží ke sto sedmdesátce. Ale ani při té rychlosti na ni Hickey nepřestával mířit. Hrozba zastřelením ji z nějakého důvodu strašila víc než představa možné havárie vozu. Kdyby se vůz převrátil v téhle rychlosti, zahynou v něm oba pasažéři, zatímco pistole zamířená na její žaludek připraví o život jen ji. Matka zemře a její Abby už je tak nablízku…

Náhle Hickey zaklel a dupl na brzdu. Před nimi svítila dlouhá řada zadních brzdových světel. Všechna vozidla prakticky zastavila, neboť nemohla dál kvůli překážce vpředu. Překážkou mohlo být jen Willovo přistávající letadlo. Hickey navedl vůz ještě více doleva, najel do zakázaného středního pásma a začal předjíždět všechny zastavující vozy. Nenávist mu zkřivila tvář, pod kůží mu řádil plamen zášti.

Teď už se Karen mohla jen modlit. Před vnitřním zrakem si vyvolala obraz milované dcerky a zvedla oči k nebi. Abbinka, jak ji teď viděla, neměla svou současnou podobu. Bylo to ještě děťátko, ten zázrak vonného tělíčka a smějících se očí, pro který se Karen vzdala své kariéry, ambicí, studia, a pro nějž by se vzdala všeho na světě.

V srdci se jí rozhostil pocit nejzazšího smutku, vystřídaný jakýmsi definitivním klidem, který překryl všechny dosavadní strachy jako temným hávem. Na mysli jí vytanula slova z knihy Kazatel, která si kdysi dávno vryla do paměti: Je čas žít, je čas umírat.

Stiskla pevně víčka.

„Miluji tě, Abbinko,“ pravila tiše. „Odpusť mi, Wille!“

„Co to blábolíš?“ optal se Hickey, soustředěný na svou šílenou jízdu těsně podél stojících vozidel.

Karen zaťala nehty do dlaní a celým svým tělem se vrhla doleva a dopředu, přes palubní desku, napříč čelního skla.

Hickey vystřelil.

*****

Když se červené letadélko dotklo podvozkem betonové plochy, celé se zakymácelo a rozdrnčelo, jako by se mělo rozpadnout na kousky. Řidič jedoucí vpředu v Mercury Sable musel zpomalit, protože Willovo letadlo ho dohánělo děsivou rychlostí a nebylo v jeho moci ho zastavit. Will řešil situaci tak, že přidal ještě prudce tahu na vrtulích a zvedl výškovku. Letoun provedl jakýsi přískok přes jedoucí vozidlo, takže celý manévr vypadal jako nepovedené přistání začínajícího pilota. Když kola letadla dopadla znovu na vozovku, zjistil Will, že ten miniautobus, který měl původně slušný náskok před Mercury Sable, už také začal brzdit, zřejmě proto, že vozidla před ním také zpomalovala. Jejich pasažéři se rozhodli pokochat se pohledem na scénu, která se odehrávala za nimi.

Will vytáhl brzdicí odporové klapky, vypnul prakticky motory a šlápl na brzdy, jejichž účin se přenášel na kola podvozku. Vmžiku také pochopil, že srážce nezabrání. Aby přeskočil drobným přeletem autobus před sebou, jako to provedl před momentem, když přeskočil Mercury Sable, už nepřipadalo v úvahu. Zřejmě narazí letadlem do autobusu zezadu. Vrtule začnou krájet zadní část autobusu jako ztvrdlý chleba. Řidič autobusu ho jistě sledoval ve zpětném zrcátku, ale neučinil nic, aby srážce zabránil. Nejlepší, co mohl udělat, bylo sjet vpravo na okraj silnice. Patrně si myslil, že takový manévr nezvládne a svalí se z odstavného pruhu z náspu do lesa. Na levý středový pruh by se vůbec na pruh nevešel. Will si myslil, že obě možnosti jsou lepší, než nechat se rozsekat na kusy vrtulí nahánějícího ho letadla. Až v poslední chvíli si všiml, že ho ze zadního okna autobusu pozorují zvědavě dětské tváře.

„Panebože, děti!“

Willovi zbývalo jediné, poslední zoufalý čin. Ztrhl letoun doleva. Ocitl se v zakázaném středním pásmu dálnice. Vypnul motory a elektrické zapalování. Na chviličku pocítil jakousi euforii, když zjistil, že míjejí autobus po jeho levé straně a nic hrozného se neděje. V tu chvíli však pravým křídlem o autobus zavadil. Letoun začal okamžitě rotovat kolem své osy. Čas v letounu jako by se zastavil. Cheryl ječela z plných plic, v jednu chvíli se Willovi před očima mihl obrys náklaďáku plně naloženého dřívím a ještě před nosem náklaďáku zahlédl Will koutkem oka bílého Ramblera.

Baron zadrhl vrtulí o beton. Nos letounu se vytrhl z hřídele. Jeden list vrtule se utrhl, vylétl do vzduchu a odsvištěl pryč jako bumerang. Když letoun dokončil svůj nekontrolovaný obrat kolem vlastní osy, mihl se Willovi před očima bílý Rambler. Jenže to už Rambler uhýbal najíždějícímu dřevařskému vleku. K Willovu zděšení se však hbitě přesymkl přes odstavný pás na pravé straně vozovky a jedním skokem dolů z náspu zmizel Willovi z dohledu.

„Ven! Musíme ven!“ vykřikl Will a popadl Cheryl za paži. Letoun se konečně přestal otáčet a zastavil se s nosem obráceným k severu. Třicetitunová obluda vezoucí náklad dřeva se k nim stále blížila nezvladatelnou rychlostí, se svištícími brzdami. Will dělal možné i nemožné, aby se vymotal z úvazku bezpečnostních pásů. Pak se nahnul doprava přes Cheryl a otevřel dvířka na její straně. „Vyskočte!“ zařval znovu. Jenže Cheryl se nehýbala, jen očima prohledávala kabinu. Will se přesmykl přes ni, dostal se na křídlo letadla a odtud ji vyvlékal z kabiny. Cheryl něco křičela, ale Will nedbal. Strhl dívku za sebou dolů z křídla a Cheryl přistála na kolenou.

„Prachy!“ pokřikovala Cheryl. „Nechala jsem tam ty prachy!“

„Na to není čas!“ Popadl ji za ruku a vlekl ji pryč. Cheryl se mu ale vycukla a začala se sápat na křídlo letounu. Will už ničeho nedbal a rozběhl se k okraji silnice.

*****

Bílý Rambler se řítil po zatravněném svahu z náspu směrem ke stromům dole. Huey marně pumpoval pedálem brzdy, které už vůbec nezabíraly. Do ucha mu ječela strachy Abby. Tyto výkřiky se proměňovaly Hueyovi před očima v rudé skvrny tančící ve vzduchu. Na okamžik ho opustila schopnost vůbec myslit. Pak se mu rozsvítilo jako zábleskem reflektoru. Nechal volant volantem, popadl Abby oběma pažemi za tělíčko a odhodil ji na zadní sedadlo.

Rambler se nyní dostal až dolů, prorazil jakýsi starý plůtek a narazil do hradby prvních mladých stromků. Hueyových sto padesát kilo živé váhy bylo vrženo setrvačností dopředu, hrudník narazil do kola volantu a hlava mohutné postavy udeřila do palubní desky, až temenem roztříštila čelní sklo. Náraz vymrštil Abby tak, že vletěla do zadní části opěradla předního sedadla, aby se vzápětí ocitla zpět na měkkém zadním sedadle.

Chvíli měla pocit, že se v životě už nikdy nenadechne, ale jakmile se jí to podařilo, zjistila, že jí dohromady nic není. Nebolelo ji vůbec nic! Vyškrábala se na kolena a podívala se dopředu. Čelní sklo bylo rozbité na střípky, Hueyova hlava tam ležela celá zakrvácená. Huey se nehýbal.

„Huey?“ oslovila ho opatrně. „Zvíře?“

Huey tiše zasténal a rukou si počal ohmatávat žebra. Abby přelezla na přední sedadlo a zatahala ho za pravou ruku. „Probuď se, Huey!“ Napřed mu hladila zápěstí, ale pak ho do něho štípla. „Můžeš mluvit? Můj tatínek ti nechtěl ublížit, Huey!“

Odkudsi shora se k nim donesl zvuk výbuchu, následovaný poryvem větrné vlny, která rozbitými okny provanula celým vozem. Abby si vzpomněla na tátu a polekala se. „Huey! Zvíře, probuď se! Prosím!“

Huey konečně zamrkal pravým okem a bolestně zasténal. „Utíkej, Abbinko!“ zašeptal.

„Ty jsi nemocný.“

„Utíkej, Jo Ellen,“ řekl ještě tišším hlasem Huey. „Uniká benzín. A někdo zlý si pro tebe jde. Utíkej k tatínkovi, co můžeš…“

Jo Ellen?… Abby si připomněla, že tak se jmenovala Hueyova mladší sestra. Pohlédla na podlahu. Panenka a vyřezaný medvěd s dítětem v náručí ležely nyní pohozeny na hromadě střepů. Abby popadla panenku a vložila ji Hueyovi do klína. Potom popadla dřevěného medvěda a vysoukala se ven z vozu skrz pootevřená dvířka spolujezdce. Napadlo ji, že by se měla pokusit vytáhnout také tělo velkého muže, ale vzápětí pochopila, že by to bylo jako pokoušet se pohnout horou. Už neváhala, otočila se, udělala několik kroků k silnici a pohlédla nahoru do svahu.

Celá se zachvěla radostí.

Proti slunci spatřila postavu vysokého muže. V oslnění nemohla rozeznat dopodrobna jeho tvář, viděla jeho siluetu. Ta postava jí byla tak povědomá, že jí tělem proběhla horká vlna.

„Tatínku?“ zašeptala, jako by nevěřila.

Stín na horním okraji svahu se pohnul a rozběhl se k ní.

*****

Cheryl se přeplazila přes obrubník středního pásu a svalila se na jeho travnatý okraj. Kolena měla pořezaná, vlasy načichlé benzínem, obočí ohořelé. Na levé paži měla rozsáhlou spáleninu.

Ale v druhé ruce svírala výkupné!

Za ní ležely na betonové ploše dálnice zbytky letadla, spálená masa zkrouceného kovu, která tu vyvstala poté, co se přes letoun převalil dřevařský truck, který teprve teď dobržďoval opodál. Šňůra stojících vozidel se táhla směrem dozadu na míli daleko. Čumilové vylézali ze svých zastavených automobilů a hrnuli se k místu katastrofy.

Cheryl vykašlávala černý dým, jehož se po výbuchu nadýchala. Cítila se, jako by jí někdo protahoval plícemi ostnatý drát, jako by se při explozi nadýchala přímo ohně. Ale co! Všechno bude dobré, myslila si teď, to je jen nízká cena za to, co nyní drží v ruce!

Opřela se dlaněmi o trávu a pokusila se nadzvednout trup. Nakonec se jí podařilo vstát. V tu chvíli popadla kufřík s penězi a vyrazila nejkratší cestou směrem k lesu.

*****

Karen se opírala, napůl vleže, o dveře na pravé straně vozu, a zírala na nevelkou dírku, která se jí udělala v horní části břicha. Hickey ji postřelil, nechal ji tady samotnou umírat a sám práskl do bot. Karen nedokázala sama diagnostikovat, nakolik vážné její zranění je. Věděla, že rány v břišní krajině jsou ošemetné. Mohou vás buď zabít během pěti minut, nebo vás také mučit po celé dlouhé týdny. Střela ji přirazila na dveře a naprosto znehybnila. Proto také nemohla Hickeymu zabránit, aby nevyběhl z vozu a nezmizel směrem k jejich letadlu.

Skrz čelní sklo viděla před sebou stojící automobily. Když opatrně pootočila hlavu, spatřila také řadu vozidel za sebou. Ale nikde žádné letadlo! Před několika vteřinami zaslechla výbuch a jen na chvíli zadoufala, že to může být nějaké auto, a nikoli jejich Baron. Jenže podle všeho vybuchlo Willovo letadlo. Přistání na dálnici v hustém provozu je úkol pro kaskadéry. Jestli se Willovi něco stalo, znamená to, že Abby je tam někde nahoře bez pomoci a u ní Hickey a jeho kumpáni.

Karen se zkusila pohnout. Rukama mohla pohybovat volně. Otevřela skřínku v palubní desce před sebou, našla papírové ubrousky, umně je stočila do smotku a jemně přiložila na ránu. Pak se duševně připravila vzdorovat bolesti, s námahou se napřímila a pravou rukou zkusila otevřít dveře na své straně.

Dveře povolily. Horní částí těla vypadla ven z vozu a zasténala. Pak se pokusila vysoukat za sebou nohy. Nakonec se převrátila na bolavé břicho a zůstala tak chvíli ležet. Zkoumala, jak silné bolesti ji čekají. V břiše se jí rozhostila jakási necitlivost. Postavit se na nohy jí připadalo stejně nemožné, jako překonat rychlost světla. Pak čichem rozeznala pach spáleného leteckého benzínu a prudce na všechno změnila názor.

*****

Will se řítil ze svahu směrem k dceři a jen stěží zadržoval pád pumpováním nohou, jako sjezdaři na obtížném úseku trati. Pohyb dolů se spíše podobal pádu než běhu. Abby učinila několik kroků směrem k tátovi, s očima jasnýma jako rozzářené slunce.

„Já věděla, že mě přijdeš zachránit, tatínku!“

Will popadl dcerku do náruče a přitiskl ji k sobě, div že ji neudusil.

„A kde je maminka?“ tázala se Abby, když se nadechla. „Proč není s tebou?“

Will nenacházel vhodnou odpověď. „Pojď, miláčku. Najdeme ji spolu.“

„Počkej, tati. Huey je raněný.“

„Cože?“

„Je v autě a krvácí.“

Will neměl valný zájem starat se o únosce své dcery, ale byl již natolik blízko bílého Ramblera, aby z prvního pohledu odhadl, že ten chlap je vážně zraněn. Zároveň cítil zápach vytékajícího benzínu. V tu chvíli věděl, že jestliže teď vůz vybuchne, sežehne je všechny tři zaživa.

„Musíš mu pomoct, tati.“

Will postavil dcerku na nohy a učinil několik chvatných kroků k vozidlu. Dveře povolily na první zátah. Will spatřil mohutného muže zaklíněného mezi sedadlem a volantem. Musel vážit dobrého půl druhého metráku. Dostat ho ven bylo momentálně nad Willovy síly.

„Hueyi!“ zařval mu Will do ucha. „Probuďte se! Vstávat!“

Hueyova paže byla objemná jako pneumatika. Will ji uchopil a začal tahat vší silou tělo z vozu. Z Hueya vyšlo zařvání jako z raněného býka. Zavrtěl se na sedadle a náhle pod tahem Willových rukou vypadl ven z vozu. Will neváhal a odkulil to mohutné tělo dál dolů, pryč od havarovaného auta. Víc nemohl za daných okolností dělat.

„A teď najdeme maminku!“ připomněla mu Abby.

Will přikývl na souhlas, ve skutečnosti si však nevěděl rady. Co dál? Nejrozumější by bylo zalézt do blízkého lesa a tam vyčkat příjezdu policie. Jenže – co když tu stříbrnou toyotu řídil skutečně Hickey? A co když má stále ještě v moci Karen? Co když tam jeho žena leží svázaná, s roubíkem v ústech, pohozená na zadním sedadle? Nebo zamčená v kufru vozu? Teď by si přál mít u sebe Cherylinu pistoli, jenže ta se roztrhla při výbuchu spolu s letadlem.

Will vyzdvihl Abby do náruče a pohlédl nahoru do svahu náspu.

Na okraji náspu stálo nejmíň tucet lidí a pozorovali ho. Nejmíň sto auťáků tam stálo nahloučených za sebou jako velká zátka. Dokonalá dálniční zácpa! Jestli je tam mezi nimi někde Hickey, tím líp. Někdo z přihlížejících u sebe bude mít pistoli. Jsme tu konec konců v Mississippi. Pistoli bude mít u sebe každý! Will si hodil Abbinku na záda a začal se sápat po náspu vzhůru.

*****

Cheryl seděla na vyvýšeném trávníku, který od sebe odděluje obě poloviny dálnice, a pokoušela se popadnout dech. Scéna, jíž pozorovala, byla jako vystřižená z nějakého Spielbergova sci-fi filmu. Seděla tu jako na přehlídce zkázy. Scéna nabízející se jejím zrakům měla do normální situace daleko.

Lékařovo letadlo hořelo a valil se z něho sloup dýmu vysoký jako při požáru rafinérie. Spatřila také řidiče od dřevařského náklaďáku: ten kráčel k jejich letadlu, aby zjistil rozsah škod a hrůz, které po jeho nájezdu zbyly. Za vrakem letadla se táhla, kam až oko dohlédlo, řada stojících vozidel. Z vozů vystupovali jeden za druhým pasažéři, aby se rozhlédli, co se děje. K letadlu se však přiblížilo jen několik nejodvážnějších jednotlivců, ostatní jako by tušili, že nebezpečná expozice bude mít ještě pokračování. Cheryl také zahlédla, že doktor Jennings se dostal pod náspem k dcerce a táhne ji teď nahoru k silnici.

Bystře se rozhlédla. Uvědomila si, že nemá-li se brzy ocitnout za mřížemi, musí se odsud co nejrychleji zdekovat. Za nejlepší nápad považovala přelézt na protilehlou stranu dálnice a stopnout nějakého nadrženého cesťáka. Počítala s tím, že po té havárii je v tváři pěkně špinavá, případně odřená, ale zkušenost jí napovídala, že mužům na cestách tohle nevadí. Alespoň ne v případech, že je dívce šestadvacet a má postavu, s kterou může rovnou vylézt na molo při módní přehlídce.

Právě se začala zvedat z trávy, když zahlédla Joea. Ten se z ničeho nic vynořil zpoza stojících vozidel a spěchal ke skupině lidí, kteří teď nahoře na okraji silnice obklopili doktora Jennigse a jeho holčičku.

*****

Will dosáhl vrcholu náspu. Reakce lidí, kteří ho tam očekávali, ho až překvapila. Všichni mluvili najednou a překřikovali se, takže Will mohl jen stěží rozeznat útržky toho, co sdělovali. Pár lidí ho poplácávalo po rameni. Jeden se divoce rozhlížel a hulákal: „Kde je ten idiot, co tu přistával s letadlem? Toho je třeba najít a zatknout!“

Will jen svíral Abby v náručí a opakoval žádost, aby někdo, kdokoli, zavolal státní policii a FBI. Dva nebo tři lidé se odtrhli od skupiny a spěchali ke svým vozům, patrně vyhovět Willově prosbě.

„Tati, podívej se, co zbylo z našeho letadla,“ ukazovala Abby k vraku.

Will se jen usmál: „Baron splnil svůj úkol na jedničku – a na ničem jiném nezáleží!“

„Podívej se, jakého jsem dostala medvídka, tati. To mi vyřezal pan Huey.“

Abby natáhla ruku s jemně vyřezávanou loutkou tátovi před oči. Will sice nebyl znalec dřevořezeb, ale jako sběratel uměleckých kousků dokázal ocenit filigránskou práci. Celé pojetí výjevu ho docela dojalo.

„Všichni pryč!“ ozval se náhle velitelský mužský hlas.

Will si myslel, že je to hlas strážníka, jenže lidé kolem se rychle rozprchli. Jedni se vrhli dolů z náspu, druzí se rozeběhli ke svým vozům. A mezi běžícími postavami nebylo těžké rozeznat jednu, stojící nehybně jako sloup asi deset metrů od Willa. Tmavé vlasy, černé oči, nohavice jedné nohy nasáklá krví od slabiny až po kotník. Co Will muže pozoroval, ten před sebe pomalu zvedal nataženou paži. V paprscích slunce se mu leskl v dlani revolver.

Hickey!

Will neměl, kam by uhnul. S dcerkou v náručí byl lapen mezi hořícím letadlem a náspem, prudce spadajícím dolů. I kdyby se Will s dcerou v náručí vrhl ze svahu dolů, měl by Hickey dost času na to, aby postoupil na okraj srázu, v klidu si je našel, v klidu zamířil a vystřílel do nich celý zásobník dřív, než by dosáhli okraje lesa.

„Co je to za pána, tati?“ ozvala se Abby.

„Mlč, broučku.“ Will si myslil, že snad Hickeyho pozná podle tváře, neboť ho mohl spatřit někdy v době kolem nešťastné operace jeho matky. Jenže tenhle obličej Will nikdy v životě neviděl. Těžko se smiřoval s myšlenkou, že tenhle naprosto neznámý člověk, tenhle cizinec, vpálí jemu a jeho dceři kulku do těla s tak neuhasitelnou a neospravedlněnou nenávistí.

„Kde mám svý prachy, doktore?“ zasyčel Hickey s očima rozžhavenýma jak uhle.

Will ukázal na dohořívající letadlo: „Tamhle.“

„Bylo by lepší, kdybyste mi lhal.“

„Na lhaní jsem přiliš unavenej.“

„Kde je Cheryl?“

„Nemám potuchy.“ Natolik unavený Will zase nebyl, aby nedokázal zalhat alespoň v tomhle. Nebude mu teď vykládat, že Cheryl zahynula v letadle i s výkupným.

Hickey postoupil až k okraji svahu, ale nepřestával přitom mířit na Willa.

„Dobře děláš, Huey!“ křikl dolů. „Polez nahoru! To zvládneš.“

Will se hbitě rozhlédl, zda mu odněkud nekyne pomoc, ale nikoho schopného či ozbrojeného neviděl.

Hickey jim už zase věnoval plnou pozornost. „Víš, co bude následovat teď, doktore?“

„Co?“

„Tohle!“ Hickey vypálil z pistole. Will pocítil, že se mu podlomila pravá noha. Málem upadl, přesto však dokázal postavit Abby rychle na nohy a předstoupit před ni, aby ji chránil tělem. Abby zaječela. Will ji chtěl už už vyzvat, aby se dala na úprk, jenže si nebyl jist, že ho Abby poslechne. A jakýkoli její nečekaný pohyb by mohl ponouknout Hickeyho k další střelbě. Will cítil, že se ho Abby drží zezadu křečovitě za opasek.

„Koupils to svou vlastní pistolí, doktore,“ pravil Hickey rozverně. „Jakpak to chutná?“

Will se zadíval na ránu. Zásah šel do pravého stehna, do jeho měkké části. Will odhadl, že tepna nebyla zasažena.

Hickey znovu křiknul směrem dolů pod násep: „Tak polez už, skopová hlavo! Za chvíli nám jede vlak. Pohni kostrou!“

„Ty se odsud rychle kliď, Hickey, dokud máš čas,“ oslovil ho náhle Will.

Hickey se jen zachechtal. „Jo jo. Hned zmizím. Jen si s tebou ještě vyrovnám účet. Nejlepším platidlem bude ta tvoje dcerunka, co se krčí za tebou.“

Učinil krok k Willovi, pak ještě jeden. Will se už chystal popadnout Abby do náruče a přece jen se pokusit zachránit jí skokem ze srázu život, když se ozval ženský výkřik: „Mám pro nás ty prachy, Joe!“

To volala Cheryl, až z prostředka dálnice. I na tu vzdálenost Will rozeznal, že se usmívá, ale že ten úsměv má do pravé veselosti daleko. Ale holka se aspoň snaží, konstatoval Will. „Vypadněme odsud, Joe! Dělej!“ volala Cheryl. „Tak, tak,“ kýval hlavou Hickey. „Neschopná a zrádná běhna. Musím tady dokončit, co tys zvorala, holčičko.“

Cheryl zmrzl úsměv v tváři. „Nemáš důvod ubližovat té holce, Joe. Teď už ne, když máme ty prachy.“

„Víš dobře, že důvod mám.“

„I když tu holku zabiješ, tvou mámu to nevzkřísí.“ Hickey zakoulel očima: „Ale on si prožije to, co jsem zakusil já!“ Hickey sklonil pistoli pod Willovy nohy, za nimiž se tak tak krčila Abby.

„Nedělej to, Joe!“ zvolala Cheryl, hmátla dovnitř kufříku, vytáhla pistoli a zamířila jí Hickeymu na prsa: „Nebyla to doktorova chyba! Pojedem do Kostariky! Čeká tě tam náš ranč.“

Hickey otočil zběsile oči k Willovi: „Poštvals ji proti mně, co, mrzáku? No co – nevadí! Vždycky to byla jen pitomá káča.“

Potom se Hickey jen tak, jakoby nic, otočil k Cheryl, a vypálil po ní z revolveru. Cheryl se svalila na záda na trávník. Kolem klesaly k zemi stodolarové bankovky jako listí na podzim. Pak se ústí Hickeyho pistole zase přemístilo k Willovi. Hickey přejížděl pistolí po Willově postavě odshora dolů, od hlavy až k patě. Zatímco si Hickey s bezmocným Willem takto pohrával, zaslechl Will ze vzduchu neklamný zvuk rotorů blížící se helikoptéry. Také Hickey zaregistroval nový zvuk, přejel očima nebe, ale místo toho, aby se sebral a vzal včas do zaječích, postoupil o dva kroky blíž k Willovi. „Co bych hledal sám v Kostarice? Já ty přičmoudlý stejně nesnáším. Mně jde o něco jinýho: co se má stát, to se musí stát, doktore!“

Will pocítil, že ho Abby tahá zezadu za kalhoty: „Podívej, tati!“

Když Hickey přestat pohybovat pistolí nahoru dolů a zamířil ji nakonec na Willovu hruď, otočil se Will jako na obrtlíku a zalehl Abby tělem. A stejně jako to učinila Cheryl těsně před havárií letadla, také Will teď otočil hlavu, aby pohlédl smrti přímo do tváře.

Očekával, že uvidí, jak z hlavně pistole vystříkl plamínek, místo toho však spatřil, jak zkrvavená paže, silná jako stehno, sevřela zezadu Hickeyho hrdlo a zvedla celé jeho tělo do výše.

„Abbince nesmíš ublížit, Joe!“ řekl Huey. „Můžeš ublížit mně, ale nesmíš ublížit Abbince. Ona je moje Kráska.“

Hickey koulel bezmocně očima. Pokoušel se zatočit paži s pistolí tak, aby mohl vystřelit po Hueyovi, ale první ranou ho minul. Mocná krvavá ruka ho zdvihla ještě výš a sevřela ho tak, že mu uťala přívod krve do hlavy. Hickey kopal nohama ve vzduchu jako špatně oběšený odsouzenec. Jeho pistole jen vyštěkla znovu bezmocně do vzduchu. Podařilo se mu vydávit jakási čtyři slova, která ho zřejmě stála život: „Ty… pitomej… proklatej… blbe!“

Will nemohl zabránit smrti v přímém záběru: Huey vymačkával kapku po kapce život ze svého bratrance, přičemž v tváři měl výraz nepohnutý jako spokojená gorila. Třetí rána vyšlá z Hickeyho pistole utrhla Hueymu kousek ucha, ale větší škodu nenapáchala. Když se ozvalo dobře slyšitelné křupnutí přelomené krční páteře, měl už Hickey obličej inkoustově modrý. Tělo se přestalo třást a pistole zazvonila o beton. Jen o dvě vteřiny později už jeho tělo leželo na okraji silnice: Huey se posadil vedle mrtvého bratrance a začal ho hladit po vlasech. Za chvíli s ním zatřásl, jako by budil spáče: „Joe… Joe?“

Tlukot vrtulí nad hlavou neustále sílil. Will se svalil na trávu, a osvobodil tak Abby ze svého objetí. Z kalhot si vytáhl opasek a stáhl si jím zraněné stehno.

„Podívej se,“ poklepala Abby tatínka po rameni, „Huey pláče.“

Huey klečel nad Hickeym a stavěl mu před ústa dlaň. Když zjistil, že Joe nedýchá, rozeštkal se jako dítě.

„Proč jsi chtěl ublížit Abbince?“ vzlykal Heuy. „Malým holčičkám se ubližovat nemá. Tak nás to učila máma.“

„Já za ním půjdu,“ oznámila Abby a už už se chtěla vydat k Hueymu. Jen rychlý pohyb Willovy paže ji zadržel.

„Potřebuju tě tady, holčičko. Teď musíme najít maminku.“

„Já jsem tady,“ uslyšeli za sebou Karenin hlas.

Will se otočil. Na trávníku za nimi stála živá Karen a v ruce svírala pistoli. Will poznal Cherylinu zbraň. Pistole mířila na Cheryl, která lezla po čtyřech po trávě jako šílená, sbírala ztracené stodolarovky a cpala je zpátky do kufříku. Obě ženy teď vypadaly jako po válečném náletu: obě měly tváře ztrhané prožitými hrůzami. Obě pokračovaly mechanicky v akcích, které jim setrvačností diktovaly jejich mozky, i když už jejich činy ztratily původní význam i smysl.

Abby se celým tělem vrhla k mamince. Will ji však zadržel a strhl zpět. Všiml si, že s Karen není něco v pořádku. Kdyby bylo, jistě by ona sama skočila jako první k dceři a sevřela ji do náruče.

„Dej mi tu pistoli, Karen,“ vyzval ji jemně Will.

Jako by ho neslyšela. Ze vzdálenosti necelého metru nadále mířila na Cherylinu hlavu. A Cheryl, jako by nevnímala toto nebezpečí, pokračovala v horečném sběru bankovek. Will sice zaznamenal, že Cheryl krvácí z ramene od Hickeyho střely, ale na první pohled odhadl, že zranění nebude vážné.

Will postoupil opatrně o metr blíže ke své ženě. „Karen? Dala bys mi, prosím tě, tu pistoli? Potřebuju ji.“

„Ta ženská k nim patří, že mám pravdu?“ zaječela náhle Karen.

„Ale už je po všem,“ ujišťoval ji Will a natahoval ruku po zbrani. „Hickey je mrtev. A tahleta už nikam neuteče.“

Karen ucukla z jeho dosahu tak, že Will na revolver nedosáhl. Když pohnula trupem, povšiml si Will velké krvavé skvrny na manželčině hrudi.

„Co se ti stalo, Karen?“

„On mě střelil,“ řekla Karen. Z Cheryl nespouštěla oči ani zbraň.

„ODHOĎTE ZBRAŇ!“ zahřímal mužský hlas. „STÁTNÍ POLICIE! ODHOĎTE ZBRAŇ A LEHNĚTE NA ZEM!“

Will se otočil a spatřil dva uniformované policisty, mířící na Karen svými automatickými pistolemi.

„Nestřílejte!“ zařval Will. „Má žena je v šoku.“

„Odhoďte zbraň!“ zvolal opět mechanicky policista.

Karen se po hlase otočila, ale pistoli z ruky nepustila. Will měl zlé tušení, že jedna z postav v příští chvíli vystřelí. Pokročil o krok vpřed a stoupl si mezi policistu a Karen, kterou tak zastínil svým tělem. V tu chvíli se všude kolem zvedl vichr, který vytrhával z trávníku drny a zvedal do výše i štěrk u silnice.

Vrtulník s velkými žlutými písmeny „FBI“, vymalovanými zřetelně na tankovací nádrži, zakroužil nad dálnicí a dosedl vedle dohořívající hranice, která ještě před chvílí byla Willovým letadlem. Z kokpitu vyskočili dva muži v civilních oblecích a rozběhli se ke skupině. V napřažených pažích drželi rozevřené identifikační průkazy. Následovala horečná konverzace mezi nimi a policisty, načež jeden z policistů spustil zbraň k zemi, druhý však nepřestával mířit na Karen, jako by nic neslyšel a nevnímal. Jeden z příslušníků FBI se nakonec poklidně postavil před policistu, a zabránil tak další případné střelbě. Pak se otočil a oslovil Willa.

„Jste doktor Jennings?“

„Jsem.“

„Já jsem Frank Zwick. Jsem rád, že vás vidím naživu.“

„Och! A já zas strašně rád vidím vás, Franku. Můžete nám pomoct? Má žena je zraněná, navíc je v šoku a nic nevnímá.“

„Dokážete ji přemluvit, aby odhodila tu pistoli?“

Will se obrátil ke Karen a natáhl k ní ruku: „Musíš mi dát tu pistoli, Karen. Tihle lidé jsou tu proto, aby nám pomohli. Nemůžeš –“

Karen klesla napřed na kolena a pak se svalila hlavou dopředu na zem.

Will přiskočil a poklekl vedle ní. Nahmátl její slabý puls. Převrátil ji na záda, jak nejjemněji dovedl, a rozepjal jí blůzku na prsou. Hickeyho střela zasáhla podbřišnici. Will se naklonil Karen nad ústa, naslouchal a snažil se zachytit její dech. Očima sledoval, jak pracuje hrudník. Hrdlo měla průchodné a také plíce zřejmě fungovaly. V břiše však docházelo k jistým kontrakcím, svědčícím o vnitřním krvácení.

„Co je s maminkou?“ uslyšel vedle sebe Abbyin hlásek. „Co se jí stalo, tatínku?“

„Všechno bude dobré,“ ujistil Will dceru. Na dně duše však věděl, že jestliže zraněnou nebudou okamžitě operovat, může být zásah smrtelný.

„Asi sedm kilometrů odsud máme naši zdravotnickou jednotku,“ oznámil mu Zwick. „Přijedou sem s ambulancí po středovém pásu. Můžou tu být tak do patnácti až dvaceti minut.“

„Chtěl bych vás požádat o přepravu vrtulníkem,“ poprosil ho Will. „Univerzitní nemocnice má na střeše vlastní přistávací plochu. Budeme tam za deset minut.“

„Vrtulník není vybaven jako ambulance. Jsou tam jen sedadla.“

„Pořád lepší než dlouho čekat, Franku. Udělejte to, prosím.“

Zwick přikývl a odběhl k vrtulníku, aby zařídil potřebné.

„Abby, holčičko moje,“ promluvila náhle Karen a zamrkala očima.

„Jsme tu všichni s tebou,“ promluvil k ní Will.

„Kde je Abby?“ Chraptěla slabým hlasem Karen a pokusila se zvednout na lokty. „Kde mám svou dceru?“

„Tady jsem, maminko.“ Abby poklekla vedle matky.

Karen uchopila dceru za ruku, pak zvedla hlavu a očima zapátrala napravo a nalevo jako lvice chránící mládě před nebezpečím. „A kde je Hickey?“

„Je po něm,“ ujistil ji Will. „Všichni už jsme v bezpečí.“

Karen sice chvíli trvalo, než zprávu strávila, ale potom zklidněné zavřela oči. Will jí pohmatem zkontroloval pulz na zápěstí, na krkavici a na stehně. Potom jí pohlédl na nehty. Začínaly modrat. Karen za chvíli ztratí vědomí. Musí do nemocnice, než bude pozdě!

„Tatínek se o tebe postará, maminko,“ ujišťovala ji Abby.

Karen se usmála úsměvem jako z říše duchů. „Já vím, dceruško.“

„Bolí tě to moc?“

„Když tě držím za ruku, nebolí mě nic.“

Abby se skrz slzy usmála.

„Mám to připravený,“ oznámil vrátivší se Zwick. „Jak ji dostaneme do letadla?“

„Já vám asi nebudu nic platnej,“ oznámil mu Will.

„Tatínka střelili do nohy,“ prohlásila Abby s pýchou v hlase. „Když zachraňoval mě!“

„Čípak jsou ty peníze?“ dotazoval se voják, který se vracel ze středového pásu. Nad hlavou mával kufříkem s výkupným. Na trávě za ním klečel ještě jeden voják a nasazoval Cheryl na ruce pouta.

„Ty jsou moje,“ křikl Will. „Ta žena tam je postřelená, do ramene. A přežila katastrofu letadla. Jakmile přijede ambulance, postarejte se o ni.“

„Ty prachy jsou moje!“ vykřikla náhle Cheryl. „Zeptejte se tohodle chlapa!“

„Postarejte se o ni,“ vyzval Will vojáka. „Všechno se ještě vysvětlí.“

„Kolik toho je, v tom kufru?“

„Tři sta padesát tisíc.“

Voják hvízdnul.

„Ty zmetku prolhaná,“ ječela Cheryl na Willa. „Já věděla, že mě podtrhneš!“

„Pamatuju si, co jsem slíbil,“ řekl Will. „Přijdu za vás svědčit k soudu a povím jim, jak moc jste nám pomohla.“

„Nevěřím ti ani slovo! Zapomeneš na mě během pěti minut.“

Will pokrčil rameny a obrátil se ke Zwickovi. „Prosím vás, naložte mou paní opatrně do vrtulníku.“

Zwick pokynul vojákům a také pilotovi, aby pomohli.

„A co můj Huey?“ připomněla Abby. „Můžeme ho vzít s sebou?“

Will ukázal na obrýleného obra, který se ještě stále pokoušel nějak oživit Joea.

„Ten nepatří do věznice, nýbrž na psychiatrii,“ řekl Will. „Kdybyste ho dopravili do univerzitní nemocnice, postarám se o to, aby se mu dostalo odborné péče.“

Voják, který přinesl kufřík s penězi, přikývl na znamení, že rozuměl.

Will chtěl pomoci Zwickovi a ostatním přenést Karen, ale noha mu opět vypověděla službu. „Na jaké radiofrekvenci se dovolám do univerzitní? Víte to zpaměti?“ zeptal se vojáka.

„155.34, tuším,“ odpověděl voják.

„Dík.“

Z modrých péřových větrovek, používaných příslušníky FBI, připravil mezitím kdosi uvnitř vrtulníku improvizované lože. Na ně uložili Karen. Zwick se usadil vpředu, vedle pilota. Will mu byl za to gesto vděčen. Věděl, že velitel akce netouží po ničem víc než podrobit Willa během příštích osmi hodin důkladnému výslechu, ale zatím projevoval maximální ohled.

Jakmile se vrtulník odlepil od země a nabral potřebný kurs a výšku, prodral se Will také dopředu a navázal rádiokontakt s přijímacím oddělením univerzitní nemocnice. Kolegovi lékaři na příjmu popsal povahu Karenina zranění a požádal, aby k operaci přivolali Willova známého, operatéra z traumatologie, který se sjezdu v Biloxi neúčastnil. Will věděl, že jde o veterána z vietnamské války, který si s podobnými střelnými ranami dokáže poradit lépe než kdokoli jiný.

Když Will dosedl zpět na své sedadlo, otevřela Karen oči. Něco mu říkala, jenže Will kvůli hluku rotorů vrtulí nepochytil ani slovo. Naklonil ucho až k jejím ústům.

„… rodina. Zase,“ šeptala Karen.

„Jsme rodina!“ pochopila Abby a vyvalila oči. „Maminka říkala, že jsme zase rodina!“

„To řekla správně, Abby.“ Najednou se v něm něco zlomilo. Celým tělem mu proběhla vlna soucitu, hoře i radosti.

„Tati, ty se celej třeseš!“ prohlásila Abby.

„To se spraví, holčičko. Měl jsem dnes dlouhý den.“

Abby se nejistě usmála. Očima jako by hledala toho sebejistého tatínka, jehož vždycky znala, nějakou zámku, že se věci vracejí do normálu. Will uchopil dceru za ruku. Jednou rukou teď držel Karen, druhou Abby. Tak vytvořili kruh, který neměl již nikdo narušit. Přesně takhle si to představoval a v duchu sliboval již několikrát, zpravidla poté, kdy se nachomýtl k nějaké tragické smrti v nemocnici. Ale jak už to bývá, každodenní koloběh všedních událostí posléze pomalu a nenápadně obrušoval vnímání téhle základní pravdy života. Nyní věděl, že pod povrchem věcí vždy pracují síly chaosu a vyčkává smrt, vždy pohotová a bdělá jako havran, připravený roztáhnout svá černá křídla.

A Will už nikdy nezapomene, jak drahocenný je čas, který může trávit se svými blízkými, s lidmi, které miluje. Slíbil si na svou čest, že tentokrát bude toto krutě vykoupené poznání chránit jako oko v hlavě.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai