Hra na mlčení

Greg Iles

(2001)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Dobrodružný

Houstonský právník a spisovatel Penn Cage se přijíždí po smrti své ženy zotavit do rodného Natchezu v Mississippi. Posléze se rozhodne, že se podívá na kloub třicet let staré nevyřešené vraždě, aniž by tušil, do jakého nebezpečí se tím dostane.

HRA NA MLČENÍ

GREG ILES

01 KAPITOLA

Stojím ve frontě na atrakci Je to malý svět v parku Walta Disneyho. Držím v náručí svou čtyřletou dcerku a snažím se ji zabavit, zatímco had rodičů a dětí se pomalu posouvá směrem k člunům s plochým dnem, vyjíždějícím na kolejích z umělé jeskyně za doprovodu nekonečně se opakující melodie z magnetofonové smyčky. Najednou sebou Annie v mé náruči škubne a namíří prstík do davu.

„Tati! Viděla jsem mámu! Pojď honem!“

Nedívám se tam. Neptám se jí, kde ji viděla. Neptám se, protože Anniina matka zemřela před sedmi měsíci. Nehybně stojím v řadě a tvářím se jako kdokoli jiný, až na horké slzy, které mě začínají štípat v očích.

Annie dál ukazuje do davu, a chová se čím dál nápadněji. Dokonce i v Disney Worldu, kde jsou pravidelné střety lidských mas na denním pořádku, přitahuje její záchvat vzrušení pohledy okolních návštěvníků. Pevně tisknu její zmítající se tělíčko ke svému a prodírám se s ní zpátky frontou. To v ní vzbuzuje nezastřenou paniku. Zelený kovový tunel se několikrát zatáčí, což vyvolává v zájemcích o jízdu iluzi, že nemusejí čekat v tak dlouhé frontě. Prodírám se kolem množství rodin měřících si nás divnými pohledy, až nakonec vycházím ven na poměrně otevřené prostranství mezi Carouselem a Dumbem.

Svírám Annii stále těsněji, houpu ji v náručí a pomalu se s ní otáčím dokola, jak jsem to dělával, když jsem ji chtěl ukonejšit ještě jako miminko. Neúnavně plynoucí masa lidských těl se kolem nás rozdvojuje jako řeka obtékající kámen a věnuje nám přitom zhruba stejnou pozornost. Prostupuje mnou klaustrofobický pocit marnosti, pocit, který jsem nezažil nikdy předtím, než moje žena onemocněla, zato teď je mi soustavně v patách jako zlověstný stín. Kdybych mohl přivolat helikoptéru, aby nás dopravila zpátky do hotelu Polynesian Resort, dal bych za ni deset tisíc dolarů. Žádná helikoptéra tu ale není. Jenom my. Či spíš necelí my, od té doby co Sára zemřela.

Dovolená skončila. A když skončí dovolená, člověk se musí vrátit domů. Jenomže kde je to naše doma? Technicky vzato v Houstonu, na předměstí Tanglewoodu. Houston ve mně ale už pocit domova nevyvolává. Dům v Houstonu jako by v sobě teď měl díru. Díru, která se stěhuje z místnosti do místnosti.

Představa, že by si Penn Cage mohl připadat bezmocný, by šokovala většinu lidí, co mě znají. Je mi osmatřicet let a poslal jsem do cely smrti dvanáct mužů a žen. Smrt devíti z nich jsem viděl na vlastní oči. Při obraně své rodiny jsem zabil člověka. Vzdal jsem se jedné úspěšné kariéry a dosáhl závratného úspěchu v jiné. Přátelé mě obdivují, nepřátelé se mě bojí, ti, na kterých mi záleží, mě milují. Tváří v tvář žalu svého dítěte jsem však naprosto bezmocný.

K hrdlu mi lne cosi hustého a nakyslého, pocit, že čas a okolnosti se proti mně spikly a svedly mne až k tomuhle strašlivému kritickému okamžiku. Zhluboka se nadechuji, zvedám Annii ve své náruči o maličko výš a vydávám se s ní na dlouhou cestu zpátky ke stanici visuté dráhy. Přijeli jsme do Disney Worldu, protože Sára a já jsme sem Annii přivezli před rokem – to bylo ještě před osudnou diagnózou –, a ukázalo se, že to byla ta nejlepší dovolená, jakou jsme kdy zažili. Doufal jsem, že opětovný výlet na tohle místo by mohl Annii určitým způsobem uklidnit. Jenomže došlo k pravému opaku. Probouzí se za nocí a odchází do koupelny, kde hledá Sáru; prochází se po parcích s očima zvířátka těkajícíma do všech stran, ustavičně pátrajícíma po ztraceném mateřském profilu. Annie v magickém Disneyho světě věří, že Sára možná vystoupí zpoza dalšího rohu, jako pohádková Popelka. Když jsem jí trpělivě vysvětlil, že se nic takového stát nemůže, připomněla mi, že Sněhurka taky vstala z mrtvých, stejně jako Ježíš, což je v jejím čtyřletém mozku neoddiskutovatelným faktem. Jediné, co musíme udělat, je najít maminku, aby ji tatínek mohl políbit a probudit ze spánku.

Klesám do sedadla vagonu visuté dráhy společně s půl tuctem japonských turistů a s Annií, tiše mi štkající na rameni. Stříbrný vagon se rozjíždí a za okamžik se již řítí Zemí zítřka, velkolepým anachronismem plným raketových lodí ve stylu Jetson a restaurantů Art Deco. Jako ztělesnění zářivé budoucnosti člověka podle iluzí z padesátých let byla Země zítřka překonána realitou rychleji, než si starý Walt vůbec dokázal představit, a stala se kýčovitou parodií na sny z Eisenhowerovy éry. Stojí tam jako němé, ale výmluvné svědectví o neschopnosti člověka předvídat, co přinese budoucnost.

Mně není třeba něco takového připomínat.

Když vagon visuté dráhy projíždí dlouhým obloukem, vidím zkřížené paprsky střešních trámů hotelu Polynesian Resort. Brzy budeme zpátky v našem pokoji, samotní s prázdnotou, která nás pronásleduje den co den. Nikdy už to nebude takové jako dřív. Opět podléhám náporu zoufalství, když tu náhle v mé mysli s šokující zřetelností promlouvá hlas. Je to Sářin hlas.

Tohle sám nezvládneš, říká mi.

Dívám se na Anniin obličej, andělský a poklidný, protože usnula.

„Potřebujeme pomoc,“ říkám nahlas, čímž si vysluhuju udivené pohledy japonských turistů. Než vagon se sykotem zastaví u hotelu, už vím, co udělám.

*****

Nejdřív volám do Delta Airlines a rezervuju dvě letenky na odpolední let do Baton Rouge – není to náš konečný cíl, ale nejbližší větší letiště v jeho blízkosti. Už jen sám akt telefonování jako by brnkal na nějakou strunu hluboko v mém srdci. Annie se probouzí ve chvíli, kdy objednávám vůz z půjčovny – možná dokonce i ve spánku vycítila neochvějné odhodlání v hlase svého otce. Tiše sedí vedle mě na posteli, s levou rukou položenou na mém stehně v gestu, kterým ujišťuje sama sebe, že bez ní určitě nikam neodjedu.

„My zase někam poletíme, tati?“

„Přesně tak, broučku,“ odpovídám a vytáčím houstonské číslo.

„Zpátky domů?“

„Ne, poletíme navštívit babičku a dědu.“

Vytřeští oči radostným očekáváním. „Babičku a dědu? Dnes?“

„Doufám, že ano. Počkej chvilku.“ Do ucha mi mluví moje asistentka Cilla Danielsová. Zřejmě si přečetla jméno hotelu na displeji identifikační mašinky před sebou a začala se mnou mluvit v okamžiku, kdy zvedla sluchátko. Skáču jí do řeči, než se stačí rozpovídat. „Poslouchejte, Cillo. Chci, abyste zavolala do nějaké skladovací firmy a pronajala u nich dostatečné množství místa k uskladnění všeho z domu.“

„Z domu?“ říká v nevěřícné ozvěně. „Z vašeho domu? Tím ‚všechno‘ myslíte nábytek?“

„Ano. Chci dům prodat.“

„Vy ho chcete prodat? Perme, co se stalo? Co se děje?“

„Nic. Konečně jsem dostal rozum, to je všechno. Anniin stav se v tom domě nikdy nezlepší. Sářini rodiče stále prožívají tak hluboký zármutek, že nám v tomhle ohledu nepomůžou. Na čas se odstěhuju zpátky domů.“

„Domů?“

„Do Natchezu.“

„Natchez?“

„V Mississippi. Tam kde jsem žil, než jsem si vzal Sáru. Kde jsem vyrůstal.“

„Já vím, Penne, ale –“

„O svůj plat si nedělejte starosti. Budu vás teď potřebovat víc než kdykoli předtím.“

„O plat si starosti nedělám, dělám si je o vás. Už jste o tom mluvil se svými rodiči? Včera mi sem volala vaše matka a chtěla vaše číslo na Floridu. Připadala mi ustaraná.“

„Zavolám tam. Jakmile pronajmete prostory k uskladnění, sežeňte nějaké stěhováky a zařiďte vystěhování. Pak zatelefonujte Jimu Noblovi a řekněte mu, aby dům prodal. Nechci, aby ho zařadil do katalogu, ale aby ho ihned prodal.“

„Trh s nemovitostmi je zrovna teď přesycený, hlavně typem domů, jako máte vy.“

„Nebude mi vadit, když za něj dostanu jen polovinu jeho ceny. Ať ho zkrátka co nejrychleji prodá.“

Na druhém konci je chvíli zaražené ticho. Pak Cilla říká: „Nemohla bych vám učinit nabídku já? Samozřejmě pokud nechcete, aby vám ten dům někdy v životě kdokoli připomínal, neudělám to.“

„Ne… to je v pořádku. Já z něj prostě potřebuju vypadnout. Myslíte, že byste mi mohla učinit nabídku přibližující se realistické ceně?“

„Mám docela slušnou částku z porozvodového vypořádání s manželem. Vždyť mě znáte.“

„Nemusíte mi dělat nabídku. Udělám vám ji sám. Nechte odhadnout cenu domu, pak si z ní sražte dvacet procent. Žádné poplatky realitní kanceláři, žádní zbyteční zprostředkovatelé, nic. Vypracujte si splátkový kalendář na dvacet let s, řekněme… šestiprocentním úrokem. Takto alespoň budeme mít záminku, abychom mohli nadále zůstávat v kontaktu.“

„Panebože, Penne, tak výhodnou nabídku nemůžu přijmout.“

„Berte to jako hotovou věc.“ Zhluboka se nadechuju a cítím, jak praskají neviditelné popruhy, které mne až dosud spoutávaly. „Tak… to by bylo.“

„Počkejte. Svět se nezastavil jen proto, že vy jste utekl do Disney Worldu.“

„Myslíte, že to teď chci slyšet?“

„Mám pro vás špatnou zprávu a zprávu, která se dá vyložit jako dobrá i jako špatná.“

„Nejdřív tu špatnou.“

„Nejvyšší soud právě zamítl poslední odvolání Arthura Lee Hanrattyho. Každou půl hodinu to vysílají v hlavním zpravodajském bloku na CNN. Poprava je naplánovaná na půlnoc ze soboty na neděli. Za pět dnů ode dneška.“

„To jsou dobré zprávy, alespoň co se mě týče.“

Cilla si povzdechne způsobem, který mi říká, že se mýlím. „Ano, jenomže před chvílí mi sem volal pan Givens.“ Pan Givens a jeho manželka jsou nejbližšími příbuznými černé rodiny vyvražděné Hanrattym a jeho psychopatickými bratry. „A pan Givens nechce už nikdy v životě Hanrattyho osobně vidět. On a jeho manželka by byli rádi, kdybyste tam šel místo nich. Jako svědek, kterému mohou důvěřovat. Vždyť už tu proceduru znáte.“

„Až moc dobře.“ Smrticí injekce v texaském státním vězení v Huntsvillu, lépe známém jako Zdi, nalézajícím se sto dvanáct kilometrů severně od Houstonu. „O tuhle popravu opravdu nestojím, Cillo.“

„To je mi jasné. Nevím, co vám na to říct.“

„Jaká je ta druhá zpráva?“

„Právě jsem telefonovala s Peterem.“ Má na mysli Petera Highsmitha, mého nakladatele, džentlmena a učence, ovšem nikoli člověka, se kterým bych právě rád mluvil. „Sám mi vlastně neřekl nic konkrétního, ale nakladatelství je stále nervóznější ohledně vašeho románu Nic než pravda. Jste téměř o rok pozadu za datem určeným ve smlouvě. Peter si dělá starosti spíš o vás než o knihu samu. Jenom chtěl vědět, jestli jste v pořádku.“

„Co jste mu řekla?“

„Že teď prožíváte opravdu těžké období, ale že se konečně vzpamatováváte a začínáte znovu žít. Že máte knihu skoro hotovou a že je zdaleka tou nejlepší, jakou jste kdy napsal.“

Hlasitě se směji.

„Jak jste s ní ve skutečnosti daleko? Když jsem posledně sebrala odvahu zeptat se vás na ni, měl jste hotovou jen polovinu.“

Nejraději bych jí něco nalhal, ale nemá to smysl. „Od Sářiny smrti jsem nenapsal jedinou slušnou stránku.“

Cilla mlčí.

„A večer před odletem z Houstonu jsem spálil i první polovinu rukopisu.“

Cilla lapá po dechu. „To snad ne!“

„Podívejte se do krbu.“

„Penne… Myslím, že potřebujete pomoc. Mluvím k vám jako přítelkyně. Znám tady ve městě pár vynikajících specialistů, nanejvýš diskrétních.“

„Já nepotřebuju cvokaře. Potřebuju se postarat o svou dceru.“

„Nu… ať uděláte cokoli, hlavně na sebe dávejte pozor, ano?“

„To mi určitě pomůže. Sára byla tím nejopatrnějším člověkem, jakého jsem znal.“

„Nechtěla jsem –“

„Já vím. Poslyšte, nechci, aby jediný novinář zjistil, kde jsem. Nehodlám se nijak podílet na tom cirkusu před popravou. To je teď Joeův problém.“ Joe Cantor je okresní prokurátor Harris County a můj starý šéf. „Pokud je vám známo, tak jsem až do popravy na dovolené, ano?“

„Považujte se za nezvěstného.“

„Musím běžet, Cil. Brzy si zase promluvíme.“

„To si pište.“

Když zavěsím, Annie vedle mě se zvedá na kolena a oči jí září. „Opravdu pojedeme k babičce a dědovi?“

„To budeme vědět za chviličku.“

Vytáčím telefonní číslo, které mám vryté do paměti od čtyř let, a naslouchám vyzváněcímu tónu. Telefon zvedne žena s líným jižanským hlasem vysušeným cigaretami, kterou by v životě nezaměstnal žádný filmový producent, a sice ze strachu, že by diváci nebyli schopni rozlišit, co říká. Pracuje jako spojovatelka.

„Dům dr. Cagea.“

„Tady je Penn Cage, jeho syn. Mohla byste mě s ním spojit?“

„Jistě že můžu, zlatíčko. Chvilku strpení.“

Po pěti zazvoněních slyším cvaknutí. Pak pronese hluboký mužský hlas dvě slova, ze kterých zvláštním způsobem zaznívá víc emocionálního podtextu, než by u většiny lidí bylo slyšet ze dvou odstavců: ujištění, laskavost, znalost věcí, na kterých v životě nejvíc záleží.

„Doktor Cage,“ říká.

Hlas mého otce má bezprostřední konejšivý účinek na mé srdce. Ten hlas během let uklidnil na tisíce lidí a mnoha dalším řekl, že konečný počet dnů, které jim zbývají na této zemi, je mnohem nižší, než doufali. „Tati, co děláš v tuhle denní dobu doma?“

„Penne? To jsi ty?“

„Ano.“

„Co se děje, synu?“

„Přijedu k vám s Annií na návštěvu.“

„To je skvělé! Poletíte rovnou z Floridy?“

„Dalo by se to tak říct. Budeme tam ještě dnes.“

„Dnes?“ Následuje ustaraná pauza. „Je snad nemocná?“

„Ne. Určitě ne fyzicky. Tati, prodávám dům v Houstonu a na nějaký čas se chci nastěhovat zpátky domů. Co bude pak, o tom budu přemýšlet později. Budete pro nás mít pokoj?“

„Bože všemohoucí, jistěže, synu. Počkej, zavolám mámu.“

Slyším otcovo volání, pak klapotání podpatků následované hlasem mé matky. „Penne? Opravdu přijedeš domů?“

„Budeme u vás dnes večer.“

„Díky bohu. Vyzvedneme tě na letišti.“

„Ne, to nemusíte. Půjčím si auto.“

„Och, Penne… dobře. Já jenom… nedokážu vypovědět, jak jsem šťastná.“

Něco mezi matčinými slovy ve mně spouští poplach. Nedokážu říct, co to je, protože je to v mezerách mezi nimi, ne ve slovech samých. Ať je to cokoli, je to vážné. Peggy Cageová si nikdy nedělá starosti kvůli maličkostem.

„Mami? Co se děje?“

„Nic. Jenom jsem moc ráda, že přijedeš domů.“

Neexistuje nešikovnější lhář než člověk, který mluvil celý život pravdu. „Mami, nesnaž se –!“

„Promluvíme si, až sem přijedeš. Hlavně přivez v pořádku tu naši malou holčičku.“

Vzpomínám si na Cillinu poznámku, že moje matka zněla ustaraně, když jí včera volala. Nemá ale smysl naléhat na ni v této záležitosti po telefonu. Za pár hodin jí budu stát tváří v tvář. „Přijedeme večer. Nashle.“

Když pokládám sluchátko, třese se mi ruka. Pro ztraceného syna je cesta zpátky domů po osmnácti letech téměř posvátná. Byl jsem doma párkrát na Vánoce a Den díkůvzdání, ale tohle je něco jiného. Když se podívám dolů na Annii, zasáhne mne další z tísicivoltových šoků poznání, které jsem od pohřbu utrpěl už tolikrát. Někdy na mne z Anniiny tváře hledí Sářin obličej tak zřetelně, jako by její duch dočasně posedl dítě. Ovšem pokud je to posedlost, pak je blahodárná. Anniiny oříškově hnědé oči mě propalují pohledem, který mě tolik uklidňoval, když vyzařoval ze Sářina obličeje: Děláš správnou věc, říká.

„Mám tě ráda, tati,“ šeptá mi.

„Já tě mám ještě radši,“ odpovídám, čímž završuji náš malý rituál. Pak ji beru v podpaždí a zvedám ji vysoko do vzduchu. „Pojďme se sbalit! Musíme stihnout letadlo!“

02 KAPITOLA

Jednou z příjemných věcí na cestování první třídou v letadle je dokonalá nápojová obsluha. Stroj se při našem návazném letu z letiště Hartsfield Airport v Atlantě sotva zvedl do vzduchu a na tácu přede mnou už stojí poloprázdná sklenička skotské. Nikdy nepiju alkohol před Annií, jenomže ta pohodlně spí na vedlejším sedadle. Malou ručku má přehozenou přes vypolstrovanou přepážku a prsty se dotýká mého stehna – je to dokonalý výstražný systém, který u ní funguje dokonce i ve spánku. Která část jejího mozku drží tu ruku na místě? Spaly snad takto i neandertálské děti? Usrkávám whisky, hladím ji po vlasech a nenápadně se rozhlížím po kabině kolem sebe.

Jednou z nepříjemných věcí na cestování první třídou v letadle je to, že vás poznají. Tak především existuje spousta čtenářů. A taky hodně právníků. Dnes je kabina prakticky prázdná, ale naproti přes uličku od nás sedí žena, které táhne ke třicítce, je oblečená v právnicky modrém kostýmku a čte si román od Penna Cagea. Je jen otázkou času, než mě pozná. Anebo taky ne, když budu mít štěstí. Usrkávám další doušek skotské, sklápím si sedadlo a zavírám oči.

První představou, která vplouvá do mé mysli, je tvář Arthura Lee Hanrattyho. Čtyři měsíce svého života jsem strávil snahou usvědčit toho darebáka, a považuji to za dobře strávený čas. Ale dokonce i v Texasu, kde bereme trest smrti nanejvýš vážně, nějakou dobu trvá, než se vyčerpají všechny uličky odvolání. Dnes, osm let po jeho odsouzení, se konečně zdá, že zemře rukou státu. Znám právníky, kteří s úsměvem na tvářích absolvují celodenní cestu, jen aby viděli popravu člověka, kterého poslali do cely smrti, dychtivě vítající politickou stránku věci, jež nemalou měrou ovlivní další vývoj jejich kariéry. Jiní by se popravy nezúčastnili, ani kdyby je na kolenou prosil. Já osobně vždycky cítil zodpovědnost přihlížet výkonu trestu, o který jsem žádal jménem společnosti. Navíc jsem býval v případech, kdy jsem navrhoval trest smrti, něčím jako průvodcem rodin obětí během nekonečného martyria justičních procedur. A pokaždé mě pozůstalí žádali, abych se stal v jejich zastoupení svědkem popravy. Po změně legislativy dostaly rodiny obětí možnost být samy přítomny při popravě a i tehdy mě často žádaly, abych je doprovodil do pozorovací místnosti. Pokaždé jsem byl rád, když jsem jim mohl poskytnout útěchu svou přítomností.

Tentokrát je to jiné. Můj vztah k smrti se od základu změnil. Byl jsem svědkem skonu své ženy z mnohem bližší perspektivy než z pozorovací místnosti ve Zdech, a ač byl bolestný, její odchod pro mne byl něčím jako posvátným prožitkem. Netoužím jitřit tu vzpomínku přihlížením další popravě prováděné s instituční důkladností veterináře, který utrácí vzteklého psa.

Dopíjím zbytek skotské a vychutnávám nahořklé pálení v hrdle. Vzpomínky na Sářinu smrt mne jako vždycky přivedou k myšlenkám na mého otce, a skutečnost, že jsem dnes dopoledne slyšel jeho hlas v telefonu, je jen posiluje. Boeing 727 se zvedá do cestovní výšky, whisky mačká nervový‘ přepínač v mém mozku a vzpomínky nabývají síly ničím nezadržitelného přílivu slaných vod stoupajících do ústí řeky. Ze zkušenosti už vím, že je marné vzpírat se. Zavírám oči a poddávám se mu.

Sára leží v nemocnici MUDr. Andersona v Houstonu, s kostmi proměněnými v hořící papír nemocí, o které již raději nemluví nahlas. Není pověrčivá, ale sám název jako by té chorobě dodával vetší moc, než na jakou má nárok. Její lékaři jsou zmatení. Konec mel nastat už dávno. Diagnóza byla opožděná, prognóza spatná. Sára teď váží už jen čtyřicet kilogramů, ale bojuje o život s houževnatostí mladé matky. Je to vyhrocená bitva slabé lidské bytosti celící každým okamžikem fyzické agonii a emocionálnímu zoufalství. Někdy mluví o sebevraždě. Je jí to úlevou za nejhorších nocí.

Jako mnozí lékaři jsou i její onkologové příliš opatrní, než aby si dovolili adekvátně se postavit k ukončení jejího utrpení. V zoufalství telefonuji svému otci, který mi radí, abych Sáru ihned vzal z nemocnice domů. O šest hodin později stojí u dveří, nese s sebou vůni doutníků a černou doktorskou tašku obsahující tolik narkotik, že by tím navždy uspal medvěda grizzlyho. Celé dva týdny bydlí přes chodbu od Sářina pokoje, stará se o ni jako zdravotní sestra, bere argumenty jakémukoli lékaři, který má pochyhosti o správnosti jeho počínání. Umožňuje Sáře spát, když to potřebuje, osvobozuje ji od démona bolesti na dost dlouho, aby se dokázala usmát na Annu, když se cítí dostatečné silná na to, abych mohl dítě přivést do její ložnice.

Pak začínají prášky selhávat. Již tak sotva zřetelná hranice mezi bdělým stavem a agonii se vytrácí. Jednou večer Sára požádá, aby všichni odešli, říká, že chce spát sama. Je blízko k půlnoci, když me volá do ložnice, kde jsme kdysi lehávali s Annií mezi sebou a snili o budoucnosti. Stěží dokáže promluvit. Beru ji za ruku. Kalný mrak v jejích očích se na chvíli rozpouští, odhaluje zarážející lesk. „Byla jsem s tebou šťastná,“ šeptá. Myslel jsem, že už mi nezbyly žádné slzy, ale ony přesto přicházejí. „Postarej se o moje dítě,“ říká. S absolutní jistotou přísahám, že to udělám, třebaže nevím, zda mě Sára vůbec slyší. Pak mě zaskočí tím, že žádá o mého otce. Přecházím chodbu, budím ho a sám si lehám do teplé postele, ze které před chvílí vstal.

Když se probudím, Sára není mezi živými. Zemřela ve spánku. Pokojně, říká můj otec. Nic nedodává a já se na nic neptám. Jakmile se probudí Sářini rodiče, sdělí jim, že je mrtvá. Jeden po druhém jdou k němu, obejmou ho a jejich oči jsou vlhké slzami vděku a rozhřešení. „Byla to bojovnice,“ říká můj otec zdrceným hlasem. Je to to nejvyšší ocenění, kterého se mé ženě kdy dostalo.

„Promiňte, nejste náhodou Penn Cage? Ten spisovatel?“

Mrkám a mhouřím oči proti světlu, pak otáčím hlavu doprava. Mladá žena sedící přes uličku se na mě dívá, tváře jí barví slabý ruměnec.

„Nerada vás obtěžuji, ale viděla jsem, jak si berete skleničku, takže vím, že jste vzhůru. Zrovna čtu tuhle knihu a… no, zkrátka vypadáte jako na fotografii vzadu na obálce.“

Mluví tiše, aby neprobudila Annii. Část mé mysli stále prodlévá se Sárou a mým otcem, marně honí vlákénko významu kamsi do hlubin po temné spirále, ale jiná část už se probírá a nutí mne soustředit se na ženu, která se představuje jako Kate. Je docela pohledná, s lesklými černými vlasy vyčesanými do drdolu, bledou pletí a očima zelené barvy moře, což je poněkud neobvyklá kombinace. Její kostým v barvě námořnické modři je zakázkový a přísně stažené vlasy ji činí o několik let starší, než pravděpodobně je, což je mezi mladými právničkami obvyklý trik. Zaraženě se usměju, odpovím, že jsem to skutečné já, a zeptám se, jestli je právnička.

Usmívá se. „To je na mně tak vidět?“

„Pro lidi z branže určitě.“

Další úsměv, tentokrát jaksi jiný, jako by ji pobavil nějaký soukromý vtip. „Specializuji se na První dodatek k ústavě,“ vysvětluje.

Její přízvuk je slitinou Ivy League v Bostonu a něčeho měkčího. Intelektuálka, která absolvovala Radcliffe, ale letní období trávila daleko od něj. „To zní zajímavě.“

„Někdy. Ovšem rozhodně ne tak zajímavě jako to, co děláte vy.“

„Jsem si jistý, že se v tomto ohledu mýlíte.“

„O tom pochybuju. Před chvílí jsem vás viděla na letišti ve zprávách CNN. Mluvili o Hanrattyho popravě. O tom, že jste zabil jeho bratra.“

Takže cirkus už začal. „Tohle není zcela přesně náplní mého pracovního dne, alespoň už nějaký čas.“

„Vyznělo to, jako by v souvislosti s tou střelbou stále existovaly určité neobjasněné otázky.“ Kate se znovu červená. „Jsem si jistá, že se vám z lidí, kteří se vás ptají na takové věci, dělá nanic, viďte?“

Ano, dělá. „Možná jim ta poprava konečně učiní přítrž.“

„Omlouvám se. Nechtěla jsem vyzvídat.“

„Ale chtěla.“ V kterýkoli jiný den bych ji odbyl. Jenomže si čte jeden z mých románů a dokonce i přemýšlení o případu Texas v. Hanratty je lepší než to, na co jsem myslel já, než mě vyrušila. „To je v pořádku. Všichni rádi vidíme pod povrch věcí.“

„V pořadu Tíha důkazu říkali, že Hanrattyho případ je často citován jako klasický příklad soudního sporu mezi federálními a státními autoritami.“

Přikyvuju, ale neříkám nic. „Spor“ je poněkud mírné slovo. Arthur Lee Hanratty byl bílý rasista, který svědčil proti několika bývalým kamarádům výměnou za imunitu a pohodlné místečko v programu na ochranu federálních svědků. Tři měsíce poté co se stal chráněným svědkem, zastřelil jednoho černocha z Comptonu kvůli hádce na silnici. Uprchl do Los Angeles, připojil se k dvěma svým psychopatickým bratrům a skončili v Houstonu, kde vyvraždili černou rodinu. Při zatýkání zastřelil Arthur Lee policistku, čímž svým bratrům poskytl čas k útěku. Nic z toho se samozřejmě nevyjímalo právě dobře v resumé Johna Portmana, federálního prokurátora, který předtím zaručil Hanrattymu imunitu. Po Hanrattyho dopadení Portman přísahal, že svého bývalého hvězdného svědka usvědčí u federálního soudu v Los Angeles. Můj nadřízený a já (s pomocí tehdejšího prezidenta a nejvýznamnějšího texaského rodáka George Bushe) jsme drželi Hanrattyho v Texasu, kde existovala reálná šance, že za svoje zločiny půjde do cely smrti. Naše justiční vítězství zbavilo Portmana příležitosti pomstít se, ovšem jeho kariéru to nepoškodilo ani v nejmenším, ba naopak, nejdřív se stal federálním soudcem a posléze dokonce ředitelem FBI, kde vládne doposud.

„Pamatuju si, jak se to stalo,“ říká Kate. „Myslím ta střelba v Comptonu. To léto jsem pracovala v Los Angeles a tam se o tom hodně mluvilo. Polovina sdělovacích prostředků z vás udělala hrdinu, druhá polovina monstrum. Říkali, že jste – nu, však vy víte co.“

„Co?“ ptám se, abych otestoval její odvahu.

Chvíli váhá, pak pokračuje. „Říkali, že jste ho zastřelil a pak jste se vymluvil na své dítě, abyste jeho zabití ospravedlnil.“

Co se týče tohoto druhu troufalé zvídavosti, v průběhu let jsem dospěl k pochopení frustrace bojového veterána, ale obvykle na ni reaguju kamenným pohledem, pokud ne zjevnou nevraživostí. Dnešek je ale jaksi jiný. Dnes se nacházím ve stavu změny. Blížící se poprava vzkřísila staré duchy a já zjišťuju, že jsem ochoten mluvit, ne abych ukojil zvědavost té ženy, ale abych si připomněl, že jsem tím prošel. Že jsem udělal správnou věc. Jedinou správnou věc, ujišťuju sám sebe s pohledem upřeným na Annii, která spí vedle mě. Dopíjím poslední doušek skotské a dovoluji sám sobě vzpomínat na zážitek, ze kterého jsem vždycky měl pocit, jako by se stal někomu jinému, nějaké celebritě mezi právníky, oslavované pravým křídlem a hanobené levým.

„Arthur Lee Hanratty po zatčení přísahal, že mě zabije. Řekl to nejméně tucetkrát v televizi. Bral jsem jeho hrozby tak, jako jsem je brával všechny, cum grano salis. Jenomže Hanratty to myslel vážně. O čtyři roky později, v den kdy Nejvyšší soud potvrdil jeho trest, jsme moje žena a já leželi v posteli. V televizi běžely noční zprávy. Sára podřimovala a já si procházel úvodní řeč pro proces s jiným vrahem. Můj nadřízený nechal postavit před dům zástupce šerifa, ale nemyslel jsem si, že mi hrozí nějaké skutečné nebezpečí. Když jsem uslyšel podivný zvuk, myslel jsem, že to nic není. Ze si ‚sedá‘ stavba. Pak jsem to zaslechl znovu. Zeptal jsem se Sáry, jestli to slyšela taky. Prý ne. Řekla mi, abych zhasl a šel spát. Málem jsem to udělal. Bylo to jen o vlásek. Právě z toho teď mívám noční můry.“

„Co vás přimělo vstát?“

Kolem prochází letuška a já jí naznačuju, že bych si dal další skotskou. „Já nevím. Cosi hluboko ve mně mi říkalo, že něco není v pořádku. Vzal jsem z přihrádky v šatníku svou osmatřicítku a zhasl čtecí lampičku. Pak jsem otevřel dveře ložnice a zamířil chodbou k pokoji naší dcery. Annii bylo tehdy pouhých šest měsíců, ale vždycky pokojně spala celou noc. Když jsem otevřel dveře jejího pokoje, neslyšel jsem ji dýchat, ale to mi starosti nedělalo. Někdy se člověk musí naklonit až těsně k dítěti, aby je slyšel, víte? Přešel jsem ke kolébce a naklonil se, abych si ji poslechl.“

Kate je jako očarovaná, naklání se ke mně přes uličku. Beru si od letušky skotskou a polykám doušek. „Kolébka byla prázdná.“

„Kristepane.“

„Policista stál vpředu, a tak jsem se rozběhl k francouzským dveřím v zadní části domu. Když jsem tam přiběhl, neviděl jsem venku nic než prázdnou verandu. Měl jsem pocit, jako bych padal z útesu. Pak mě něco přinutilo otočit se doleva. U francouzských dveří v jídelně stál muž. Tři metry ode mě. Měl v náručí malý uzlíček, jako šišku chleba zabalenou v plátně. Podíval se na mě ve chvíli, kdy sáhl po dveřním knoflíku. Viděl jsem jeho zuby ve tmě a věděl jsem, že se usmívá. Namířil jsem pistoli na jeho hlavu. Začal couvat dveřmi ven a Annii přitom držel před sebou jako štít. Byla tma, třásly se mi ruce a zdravý rozum mě varoval, abych nestřílel. Jenomže já musel.“

Polykám další doušek skotské. Kolem Kateiných zelených duhovek se viditelně rýsuje vykulené bělmo, což jí poskytuje hypertyreoidní vzhled. Dávám ruku dolů a pokládám ji na Anniino rameno. Část toho příběhu stále nedokážu vyslovit. Když jsem viděl ty zuby, cítil jsem únoscovu nadřazenost nade mnou, tak silnou, že mě z ní jímala závrať. Triumf predátora. Nic v mém dosavadním životě na mne nikdy nedolehlo takovým způsobem jako tenkrát strach.

„Byl v polovině cesty ze dveří, když jsem stiskl spoušť. Kulka ho srazila na verandu. Jakmile jsem se dostal ven, uviděl jsem Annii, která tam ležela na betonu, celá zakrvácená. Popadl jsem ji dokonce ještě předtím, než jsem se přesvědčil, zda je ten muž mrtvý. Držel jsem ji v měsíčním světle a strhával z ní oblečení, hledal jsem ránu po kulce. Nevydala ani hlásku. Pak začala ječet jako divoženka. Byl to výkřik hněvu, víte? Ne bolesti. Tehdy jsem pochopil, že je zřejmě v pořádku. Hanratty… kulka ho zasáhla do oka. Umíral. A já nehnul ani prstem, abych mu pomohl.“

Kate konečně zamrká, sérií rychlých mžiknutí, jako člověk, který se probírá z transu. Ukáže dolů na Annii: „To ona je tím dítětem? Ona je Annie?“

„Ano.“

„Bože.“ Poklepe na knihu ve svém klíně. „Už chápu, proč jste toho nechal.“

„Jeden z nich je stále někde venku.“

„Co tím chcete říct?“

„Nikdy jsme nedostali třetího bratra. Občas od něj dostanu pohlednici. Píše, že se těší na den, kdy bude mít příležitost strávit nějaký čas s mou rodinou.“

Zavrtí hlavou. „Jak s tím dokážete žít?“

Pokrčím rameny a vracím se ke své skleničce.

„Vaše žena s vámi necestuje?“ ptá se Kate.

Vždycky se na to musejí zeptat. „Ne. Nedávno zemřela.“

Na Kateině obličeji se začíná střídat sotva postřehnutelná sekvence výrazů, které jsem během uplynulých sedmi měsíců viděl natisíckrát. Sok, rozpaky, soucit, a nepatrná špetka uspokojení, že zdánlivě dokonalý život není koneckonců zas tak dokonalý.

„To mě moc mrzí,“ říká. „Máte na ruce snubní prstýnek. Myslela jsem –“

„To je v pořádku. Nemohla jste to vědět.“

Sklopí zrak před sebe a napije se limonády. Když vzhlédne, její obličej je opět vyrovnaný. Ptá se mě, o čem bude pojednávat má další kniha, a já jí odpovídám obvyklými frázemi, ale ona mě stejně neposlouchá. Tuhle reakci znám taky. Reakce většiny žen na mladého vdovce, především takového, který je očividně solventní a ne právě ošklivý, je stejně přirozená a předvídatelná jako vycházející slunce. Sotva postřehnutelný závan flirtu vyzařuje z Kate jako středověké kouzlo, jenomže já jsem vůči němu v současné době imunní.

Annie se během našeho rozhovoru probouzí a Kate se s ní okamžitě dává do řeči, s překvapivou lehkostí navazuje přátelství. Čas rychle ubíhá a než se nadějeme, už si potřásáme rukama u brány na letišti v Baton Rouge. Po chvíli do ní narazíme znovu u pojízdného pásu se zavazadly, a když Kate volá venku ve svých nanejvýš rozumných teniskách na taxíka, všímám si, jak ji Anniiny oči vážně sledují. Je bolestné být svědkem skutečnosti, jak mou dceru přitahují mladé ženy.

S hraným veselím ji zvedám do náruče a pospíchám k přepážce autopůjčovny Hertz, kde mám chvilkový spor s úředníkem, protože vůz, který jsem si zamluvil, není momentálně k dispozici (třebaže za příplatek deseti dolarů denně si mohu vyzvednout model, který dostupný je) a navíc musím nekonečně dlouho čekat na dětskou autosedačku. Moje nálada se stupňuje od podráždění k hněvu, když tu skleněnými dveřmi, kterými před chvílí vyšla Kate, vchází dovnitř vysoký muž s bílými vlasy a úhledně upraveným bílým vousem.

„Dědo!“ vyjekne Annie. „Tati! Je tady děda!“

„Táto?“ volám udiveně. „Co tu děláš?“

Směje se a míří k nám. „Ty myslíš, že tvoje matka by dovolila, aby si její syn pronajímal vůz na stotřicetikilometrovou cestu domů? Bože chraň.“ Bere Annii v podpaždí, zvedá ji a tiskne si ji k hrudi. „Nazdar, buráčku! Jak se ti líbilo v Disney Worldu?“

„Viděla jsem Ariel! A objala mě Sněhurka!“

„No to je mi jasné, že to udělala! Kdo by si nechtěl obejmout andílka, jako jsi ty?“ Dívá se přes její rameno na mě. Několik nepohodlných okamžiků odolávám pronikavému pohledu muže, který již čtyřicet let hledá nemoci u nemluvných lidí. Jeho postřeh je jako žár z lampy. Pomalu přikyvuju, doufám že mu svým pohledem sdělím jsem v pořádku, táto, a současně pátrám v jeho tváři po vodítcích ke starostem, které jsem dnes ráno slyšel po telefonu z matčina hlasu. Jenomže on umí své emoce až příliš dobře zastírat. Další zvyk z lékařské profese.

„Přijela s tebou máma?“ ptám se.

„Ne, je doma a připravuje večeři, kterou musíš vidět, abys uvěřil.“ Natáhne se ke mně a stiskne mi ruku. „Rád tě vidím, synu.“ Na okamžik zahlédnu za jeho očima náznak čehosi znepokojivého, ale mizí to, když se rošťácky usměje na Annii. „Pojeďme odsud, buráčku! Zbytečně tu spalujeme energii!“

03 KAPITOLA

Můj otec sloužil v šedesátých letech jako armádní lékař v Západním Německu, a právě tam přišel na chuť tmavému pivu a silným autům. Od té doby co si to může dovolit, jezdí ve vozech značky BMW, a jezdí dost rychle. Během deseti minut jsme pryč z letiště a uháníme na sever po dálnici číslo 61. Annie sedí uprostřed na zadních sedadlech, odkud připoutaná do dětské bezpečnostní sedačky obdivuje počítačový displej velikosti malé televizní obrazovky zabudovaný do palubní desky, zatímco táta zas a znovu prochází jeho funkce, potěšený každým radostným zavýsknutím, které jí unikne ze rtů.

Problémy se srdcem, které měl před pár lety, zredukovaly jeho plat, a tak jsem mu loni – k jeho šestašedesátým narozeninám –koupil za honorář z mého třetího románu černé BMW 740i. Když jsem vypisoval šek, připadal jsem si jako Elvis Presley, a byl to zatraceně dobrý pocit. Moji rodiče začínali s holýma rukama a během jediné generace dosáhli díky tvrdé práci a mnoha obětem toho, čemu se kdysi bez pardonu a ironie říkalo „americký sen“. Zasluhují si určité vymoženosti.

Plochá hnědá pole Louisiany rychle ustupují zeleným zalesněným kopcům a někde po naší levici se za hustým pásem lesa vine široká hnědá řeka. Zatím ji ještě necítím, ale už ji tak nějak vnímám, jako sotva postřehnutelné narušení zemského magnetického pole, jako tekutou sílu, která se podílí na utváření okolní krajiny i lidských duší. Stahuji okénko a vdechuji omamnou vůni stromů s tvrdým dřevem, vody v potoce, kudzu, polních květin a sluncem sežehnuté půdy. Soupeřící aromata splývají v opojné gestalt, které byste v Houstonu nenašli, ani kdybyste po čtyřech proseli každou píď půdy.

„Mám zbytečně zapnutou klimatizaci,“ stěžuje si otec.

„Promiň.“ Vytahuju okénko zpátky. „Je to už dlouho, co jsem naposledy cítil vůni tohohle místa.“

„Sakramentsky dlouho.“

„Děda řekl ošklivé slovo!“ volá Annie a dává se do smíchu.

Táta se směje taky, pak sáhne dozadu mezi sedadla a plácne ji po koleni.

Kolem se jako názvy míst dějů z nějakého filmu míhají jeden za druhým staré silniční ukazatele. St. Francisville, kde John James Audubon maloval své ptáky, nyní sídlo jaderné elektrárny, odbočka k nápravnému zařízení v Angole, a konečně hranice státu, označená velkou modrou cedulí u silnice: VÍTEJTE V MISSISSIPPI, MAGNOLIOVÉM STÁTĚ.

„Co je nového v Natchezu?“ ptám se.

Otec zajíždí do levého pruhu a sviští kolem dřevařského náklaďáku naloženého od předního nárazníku až po červený praporek vzadu dřevotřískou. „Jednou je toho pro změnu docela dost. Zdá se, že se u nás bude stavět nová továrna. Což je jen dobře, protože stará továrna na baterie je před zavřením.“

„Jaká továrna?“

„Chemička. Chtějí ji začlenit do nového průmyslového parku u řeky. Jižně od papírny.“

„Už je to hotová věc?“

„Já bych řekl, že bude hotová, až uvidím stoupat kouř z komínů. Do té doby jsou to jen řeči. Jako s těmi kasinovými čluny na řece. Každý druhý měsíc se tu objeví nějaká nová společnost, která mluví o tom, že u nás zřídí další, ale pořád máme jen ten jeden.“

„Co ještě se děje?“

„Cekají nás velké volby.“

„Jaké volby?“

„Budou volit starostu. Poprvé v historii se o tu funkci uchází černý kandidát a má reálnou šanci zvítězit.“

„Ty snad žertuješ. Kdo je to?“

„Shad Johnson. Je zhruba v tvém věku. Jeho rodiče jsou mými pacienty. Neznáš ho, protože ho ještě jako dítě poslali do přípravky na sever. Potom šel na Howardovu univerzitu. Další zatracený právník jako ty.“

„On se chce stát starostou Natchezu?“

„Hrozně. Přestěhoval se sem na jih, jen aby mohl kandidovat. Možná to dokonce vyhraje.“

„Jaký je teď poměr mezi černými a bílými?“

„Myslíš registrované voliče? Padesát jedna ku čtyřiceti devíti, ve prospěch bílých. Černí obvykle mívají nízkou volební účast, ale tyhle volby možná budou jiné. V každém případě jsou pro Johnsona klíčem k vítězství bílé hlasy a asi nějaké skutečně dostane. Pozvali ho, aby vstoupil do klubu rotariánů.“

„Do natchezského klubu rotariánů?“

„Časy se mění, hochu. A Shad Johnson je natolik chytrý, aby toho dokázal náležitě využít. Jsem si jistý, že se s ním co nevidět setkáš. Volby se konají už za pět týdnů. Krucinál, pravděpodobně bude chtít, abys ho svým hlasem podpořil i ty, když uvidí, jaký jsi slavný člověk.“

„Děda řekl další ošklivé slovo!“ ozývá se Annie zezadu. „Ale ne zas tak ošklivé.“

„Co jsem řekl?“

„K-R-U-C-I-N-Á-L,“ odpovídá Annie. „Měl jsi říct do prkýnka.“

Otec se směje a znovu ji plácá po koleni.

„Chci se držet v ústraní,“ říkám tiše. „Tenhle výlet je přísně tajný.“

„Nedělej si přílišné naděje. Už k nám kdosi volal a ptal se po tobě. Těsně před mým odjezdem.“

„Nebyla to moje asistentka Cilla?“

„Ne. Byl to nějaký muž. Zajímal se, jestli jsi už dorazil. Když jsem se zeptal, kdo volá, zavěsil. Podle identifikačního zařízení to bylo ‚mimo uzlový telefonní obvod‘.“

„Pravděpodobně nějaký reportér. Obrátí jih vzhůru nohama, aby mě našli, protože se nehodlám dostavit na Hanrattyho popravu.“

„Uděláme, co bude v našich silách, abychom udrželi tvoje inkognito, ale ta nová šéfredaktorka od novin k nám volala už čtyřikrát a ptala se, jestli bych jí s tebou mohl zařídit interview. Teď, když tu budeš, se takovým věcem asi nevyhneš, aniž by lidé říkali, že nad svým rodným městem ohrnuješ nos.“

Opírám se v sedadle a usmívám se. Nalézt útočiště ve svém rodném městě možná nebude tak snadné, jak jsem si představoval. Pořád to ale bude lepší než v Houstonu.

Natchez je ze všech amerických měst jako žádné jiné, jako by existovalo téměř mimo čas, což je přesně to, co teď s Annií potřebujeme. V určitých ohledech jako by ani nepatřilo do Mississippi. Nemá žádné typické náměstí, které ze svého podstavce přehlíží osamělý vojín Konfederace, ani plochý, ničím neohraničený horizont Delty nebo provinční zákony proti pornografii. Jako nejstarší město na řece Mississippi stojí Natchez bělostný a starobylý na vrcholu kolmého sprašového útesu šedesát metrů vysokého, jako drahokam v konině přístavů pro kolové parníky z devatenáctého století. Kam až má paměť sahá, počet jeho obyvatel nepřesáhl pětadvacet tisíc, ale po obdobích, kdy mu střídavě vládli Indiáni, Francouzi, Britové, Španělé, Konfederáti a Američané, je jeho charakter kosmopolitnější než u desetkrát větších měst. V New Orleansu jsou části, které mi Natchez připomínají, ovšem jen části. Do Půlměsícového města již dávno dorazil duch moderní doby, který‘ navždy pozměnil jeho tvář. Natchez, o tři sta kilometrů dál na sever po řece, jako by existoval v časové bublině, které se stále daří vyhýbat homogenizujícím vlivům současnosti.

V roce 1850 se Natchez chlubil více milionáři než kterékoli jiné město ve Spojených státech včetně New Yorku a Filadelfie. Zbohatli na bavlně, která se hrnula jako bílé zlato ven z okresu do přádelen v Anglii. Jejich plantáže se táhly na kilometry daleko od obou stran řeky Mississippi, a plantážníci, kteří je spravovali, si postavili domy, ve srovnání s nimiž vypadala Tara Margaret Mitchellově jako chudičký příbytek. Zatímco jejich otroci dřeli na polích, princové této nové aristokracie posílali své syny na Harvard a dcery ke královským dvorům do Evropy. Nahoře na útesu pořádali plesy, otevírali knihovny a kultivovali nové druhy bavlny; o šedesát metrů níž, v pověstné městské čtvrti Pod kopcem, pořádali koňské dostihy, obchodovali s otroky, pili, děvkařili a karbanili, rozvíjeli tradici volnomyšlenkářství, která přežívá do dnešních dnů, a upevňovali pověst města jako černé ovce ve státě známém svými chudobnými okresy.

V důsledku topografické shody okolností ponechala občanská válka Natchez nedotčený. Jeho útes velel spíš rovnému úseku řeky než ohybu, a tak se bodem kritického říčního střetu stal Vicksburg, což toto město odsoudilo k obléhání a záhubě, zatímco nijak nechráněný Natchez vytěžil to nejlepší z pokojné unionistické okupace. Takto se vlastně společně se Savannah a Charlestonem stal jedním z půvabné historické trojice měst, v podstatě jediných na jihu, která válku přežila, aniž by nějak utrpěla jejich krása.

To, co nedokázala válka, se podařilo květopasu bavlníkovému, a na přelomu století kleslo město do hluboké deprese. Zůstalo sedět na svém útesu jako hmyz v kusu jantaru a jeho nádherné domy pomalu chátraly, a to až do třicátých let devatenáctého století, kdy začaly dámy ze společenské smetánky znovu otevírat velké domy pro veřejnost při každoročních slavných rituálech zvaných Pouti. Peníze, které při nich utržily, jim umožnily zrestaurovat staré domy do jejich předválečné okázalosti, a brzy do tohoto živoucího muzea starého Jihu začali po tisícovkách proudit Yankeeové a Evropané.

V roce 1948 byla prakticky pod městem nalezena nafta, a nastal jeho druhý rozmach. Černé zlato nahradilo bílé a po azalkami lemovaných ulicích se opět přes noc procházeli milionáři, natolik poblouznění blahobytem, jako by právě vystoupili ze stránek románů Scotta Fitzgeralda. Vyrostl jsem uprostřed tohoto rozmachu a těžil jsem z hojnosti, kterou produkoval. Jenomže než jsem ukončil studia práv, i naftařskému průmyslu již odzvonil umíráček. Natchez začal přežívat jen díky příjmům z turistického rachu a státním dotacím, s čímž se jen velmi těžko smiřovali jeho hrdí obyvatelé, kteří se nikdy předtím nemuseli snažit soupeřit s továrnami Severu nebo se podbízet státu, jehož součástí byli jen jmenovitě.

„Co je to?“ ptám se a ukazuju na čilý stavební ruch daleko na jih od místa, kde si pamatuju nějaké domy.

„Bílý útěk,“ odpovídá otec. „Všichni se stěhují na jih. Podívej, tamhle stavějí další.“

Za úzkým pruhem dubů a borovic se zhmotňuje seskupení domů, které mi připomínají spíš předměstí Houstonu než romantické městečko, co nosím ve vzpomínkách. Pak ale zahlédnu Máminu sukni a ucítím v hrudi ujišťující vlnu dobrého pocitu, že všechno je tak, jak má být. Sukně je restaurace postavená ve tvaru dobrácké černošské mámy v široké červené sukni a pestrém bavlněném šátku, pomalované podle vzoru Hattie McDanielové z románu Odváté větrem. Stojí si na vrcholu svého kopce jako obří panenka, laskavě kynoucí cestovatelům, aby se občerstvili v útulném prostoru pod kopulí jejích sukní. Každý, kdo tohle místo ještě nikdy neviděl, nevyhnutelně zpomalí a vykulí oči; Brown Derby v L. A. vypadá ve srovnání s Máminou sukní prozaicky.

Auto vyjíždí po silnici vzhůru na vysoký útes, až se zdá, jako by na něm přímo balancovalo, zatímco pod námi se prostírá oceán zelených vrcholků stromů, táhnoucí se západním směrem do nekonečna. Za řekou se prostírá naplavená planina Louisiany, tak hluboko pod výšinami Natchezu, že přítomnost člověka v tom směru potvrzuje jen chochol kouře z papírny. Vůz se přehoupne přes vrchol a začíná dlouhý sestup dolů do města. Míjíme Svatého Štěpána, přípravku určenou výlučně pro bílé, kam jsem chodil i já, a tucet krámků, které vypadají úplně stejně jako před dvaceti lety. Na křižovatce silnic 61 a 84 stojí Všeobecná nemocnice Jeffersona Davise, oficiálně známá svým politicky správným názvem, ovšem pro lékaře z generace mého otce a pro stovky dalších lidí, jak bílých, tak černých, kteří tam pracovali nebo se tam narodili, je to odjakživa jenom „Jef?‘.

„Všechno tu vypadá úplně stejně,“ říkám si polohlasem.

„Je to stejné a není,“ odpovídá otec.

„Co tím myslíš?“

„Však uvidíš.“

*****

Moji rodiče stále žijí ve stejném domě, kde jsem vyrůstal. Zatímco ostatní mladí odborníci se odstěhovali do novějších čtvrtí, restaurovaného viktoriánského pozlátka, nebo dokonce koloniálních paláců dole ve městě, můj otec tvrdohlavě tíhne ke knihovně z jasanového dřeva, kterou přistavěl k rozložitému předměstskému domu zakoupenému v roce 1963. Kdykoli matka pocítila nutkání přestěhovat se do okázalejších prostor, přistavěl něco k již existující struktuře, čímž jí poskytl prostor, který podle svého tvrzení naléhavě potřebovala, a dekorační projekt, na němž si mohla vybíjet své záchvaty energie.

BMW se blíží k domu a já si v duchu představuju svou matku, která na nás čeká uvnitř. Vždycky chtěla, abych dosáhl úspěchu ve „větším světě“, ovšem skutečnost, že jsme se se Sárou usadili až v Houstonu, jí zlomila srdce. Sedm hodin jízdy autem je přece jen příliš dlouho, než aby k nám mohla jezdit na pravidelné návštěvy, a létání máma nesnáší. Přesto je pouto mezi námi takové povahy, že vzdálenost prakticky nic neznamená. Jako malému klukovi mi lidé vždycky říkali, že jsem se vyvedl po tátovi, že jsem podědil „jeho rozum“. Ovšem mé matce je vlastní ona poněkud vzácná kombinace kvantitativní přizpůsobivosti a intuitivní imaginace a já měl to štěstí, že jsem ji zdědil po ní.

Otec vypíná motor a rozepíná popruhy Anniiny bezpečnostní sedačky. Při vyndávání zavazadel z kufru si všimnu stínu nehybně stojícího za zataženou záclonou v jídelně. Moje matka. Pak se za záclonou pohne ještě jeden stín. Kdo je to tam s ní? Moje sestra to být nemůže. Jenny pracuje jako hostující profesorka na Trinity College v irském Dublinu.

„Kdo je to u nás?“ ptám se.

„Počkej a uvidíš,“ odpovídá otec tajnůstkářsky.

Položím dva kufry na verandu a vracím se k autu pro Anniin batoh. Když k verandě dojdu podruhé, moje matka už stojí v otevřených dveřích. Jediné, čeho si všimnu, než se postaví na špičky a přitáhne mě k sobě do náruče, je to, že si přestala barvit vlasy. Její šediny jsou pro mě tak trochu šok.

„Vítej domů,“ šeptá mi do ucha. Odtahuje se ode mě, ale dál mi tiskne paže a přejíždí mě káravým pohledem. „Pořád nejíš. Jsi v pořádku?“

„Já nevím. Zdá se, že Annie se nedokáže vyrovnat s tím, co se stalo. A já netuším, jak jí mám pomoct.“

Tiskne mi paže silou, kterou jsem nikdy neviděl selhat. „Od toho jsou tu babičky. Všechno bude v pořádku, uvidíš. Začne se to lepšit už od této chvíle.“

Moje matka je v třiašedesáti letech stále krásná, třebaže ne takovým tím jemným půvabem, o kterém se píše v milostných románech plných magnolií a mušket. Pod opálenou pletí a šaty od Donny Karan jsou kosti, šlachy a humor dívky, která absolvovala výstup po společenském žebříčku z klubu 4-H do Zahradního klubu, aniž zapomněla na své kořeny. Dokáže pořádat čajový dýchánek s královskou vznešeností a nedopustit se přitom žádného faux pas, ale na druhé straně umí stejně snadno zakroutit krkem strakaté slepici, zbavit zabitého čuníka štětin nebo usmrtit jedovatého ploskolebce ostřím motyky. Právě tato její houževnatost mi teď dělá starosti.

„Mami, co se děje?“ ptám se tiše. „Do telefonu –“

„Pššt. Promluvíme si o tom později.“ Mrkáním zahání z očí slzy, pak mne strká do domu a bere si z otcovy náruče Annii. „Tady je můj sladký andílek! Pojďme si dát večeři. Tentokrát žádnou ošklivou brokolici!“

Annie vyjekne vzrušením.

„Někdo tu na tebe čeká, Penne,“ říká máma.

Odnáším kufry dovnitř. Široký vstupní prostor haly navazuje na jídelnu. Když vidím, kdo na mě uvnitř čeká, srdce se mi rozbuší radostí. Vedle dlouhého stolu v jídelně stojí černá žena stejně vysoká jako já, ale bezmála o padesát let starší. Její ústa se zeširoka usmívají a v očích jí svítí radostná světýlka.

„Ruby!“ vykřiknu. Pokládám kufry na podlahu a běžím k ní. „Co tady proboha…?“

„Dnes má volný den,“ vysvětluje matka za mnou. „Volala jsem jí, abych se poptala, jak se jí vede, a když Ruby slyšela, že přijedeš na návštěvu, nedala jinak, než aby ji Tom vyzvedl, že tě chce vidět.“

„A taky to vnoučátko,“ říká Ruby a ukazuje na Annii v Peggyině náruči.

Láskyplně starou ženu objímám. Mám pocit, jako bych svíral v náručí raneček tenkých hůlek. Ruby Flowersová k nám přišla pracovat v roce 1963 a až na jednu životu nebezpečnou nemoc nikdy nezmeškala jediný pracovní den, dokud ji artritida nepřiměla o třicet let později zvolnit tempo. Dokonce i tehdy prosila mého otce, aby jí píchal steroidové injekce, které by jí umožnily pokračovat v její „těžké práci“ – žehlení a gruntování –, ale on to odmítl. Místo toho jí nadále dával plný plat, ale omezil její práci na štupování ponožek, přepírání menších množství šatstva a sledování mýdlových oper v televizi.

„Moc mě mrzí to s vaší ženou,“ říká Ruby. „Kromě ztráty děcka je to ta nejstrašnější věc, co může člověka potkat.“

Objímám ji ještě jednou.

„A teď me nechte, až se na to děvčátko podívám. Pojď sem, dítě!“

Říkám si, jestli si Annie bude Ruby pamatovat, nebo bude mít ze staré ženy strach, i kdyby si na ni vzpomněla. Mělo mě napadnout, že se nic takového stát nemůže. Z Ruby Flowersové nevyzařuje nic, co by mohlo vyděsit malé dítě. Je jako dobrotivá čarodějka z afrického lidového vyprávění a Annie k ní jde bez sebemenšího ostychu.

„Uvařila jsem tvýmu tátovi jeho oblíbenou večeři,“ říká Ruby a pevně k sobě Annii tiskne. „A po dnešku to bude i tvoje oblíbená!“

Středu stolu trůní velký talíř vysoko navršený kousky dozlatova opečeného kuřete na paprice. Snad tisíckrát jsem pozoroval Ruby, jak kuře na tento způsob připravuje, a nikdy nepoužila víc než jen sůl, sladkou papriku, mouku a koření Crisco. S těmito čtyřmi ingrediencemi dosáhne chuti a textury, které by se nedokázal přiblížit ani ten nejlepší kuchař Harlanda Sanderse. Beru si křidýlko a zakusuju se do bílého masa. Křupavé zvenčí a jemné uvnitř mi exploduje v ústech s omamnou povědomostí.

„Jdi tatínka plesknout po ruce!“ volá Ruby se smíchem a Annie ji poslechne. „Sedněte si a budete jíst jaksepatří. Přinesu vám ledovej čaj.“

„Přinesu ho sama,“ nabízí se matka a míří do kuchyně, než tam Ruby stačí odejít. „Nandej si na talíř, Ruby. Dnes večer jsi naším hostem.“

Naše rodina se modlí před jídlem jenom na Den díkůvzdání a na Vánoce a i tehdy je to pouhá formalita. Ovšem když máme na večeři Ruby, nikdo se neodvažuje sáhnout po vidličce.

„Mohla by ses za nás pomodlit, Ruby?“ ptá se otec.

Stará žena vrtí hlavou, oči jí uličnicky svítí. ‚Já bych byla radějc, kdybyste to udělal vy, doktore Cagei. Už jsem vás slyšela, jak jste se modlil. Byla to krásná modlitba.“

Třicet osm let praktikování medicíny oprostilo mého otce od svazujícího religiózního krunýře, který na něj navlékli v baptistických kostelích jeho mládí. Ovšem když na něj naléháte, dokáže pronést řeč, která si svým květnatým stylem nezadá s kázáním toho nejzanícenějšího duchovního. Zdá se, že teď má v úmyslu pronést jednu z nich, s lehce ironickým podtextem pro moje pobavení, ale matka ho zaráží dotekem ruky. Sklání hlavu a všichni u stolu ji následují.

„Pane,“ říká, „je to už dlouho, co jsme ti v tomto domě vzdávali díky. Dnes večer ti děkujeme za návrat našeho syna, který byl až příliš dlouho pryč. Vzdáváme ti dík za Annu Louise Cageovou, naši krásnou vnučku, a modlíme se, abychom jí dokázali přinést tolik štěstí, kolik ho ona každý den dává nám.“ Odmlčí se v krátké přestávce, která soustředí pozornost všech přítomných. „Také svěřujeme do tvé péče duši Sáry Louise Cageové a modlíme se, aby navěky prodlévala ve tvém milosrdenství.“

Beru pod stolem Annii za ruku a tisknu ji.

„Nepředstíráme, že chápeme, co je to smrt,“ pokračuje matka tiše. „Prosíme tě jen o to, abys umožnil této mladé rodině uzdravit se a vyrovnat se ztrátou. Tento dům je plný lásky a my pokorně žádáme o milost ve tvém jménu. Amen.“

Když v ozvěně říkáme „amen“, otec a já se podíváme jeden na druhého přes stůl, dojati matčinou vášní, třebaže nikoli tématem její promluvy. Co se týče náboženské víry, jsem pravý syn svého otce, a když mnou zatřepete ve čtyři ráno a položíte mi otázku, zda jsem věřící, odpovím, že nevěřím ve spravedlivého Boha ani žádné jiné božstvo. Byly časy, kdy bych za takovou víru dal cokoli, za přesvědčení, že někde ve vesmíru existuje boží spravedlnost. Celit Sářině smrti bez ní pro mě bylo existenčním křestem ohněm. Útěcha, kterou dokáže poskytnout víra v posmrtný život, byla patrná v nemocničních čekárnách a na chemoterapeutických odděleních, kde se mě pacienti a členové rodin bez ostychu ptali, zda jsem byl spasen. Vždycky jsem se usmál a přikývl, abych se vyhnul planým filozofickým argumentům, které by nikomu neprospěly, a divil jsem se, zda je tento přístup typický čistě pro jižanské nemocnice. Na americkém severozápadě pacientům nejspíš nabízejí magické krystaly nebo seznamy alternativních léčitelů. Nelituji však, že Sára vštěpovala Annii náboženské vzdělání. Někdy je představa její matky v Nebi tím jediným, co mou dceru ochraňuje před zoufalstvím.

Zatímco otec podává kolem mísy se zelenými hořčičnými výhonky, strouhaným sýrem a pivními plackami, ožívá ve mně nezvána další vzpomínka. V jednu chladnou hodinu nad ránem, když jsem seděl vedle Sářina nemocničního lůžka, jsem najednou padl na kolena a prosil Boha, aby ji zachránil. Slova se mi formovala v mysli bezděčně, spojená k sobě podivnou barokní konvenčností: Já, který v tebe nevěřím od svého dětství, který jsem nepřekročil práh kostela na bohoslužbu od třinácti let, který od rozumného věku nevyznávám nic většího než člověka nebo přírodu, žádám tě ve vší pokornosti, abys ušetřil život této ženy. Nechci to kvůli sobě, ale kvůli dítěti, které nejsem schopen vychovávat sám. V okamžiku, kdy jsem si uvědomil, co dělám, jsem přestal a vstal jsem. Ke komu jsem to vůbec promlouval? Víra je něco, co buď máte, nebo nemáte, a předstírat, že ji máte, v naději, že se vám tím dostane rozhřešení či pomoci na poslední chvíli od bytosti, jejíž existenci jste popírali celý život, odporuje všemu, čím jsem. Nikdy jsem nestavěl sám sebe nad Boha. Prostě jen nejsem schopen nalézt v sobě schopnost věřit v něj.

A přesto, když Sára zemřela, v mé mysli zakořenilo temné semínko. Třebaže je iracionální, nedává mi pokoj hluboce znepokojivá myšlenka: že té noci, kdy z mé ztrápené mysli probleskla k životu modlitba, mi byla udělena šance mimo tuto dočasnou světskou říši, a já ji nevyužil. Že jsem byl zkoušen a shledán nevyhovujícím. Moje racionální mysl mi říká, že jsem byl věrný sám sobě a vydržel jsem bolest, tak jako se musí vydržet všechna bolest – sám. Jenomže srdce mi říká něco jiného. Od toho dne mne pronásleduje primitivní podezření, že v nějaké vesmírné účetní knize, v nějakém zaprášeném svazku karmických zásluh a dluhů byl Sářin život na základě mého počínání zapsán o něco pozitivněji.

„Co je, tati?“ ptá se Annie.

„Nic, broučku.“

„Ty pláčeš.“

„Penne?“ říká moje matka a napolo vstává ze židle.

„Jsem v pořádku,“ ujišťuju ji a utírám si oči. „Prostě jsem rád, že jsem tady, to je všechno.“

Ruby se ke mně natahuje a pokládá artritidou zkroucenou ruku přes moji. „Měl jste sem přiject už před sedma měsícema. Víte přeci, kde je váš domov.“

Přikyvuju a zaměstnávám sám sebe nožem a vidličkou.

„Vy totiž moc přemejšlíte, než abyste moh zůstávat sám,“ dodává Ruby. „Vždycky jste to tak dělal.“

„Amen,“ souhlasí otec. „A teď se pusťme do jídla, než se ozve můj bzučák.“

„Během dnešní večeře nezazvoní,“ říká Ruby s tichou jistotou. „S tím si nedělejte starosti.“

„Vyndala jsi z něj baterie?“ ptá se otec a kontroluje pager.

„Prostě to vím,“ říká Ruby. „Vím to.“

Věřím jí.

*****

Moje matka a já sedíme proti sobě přes pult kuchyňské linky, pijeme víno a dáváme pozor, zda neuslyšíme motor otcova auta na příjezdové cestě. Odjel už po večeři, aby odvezl Ruby zpátky do černošské čtvrti na severu města, ale uložit Annii do postele mi trvalo většinu času, který měl podle mého předpokladu strávit mimo domov.

„Mami, když jsi se mnou mluvila po telefonu, něco jsem vycítil. Musíš mi říct, co se děje.“

Podívá se na mě přes okraj své sklenice. „Dělám si starosti o tvého otce.“

Mám pocit, jako by se mi do srdce zabodávala ledová střepina. „Snad nejde o další blokádu věnčitých tepen?“

„Ne. Myslím, že Toma někdo vydírá.“

Jsem ohromen do němoty. Nic, co by mohla říct, by mě nedokázalo víc překvapit. Můj otec je natolik bezúhonný a poctivý člověk, že ta myšlenka zní naprosto absurdně. Tom Cage je novodobý Atticus Finch, nebo se mu alespoň přibližuje natolik, jak se jen člověk může k tomu jižanskému ideálu z psích dnů dvacátého století dostat.

„Co udělal? Chci říct, čeho se dopustil, že ho kvůli tomu může někdo vydírat?“

„To mi neřekl.“

„Jak v tom případě víš, že jde o vydírání?“

Zpraží mé pochybnosti pohledem. Peggy Cageová ví o svém manželovi a dětech víc, než o sobě víme sami.

„Dobrá tedy, kdo ho vydírá?“

„Myslím, že to asi bude Ray Presley. Vzpomínáš si na něho?“

Cítím, jak mi naskakuje husí kůže na předloktích. Ray Presley byl léta pacientem mého otce a nikdy jsem se nesetkal s člověkem, ze kterého by šel větší strach, dokonce ani v soudních síních Houstonu. Narodil se v Jones County, jedné z nejdrsnějších oblastí Mississippi, odkud se v dospělosti odstěhoval na jih Louisiany, kde údajně pracoval jako najatá gorila pro neworleanského zločineckého bosse Carlose Marcella. Později se stal policejním důstojníkem v Natchezu a při výkonu služby uplatňoval osvědčené metody z práce pro mafiány. Byl brutální, vychytralý a jeho specialitou byl „rázný výslech“. Mimo pracovní dobu brousil po periferii natchezské podnikatelské smetánky, vykonával různé služby pochybné legálnosti pro bohaté občany, pomáhal jim napravovat pracovní či rodinné problémy takového rázu, na který nestačila konvenční opatření. Když jsem studoval na střední škole, Presleyho obvinili z distribuce drog a Odkroutil si trest v Parchmanově věznici, kde to k všeobecnému překvapení přežil. Po svém propuštění se soustředil výlučně na „soukromou bezpečnostní práci“ a povídalo se o něm, že zavraždil přinejmenším tři lidi pro peníze, všechny z jiného okresu.

„Co by mohl mít Ray Presley na tátu?“

Matka odvrací pohled. „Tím si nejsem jistá.“

„Musíš mít alespoň nějakou představu.“

„Obávám se, že to má něco společného spíš se mnou než s tvým otcem. Právě proto Tom zřejmě nemá odvahu poslat Presleyho k čertu. Myslím, že se to týká mojí rodiny.“

Oba rodiče mé matky zemřeli už před lety, a její sestra se – po dvou bouřlivých manželstvích – nedávno provdala za bohatého chirurga na Floridě. „Co by mohl Presley vědět o tvé rodině?“

„Nejsem si tím jistá. A i kdybych to věděla, musel by ti to říct Tom sám. Pokud to neudělal –“

„Jak vám můžu pomoct, když nevím, co se děje?“

„Tvůj otec je hrdý člověk. To přece víš.“

„Jakou má ta jeho hrdost cenu?“

„Zdá se, že přes sto tisíc dolarů.“

Žaludek se mi převrací, jako bych padal dolů temnou šachtou. „Ty si děláš legraci.“

„Kéž by tomu tak bylo. Je zřejmé, že Tom raději přijde na mizinu, než by nám řekl, co se děje.“

„Mami, to je šílené. Proč si myslíš, že je to Presley?“

„Tom o něm poslední dobou mluví ze spaní. Asi před pěti měsíci začal méně jíst a hubne. Pak mi volal Bill Hiatt z banky. Odkašlávat si a snažil se to zlehčovat, ale nakonec z něj vypadlo, že Tom vybírá velké částky.“

„Nu, to musí přestat. Mě nezajímá, co udělal. Já ho z toho dostanu. A Presley půjde za mříže za vyděračství.“

Směje se, ale z jejího hlasu zaznívá podtón hysterie.

„Co je?“

„Ray Presley si kvůli vězení starosti nedělá. Umírá na rakovinu.“

To slovo je jako šváb lezoucí přes mé bosé chodidlo.

„Což se nám jen hodí,“ pokračuje matka ironickým tónem, „ale ne zas tak docela. On si totiž dává hezky načas. Vídám ho venku na ulici a vůbec mi nepřipadá nemocný. Až na vlasy. Je teď holohlavý. Ale pořád vypadá, že by mohl krotit divoké býky.“

Vyskakuju při zvuku garážových vrat. Matka mávne rukou, pak tiše přechází kuchyni, jako by se vznášela na magnetickém polštáři, a mizí v hale. O chvíli později vchází kuchyňskými dveřmi otec. Obličej má ztrhaný a unavený.

„Říkal jsem si, že na mě asi budeš čekat.“

„Tati, musíme si spolu promluvit.“

Obavy jako by prosakovaly přes póry v jeho tváři. „Dej mi chvilku, ať si naleju skleničku. Pak za mnou přijď do knihovny.“

04 KAPITOLA

Kdykoli si žádaly řešení závažné problémy – ať už se týkaly zdraví, rodiny, peněz, manželství –, byla místem, kde se to odbývalo, knihovna. A přesto moje pozitivní pocity z této místnosti daleko převyšují mé obavy. Jasanem obložená knihovna je natolik součástí identity mého otce, že s sebou nosí její vůni, kamkoli jde – aroma ušlechtilého dřeva, doutníkového kouře, stárnoucí kůže a whisky. Jako syn narozený rodičům z dělnické třídy utratil první opravdové peníze, které si vydělal, na to, aby postavil tuhle místnost a zaplnil ji knihami. Od Aristotela k Zarathustrovi a vším mezi nimi, se zvláštním důrazem na vojenské akce občanské války. Připadám si tady víc doma než kdekoli jinde na světě. V této místnosti jsem se vzdělával, objevoval svůj dar jazyka, dozvídal se, že větší svět se prostírá nikoli za oceány, ale v lidské mysli a srdci. Léta strávená v této knihovně mi zjednodušila studium na právnické fakultě a umožnila mi, či spíš mě přiměla, stát se spisovatelem.

Otec vstupuje druhými dveřmi. Svírá v ruce skleničku s bourbonem, natolik tmavým, že mi to dělá starosti. Každý si sedáme do jednoho z kožených křesel, která jsou rozmístěna v klasickém buržoazním stylu: vedle sebe čelem k televizoru. Odštípne špičku Partagasu, oblízne koneček, aby se nedrolil, a zapálí si doutník dřevěnou zápalkou. K trámovému stropu začíná pomalu stoupat obláček namodralého kouře.

„Tati, já –“

„Dovol, ať začnu sám,“ říká se zrakem upřeným přes místnost na svou sbírku životopisných knih, většinou prvních vydání. „Synu, v životě každého člověka nastane okamžik, kdy si uvědomí, že lidé, kteří ho od dětství vychovávali, nyní potřebují – ať už jsou si toho vědomi či ne –, aby jim oplatil službu.“ Přestane popotahovat z Partagasu. „Ty si s něčím takovým zatím nemusíš dělat starosti.“

„Tati –“

„Čímž ti laskavě sděluji, aby sis hleděl svého, Penne. Jste tu s Annií vítáni na příštích padesát let, pokud tu hodláš zůstat, ovšem nebudeš strkat nos do mých soukromých záležitostí.“

Opírám se v křesle a přemítám, zda dokážu otcově prosbě vyhovět. Na základě toho, co mi řekla matka, si myslím, že to asi nezvládnu. „Co na tebe Ray Presley má, tati?“

„Tvoje matka příliš mluví.“

„Dobře víš, že to není pravda. Myslí si, že máš problémy. A já ti můžu pomoct. Pověz mi, co na tebe Presley má.“

Vezme si svou skleničku, dlouze se napije, zavře oči z anestetického žáru bourbonu. „To neudělám,“ říká tiše.

Nerad mu kladu další otázku – doufal jsem, že tohle téma nebudu muset nikdy v životě znovu nadnést –, ale musím to udělat. „Je to něco podobného tomu, co jsi udělal pro Sáru? Pomohl jsi někomu na samém konci?“

Můj otec si povzdechne jako člověk, který žije už tisíc let. „To jsou výjimečné situace. Když utrpení dosáhne takového stadia, rodina se natolik zoufale snaží zbavit svého drahého v posledních hodinách bolesti a hrůzy, že k tobě vzhlížejí jako k božímu nástroji.“

Pije a upírá přitom zrak na své knihy, ztracen v úvahách o něčem, co se nemohu ani dohadovat. Hodně za těch osmnáct let, co jsem pryč z domova, zestárl. Vous už dlouho nemá v barvě pepř a sůl, ale stříbřitě bílý. Jeho pleť je bledá a plná stařeckých skvrn, klouby má oteklé psoriatickou artritidou. Je šestnáct let po trojitém by-passu a nedávno absolvoval operaci, při které mu implantovali dvě svorky k zabezpečení průchodnosti srdečních cév. Tohle všechno – fyzické neduhy vážnější než u většiny jeho pacientů – snáší s rezignací Jóba. Rána, díky níž zestárl nejvíc, ta, která se nikdy zcela nezhojila, je rána na duši. A vzešla z rukou člověka.

Když jsem byl studentem prvního ročníku na Ole Miss, na mého otce podali žalobu za zanedbání lékařské péče. Žalobce k tomu neměl pražádný důvod; jeho otec zemřel neočekávaně, zatímco byl v péči mého otce a pěti specialistů. Bylo to jedno z těch nejasných úmrtí, která pobilionkráté dokazují, že medicína zkrátka není exaktní věda. Otec, stejně jako zbytek lékařské komunity, byl ohromen, když tento případ vzal „soudce“ Leo Marston, nejprominentnější právník ve městě a bývalý generální prokurátor státu Mississippi, a dohnal jej až do krajnosti. Nikdo však nebyl šokován víc než já. Leo Marston byl otcem dívky, se kterou jsem chodil na střední škole a na niž stále myslívám – víc než je zdrávo. Důvod, proč tak zuřivě napadl mého otce, se vymykal mému chápání. Jenomže on to opravdu udělal. V maratonu právnických procedur, táhnoucím se čtrnáct měsíců, honil mého otce justičním systémem s pomstychtivostí, která vyděsila celé město. Nakonec byl otec porotou jednohlasně zproštěn viny, ale do té doby již byla škoda napáchána.

Pro lékaře ze staré školy není medicínská praxe profesí nebo dokonce uměním; je to trvalá existenční vášeň. V období krize se chudobným rodičům narodí nadaný chlapec. Od dětství musí pracovat a přispívat svými skrovnými výdělky na obživu rodiny. Tváří v tvář bídě je svědkem strádání a nemocí. Díky svému nadání získává stipendium na univerzitní studia, ale přesto musí nadále tvrdě pracovat, aby pokryl veškeré studijní výlohy. Nakonec podepíše smlouvu s armádou, která zaplatí jeho lékařské vzdělání výměnou za léta vojenské služby. Po absolvování lékařské fakulty s vynikajícím prospěchem si neklade otázku jako dnes každý student medicíny: na co bych se chtěl specializovat? Je připravený jít hned pracovat. Začít ošetřovat pacienty. Vydělávat na živobytí.

Dvacet let praktikuje medicínu, jako by pacienti byli členy jeho rodiny. Dopouští se malých chyb; je to jen člověk. Ale za dvacet let praxe se neobjeví jediná stížnost lékařské komise ani proti němu není uplatněn jediný nárok na odškodnění. Jeho pacienti ho mají rádi a tato láska je chlebem jeho života. Být obviněn ze zločineckého zanedbání lékařské péče vedoucího k úmrtí pacienta ho šokuje stejně, jako když obviní válečného hrdinu ze zbabělosti. Pomluvy se šíří společenstvím jako mor – a první padá za vlast pravda. Důvěra ve správnost jeho počínání je zpočátku neotřesitelná, ale po měsících donekonečna opakovaných obvinění v něm začínají hlodat pochybnosti. Celý život vynikajících pracovních výsledků jako by neměl žádnou váhu v porovnání s jediným nepodloženým obviněním. Úsměvy na ulici mu připadají strojené, pozdravy sousedů chladné. Neúnavně se na něm podepisuje bezohledný stres, což nakonec vede k infarktu myokardu, který stěží přežije.

O šest týdnů později začíná proces. Pro otce je to jako vstoupit do oka hurikánu. Moc nad jeho existencí spočívá v rukou právníků, lidí s temnými motivy a mrzkými taktikami. Zkušení svědkové zas a znovu potvrzují správnost každého jeho rozhodnutí. On sám sedí na lavici svědků, pohaněn před svou rodinou, přáteli a společností, křížově vyslýchán, jako by to byl vrah malých dětí. Když ho porota zprostí obvinění, nemá z toho žádnou radost. Připadá si jako člověk, který přišel o obě nohy a řekli mu, aby byl rád, že zůstal naživu.

Ze by současné vydírání nějak souviselo s tím neblahým případem? Nikdy jsem nepochopil důvod nenávistného útoku LeaMarstona, a vždycky jsem měl pocit, že můj otec – což pro něj bylo netypické – přede mnou něco tají. Matka věří, že za vydíráním stojí Ray Presley a já si vzpomínám, že soudce Marston si Presleyho během mého studia na střední škole často najímal na „bezpečnostní práci“, což ve volném překladu znamenalo, že fungoval jako neoficiální hlídač Marstonovy dospívající dcery Olivie, do které jsem byl bláznivě zamilovaný. Vzpomínám si na večery, kdy Presleyho náklaďáček zastavil u jakékoli hospody, kam jsme my mladí chodívali, a jeho řidič s dlouhým hubeným obličejem zamračeně vyhlédl z okénka, aby se ujistil, zda se Livy nedostala do žádných vážných problémů. Jednoho večera Presley dokonce zastavil za mým autem v lese a začal zvenčí bušit na okénko, čímž vyděsil Livy i mě. Stále si pamatuju jeho obličej hledící do kruhu vymazaného v zamlženém skle, kterým jsem se chtěl podívat ven, na jeho svítící fretkovité oči, které upíral na zadní sedadlo, aby se popásl pohledem na obnažené Livy. Ten chtíč v jeho očích…

„Má to něco společného s Leem Marstonem?“ ptám se tiše.

Otec se trhnutím probírá ze svého zadumání. Dokonce i dnes má soudcovo jméno moc ublížit mu. „S Marstonem?“ opakuje v ozvěně. „Proč si to myslíš?“

„Je to jedna z mála věcí, které jsem o tvém životě nikdy nepochopil. Proč si na tebe Marston tak zasedl.“

Vrtí hlavou. „Sám jsem nikdy nepochopil, proč to udělal. Nedopustil jsem se ničeho špatného, což muselo být zřejmé kterémukoli lékaři. Porota to díky bohu viděla taky.“

„Od té doby jsi o tom nic neslyšel? O tom, proč ten případ vzal a proč se ti tak snažil ublížit?“

„Abych pravdu řekl, synu, vždycky jsem měl pocit, že to nějak souviselo s tebou. S tebou a Olivií.“

Obrací se ke mně, s očima nikoli obviňujícíma, ale nepokrytě se tázajícíma. Jsem tím natolik šokován, že na chvíli ztrácím řeč. „To… to přece není možné,“ zajíkám se. „Chci říct, mezi Livy a mnou se nikdy nestalo nic zlého. To až ten proces zatloukl poslední hřebík do rakve našeho vztahu.“

„Možná právě o tohle šlo Marstonovi po celou dobu. Rozeštvat vás dva od sebe.“

I mě tahle myšlenka před devatenácti lety napadla, ale zavrhl jsem ji. Livy mě opustila dlouho předtím, než její otec ten případ vzal.

Otec krčí rameny, jako by na tom už nezáleželo. „Kdo ví, proč lidé dělají věci, které dělají?“

„Půjdu Presleyho navštívit,“ říkám mu odhodlaně. „Jestli je to zapotřebí, tak tam zajdu.“

„Od toho grázla se raději drž dál. Ať mám jakékoli problémy, poradím si s nimi svým vlastním způsobem.“ Polyká zbytek bourbonu. „Tak či onak.“

„Co tím chceš říct?“

Má oči zakalené únavou a alkoholem, a přesto v nich probleskují živé jiskřičky. „S tím si nedělej starosti.“

Najednou dostávám strach, že otec uvažuje o sebevraždě. Jeho smrt by zrušila jakýkoli tlak, který na něj Presley vyvíjí, a navíc by matce zajistila blahobytnou existenci za peníze z životní pojistky. Zoufalému člověku by to mohlo připadat jako elegantní řešení. „Tati –“

„Jdi do postele, synu. Postarej se o svoji malou holčičku. Kvůli tomuhle jsou otcové na světě. Šetřit děti jakéhokoli pekla, co můžou, a tak dlouho, jak můžou. Annie už si ho užila až dost.“

Obracíme se ke dveřím ve stejném okamžiku, protože oba cítíme, že za námi někdo přišel. Ve dveřích stojí drobný stín. Annie. Jako bychom ji vyvolali vyřčením jejího jména.

„Já se probudila,“ říká tichým, vystrašeným hláskem. „Proč jsi odešel, táto?“

Jdu ke dveřím a beru ji do náruče. Někdy mi připadá tak lehoučká, že mě to až děsí. Jako by měla duté kůstky ptáčete. „Musel jsem si promluvit s dědečkem, broučku. Všechno je v pořádku.“

„Ahoj, buráčku,“ říká otec ze svého křesla. „Řekni tátovi, ať tě odnese do postele.“

Postávám u dveří, stále doufám, že z něj vytáhnu důvěrné sdělení, ale už nic neříká. Odcházím z knihovny s Annií v náručí, s vědomím, že stejně neusnu a že dokud se mi otec nesvěří, mohu pro něj udělat velice málo, abych mu pomohl.

Tom Cage se jako vždy drží svého soukromého nesmiřitelného kódu.

05 KAPITOLA

Vychází najevo, že předpovědi mého otce o pozornosti sdělovacích prostředků byly jasnovidecké. Do osmačtyřiceti hodin po mém příjezdu se k nepřetržitému vyzvánění pacientů volajících mému otci začínají přidávat telefonáty s žádostmi o interview se mnou. Moje matka přijala vzkazy od šéfredaktorky místních novin, moderátorů rozhlasových besed, ba dokonce od televizní stanice v Jacksonu, hlavním městě státu, dvě hodiny jízdy vzdáleném. Rozhodl jsem se udělit interview Caitlin Mastersové, šéfredaktorce natchezského Examineru, a sice za dvou podmínek: že mi nebude klást žádné otázky týkající se popravy Arthura Lee Hanrattyho a otiskne, že jsem na dovolené v New Orleansu, a to až do okamžiku popravy. Nechávám Annii se svou matkou – k jejich vzájemné radosti – a odjíždím v matčině Nissanu do města, najít novou restauraci Biscuits and Blues, která patří mému příteli, ale kam jsem dosud nikdy nezavítal.

Kdysi mi bylo o amerických městech řečeno, že jejich charakter lze odhadnout podle nejvyšších budov: jsou to kanceláře, nebo kostely? Nejvyšší komerční strukturou Natchezu je hotel Eola o pouhých sedmi patrech. Jeho měděnkou pokryté střešní věžičky se blýskají ve slunci hluboko pod vznešenou, mědí obloženou věží menší baziliky Svaté Marie. Natchezská „městská silueta“ stěží dosahuje vzhůru k zelenému baldachýnu dubového listoví: stříbrná kopule synagogy, věžička presbytariánského kostela, střechy koloniálních sídel a majestátních veřejných budov. Pod baldachýn proniká jemné, filtrované sluneční světlo, což vyvolává dojem obrovské zimní zahrady.

Biscuits and Blues je dvoupatrová budova na hlavní třídě, s velkým balkonem v prvním patře, odkud je výhled na celou ulici. Hned v zádveří stojí mladá žena s mobilním telefonem u ucha.

Právě tam se se mnou měla setkat Caitlin Mastersová – ale nezdá se mi, že by zrovna tohle byla vydavatelka novin.

Vypadá spíš jako francouzská turistka. Má na sobě zakázkový černý kostým, krémovou hedvábnou blůzu a černé sandály, a očividně ještě neoslavila třicítku. Když se ale podívám na hodinky, otočí se tváří ke mně a já si všimnu vázaného výtisku Falešného svědka, který drží pod pravou paží. Také si uvědomuju, že pod blůzou nemá vůbec nic a blůza samotná je znepokojivě průhledná. Usměje se a signalizuje mi, že za okamžik dotelefonuje. Oči se jí lesknou živou inteligencí.

Uposlechnu jejího pokynu a čekám vedle dveří. Jsem na mladé vedoucí pracovníky zvyklý ze sféry knižního vydavatelství, ovšem v novinářském byznysu jsem přece jen očekával někoho o trochu konvenčnějšího, především tady na Jihu. Caitlin Mastersová tam stojí s hlavou mírně skloněnou na stranu, s očima upřenýma do střední vzdálenosti před sebe, okraj dolního rtu sevřený mezi zuby. Pleť má bílou jako kostní porcelán a bez poskvrnky, až neuvěřitelně bledou vedle vlasů, které jsou stejně černé jako její kostým a spadají na krk jako lesklý závoj. Její obličej je dokonalou směsicí plošek a úhlů: vysoké lícní kosti, pevná linie čelisti, vykroužené obočí a rovný nos, všechno sjednoceno s architektonickou přesností, a přesto jaksi postrádající přísnost. Nemá na sobě žádný znatelný make-up, ale veškerý důraz, který její krása vlastně ani nepotřebuje, jí dodávají mořsky zelené oči, na první pohled přímo odporující tváři, která jako by volala po modrých, což ji činí zvláštní a pozoruhodnou, nikoli pouze krásnou.

Jakmile dotelefonuje, promluví ke mně tři nebo čtyři po sobě jdoucí věty a mnou při jejich poslechu prostupuje podivné zamrazení. Ivy League v Bostonu kombinovaná s něčím měkčím, intelektuálka, která trávila léta daleko od Radcliffu. Dnes ráno v telefonu jsem to nepostřehl, ale ve spojení s její tváří mění ten hlas mé podezření v jistotu. Caitlin Mastersová je žena, se kterou jsem mluvil během letu do Baton Rouge. Caitlin – Kate.

Natahuje ruku, aby se se mnou pozdravila, ale já před ní couvám. „Vy jste ta žena z letadla. Kate.“

Její úsměv mizí, vystřídán rozpaky. „Ano. Překvapuje mě, že jste mě v tomhle oblečení poznal.“

„Lhala jste mi. Říkala jste, že jste právnička. Měla to snad být nějaká léčka, nebo co?“

„Já přece netvrdila, že jsem právnička. To vy jste předpokládal, že jí jsem. Já vám pouze řekla, že se specializuji na První dodatek, a to je pravda.“

„Věděla jste, co si myslím, a nechala jste mě při tom. Lhala jste, slečno Mastersová. Naše interview skončilo.“

Otáčím se k odchodu, ale ona mě chytá pevným stiskem za paži. „Naše setkání v letadle bylo čistě náhodné. Moc stojím o to interview s vámi, ale za takovou námahu by mi to nestálo. Letěla jsem z Atlanty do Baton Rouge a čistě náhodou jsem seděla přes uličku od vás. Konec příběhu.“

„A čistě náhodou jste si přitom četla jeden z mých románů?“

„Ne. Pracuji v Natchezu, což je vaše rodné město, a napadlo mě, že bych tu mohla získat materiál pro interview. Už pár měsíců se pokouším vymámit z vašich rodičů vaše telefonní číslo. Zajímá se o vás spousta lidí v Mississippi. Když se rozpoutala ta věc s Hanrattym, koupila jsem si na letišti jednu z vašich knih. Je to prosté.“

Ustupuju ode dveří, aby mohla projít dvojice žen středního věku. „Proč jste mi v tom případě neřekla, kdo jste?“

„Protože když jsem čekala na letadlo, seděla jsem v blízkosti telefonních automatů. Slyšela jsem, jak někomu říkáte, že za žádných okolností nechcete mluvit s reportéry. Kdybych se vám představila jako vydavatelka novin, vůbec byste se mnou neztrácel čas.“

„Nu, doufám, že jste získala sólokapra mým příběhem o tom, jak jsem zabil Hanrattyho bratra.“

Napřimuje se, nyní zjevně dotčená. „Z toho, co jste mi řekl, jsem neotiskla ani slovo a nemám to v úmyslu. I když to tak možná nevypadá, důsledně dodržuji zásady novinářské etikety.“

„Proč jste byla v tom letadle oblečená jako právnička?“

Upřímně se mé otázce směje. „Právě jsem pořádala seminář pro skupinu vydavatelů v Atlantě. Byl tam i můj otec a já se snažím být v jeho přítomnosti poněkud konzervativnější.“

Chápu, co tím myslí. Ne mnoho otců by schválilo blůzu, kterou na sobě má dnes.

„Poslyšte,“ říká, „mohla jsem ten příběh vydat do hodiny poté, co jste mi ho řekl. Nepověděla jsem to živé duši. Jaký lepší důkaz důvěryhodnosti by vám mohl kdokoli poskytnout?“

„Možná si to šetříte pro jeden velký článek.“

„Nemusíte mi říkat nic, co nechcete. Ve skutečnosti spolu můžeme jen poobědvat a vy se pak rozhodnete, jestli se mnou to interview chcete udělat dnes, někdy jindy, nebo vůbec.“

Její upřímný přístup brnká na jakousi strunu v mé duši. Možná mnou jen šikovně manipuluje, ale ve skutečnosti si to nemyslím. „Přišli jsme sem udělat interview. Pojďme na to. Ta příhoda v letadle mě zkrátka vyvedla z míry, to je všechno.“

„Mě taky,“ říká s úsměvem. „Mimochodem, Annie se mi moc líbila.“

„Díky. Vy jste se zase líbila jí.“

Když vstupujeme do hlavního jídelního prostoru restaurace, z různých stran se začíná ozývat potlesk, který zakrátko vyplní celou místnost. Rozhlížím se kolem, abych se podíval, kdo tu slaví narozeniny, ale pak si uvědomuji, že ten aplaus náleží mně. Trocha slávy urazí v Mississippi dalekou cestu. Rozeznávám mezi shromážděnými přítomnými povědomé tváře. Některé patří lidem, se kterými jsem chodil do školy a kteří na sobě teď nosí deset či patnáct kilogramů navíc – stejně jako jsem je nosíval já až do Sářiny smrti –, jiné přátelům mých rodičů nebo jednoduše příznivcům. Zaraženě se usmívám a nenápadně mávám do všech stran.

„Říkala jsem vám to,“ ozývá se Kate. „Je tu o vás velký zájem.“

„Opadne. Jakmile si uvědomí, že jsem stejný člověk, co odsud odjel, budou mi zívat do tváře.“

Přijdeme k našemu stolu a Caitlin zůstane zaraženě stát za svou židlí. V očích jí září šibalské ohníčky. „Vy mi neodtáhnete židli?“

„Nevypadáte na ten typ.“

Směje se a sedá si. „Nebyla jsem, dokud jsem se nedostala sem. Rozmazlování člověka rychle zkazí.“

Zatímco studujeme jídelní lístky, sbírku klasických kreolských jídel, pokouším se odhadnout, kolik ze sebe toho ve skutečnosti Caitlin Mastersová vkládá do svého zaměstnání. Examiner byl vždycky konzervativním listem, v době mého dětství a mládí vlastněný rodinou, která nikdy neotiskla nic, co by vyznělo negativně vůči městským notáblům. Později jej prodali rodinnému novinovému řetězci, který pokračoval v tradici snažící se co nejméně urážet občany města, především ty, kteří si v něm kupovali prostor k inzerování. V Natchezu byly mlýny pomluv vždycky o něco preciznější než cokoli, co jste si mohli přečíst v Examineru. Pokud mohu mluvit za sebe, Caitlin mi k tomu všemu jaksi nesedí.

Zavírá jídelní lístek a nakažlivě se směje. „Jsem mladší, než jste čekal, viďte?“

„O trochu,“ odpovídám a snažím se nedívat na její hrudník. Nosit takto průhlednou blůzu bez podprsenky je v Mississippi prakticky žádostí o zatčení.

„Můj otec vlastní řetězec. Já jsem tady na Jihu na povinné pracovní stáži, abych poznala, jak to v novinách chodí.“

„Ach tak.“ Jedno z tajemství je odhaleno.

„Nebude vám vadit, když si odteďka budu dělat zápisky?“

„Vy u sebe nemáte magnetofon?“

„Nepoužívám je.“

Vyndávám mikrokazetový magnetofon Sony, který jsem si půjčil od otce. „Hořké ovoce zkušenosti.“

Přichází číšnice a zapisuje si naše objednávky (račí ragú a ledový čaj pro oba), pak stojí zaraženě vedle stolu, jako by na něco čekala. Vypadá na dvacet a třebaže to zdaleka není třída Caitlin Mastersové, je docela půvabná. Tam kde je Caitlin úhly a světlo, je číšnice oblá, snědá a smyslná, s opatrným výrazem rodilé Kajunky v očích.

„Ano?“ říká Caitlin a zvedá k ní zrak.

„Ehm, říkala jsem si, jestli by mi pan Cage nemohl podepsat knihu.“

„Jistě,“ přitakávám. „Máte jí s sebou?“

„Ano – žiju tady nad restaurací.“ Její hlas je váhavý a příšerně nejistý. „Jen dočasně, víte. Mám tam nahoře všechny vaše knihy.“

„Opravdu? S radostí vám je podepíšu.“

Když číšnice odejde, Caitlin mě obdaří ironickým úsměvem. „Co napáchá pár let takového obdivu s lidským egem?“

„Já jsem vůči němu imunní. Začněme.“

Dívá se na mě pohledem, který říká Jo, jasné, pak se chápe svého notesu. „Takže… jste tu jen na krátké návštěvě, nebo plánujete dlouhodobější pobyt?“

„Abych pravdu řekl, v tomto okamžiku ještě nejsem rozhodnutý. Říkejme tomu návštěva.“

„Očividně jste uplynulý rok vedl život plný emocionálních extrémů. Vaše poslední kniha se vyšplhala vysoko na žebříčku bestsellerů, vaše žena zemřela. Jak –“

„Toto téma je zapovězené,“ říkám stroze a cítím přitom, jak se zabouchávají dveře kdesi hluboko v mé duši.

„Promiňte.“ Mhouří oči jako chirurg posuzující při vyšetřování míru bolesti. „Nechtěla jsem vás rozrušit.“

„Počkat! V letadle jste se ptala, jestli se mnou cestuje moje žena. Věděla jste, že je mrtvá?“

Caitlin upírá oči do desky stolu. „Věděla jsem, že vaše žena zemřela. Nevěděla jsem, jak je to dávno. Všimla jsem si na vaší ruce prstýnku…“

Pokládá ruce na stůl, pak ke mně vzhlíží očima plnýma zranitelnosti. „Nepoložila jsem vám tu otázku jako reportérka, ale spíš jako žena. Jestli to ze mě dělá zrůdu, tak se velice omlouvám.“

Zjišťuju, že jsem jejím přiznáním spíš zmaten než rozčilen. Ta žena se zeptala na mou manželku, aby se z mé reakce pokusila vyčíst, jak hrozně mi chybí. A věřím, že ji položila z čistě osobní zvědavosti, nikoli kvůli svému novinovému článku. „Nejsem si jistý, co to z vás dělá. Vy se ve svém článku hodláte zaměřit na tyhle věci?“

„To rozhodně ne.“

„V tom případě pokračujme.“

„Co vás přimělo skončit s praktikováním práva a začít psát romány? Hanrattyho případ?“

Naviguji touto částí interview na způsob autopilota a pravděpodobně se při ní dozvídám o Caitlin Mastersové víc než ona o mně. Ohledně jejího vzdělání jsem hádal správně: nejdřív Radcliffe, posléze Columbia School of Journalism, kde získala diplom. Po celou dobu vzorná studentka. Je sečtělá a má dar řeči, ale z jejích otázek je patrné, že o moderním americkém Jihu neví takřka nic. Jako většina nově příchozích do Natchezu je tu outsiderem a vždycky jím zůstane. Škoda že vykonává zaměstnání, při kterém je zapotřebí perspektivy starousedlíka. Množství strávníků se během našeho rozhovoru snižuje a číšnice nás obsluhuje tak vzorně, že naše konverzace ani jednou nezakolísá. Než dojíme račí ragú, je restaurant téměř prázdný a barman prostírá ubrusy k večernímu jídlu.

„Kde jste přišla ke svým představám o Jihu?“ ptám se.

Caitlin si konečně upravuje klopy svého černého hedvábného saka, zakrývá to, co bylo vidět pod blůzou po celou dobu oběda. „Narodila jsem se ve Virginii,“ odpovídá s náznakem defenzivnosti v hlase. „Moji rodiče se rozvedli, když mi bylo pět. Dostala mě do péče matka a ta mě odvezla do Massachussetts. Jediné, co jsem dalších dvanáct let slyšela o Jihu, byly její nadávky.“

„Takže při první příležitosti, kterou jste dostala, jste zamířila na jih, abyste se na vlastní oči přesvědčila, zda jsme opravdu sudokopytníci a misogynističní degeneráti, před kterými vás vaše matka varovala.“

„Něco na ten způsob.“

„A?“

„Svůj názor si raději nechám pro sebe.“

„To jste celá vy. Líbí se vám v Natchezu?“

„Líbí. Není sterilní nebo zdysneyovaný jako Williamsburg. Pořád na člověka dokáže neskonale zapůsobit. Klepy, sex, whisky a výstřednosti, to vše pod tenoučkým závojem jižanské uhlazenosti.“

Nahlas se Zasměju. „Jedna žena, se kterou jsem vyrůstal, se rozhodla nastěhovat se sem zpátky po deseti letech strávených v Los Angeles, kde pracovala jako filmová producentka. Když jsem se jí zeptal proč, řekla mi, prý má strach, že přichází o rozum, a ví, že když se jí to stane v Natchezu, nikdo si toho nevšimne.“

Teď se pro změnu směje Caitlin. „To je přesně ono. A co vy? Vy to tu máte rád?“

„To je totéž, jako byste se někoho zeptala, jestli má rád svou matku. Odešel jsem odsud před lety, jenomže nikdo, kdo tu vyroste, ve skutečnosti nedokáže nechat tohle město za sebou.“

Dělá si poznámku do svého bloku. „Překvapilo mě, že to je takové útočiště pro homosexuály. Ovšem jsou tu znepokojivé kontrasty. Myslím, že tím největším problémem je rasismus.“

„Stejně jako v Los Angeles.“

„Jenomže tohle je čistě černo-bílý rasový problém.“

„A vaše noviny k němu přispívají.“

Začíná rudnout. „Nemohl byste být poněkud konkrétnější?“

„Jistě. Examiner nikdy nezarývá pod povrch věcí, nikdy neponouká lidi k tomu lepšímu, co v nich je. Vždycky se příliš obával sebeméně popudit bílou elitu.“

„Vy si myslíte, že já to nevím?“

„Ovšem mluvíte, jako byste to nevěděla.“

„Věřte mi, že to vím. Dovolte mi zeptat se vás na něco. Docela se zajímám o místní politiku a hodně věcí mi připadá dost divných.“

„Co například?“

„Člověk by si myslel, že Shad Johnson, ten černý kandidát na starostu, se bude snažit udělat z rasismu hlavní téma dne, aby zmobilizoval každý černý hlas.“

„Zatímco on se k tomu staví jak?“

„Vůbec se ve svém volebním programu o rasismu nezmiňuje. Je v bývalém finančním hlavním městě otrokářského Jihu, kde bere třicet procent černé populace určitou formu veřejné podpory, a chová se, jako by se snažil vyhrát volby někde v Utopii. Pořád mele cosi o Novém Jihu. O bratrství lidí. Vždyť on proboha kandiduje za republikány.“

„Zdá se, že je to chytrý hoch.“

„Myslíte, že pro něj budou hlasovat Afroameričané, když se takto podbízí hlasům bílých?“

Nemohu si pomoci, ale musím se smát. „Pokud je Johnson jediný černý kandidát ve volbách, místní černoši pro něj budou hlasovat, i kdyby si to měl za pravého poledne rozdávat s mulou na trávníku před soudní budovou.“

Vysoko na Caitlininých tvářích se objevují dva uzardělé půlměsíčky. „Já nevěřím vlastním uším. Taky mi připadá neuvěřitelné, že by Johnson toleroval současný stav věcí. Kdybyste věděl, co slýchám každý den… v restauracích, když jedu s lidmi v autě. To slovo na N jsem od té doby, co jsem tady, slyšela snad tisíckrát.“

„Slyšela byste ho i na Manhattanu, kdybyste jela v patřičných vozech. Podívejte se, do tohohle bych opravdu raději nezabíhal. Strávil jsem osm let v soudních síních v Houstonu, kde jsem si vyslechl víc svinstva o rasismu, než jsem chtěl kdy v životě slyšet.“

Vrtí hlavou se zjevným nesouhlasem. „To je jen takový zbabělý útěk. Rasismus je největší problém současné Ameriky.“

„Caitlin, jste velmi bohatá a velmi bílá dívka, která mi tu káže o černých problémech. Nejste první. Někdy musíte dát lidem možnost spasit samy sebe.“

„A vy jste zase velmi bílý muž, který posílá černé lidi do cel smrti za státem posvěcené vraždy.“

„Jenom když zabíjejí jiné lidi.“

„Chcete říct, jenom když zabíjejí bílé lidi.“

Probíhá mnou záchvěv hněvu, ale nutím se zachovat klid. Sotva něco získám tím, když budu poukazovat na to, že Arthur Lee Hanratty je bílý rasista, nebo že jsem jednou dostal na svobodu černého muže, kterého omylem poslal do cely smrti můj kolega. Argument jako tenhle nelze vyhrát. Hledíme jeden na druhého jako dva zápasníci po přívalu úderů, v duchu se rozhodujeme, zda půjdeme znovu do ringu, nebo si odpočineme opření o provazy.

„Hanratty je výjimka,“ říká Caitlin, jako by mi četla myšlenky.

Tahle dáma je nebezpečná. Možná je to jen klišé, ale z rozčilení jí mírně zčervenaly tváře a lesknou se jí oči, a já si jsem najednou jistý, že za touto sebevědomou mladou ženou se vine šňůra zlomených srdcí.

„Chtěla bych to pochopit, Penne,“ říká s naprostou upřímností. „Přečetla jsem stovky knih od jižanských autorů, jižanské žurnalisty, všechno. A pořád to nechápu.“

„To proto, že to není jižanský problém.“

„Vy nejste přesvědčený, že odpověď je ukrytá někde tady na Jihu?“

„Ne. Rozhodné ne tak, jak si myslíte vy. Od té doby co byly zákonem odstraněny poslední pozůstatky segregace, uplynulo třicet let. A panuje narůstající pocit, že černí udělali zatraceně málo pro to, aby toho využili. Dostávají jednu šanci za druhou a vždycky je promarní. Nestojí o rovné hrací pole, ale o místo na vrcholu. Bílí Američané, co vypadají jako Vietnamci, Irové a Židé říkají: ‚My snad máme nějaký problém s černými?‘ Právě na tomhle je založena nelibost vůči nim, jíž jste svědkem v tomhle městě, ne na starých myšlenkách o nadřazenosti bílé rasy.“

„Takže vy to cítíte takto?“

„Cítíval jsem. Teď už ne.“

„Proč ne?“

„Kvůli indiánům.“

„Indiánům? Myslíte domorodým Američanům?“

„Jen se nad tím zamyslete. Indiáni jsou jedinou menšinou, která má stejný problém jako černoši. Proč? V obou případech rozbil bílý člověk kultury těchto ras. Všechny ostatní přistěhovalecké skupiny – Irové, Italové, Vietnamci, kdokoli jiný – sem možná přišly bez prostředků, ale přinesly si s sebou jednu věc. Svou národní identitu. Pocit, že vědí, kdo jsou. Od začátku své existence na tomto světadílu se scházeli dohromady, stejní se stejnými. Zachovali si svou kulturní identitu – náboženství, zvyky, jména –, dokud si nebyli dostatečně jistí, že se mohou asimilovat. Černí neměli šanci udělat něco takového. Byli násilně odvlečeni ze své vlasti, přivezeni sem v řetězech, prodáni jako majetek. Jejich rodiny byly rozděleny, jejich náboženství z nich bylo vytlučeno, jejich jména změněna. Nezbylo jim vůbec nic. Žádná identita. A oni se z toho nikdy nevzpamatovali.“

„A vaše paralela s domorodými Američany?“

„V jejich případě jde o stejnou věc, jenomže obráceně. Indiáni nebyli ukradeni ze své země, to jejich země byla ukradena jim. A jejich kultura byla systematicky ničena. Ani ti se z toho navzdory spoustě vládních programů, které jim měly pomoct, nikdy nevzpamatovali.“

Caitlin přestává psát. „To je zajímavá analogie.“

„Pokud nevíte, kdo jste, nemůžete najít svou cestu. Samozřejmě existují výjimky. Jasná místa. Ale podle mého názoru se bílí nedívají na černé se správným náhledem. Pohlížíme na ně jako na přistěhovaleckou skupinu, která není schopna uspořádat si své věci.“

Usrkává z šálku čaj a srovnává si v hlavě tuhle podivnou perspektivu. „Takže podle vás postupuje Shad Johnson správně? Měl by Natchez jednoduše zamést svou minulost pod koberec a soustředit se pouze na přítomnost?“

„Pro Johnsona je to lákavá linie. Pro město… nevím.“

„Pokuste se prosím odpovědět mi na tuhle otázku. Považuju ji za dost důležitou.“

Nemůžu uvěřit, že jsem se nechal zatáhnout do něčeho takového. „Pokud vám odpovím, bude to mimo záznam.“

Netváří se z toho moc nadšeně, ale přesto chce slyšet odpověď. „Dobře.“

„Faulkner si myslel, že to země sama byla prokleta otroctvím. Já s ním nesouhlasím.“ Odmlčuji se, cítím zvláštní frustraci spisovatele, který se snaží vyjádřit morální spletitosti pouhými slovy. „Četla jste někdy Carla Junga?“

„Něco málo, na univerzitě. Proč?“

„Jung se nesnažil oddělovat od sebe dobro a zlo. Věděl, že obojí existuje vedle sebe v každém lidském srdci. Náchylnost ke zlu nazýval stínem. A věřil, že snaha popírat nebo potlačovat stín je nebezpečná, protože něco takového prostě nelze. Tvrdil, že musíte rozpoznat svůj stín, podat mu ruku, přijmout jej, sžít se s ním.“

„Spřátelit se se zlem v sobě samém?“

„V podstatě ano. A tohle Jih nikdy neudělal. My jsme si nikdy ve skutečnosti nepřipustili zločin otroctví – alespoň ne v naší kolektivní duši. Trochu to připomíná vztah Německa k holocaustu, jen s tím rozdílem, že otroctví má kořeny mnohem hlouběji v minulosti. Moderní generace se kvůli němu vůbec necítí provinile-a je snadné pochopit proč. Neexistuje tu žádná hmatatelná spojitost. Otrokáři byli drobnou menšinou a většina Jižanů tudíž za otroctví necítí žádnou spoluvinu.“

„Jak by podle vás měl bílý Jih připustit tento zločin?“

„K tomu nikdy nedojde. Právě tohle je děsivé na tom, co dělá Johnson. Protože vždycky přijde den zúčtování, kdy se na cestě před vámi objeví všechno, co jste se snažila potlačovat. Cokoli pohřbíte nejhlouběji, vždycky to čeká na okamžik největšího stresu, aby to vybředlo na povrch.“

„Jste jediný běloch v tomhle městě, který mi řekl něco takového. Jak to, že se tak lišíte od ostatních?“

„To by bylo na dlouhé povídání. Jenom chci, abyste věděla, že co se týče černých, je Sever stejně vinen jako Jih.“

„Ve skutečnosti tomu ale nevěříte.“

„Máte pravdu. Možná kritizuju Jih, když jsem tady, ale jakmile se ocitnu na Severu, pokaždé bych se za Mississippi rval. Na Severu nejsou rasové předsudky tak patrné, ale mají stejně ničivé důsledky. Většina Yankeeů nemá představu o tom, jaké to je žít ve městě –a tím myslím ve městě –, kde je padesát procent obyvatel černých. Žádnou představu o žáru a napětí, které panuje mezi černými a bílými v každodenním styku, den za dnem, rok za rokem, stále.“

„Ále no tak.“

„Co se stalo v Bostonu, když se pokoušeli vozit černošské děti do integrovaných škol?“

„To bylo něco úplně jiného.“

„Watts. Detroit. Skokie. Rodney King. O. J.“

Povzdechne si. „To tady budeme mít znovu občanskou válku?“

„Jak dlouho tu žijete, Caitlin?“

„Šestnáct měsíců.“

„I kdybyste tu žila šestnáct let, pořád byste byla outsider. A toto město nikdy nemůžete pochopit, dokud ho nevidíte zevnitř.“

„Mluvíte o společenských klikách?“

„Ne tak docela. Společnost sama je tady jiná. Nejde jen o sociální vrstvy. Staré peníze možná docházejí, ale moc zůstává. Tady dole rasa a pokrevní vztahy stále něco znamenají. Pro mě ne, ale pro spoustu lidí ano.“

„To zní jako v Bostonu.“

„Možná ano. Strukturu tvoří soustředné kruhy a čím blíž středu pronikáte, tím víc se toho dozvídáte.“

„Vaši rodiče se narodili přímo tady?“

„Ne, ale můj otec je lékař, a lékaři dostávají propustku do zákulisí. Možná proto, že se díky své profesi dostávají do pozice, ve které se od ostatních tak či tak dozvídají jejich tajemství. A toto město má tisícovku tajemství.“

„Jmenujte mi některá.“

„Nu… co takhle případ Dela Paytona?“

„Kdo je to Del Payton?“

„Delano Payton byl černý tovární dělník, na kterého spáchali bombový atentát před továrnou na baterie Triton. Stalo se to v roce 1968. Byla to rasově motivovaná vražda, stejně jako tucet dalších v Mississippi, až na to, že tahle nebyla nikdy objasněna. Jsem si jistý, že ve skutečnosti se nikdo ani nesnažil vyřešit ji. Payton byl vyznamenaný bojový veterán z korejské války. A vsadil bych se s vámi o tisíc dolarů, že právě teď sedíme do deseti kilometrů od jeho vrahů!“

Z očí jí čiší vzrušení a bázeň. „To myslíte vážně? Psal o té vraždě Examiner?“

„To nevím. Tehdy mi bylo osm let. Vím, že sem přijel Dan Rather s půltuctem televizních reportérů. Byla tu dokonce i FBI, a na dva jejich agenty někdo střílel na silnici mezi Natchezem a Jacksonem.“

„Proč toho Paytona zavraždili?“

„Měli ho prý přijmout na místo, které bylo až do té doby obsazováno výlučně bělochy.“

„Policie přece musela mít alespoň nějakou představu, kdo to mohl udělat.“

„Všichni věděli, kdo to spáchal. Rasističtí zbabělci motivovaní nevyslovenou podporou bílých vůdců, kteří věděli své. Rok předtím provedli bombový útok na jiného černocha ze stejné továrny, ale ten to přežil. Můj otec ho ošetřoval. Ten chlápek si z nemocničního pokoje denně telefonoval s Bobbym Kennedym, měl stráže po celém svém pokoji.“

„Tohle je velice zajímavé téma. Mimochodem, moje teta chodila s Bobbym do školy.“

Její sebestředné diletantství překračuje všechny meze. „Caitlin, vy jste tak průhledná. Chcete slyšet totéž, co chce slyšet každý druhý seveřanský novinář: že Klan žije a prosperuje, že Jih je pořád stejně gotický a démonický, jako byl odjakživa. V šedesátých letech se tu děly hrozné věci, nad kterými lidé ze strachu raději zavírali oči. Jako kluk jsem se díval, jak se muži z Klanu projíždějí ve svých róbách na koňských hřbetech přímo tady na hlavní ulici. A policie pro ně ještě usměrňovala dopravu. Jenomže to nemá nic společného s Natchezem, jaký je dnes.“

„Jak to můžete vědět?“

„Vy chcete někomu přiřknout vinu? V Examineru tehdy otiskli dobu a místo konání toho rasistického pochodu, ale odmítli zveřejnit čas nebo místo jediné schůze hnutí za občanská práva. Je snad Examiner stejnými novinami, jakými byl tehdy?“

Caitlin mou otázku ignoruje. „Proč jsem zatím neslyšela nikoho mluvit o Paytonově případu? Dokonce ani černí o tom nemluví.“

„Protože když tady žijete, snažíte se zařídit si pro sebe ten nejlepší život, jaký můžete. Vrtat se v minulosti nikomu neprospěje.“

„Jenomže případy podobné tomuhle jsou teď právě tady v Mississippi znovu otevírány každý den. Případ Byrona de la Beckwith. Opětovný proces Sama Bowerse, čaroděje Klanu z Laurelu. Určitě víte, že stát nedávno zveřejnil tajné spisy Mississippské svrchované komise.“

„Opravdu?“

„Svrchovaná komise byla něco jako rasistická KGB. Vedli si záznamy nejenom o afrických Američanech, ale také o stovkách bělochů podezíraných z liberálního sympatizování.“

„No a?“

Caitlin se na mě ohromeně dívá. „No a? Nedávno o tom vyšel rozsáhlý článek v Newsweeku a lidé Petera Jenningse jezdí po celém státě a loví další příběhy. Je možné, že Paytonův případ bude každou chvíli znovu otevřen.“

„To rád slyším. Spravedlnosti by mělo být učiněno zadost lépe, než tomu bylo v Natchezu v roce 1968. Jenomže tohle není žádný starý proces s výlučné bílou nerozhodnou porotou. Je to nevyřešená vražda. Hrdelní zločin. Bez obžalovaného. Bez podezřelých, alespoň pokud je mi známo. Bez místa činu. Svědkové jsou staří nebo mrtví –“

„Nikdo neřekl, že získat Pulitzera je snadné.“

V hlavě se mi rozsvěcuje. „Ach tak. Takže tohle je váš cíl? Získat Pulitzerovu cenu do třiceti?“

Pobaveně se na mě usmívá. „Do devětadvaceti. Takový je můj cíl.“

„Bůh pomáhej tomuto městu.“

Její smích je plný a hrdelní, takový ten druh, jaký bych čekal spíš od starší ženy. „Víte, že některé ze spisů Svrchované komise mají nadále zůstat zapečetěny?“ Ne“

„Ne“.

„Je jich čtyřicet dva. Některé z nich pojednávají o významných politicích. Slyšela jsem, že dokonce o Trentu Lottovi, ale ukázalo se, že to byl omyl.“

„To mě nepřekvapuje. Většina nejchoulostivějších spisů byla zničena už před lety.“

„Proč o tomhle nenapíšete v některém ze svých románů?“

„Předpokládám, že z pocitu loajálnosti vůči městu, které mě vychovalo. Než bych mohl napsat takovou knihu, musela by umřít spousta lidí.“

„Takže do té doby budete psát ty svoje žvásty a vydělávat snadné peníze?“

„Já nepíšu žádné žvásty.“

Zkroušeně zvedá ruce. „Já vím. Prověřila jsem si vás. Publishers Weekly označil Falešného svědka za čtvrtý nejlepší právnický thriller všech dob.“

„Po čem?“

„Po Anatomii vraždy, Kainově vzpouře a Domněle nevinném.“

„To je docela milá společnost,“ mumlám, bolestně si vědom skutečnosti, že Falešného svědka jsem napsal před čtyřmi knihami.

„Ano, ale mně připadá nanejvýš přirozené, že byste měl psát právě o tomhle. Pište o tom, co znáte!“

Caitlin si bere účet a odchází s ním k pokladně. Navzdory fenomenální energii, která z ní vyzařuje, jsou její pohyby ženské a graciézní. Restaurace je teď prázdná, až na barmana a naši číšnici, která si tuhle chvíli vybírá k tomu, aby ke mně popošla s výtiskem Falešného svědka. Beru si knihu, otvírám ji na prázdném krycím listu a chápu se pera, které mi podává.

„Chcete, abych tam napsal osobní věnování?“

„Páni, to by bylo skvělé. Ehm, pro Jenny. Tak se jmenuju.“

„Žádné příjmení?“

„Jenny bude stačit.“

Píšu: Jenny, rád jsem vás poznal. Penn Cage.

Červená se a bere si knihu zpět, pak pohlédne na Caitlin, která tam stojí a čeká na mě. „Někdy bych si s vámi ráda promluvila,“ říká rozechvělým hlasem. „Možná vám položila pár otázek.“

Rozpoznávám v jejím hlase nervózní tón aspirující spisovatelky. „Určitě sem někdy zajdu. Tohle místo patří mému příteli.“

„Páni, to je skvělé. Díky.“

Přidávám se k Caitlin, která vychází na sluncem zalitou ulici.

„Máte toho dost pro svůj článek?“ ptám se.

„Víc než dost.“ Zastrkuje si svůj výtisk Falešného svědka do podpaždí a zapíná si sako. „Pravděpodobně to převezme AP a budou to otiskovat po celém Jihu. Ti milují remcy jako nikdo jiný.“

Unaveně si povzdechnu.

„Já jen žertuju, Penne. Nerozčilujte se, prosím.“

„Myslim, že jsem jen trochu nervózní.“

„Trochu?“ Bere Falešného svědka do obou rukou, pak se ohýbá v pase a dotýká se knihou chodníku. Tahle ukázka její pružnosti mi rozbolavuje záda a přitahuje obdivně pohledy kolemjdoucích. „Mmm, tohle jsem potřebovala.“

„Kdybych to zkusil já, slyšeli by praskat šlachy až za řekou.“

Usmívá se. „Ne kdybyste pravidelně cvičil. Měli bychom si naše setkání zopakovat. Víte toho hodně o jižanském zločinu a psychologii.“

Už už odmítám, ale pak ke svému vlastnímu údivu přece jen říkám: „Snad bych vám mohl v tomhle ohledu pomoci.“

Oči se jí lesknou potěšením. „Zavolám vám. A ještě jednou se omlouvám za to letadlo. Vyřiďte Annii, že ji pozdravuju.“

Natahuje ke mně ruku a já ji beru do své. Dělám to automaticky, a tím víc jsem zaskočen šokem, který cítím. Když se naše oči setkají, rozpoznáváme v sobě navzájem něco, co neočekává žádný z nás a oba se to v sobě snažíme přímo panicky potlačit.

„Ten článek pravděpodobně vyjde ve středu, v části Život na Jihu,“ říká nervózním hlasem a zaraženě pouští mou ruku. „Pošlu pár výtisků vašim rodičům. Jsem si jistá, že vaše maminka si výstřižky o vás zakládá.“

„Samozřejmě.“

Caitlin Mastersová se na mě ještě jednou podívá, pak se otáčí a rychle odchází k zelené Miatě se staženou střechou zaparkované přes ulici. I na dálku si akutně uvědomuju její fyzickou přítomnost a jsem nevýslovně rád, že navrhla další oběd. Ruku v ruce s pocitem radosti se dostavuje příval viny tak silný, že se mi z toho dělá nevolno. Před sedmi měsíci jsem stál u smrtelného lože své ženy, pak u její rakve. Před sedmi vteřinami jsem cítil něco k jiné ženě. Tato malá a docela přirozená reakce ve mně vyvolává větší pocit viny, než kdybych se vyspal s nějakou ženou z čistě fyzické potřeby – což jsem zatím neudělal. Protože to, co jsem před chvílí cítil, bylo víc než fyzické. Ledovec po centimetrech pohltí celý les. Aťsi byl nepatrný, ten záblesk citu je nezvratným důkazem, že jednou zaujme někdo jiný místo, které v mém životě zastávala Sára. Připadám si jako zrádce.

06 KAPITOLA

Otec mne budí plesknutím novinami přes čelo. Jakmile si vymnu spánek z očí, spatřím svůj vlastní obličej hledící na mě z horní poloviny přední stránky přeloženého natchezského Examineru. Oskenovali moji nejnovější autorskou fotografii a zvětšili ji do velikosti typu „tento muž zavraždil prezidenta“. Na titulku stojí MARNOTRATNÝ SYN SE VRACÍ DOMŮ.

„Od rána u nás vyzvání ten zatracený telefon,“ reptá otec. „Všichni chtějí vědět, proč můj syn hanobí svoje rodné město.“

Pod autorskou fotografií je montáž z menších snímků, něco na způsob rodinného alba: já jako hubené dítě s otcovou paží kolem ramen, pořízenou na Den otců v roce 1968; v baseballovém dresu na střední škole; jako vlajkonoš v každoročním Konfederačním průvodu; moje promoční foto z Ole Miss. Rychle projíždím očima sloupce, rozpoznávám většinu toho, co jsem řekl včera, vyřčeného s překvapivě věrnou prozaičností.

„Co je?“ nechápu. „Co se ti na tom nelíbí?“

„Tos byl v Houstonu tak dlouho, žes zapomněl, jak to tady na Jihu chodí? Bill Humphreys říká, že jsi spláchl kanálem třicet let dobrých rasových vztahů.“

„Neřekl jsem nic, cos ty nepronesl snad stokrát u nás v kuchyni.“

„Tyhle noviny nejsou naše kuchyně!“

„Ale no tak, tati. Vždyť se nic neděje.“

Ohromeně vrtí hlavou. „Otoč stránku, ty truhlíku. Něco uvidíš.“

Když otočím list, uvízne mi dech v hrdle.

Palcový titulek hlásá: „RASISTIČTÍ ZBABĚLCI“ SE PO 30 LETECH STÁLE PROCHÁZEJÍ PO ULICÍCH. Převrací se mi žaludek. Pod titulkem je fotografie ohněm sežehlého Fordu Fairlane se zčernalou mrtvolou sedící za volantem. Tuhle fotku v roce 1968 v natchezském Examineru neotiskli. Caitlin Mastersové se zřejmě podařilo vyhrabat někde starý snímek z místa činu.

„Ježíši,“ šeptám.

„Harvey Byrd z Obchodní komory si myslí, že se ti jako jedinému člověku podařilo dokonale zesabotovat dohodu s tou chemičkou.“

„Nech mě, ať si to přečtu, ano?“

Otec si sedá do kouta, s rukama založenýma na hrudi.

Článek začíná jako pravý kriminální román.

*****

14. května 1968 uprostřed třetí směny vyšel Frank Jones, plánovací úředník v továrně Triton Battery, na parkoviště ke svému vozu, aby vyřídil jistou pochůzku. Než stačil nastartovat motor, uslyšel ránu „jako z děla“ a do čelního skla jeho vozu udeřil kus černé pneumatiky. O třicet metrů dál seděl ve svém voze muž černé pleti Delano Payton a hořel. Jones byl jediným očitým svědkem toho nejhoršího rasového zločinu v historii tohoto města, při kterém byl zavražděn bojový veterán z korejské války, aby nedošlo k jeho povýšení na místo určené „jen pro bílé“. Nikdo nebyl za tento zločin zatčen, a mnozí v černé komunitě věří, že strážci zákona v tehdejší době nevynaložili na vyřešení případu plné úsilí. Spisovatel bestsellerů a rodák z Natchezu Penn Cage charakterizoval vrahy Delana Paytona jako „ rasistické zbabělce“ a poznamenal, že spravedlnosti by mělo být učiněno zadost lépe, než se stalo v Natchezu v roce 1968.

Bývalý policejní náčelník Hiram Wilkes prohlásil, že v té době neexistovala k případu prakticky žádná vodítka a že navzdory vyčerpávajícímu úsilí ochránců zákona a odměně 10 000 dolarů nabídnuté Paytonovým národním odborovým svazem se neobjevili žádní podezřelí. Na případu pracovala dokonce i FBI, avšak neměla větší úspěch než místní policie. Bývalý důstojník natchezské policie Ray Presley, který asistoval při řešení případu na jaře roku 1968, poznamenal: „Byla to dost ošklivá vražda, a FBI tu spíš překážela než pomáhala, což pro ně bylo v tehdejší době typické –“

*****

Znovu si čtu poslední větu a můj srdeční tep se zrychluje. Neměl jsem ponětí, že Ray Presley měl něco společného s Paytonovým případem. Rád bych se na něj zeptal svého otce, ale protože mezi námi visí jako mrak ta záležitost s vydíráním – a moje matka má podezření, že s tím má co do činění právě Presley –, raději to nedělám.

„Dobrých dvanáct let se potýkáš s dotěrnosti sdělovacích prostředků,“ mumlá otec. „A teď si přijde jedna redaktorka… zřejmě ti ukázala nožku a tím ti dokonale proprala mozek. Viděl jsem ji ve městě. Tvářička jako modelka, prsa jako dvě šťěnátka v pytlíku. Vím, jak to bylo. Trvalo jí asi pět vteřin, než dostala Penna Cagea tam, kde ho chtěla mít.“ Rve mi noviny z ruky a mačká je do koule. „Tos musel vytahovat na světlo Paytonův případ?“

„Jenom jsem se o něm zmínil, proboha. Myslel jsem, že to je mimo záznam.“

„Ona si to očividně nemyslela.“

Snažím se rozpomenout na okamžik, ve kterém jsem ji žádal, aby to, co řeknu, bylo mimo záznam. Jistě, mohl bych si to ověřit na své kazetě, ale stejně vím, co by na to Caitlin Mastersová řekla: myslela si, že jsem chtěl, aby mimo záznam byla ta jungovská analýza a srovnání mezi fašistickým Německem a americkým Jihem, nikoli moje poznámky o Delu Paytonovi, které v podstatě navazovaly na naši předchozí debatu o rasismu. Alespoň že dodržela mou prosbu a nezmínila se o Hanrattyho popravě.

„A co ty věci o tom průvodu Klanu?“ sténá otec.

„To tys mě na ten průvod vzal!“

„Jistě, já vím… zatraceně. Jenom jsem chtěl, abys viděl, jak se věci mají. Tos to musel vyvláčet na světlo?“

„Jasně jsem konstatoval, že to všechno je minulost. A to z toho článku snad vyplývá, takže se nic neděje!“

„Bože všemohoucí, v jaké jsme se ocitli bryndě. Ty myslíš, že –“

Umlčí ho zazvonění zvonku od předních dveří.

„Kdo by to ksakru mohl být?“ diví se. „Vždyť je teprve půl deváté.“

Vychází z ložnice a bere zmuchlané noviny s sebou.

Vracím se ve vzpomínkách zpátky k Caitlin Mastersové. Navzdor) ‚ jejímu ujišťování jsem byl blázen, že jsem jí řekl věci, o kterých jsem nechtěl, aby byly otištěny. Možná mi opravdu ukázala nožku a zbourala tím moje obvyklé zábrany. To se se mnou dá tak snadno manipulovat?

„Hoď na sebe nějaké šaty,“ říká můj otec ode dveří. „Máš tu návštěvu.“

„Kdo je to? Tváříš se vystrašeně.“

Pomalu přikyvuje. „Myslim, že jsem.“

*****

*****

Nejistý, co mám očekávat, postávám v hale před obývacím pokojem. Z širokých dveří se linou tlumené hlasy žen zabraných do zdvořilé konverzace. Vcházím do dveří a zastavuju se. Na pohovce ostýchavě sedí dvě černé ženy a na kávovém stolku před nimi se kouří z jemných šálků z wedgwoodského porcelánu. Jedné je kolem osmdesáti, pokud ne víc, a je oblečená v šatech, jaké jsem neviděl od nedělí, kdy jsem jako dospívající kluk jezdil kolem černošských kostelů. Sukně je purpurová, blůza zelená, na nohou má naleštěné černé lakýrky. Její klobouk je květovanou směsicí z černé slámy a pestrobarevného hedvábí. Pod kloboukem se leskne černá paruka, pod parukou rozinka obličeje s vodnatýma očima, které svítí mezi vráskami.

Žena vedle ní vypadá o třicet let mladší a je oblečená v mnohem střízlivějším oděvu, plizované sukni v barvě námořnické modři a brčálově zelené blůze. Vzhlédne ke mně. Její pohled mne vyvádí z míry. Většina černochů, se kterými jsem vyrůstal, se zřídkakdy odvážila přímého zrakového kontaktu, zamykali své city pod příkrovem pokory. Pohled této ženy je však nezastřený, přímý a sebejistý.

„Máte pěknej dům, paní Cageová,“ říká starší žena křaplavým hlasem. „Vopravdu pěknej.“

„Je od vás milé, že to říkáte,“ odpovídá moje matka z ušáku na opačné straně kávového stolku. Má na sobě domácí šaty a není nalíčená, ale dokonce i v tomto stavu z ní vyzařuje tichá, vznešená krása. S úsměvem se obrací ke mně.

„Synu, toto je paní Paytonová.“ Kýve hlavou směrem ke starší ženě, pak se obrací k její mladší společnici. „A toto je také paní Paytonová. Přišly, aby ti poděkovaly za to, co jsi řekl v dnešních ranních novinách.“

Červenám se od krku až po temeno hlavy. Nemůže to být nikdo jiný než matka a vdova po Delanu Paytonovi, muži, který v roce 1968 uhořel ve svém autě po bombovém útoku. Bosý a neoholený činím marný pokus upravit si rukama vlasy, pak vcházím do obývacího pokoje. Aniž by vstala, starší paní Paytonová bere moji nataženou dlaň do obou svých, jako šlechetná císařovna. Mám pocit, jako bych držel jemný smirkový papír. Mladší paní Paytonová vstává a potřásá si se mnou rukou s přehnanou formálností. Její dlaň je vlhká a teplá. Zblízka vypadá starší, než jsem zpočátku odhadoval, na takových pětašedesát. Protože si uchovala štíhlou postavu, vyzařuje z ní aura mládí, kterou její oči popírají.

„Althea pracuje v dětském oddělení Nemocnice u svaté Kateřiny,“ informuje mě otec ode dveří. „Často ji tam vídám. A Miss Georgiu léčím už pětatřicet let.“

„Váš otec je dobrej dochtor,“ říká starší paní Paytonová z pohovky a ukazuje na mě kostnatým prstem. „Dóbrej dochtor.“

Můj otec tohle slyšel snad desettisíckrát, a přesto se vděčně usmívá. „Děkuji vám, Miss Georgie.“

„Pamatuju si, jak jste jezdíval k lidem domů, i pozdě večír,“ pokračuje Georgia Paytonová tenkým hlasem, který se dá jen obtížně sledovat, protože kolísá nahoru a dolů po stupnici. „Dával ste injekce a přiváděl na svět děti. Musel jste mít baterku, abyste si moh posvítit na čísla na domech.“

„A ve své černé tašce jsem nosil pistoli,“ dodává otec se smíchem.

„To jó. Jednou jsem ji viděla. Použil jste ji někdy?“

„Ne, paní, díky Bohu.“

„Možná by se vám hodila dnes, se vším tím neřádem na ulicích. Minulou neděli jsem řekla pastorovi, že jestli chce najít Satana, stačí se podívat do některýho z těch drogovejch doupat. Šerif je měl už dávno srovnat se zemí.“

Zaníceně přikyvujeme, ze všech sil se snažíme podpořit nenucenou atmosféru panující v místnosti. Černoši na společenských návštěvách v bílých domech – a naopak – jsou v Natchezu stale stejně vzácným jevem jako sníh. Jenomže to není důvod všebecného pocitu nepohodlí.

„Pane Cagei,“ říká Althea, která na mě upírá svoje vlhké hnědé oči, „my si opravdu velice ceníme toho, co jste řekl v těch novinách.“

„Říkejte mi Penne, prosím,“ žádám ji, v rozpacích z takového vděku za pár řádek v novinách vyřčených bez jakéhokoli opravdového citu k oběti zločinu.

„Pane Penne,“ říká Georgia Paytonová, „jedinej bílej člověk neřek za celejch třicet let nic takovýho, jako jste vy řek dnes v novinách. Mýho chlapce zabili v roce devatenáct set a šedesát vosum před továrnou, kde pracoval, a policajti udělali jen to, že to všecko zametli pod koberec.“

Její prohlášení zůstává viset v přízračném tichu. Cítím reflexivní touhu svého otce zareagovat na její obvinění, pokusit se omluvit chování představitelů zákona té doby. Jenomže ta vražda zůstala nevyřešena a on ve skutečnosti nemá žádnou představu, jaké bylo vynaloženo úsilí k jejímu objasnění, pokud vůbec nějaké, a nakolik upřímně míněné tehdy asi mohlo být. Zdá se, že Althea Paytonová je na okamžik vyvedena z míry upřímností své tchyně, ale pak se její oči plní vyrovnaným odhodláním.

„Vy jste stále ještě právník, pane Cagei?“ ptá se mě. „Chci říct, já vím, že jste teď spisovatel, ale můžete pořád praktikovat právo?“

Nakláním hlavu na stranu. „Stále jsem členem advokátní komory.“

„Co to znamená?“ ptá se Georgia.

„Stále mohu pracovat jako právník, paní.“

„V tom případě si vás chceme najmout.“

„Na co?“

„Já myslím, že to vím,“ ozývá se otec.

„Abyste zjistil, kdo zabil mý dítě,“ odpovídá stará žena. „Policie to nechce udělat. Ani FBI to nechce udělat. Oblastní právník taky ne.“

„Okresní prokurátor,“ opravuje ji Althea.

„Vy jste o tom mluvily s okresním prokurátorem?“

Althea přikyvuje. „Několikrát. Nemá o ten případ zájem.“

Otci uniká povzdech snadno interpretovatelný jako což je velké překvapení.

„Taky jsme si najaly detektiva,“ říká Georgia. „Dokonce jsem napsala tomu muži v Nevyřešených zločinech, tomu pohlednýmu bílýmu muži z toho starýho gangsterskýho televizního filmu.“

„Robertu Stackovi?“ diví se moje matka.

„Ano,“ potvrzuje Althea. „Přišel nám jeden dopis od producenta pořadu, ve kterém projevil zájem, ak pak už nic.“

„A co ten detektiv?“ ptám se. „Jak to s ním dopadlo?“

„Nejdřív jsme si najaly člověka z Jacksonu. Motal se tady po městě jedno odpoledne a pak nám řekl, že se stejně nedá nic zjistit.“

„Bílej muž,“ reptá Georgia. „Nebyl dobrej.“

„Pak jsme si sehnaly detektiva z Chicaga,“ pokračuje Althea napjatým hlasem. „Přiletěl sem a strávil týden v hotelu Eola –“

„Barevnej muž,“ skočí jí do řeči starší žena. „Taky k ničemu. Okrad nás o spoustu peněz a vodletěl si zpátky do Chicaga.“

„Byl velmi drahý,“ připouští Althea. „A řekl nám totéž co první detektiv. Dotyčné záznamy byly zničeny a neexistuje nic, co by se dalo zjistit.“

„Lidi z Národní asociace pro povznesení barevnýho obyvatelstva říkaj to samý,“ dodává Georgia se zlobou v hlase. „Nic jim na mým dítěti nezáleží. Nebyl pro ně dost velký jméno. Každej rok naříkaj kvůli Martinovi a Medgarovi, nutěj bílý lidi točit vo nich filmy. Jenomže můj chlapec Del hnije v hrobě a nikoho to nezajímá. Vůbec nikoho.“

„Až na vás,“ říká Althea tiše. „Když jsem dnes ráno vyšla na příjezdovou cestu a sebrala noviny – když jsem si přečetla, co jste řekl –, plakala jsem. Plakala jsem tak, jak jsem neplakala už celých třicet let.“

Otec zvedá obočí a vysílá ke mně jeden ze svých telepatických vzkazů: Otevřel sis tu svoji nevymáchanou hubu. Teď vidíš, co sis zavařil.

„Máme ještě nějaký peníze, pane Penne,“ říká Georgia, svírající v ruce černou umělohmotnou kabelku velikosti malého kufříku.

V duchu si představuju, jak se z kabelky začne hrnout přílivová vlna jednodolarových bankovek, jako peníze na kokainovém mejdanu, ale paní Paytonová stiskla kabelku jen kvůli zdůraznění svého prohlášení. Nemohu dovolit, aby to zašlo ještě dál.

„Dámy, cením si vašich díků, ale nezasluhuju si je. Jak už jsem řekl pro noviny, jsem tady jen na dovolené. Kriminálními případy se už dlouho nezabývám. To, co se stalo vašemu manželovi a synovi, je strašlivá tragédie, ale osobně se domnívám, že detektivové mluvili pravdu. K tomu zločinu došlo před třiceti lety. Když dnes policie nevyřeší vraždu během prvních osmačtyřiceti hodin po činu, vědí, že se jim to pravděpodobně nepodaří nikdy.“

„Ale někdy se jim to přece jen podaří,“ namítá Althea tvrdohlavě. „Četla jsem o vraždách, které byly vyřešeny celé roky po činu samém.“

„To je pravda, ale dochází k tomu zřídkakdy. Za celá ta léta, kdy jsem působil jako právník v Houstonu, jsme měli jen několik málo takových případů.“

„Ale měli jste je.“

„Ano. Ovšem čeho jsme měli víc – stokrát víc –, byli zoufalí příbuzní, kteří nás marně prosili, abychom znovu otevřeli staré případy. Vražda je strašlivá věc, a nikdo to neví lépe než vy samy. Její důsledky poznamenají celé generace.“

„Ovšem neexistuje žádné promlčení vraždy, že ne?“

Zákon o promlčecích lhůtách. Nevidím smysl v tom, že bych opravoval její výrazivo; slyšel jsem prokurátory, kteří se dopouštěli stejné chyby. Je to totéž jako kongresmani hovořící o nukulární válce. „Všechno záleží na důkazech,“ Vysvětluju. „Objevil se snad nějaký nový důkaz?“

Její deprimovaný výraz je mi dostatečnou odpovědí.

„Doufaly jsme, že právě vy byste mohl nějaký najít,“ říká Althea. „Znovu se podívat na to, co tehdy dělala policie. Možná jim něco ušlo. Možná něco zatajili. Četla jsem v jedné knize, že šedesát procent příslušníků natchezského policejního sboru bylo v té době v Klanu. Jen Bůh ví, co tehdy udělali nebo neudělali. Možná byste o tom mohl dokonce napsat knihu. Je toho hodně, co o těch časech nikdo neví. O tom, co dělal Del pro svoje lidi.“

Bojuji s nutkáním pohlédnout na své rodiče s žádostí o pomoc. „Ve skutečnosti mám teď jednu knihu rozepsanou a jsem s ní dost pozadu. Já –“

„Četla jsem vaše knihy,“ skáče mi do řeči Althea. „Všechny. Jako brožovaná vydání, samozřejmě. Čtu si na noční směně, když je na oddělení klid.“

Nikdy nevím, co mám v takových okamžicích říct. Když se zeptáte: Líbí se vám?, vháníte tím dotyčného do situace, kdy musí odpovědět. Jenomže co jiného na to můžete říct?

„Ta první se mi líbila nejvíc ze všech,“ pokračuje Althea. „Ty ostatní byly taky dobré, ale měla jsem zkrátka pocit, že…“

„Buďte upřímná,“ pobízím ji se strachem, co bude následovat.

„Vždycky jsem měla pocit, že vaše nadání daleko přesahuje příběhy, které vyprávíte. Nechci být kritická, ale ta první kniha byla tak opravdová. Prostě si myslím, že když skutečně pochopíte, co se Delovi stalo, a napíšete jeho příběh, využijete naplno veškerý svůj dar.“

Její slova působí na mou duši jako sůl na ránu. „Opravdu bych vám rád pomohl. Jenomže to nejde. Kdyby se snad objevil nějaký nový důkaz, jděte s tím za okresním prokurátorem. To je ten správný muž.“ Dívám se na svého otce. „Dělá tu Austin Mackey pořád okresního prokurátora?“

Opatrně přikyvuje.

„Chodil jsem s panem Mackeym do školy. Je to dobrý člověk. Mohl bych –“

„Není nic než politik!“ ušklíbá se Georgia Paytonová.

Stará žena se pomalu zvedá na nohy, používá svou obrovskou kabelu jako protiváhu. „Ten se o nikoho nezajímá. Přišly jsme za váma, protože jsme si myslely, že vy budete. Ale možná to nezajímá ani vás. Možná jste v novinách mluvil tak otevřeně proto, že jste byl dlouho pryč a je vám jedno, co si o vás lidi tady kolem myslej. Říkala jsem Althee, že jste určitě stejnej jako váš otec, člověk, co tvrdě pracuje a má dobrý srdce. Ale možná jsem se mejlila.“

Znovu se pýřím, jistý si tím, že členové Paytonovy rodiny umějí dobře využívat navození pocitu viny jako motivační nástroj.

Althea vstává pomaleji než její tchyně, jako by s sebou zvedala tíhu třiceti let žalu. Když znovu promluví, upírá zrak do podlahy.

„Milovala jsem svého manžela,“ říká tiše. „Když ho zabili, už jsem se znovu neprovdala. Nikdy jsem nebyla s jiným mužem. Sama jsem vychovávala našeho chlapce a snažila se žít, jak jen to šlo. Neříkám, že to bylo těžké, protože každý to má nějakým způsobem obtížné. Sám to moc dobře víte, doktore Cagei. Svět je plný utrpení. Ale můj Del odešel z tohoto světa předčasně.“ Její dolní ret se chvěje; kousne se do něj, aby se vzpamatovala. „Chtěl, abychom počkali, než budeme mít děti. Abychom jim mohli zajistit věci, které budou potřebovat. Del říkal, že lidé škodí sami sobě, když mají příliš mnoho dětí moc brzy. Nám se narodilo jen jedno, než zemřel. Del byl dobrý chlapec, který vyrostl v dobrého muže, ale neviděl vyrůstat svoje dítě.“

Žalostný tón v jejím hlase mi probodává srdce. Jediné, co vidím, je Sára ležící ve své rakvi ve věku sedmatřiceti let, s budoucností odervanou od ní jakoby nějakým krutým přízrakem. Althea Paytonová tuto představu vymazává tím, že sahá do své kabelky, vyndává z ní složený kus papíru a podává mi ho. Nemám jinou možnost než jej rozevřít.

Je to úmrtní list.

„Když se lidé ze sanitky dostali k Delovi, byl už mrtvý. Shořel. Jenomže ho nemohli vyprostit z auta. Pružiny ze sedadla vystřelily žárem nahoru a přibodly ho na místě. Proto se nemohl dostat ven, i když byl po výbuchu bomby stále naživu.“

Hledím na křehký zažloutlý papír, jednoduchý formulář datovaný 14. 5. 1968.

„Podívejte se doprostřed,“ říká Althea. „Na příčinu smrti.“

Potlačuju palčivý nápor nevolnosti. Před třiceti lety naškrábal nějaký bezcitný nebo možná vystrašený byrokrat na řádek vedle předtištěných slov PŘÍČINA SMRTI jediné slovo: Nehoda.

„Dokud budu žít a dýchat,“ šeptá Althea, „budu dělat všechno pro to, abych zjistila pravdu.“

Chci promluvit, pokusit se vyslovit, jak s ní soucítím, ale nedělám to. Sářina smrt mne v tomto ohledu poučila. Tváří v tvář smutku nemají slova útěchy moc.

Dívám se, jak obě paní Paytonové vycházejí za mou matkou do haly, slyším Georgiu, jak matce opakuje svůj kompliment o pěkném, uklizeném domě, pak tiché zaklapnutí předních dveří. Sedám si na pohovku, kde předtím seděla Althea. Polštář je ještě teplý. Pantofle mé matky šoupají přes břidlicovou podlahu v hale, vydávají zvuk jeptišky pohybující se klášterem.

„Sousedé stojí na dvorech,“ říká.

S údivem hledí na černé lidi, kteří nejsou zahradníci nebo služebné, přemítám. A zítra se služebné a zahradníci vrátí, zatímco obé paní Paytonové budou sedět nebo pracovat v tichém žalu a oplakávat muže, jehož vražda nerozceřila víc vlnek než kámen hozený do rybníka.

„Vím, že to bylo těžké,“ říká můj otec a pokládá mi ruku na rameno, „ale zachoval ses správně.“

Vrtím hlavou. „Já nevím.“

„Ten hoch je už dlouho mrtvý. Nic, co by pro něho teď mohl kdokoli udělat, mu stejně nepomůže. Naopak by to mohlo ublížit spoustě lidí. Těm dvěma ubohým ženám. Městu. Tvé matce. Tobě a Annii především. Udělal jsi správnou věc, synu.“

Vzhlédnu ke svému otci, hledám v něm muže, jakého v něm viděla Georgia Paytonová.

„Ano, udělal,“ přitakává moje matka. „Nemysli na to. Jdi probudit Annii. Připravím vám k snídani francouzské toasty.“

07 KAPITOLA

Pohovka v ordinaci mého otce si již vyslechla mnoho strašlivých pravd: odhalení lékaře (jste nemocný; umíráte a nedá se nic dělat), přiznání pacientů (manžel mě bije; otec mě znásilnil; chci umřít), ale vždycky – vždycky – to byly pravdy o pacientech.

Dnes bude vyjevena pravda o lékaři.

Jiný důvod tohoto náhlého pozvání do otcovy ordinace si nedokážu představit, a když si sedám na ošoupanou koženou pohovku a čekám, až otec odbaví svého posledního dnešního pacienta, vyžaduje si to ode mě hodně úsilí, mám-li ovládnout svou nervozitu.

Jakmile obě paní Paytonové odešly dnes ráno z našeho domu, otec odjel do práce svým starým náklaďáčkem, abychom si já s Annií mohli vzít jeho BMW. Protože jsem však netoužil být terčem všelijakých pohledů místních obyvatel, strávil jsem dopoledne s Annií v bazénu, kde jsem obdivoval, jak už umí dobře plavat, a bojoval jsem marnou bitvu o to, abych udržel její tělíčko namazané opalovacím krémem. Máma a já jsme si dali k obědu sendviče s tuňákem, Annie dostala mísu špaget. Když pak spolu ty dvě odjely do města, aby koupily Annii nějaké boty, uchýlil jsem se do knihovny, kde jsem si na pohovce četl Hueyho Longa, od T. Harryho Williama, dokud jsem neusnul.

V půl páté odpoledne mě probudil telefon. Nelíbilo se mi, že jej musím zvedat sám, ale říkal jsem si, že je to možná matka.

„Penne?“ ozval se můj otec. „Mohl by ses kolem páté zastavit u mě v ordinaci? Sám?“

„Jistě. Co se děje?“

„Myslím, že si spolu musíme promluvit.“

„Jasně,“ řekl jsem a snažil jsem se přitom znít maximálně nenuceně. „Uvidíme se v pět.“

Odešel jsem do koupelny, osprchoval ze sebe chlor z bazénu, pak jsem se převlékl do bavlněných kalhot a košile s krátkým rukávem. Tátova ordinace je jen pár kilometrů od domu, a tak jsem si dalších dvacet minut četl Hueyho Longa. Než jsem usnul, Velký imperiální čaroděj Kukluxklanu hovořící na „imperiální klonvokaci“ v Atlantě, právě oznamoval, že odjíždí do Louisiany na tažení proti Hueymu kvůli jeho politice sympatizující s černým obyvatelstvem. Kingfish vtrhl do tiskové galerie státního senátu během zasedání legislatury a oznámil, že pokud ten „imperiální mizera“ překročí louisianskou státní hranici, brzy zase odjede „s nohama napřed“. Vůdce Klanu se rozhodl raději neprověřovat Kingfishovu pravdomluvnost. Třebaže to v retrospektivě vypadalo humorně, Long mohl svou hrozbu až příliš snadno realizovat. Docela chápu, do jaké míry může být diktátorská moc přínosem v řešení nerozhodných problémů jako rasismus. Na druhé straně takový přístup samozřejmě často vede do kremačních pecí.

Když jsem přijel k budově, kde se nachází otcova ordinace, použil jsem soukromý vchod. Annu, jeho hlavní sestru – atraktivní černošku –, znám po většinu svého života, ale byl jsem příliš zvědavý, co mi otec chce říct, než abych strávil dokonce jen deset minut vzpomínáním na staré časy. Posadil jsem se na pohovku proti jeho stolu a čekal jsem ve zbytkovém oparu doutníkového kouře.

Během svých prvních patnácti let v Natchezu praktikoval otec v jednom velkém domě dole ve městě. Bylo to v éře oddělených čekáren pro „barevné“ a bílé, ale jeho jediným ústupkem této konvenci byla tenká dřevěná přepážka uprostřed místnosti. V kterýkoli den jste tam našli celé rodiny – bílé i černé – sedící společně ve velké čekárně. Děti si hrály na podlaze, rodiče jedli svačiny z papírových sáčků a čekali, až přijdou na řadu podle neoficiálního pořadníku kdo dřív přijde, ten dřív mele. Jeho nová ordinace, situovaná blízko obou nemocnic a sterilní jako injekční stříkačka, funguje stejně jako u kteréhokoli jiného doktora – téměř. Otec má pevně zavedené ordinační hodiny, lesknoucí se laboratoř a moderní rentgenové zařízení, ale stalo se pro něj rutinou, že kdykoli všechno pohotově zastaví a věnuje pacientovi tolik času, kolik podle něj dotyčný potřebuje k vyšetření, vyjádření soustrasti nebo čistě jen k popovídání.

Konečně se zpoza dveří ozve jeho zvučný baryton, jehož hlasitost mi napovídá, že se srdečně loučí se starým, nedoslýchavým pacientem. Jeho „základna pacientů“ stárne s ním a staří lidé teď tvoří většinu jeho klientely. Anna se nakloní dovnitř a obdaří mě úsměvem, pak zavře dveře za otcem. Otec projde kolem mě, stiskne mi paži na pozdrav a usedne do velkého křesla za svým pracovním stolem.

Takto ho budu mít navždy vrytého do paměti: v bílém lékařském plášti, se stetoskopem volně mu visícím kolem krku, s bílým vousem a uvelebeného za horami nedopsaných lékařských záznamů, vzorků léčiv a brakové pošty. Sáhne do malé ledničky za svým stolem a vyndává z ní plechovku Dr. Peppera, kterou mi nabízí. Když odmítnu, vylomí víčko, zhluboka se z ní napije a do očí mu vhrknou slzy pod náhlým náporem kysličníku uhličitého.

„Mám problémy, Penne,“ říká upřímným hlasem. „Omlouvám se, že jsem se včera večer choval jako pitomec. Pro otce není snadné připustit slabost před svým synem.“

Rozpačitě kývu, představuju si budoucnost, kdy se ocitnu daleko od idealizované představy, kterou o mně má Annie teď. „Tati, neexistuje nic, co bys mi o sobě mohl říct a co by změnilo můj názor na tebe. Prostě mi jen pověz, co se děje, a pak se s tím nějak společnými silami vypořádáme.“

Je na něm vidět, že o mém tvrzení pochybuje, ale je už rozhodnutý všechno mi říct. „Před pětadvaceti lety,“ začíná, „se tvoje teta Ellen dostala do jistých problémů.“

Moje mysl uhání. Když řekl „před pětadvaceti lety“, myslel jsem, že začne hovořit o Delu Pattonovi, i když Paytona zabili před třiceti lety. Přesun k Ellen, mladší sestře mé matky, mě dokonale vyvádí z míry.

„Byla rozvedená a žila v Mobile v Alabamě. Myslím, že Ellen bylo tehdy tolik, jako je teď tobě. Našla si tam novou známost. Ten muž byl o rok či dva mladší než ona, jmenoval se Hillman. Don Hillman. Tvoje matka a já jsme to tehdy nevěděli – či alespoň já to nevěděl –, ale ten Hillman se k Ellen choval velice hrubě. Bil ji, kontroloval všechno, co řekla nebo udělala. Tvoje matka svou sestru nakonec přesvědčila, že ten vztah bez ohledu na veškeré její snahy stejně špatně dopadne, a Ellen se tedy pokusila ukončit jej. Hillman to nepřijal dobře. Poradil jsem Ellen, aby šla na policii. Pak jsem ale zjistil, že Hillman je bratrem policisty sloužícího v Mobile. Detektiva. To bylo v roce 1973. Nikdo neslyšel o zákonech proti omezování osobní svobody.“

„Doufám, že jste ji pozvali sem.“

„Samozřejmě. Zůstala u nás celé léto. Vzpomínáš si na to, ne?“

Vzpomínám. Na většinu léta se naše koupelna v přízemí proměnila v exotický svět rozvěšených punčoch, krajkového spodního prádla, broušených lahviček s parfémy a modrých skleniček Noxemy.

„Hillman po jejich rozchodu několikrát volal k nám domů. Pozdě večer, opilý namol, láteřil a klel do sluchátka. Jednou večer, ve chvilce, kdy zrovna nenadával, jsem mu řekl, že jestli přijde do Natchezu dělat problémy, bude trvat hodně dlouho, než se dostane zpátky do Mobile. Telefonáty ustaly. Po čase chtěla Ellen bydlet sama, tak jsem jí najal byt na Windsor Avenue a zajistil jí místo u Jeffa Davise.“

Otec znovu pije z Dr. Peppera. „Jakmile dostala svůj vlastní byt, začaly se dít podivné věci. Prořízlé pneumatiky, rozbitá vejce na dveřích a další puberťácké kousky. Jednoho rána našla u dveří svou kočku s podříznutým krkem. Zavolal jsem na natchezskou policii, ale ti Hillmana nikde ve městě nenašli.“ S hlubokým povzdechem zavírá oči. „Pak ji znásilnil.“

K mému ohromení se přidává záchvěv hrůzy. Rodiny jsou spletí tajemství a žádný z nás je nikdy všechna nepozná.

„Hillman čekal uvnitř jejího bytu, když přišla domů ze schůzky. Surově ji zbil, znásilnil ji, pokálel. Pak zmizel. Ellen byla příliš šokovaná, než aby byla schopná poskytnout policii výpověď. Musel jsem jí dát sedativa. Přiměl jsem natchezského okresního prokurátora, aby zavolal svému kolegovi do Mobile, a udělal jsem z toho velký poprask, ale Ellen by byla přinejmenším příliš nespolehlivým svědkem, i kdyby se mi podařilo přimět ji, aby proti němu vznesla obžalobu. A navíc tam byl Hillmanův bratr policista. Okresní prokurátor z Mobile nezněl moc nadšeně, že se mu snažím komplikovat život.“

Chápavě přikyvuju. Starousedlíci v Houstonu mi snad tisíckrát řekli, jak bylo obtížné usvědčit někoho ze znásilnění, než feministické hnutí změnilo pohled veřejnosti na tento zločin. A přítomnost Hillmanova bratra u policie byla závažnou komplikací. Neexistuje nic pokrevnějšího než vztahy mezi jižanskými ochránci zákona. Všude mezi nimi panují osobní vztahy.

„Netřeba říkat, že doma to bylo velice zlé,“ pokračuje otec. „Snažili jsme se zatajit to před tebou a sestrou, ale tvoje matka a Ellen byly se silami u konce. Peggy s ní jezdila každé tři dny do Jacksonu na návštěvu k psychiatrovi.“

Na tohle si taky vzpomínám. Jak matka pořád vozila tetu Ellen někam k doktorovi. „Mysleli jsme si, že má nemocné vaječníky nebo něco podobného.“

„To jsme vám taky řekli. Nicméně dva týdny po znásilnění začal Hillman znovu obtěžovat po telefonu.“ Otec zatíná a uvolňuje pravou pěst na stole před sebou. „Nikdy v životě jsem si nepřipadal bezmocnější.“

Nevím, co má přijít, ale začínají mi vstávat chloupky na předloktích.

„Přibližně v tu dobu náhodou přišel do mé ordinace Ray Presley na kontrolu krevního tlaku. Víš, že mám ve zvyku mluvit se svými pacienty a s Presleym se vždycky dobře povídalo. Během hovoru na mně poznal, že nejsem ve své kůži. Zeptal se, co mi dělá starosti, a já mu to řekl. Byl to koneckonců policista. Myslel jsem si, že by ho snad mohlo napadnout něco užitečného.“

Taky si odpykal trest v Parchmanově vězení, říkám si v duchu, ale nezdá se, že by byl nejvhodnější okamžik k takovým poznámkám.

„Ray si mě vyslechl a nic moc neřekl. Jen několikrát zabručel na správném místě. Nikdy na něm nepoznáš, co si právě myslí. A tak tam oba sedíme a mlčíme. Po chvíli řekne: Jakže se ten hnusnej hajzl jmenuje, doktore?‘ Pár vteřin jsem mlčel. Pak jsem mu to řekl. Povídali jsme si ještě několik minut a potom Ray odešel. O tři týdny později mi volala natchezská policie, aby mi oznámili, že Hillman je po smrti. Někdo ho střelil do hlavy a sebral mu peněženku před striptýzovým barem v Mobile.“

„Ježíši Kriste!“

„Zpočátku jsem cítil úlevu. Ale někde v koutku mysli jsem si dělal starosti kvůli Rayovi. Vždycky si vážil toho, že se starám o jeho matku, a já si nemohl pomoct, ale musel jsem přemýšlet, zda si nevzal do hlavy, že ten můj problém vyřeší za mě.“

„Ach bože.“

„O měsíc později si přišel znovu nechat zkontrolovat tlak. Řekl jsem děvčatům, že mám moc práce a nemůžu s ním mluvit, ale on proklouzl do mé ordinace a počkal si tam na mě. Když jsem vešel, bez obalu jsem se ho zeptal, jestli neví něco o Hillmanově smrti.“

„A?“

„On mi bez okolků řekl, že toho chlapa zabil.“

„A sakra.“

Otec vrtí hlavou. „Stejně nevzrušeně jako by řekl: ‚Opravil jsem pro vás to potrubí, doktore.‘ Usmál se na mě tím svým směšným úsměvem a řekl mi, abych si tím dál nelámal hlavu. Prý mu za to nejsem nic dlužný. Abych se hezky vrátil k doktorování a ke spokojenému životu. Přesně tak zněla jeho slova.“

„Řekni mi, žes to byl nahlásit na policii.“

„Nebyl.“

Já, který byl svědkem toho, jak otec celá léta činí morální rozhodnutí, jež ho stála peníze a přátele, jsem touto odpovědí ohromen. „To je účastenství po dokonaném trestném činu, tati. Pět let vězení.“

„To si uvědomuju. Jenomže situace byla komplikovanější, než si myslíš.“

„Nespáchal jsi žádný zločin, dokud jsi nezatajil Presleyho přiznání před policií.“

„Poslouchej mě, zatraceně! Ray si zřejmě uvědomil, jak mě to znepokojilo. Protože dvacet minut poté co vyšel z ordinace, se vrátil a podal mi pouzdro zapnuté na zip. Uvnitř byla pistole, kterou jsem mu půjčil před šesti měsíci, pětačtyřicítka.“

Srdce mi buší jako splašené proti hrudní kosti. „On zabil Hillmana tou pistolí?“

„Ne. Jenomže tehdy si ode mě půjčoval spoustu věcí. Zbraně, knihy, mého Nikona i se stojanem a další. Víš, že nedokážu nikomu nic odmítnout. Asi rok předtím jsem mu půjčil jinou pistoli, malou lehkou osmatřicítku. A tak když mi vracel tu pětačtyřicítku, zeptal jsem se ho na svoji osmatřicítku.“ Otec se zhluboka nadechuje a pomalu vypouští vzduch. „Odpověděl, že mu ji ukradli.“

Zavírám oči, jako bych tím mohl zaštítit sám sebe před tím, co má přijít.

„Řekl mi, abych si prý kvůli tomu nedělal starosti, že mi sežene jinou. Jenomže ve skutečnosti mi tím naznačoval, že by ode mě nebylo moudrým nápadem jít ohlásit tu vraždu. Zabil Hillmana mou osmatřicítkou a stále tu zbraň měl. Kdybych se pokusil udat ho, mohl by policii říct, že jsem ho požádal, aby ten zločin spáchal, a ještě jsem mu k tomu půjčil zbraň.“

„Jak dlouho poté tě začal vydírat?“

Otec se tváří rozhořčeně. „Nezmínil se o tom celých pětadvacet let.“

„Cože?“

„Neměl v úmyslu vydírat mě, Penne. Pro Raye Presleyho jsem tehdy byl něčím jako modlou. Myslím, že mě tak stále vidí. Jenomže minulý rok onemocněl rakovinou prostaty a nemá zdravotní pojištění. Potřeboval peníze, a tak je začal shánět, kde mohl. Pokud je mi známo, vydírá kromě mě dalších deset lidí. Problém je v tom, že mě dostal tam, kde mě chtěl mít. Neviděl jsem jinou možnost než mu začít platit.“

„Proč jsi mi nezavolal, už když za tebou přišel poprvé?“

„To se opravdu musíš ptát? Styděl jsem se za to, co jsem udělal. Protože kvůli mně zemřel člověk.“

„Ty s tím přece nemáš nic společného! Tys to po něm nežádal, proboha! Nemohl jsi vědět, že Presley toho muže zabije.“

Otec toto odůvodnění odmítá mávnutím ruky. „Vzpomínáš si na Becketa?“

„Myslíš film, nebo toho historického arcibiskupa?“

„Film. Jakmile Becket pronese svou moralizující řeč proti králi Jindřichovi, král se ocitne v paláci samotný se svými šlechtici. Tito takzvaní šlechticové jsou hnusná sebranka, nenasytná, krutá a věčně opilá. A třebaže král Jindřich má Becketa rád, nahlas říká: ‚Copak mne toho všetečného kněze nikdo nezbaví?‘ A oni mu samozřejmě vyhoví. Vydají se do Canterbury a zavraždí ho svými meči.“

Někdy si přeju, aby můj otec neměl tak strnulá morální měřítka.

„Henry věděl, co říká, Penne. Věděl, v jaké se nachází společnosti. Tím se stal vinným z vraždy. Proto se pak nechal bičovat Beckettovými mnichy.“

„Ty nejsi žádný zpropadený král. Nemohl jsi vědět, co Presley udělá.“

Otec je příliš zdeptán vinou, než aby se mi podařilo přesvědčit ho. „Přemýšlím o tom už celé roky. Netušil jsem, že Presley toho člověka zabije, ale když se mě zeptal na jeho jméno, věděl jsem, že by mohl něco udělat. Staral jsem se o jeho rodiče zadarmo a on se mi cítil zavázán. Od okamžiku, kdy jsem Presleymu prozradil to jméno, měl Hillman zaručeno, že se mu stane něco zlého, že možná dokonce zemře. Tohle mi neodpářeš.“

Vím, jaké úsilí mého otce stálo připustit svou vinu. Možná má dokonce pravdu. Jenomže to není v tomto okamžiku moje prvořadá starost. „Zákon by na to takhle nepohlížel,“ ujišťuju ho.

„Technicky bylo tvým jediným zločinem účastenství po dokonaném trestném činu. A podle zákona o promlčení v tomto případě vypršelo v roce 1975.“

„Co ta zbraň?“

„To už je jiný příběh. Pokud Presley bude lhát okresnímu prokurátorovi a řekne, žes ho požádal, aby Hillmana zabil, a žes mu k tomu navíc dal zbraň – a pokud tu zbraň stále má –, tak se to dohromady sčítá v hrdelní zločin, což tě staví do fronty na to, čeho mám být svědkem za dva dny. Na smrtící injekci.“

„Přesně toho jsem se obával.“

„Proč ses rozhodl, že mi to dnes řekneš?“

„Protože chceš zjistit, kdo zabil Dela Paytona. Vím, že to chceš udělat, a jsi v právu. Možná je to dokonce tvoje povinnost. Jenomže cesta k Paytonovým vrahům vede rovnou přes Raye Presleyho, protože on na tom případu tehdy pracoval. Věděl jsem, že ho nakonec půjdeš navštívit, a kdybys to udělal, pravděpodobně by ses o tomhle všem dozvěděl od něho. Dokonce by mohl chtít peníze po tobě. Chtěl jsem, abys slyšel pravdu ode mě.“

„K čertu s Delem Paytonem. Existuje jediná věc, kterou můžeme udělat.“

„Jaká?“

„Jít za okresním prokurátorem, dřív než to udělá Presley. Zítra ráno tam zajdeme, řekneme mu celý příběh a budeme požadovat, aby byl Presley zatčen za vraždu a vydírání.“

Otec spíná ruce jako prosebník. „Snad stokrát jsem si říkal, že to udělám. Jenomže proč by mi měl prokurátor věřit?“

Myslím na Austina Mackeyho, okresního prokurátora a mého bývalého spolužáka. Nemám pocit, že by právě on byl soucitným zpovědníkem, ale známe se spolu už tolik let… „Okresní prokurátor by v takovém případě musel být velice diskrétní. Je docela možné, že proti Presleymu získáme nějaký usvědčující důkaz. Co kdybychom ti sem před schůzkou s ním instalovali nějaké odposlouchávací zařízení? Zaznamenali na pásku, jak mu předáváš vyděračské peníze.“

„Ty Raye podceňuješ. Od té doby co s tímhle začal, mluví a chová se, jako bychom byli od samého začátku spolupachatelé.“

„Zatraceně.“

„Mackey bude pravděpodobně trvat na tom, aby ses do té záležitosti s Paytonem nepletl. Penne.“

„Přestal jsem se o ni zajímat v okamžiku, kdy jsi mi pověděl o tomhle. Jinou možnost ani nemáme. Musíme tě zprostit jakéhokoli stínu podezření a bohužel kvůli tomu musíme navštívit právě Mackeyho.“

Mám pocit, jako by se otec za svým stolem scvrkl. „Pokud si myslíš, že je to třeba udělat, jsem připravený. Bude to pro mě úlevou, ať už se stane cokoli. Ale i kdyby se Mackey rozhodl nezažalovat mě, nepodléhalo by to trestnímu stíhání v Alabamě?“

Má pravdu. „Ano. Je to v podstatě místo, kde došlo k vlastnímu zločinu. Ovšem můžu přesvědčit Mackeyho, aby to za nás vyřídil s okresním prokurátorem v Mobile.“

„V Mobile stále žije Hillmanův bratr. Ten policista. Ověřil jsem si to před dvěma měsíci.“

To je skvělé. I kdyby se Mackey snažil ze všech sil, aby přesvědčil prokurátora v Mobile, že nemá smysl zahájit proti mému otci trestní stíhání, otcův život se přesto ocitne vydán napospas alabamským autoritám. A to už je nebezpečně blízko naprosto nepřijatelnému riziku. Proto otec až doposud nic nepodnikl.

„Presley má rakovinu,“ Uvažuju nahlas. „Jak dlouho bude ještě žít?“

Otec krčí rameny. „Podle svého onkologa by měl už být mrtvý. Jenomže se má pořád k světu. Ray má pěkně tuhý kořínek. Je to jeden z těch, o kterých říkám, že jsou příliš umínění, než aby umřeli. Mohl by žít ještě celý další rok.“

„Rok není zas tak dlouhá doba. Mohli bychom mu platit, dokud neumře. Hraď jeho lékařské účty.“

„To jsem dělal až doteďka. Jenomže poslední dobou se to zatraceně prodražuje.“

„Kolik už jsi za něj zaplatil?“

„Doposud sto šestnáct tisíc dolarů.“

Vrtím hlavou, stále neschopný uvěřit. „Za jak dlouho?“

„Za sedm či osm měsíců. Jenomže chce pořád víc. Teď začal mluvit o tom, že se musí postarat o svoje děti.“

„Přesně tak to chodí s vydíráním. Nikdy nepřestane. A ty nemáš jedinou záruku, že to skončí s jeho smrtí. Mohl by dát zbraň některému ze svých dětí. Mohl by po sobě zanechat nějaký důkaz. Například videozáznam. Prohlášení člověka na smrtelném loži. Však víš, něco jako: ‚Mám rakovinu a chtěl bych něco říct, než odejdu z tohoto světa.‘ Takovým věcem se u soudu přikládá velká váha.“

Otec bledne. „Dobrý bože.“

„To nám ponechává jediné řešení.“

Něco v mém hlase muselo znít zlověstněji, než jsem měl v úmyslu, protože otec Šokovaně vytřeští oči. „Snad ho nechceš zabít?“

„Bože, to ne. Právě jsem ti řekl, že jeho smrt nemusí být nevyhnutelně řešením.“

Přes jeho obličej se rozlévá úleva.

„Všechno záleží na té zbrani.“

„Co tedy navrhuješ? Abychom ji ukradli?“

„Ne. My ji od něho koupíme.“

Otec vrtí hlavou. „Ray ji nikdy neprodá.“

„Každý má svou cenu. A my víme, že Presley potřebuje peníze.“

„Právě jsi řekl, že by to mohla být stravenka pro jeho děti na celá léta.“

„Presley mě zná. Přinejmenším moji pověst. Jsem celonárodně uznávaný státní zástupce, slavný spisovatel. Pokud si můžu na něčem stát, pak je to moje bezúhonnost. Stejně jako tvoje. Ukážu Presleyemu cukr a bič. Buď mi tu zbraň prodá, nebo se může dívat, jak jdu za prokurátorem a stavím svou reputaci v sázku přesvědčováním autorit, že jsi nevinný. Mám styky od Houstonu po Washington. Ty a já jsme pilíře občanských komunit. Ray Presley je bývalý trestanec. V různých obdobích byl pravděpodobně podezřelý z několika vražd. Ještě mi tu zbraň rád prodá.“

V otcových očích se zableskne jiskřička naděje, ale stále ji maskuje strach, tupý, šedivý a zcela cizí představě, jakou o svém otci mám. „Koupit důkaz s úmyslem… s úmyslem zničit ho,“ říká. „Co je to za zločin?“

„Je to těžký zločin. První liga.“

„Tohle přece nemůžeš udělat, Penne.“

Chvějí se mu ruce. Celá tahle záležitost ho stravuje dnem a nocí už pětadvacet let. Dlouho předtím než Presleyho vydírání začalo. Bože, jak se musel potit během toho procesu kvůli zanedbání lékařské péče, jaké si dělal starosti, že se Leo Marston dozví o Hillmanově vraždě od Presleyho, svého placeného kápa. Nastokrát jsem podobnou situaci viděl jako státní zástupce. Člověk žije spořádaně po celý svůj život, pak v jedné slabé chvilce škobrtne a spáchá čin, který ho zatratí v jeho vlastních očích a ohrozí jeho svobodu, ba dokonce jeho život. Láme mi srdce, když vidím svého otce v této pasti. A přesto abych ho z ní dostal, Uvažuju, že sám spáchám zločin.

„Máš pravdu,“ říkám mu. „Musíme na to jít legálnější cestou.“

„Promluvit si s Mackeym?“

„Ano. Jenomže nejdřív si ho chci otestovat. Dnes večer mu zavolám, po práci. Možná se stavím u něj doma.“

„Po práci doma nebude. Dnes večer se koná dotační večírek ve prospěch Shnilýho Warrena.“ Riley Warren – s přezdívkou „Shnilej“ – je náš úřadující starosta. „Tvoje matka a já jsme dostali pozvánku, ale neměli jsme v úmyslu tam jít.“

„Mackey tam bude?“

„Je to Warrenův velký příznivec. Mimochodem, tys dostal pozvánku taky.“

„Od tebe?“

„Ne. Od Dona Perryho, chirurga, který ten večírek pořádá. Stavil se po obědě u mě v nemocnici a požádal me, abych tě přivedl s sebou.“

„Proč to dělal? Hlavně po tom článku v novinách?“

„Proč myslíš? Budou se tam vybírat příspěvky na podporu starosty a on si myslí, že jsi v balíku.“

„Takže takhle je to. Půjdu tam a promluvím si s Mackeym. Pokud bude znít vstřícně, domluvím pro nás formální schůzku a nějak už přijdeme na způsob jak Presleyho zmáčknout.“

Otec pokládá ruce na stůl před sebe, aby se mu přestaly třást. „Nemůžu tomu uvěřit. Po tak dlouhé době… konečně s tím něco uděláme.“

„Musíme s tím něco udělat. Život je příliš krátký, než abys ho mohl strávit ve věčném strachu.“

Zavírá oči, pak je otevírá a vstává. „Mám špatný pocit kvůli Paytonovým. Připadá mi to, jako bychom mě vykupovali z mého vlastního problému pohřbíváním pravdy o Delovi.“

To je pravda. Jenomže ve srovnání se svobodou mého otce pro mě Del Payton neznamená vůbec nic. Krev je ksakru o hodně hustší než sympatie. „Tuhle tíhu nemůžeš vláčet na svých ramenou, tatí.“

„Tehdy během šedesátých let,“ říká, když věší svůj stetoskop na háček na dveřích, „jsem byl občas v pokušení pozvat k nám domů nějakého černého studenta ze seveřanské koleje. Nabídnout mu slušné jídlo, nějakou tu finanční podporu. Ale nikdy jsem to neudělal. Znal jsem rizika a bál jsem se jich.“

„Měl jsi ženu a dvě děti. Neobviňuj se z toho.“

„Neobviňuju. Jenomže Del Payton měl taky ženu a dítě.“

„Máma mi řekla, že ses postaral o dva členy hnutí za občanská práva z Homewoodu, protože místní doktor je vyhodil. Říkala, že prý byli oba skoro ubití k smrti.“ Tváří se znechuceně. „Proboha, vždyť jsem složil Hippokratovu přísahu.“

„Řekl bych, že ten doktor v Homewoodu na ni zapomněl.“ Oči mu plní hněv a hanba. „To nestačilo. To, co jsem udělal, nebylo dost.“

Vstávám a vyndávám z kapsy klíče. „Žádný bílý toho neudělal dost. Paytonovi vrazi za to dříve nebo později zaplatí. Jenomže to nebudu já, kdo je k tomu přiměje.“ Otec si svléká bílý plášť a věší ho na věšák. „Když to neuděláš ty, Penne, myslím, že nikdo jiný se už nenajde.“

„Tak ať.“

08 KAPITOLA

Otec a já se oblékáme na večírek u Perryho – já do sportovního saka půjčeného z jeho šatníku –, když tu se rozezní telefon vedle postele. Sáhne po něm, aniž by se na mě podíval, stejně automatickým pohybem, jako by si chtěl poškrábat svědící místečko.

„Doktor Cage,“ říká a vyčkává na popis symptomů a prosbu o patřičný lék. Pak jeho tvář změní výraz a otec si přitiskne sluchátko k bílému nátělníku. „To je Shad Johnson.“

„Kdo?“

„Ten černý kandidát na starostu.“

„A co chce?“

„Tebe. Mám říct, že tu nejsi?“

Natahuju se pro sluchátko. „U telefonu Penn Cage.“

„Takže to jste vy,“ hlaholí jasný mužský hlas středního rejstříku, hlas spíš bílý než černý. „Ztracený syn sám.“

Nevím jak na to reagovat. Pak se mi vybavuje otcův stručný popis současné místní politické situace: Shad Johnson se přestěhoval domů do Natchezu z Chicaga výlučně proto, aby mohl kandidovat ve volbách na starostu. „Slyšel jsem, že totéž by se dalo říct o vás, pane Johnsone.“

Dává se do smíchu. „Říkejte mi Shade.“

„Čím vám mohu posloužit, Shade?“

„Byl bych rád, kdybyste mě přišel na chvíli navštívit. Přijel bych za vámi sám, ale zřejmě nestojíte o to, aby si vaši sousedé mysleli, že jsme si nějak bližší, než ve skutečnosti jsme. V tomto městě cestují zprávy rychle. Jako ta o paních Paytonových, které vás přišly navštívit dnes ráno.“

Cítím, jak se mi vzadu na krku rozlévá vlna horka. „Nemám v úmyslu jakkoli se zaplétat do místní politiky, pane Johnsone.“

„Zapletl jste se do ní v okamžiku, kdy jste promluvil pro noviny o Delu Paytonovi.“

„Považujte mě za naprosto neangažovaného.

„Nic bych neudělal raději. Přesto si spolu musíme promluvit.“

„Mluvíme spolu teď.“

„Já myslím z očí do očí. Jsem tady ve svém volebním středisku. Nebojíte se snad zavítat na severní stranu města, že ne?“

„Ne.“ Můj otec špicuje uši, aby slyšel obě strany hovoru. „Jenomže za hodinu mám být někde jinde.“

„Doufám, že ne na tom charitativním večírku pro Shnilýho Warrena?“

Shad Johnson je očividně dobře informovám o všem, co se děje ve městě. Už už se s ním chci rozloučit, když poznamená: „Vy a vaše rodina jste v nebezpečí, pane Cagei.“

Bojuji s impulzem reagovat přemrštěně. „O čem to mluvíte?“

„Povím vám to, až sem přijedete.“

„Dejte mi svou adresu.“

„Martin Luther King Drive. Je to v budově na malém pruhovém nákupním molu.“

„Kde je Martin Luther King Drive?“

„Bývalá Pine Street,“ odpovídá otec, který se tváří ustaraně.

„Myslíte to staré nákupní centrum vedle Cihlového domu?“ ptám se a v duchu si vybavuju temný bar ve škvárovém bloku, kam jsem jednou zavítal se dvěma černými kluky, s nimiž jsem přes léto kladl jako brigádník kanalizační potrubí.

„Přesně tak. Už to ale není Cihlový dům, stejně jako už neexistuje Pine Street. Časy se mění, zástupče. Přijedete?“

„Dejte mi patnáct minut.“

„Co po tobě sakra chtěl?“ ptá se otec, bere ode mě sluchátko a pokládá ho.

„Řekl, že naše rodina je v nebezpečí.“

„Cože?“

Uvazuju si kravatu a odcházím ke dveřím ložnice. „Nedělej si starosti. Vrátím se za pětačtyřicet minut. Na večírek to stihneme právě včas.“

Dívá se na mě svým typicky přísným otcovským pohledem. „Raději by sis s sebou měl vzít zbraň.“

*****

*****

Na severní straně to vypadá lépe, než když jsem byl malý kluk. Tehdy to byla změt? chatrčí a rozpadajících se domů oddělených od sebe prázdnými parcelami a opuštěnými budovami, se zdmi zaplátovanými vlnitým plechem, ba dokonce lepenkou. V soukromých domech prosperovala hráčská doupata, kde se scházeli muži a popíjeli levný alkohol z papírových kelímků, a mezi horami automobilových vraků se rozvalovaly ošuntělé krámky. Prostě jako filmové kulisy pro Road Warrior. Teď kolem sebe vidím řady udržovaných domů, oslnivou fasádu videopůjčovny, přímo uměleckou benzinovou pumpu Texaco, dobré pouliční osvětlení, hladké asfaltové silnice.

Zajíždím na parkovací plochu u pruhového nákupního mola a čtu si nápisy nad výkladními skříněmi: kadeřnictví, rybí tržnice, voličské registrační středisko NAACP, zmrzlinářství obležené černými dětmi a nově vymalované průčelí ověšené jasně barevným poutačem, na kterém stojí: SHAD JOHNSON – BUDOUCNOST JE TEĎ.

Před střediskem NAACP stojí otevřené grilovací ohniště zřízené v padesátigalonovém sudu rozříznutém vpůli, ze kterého se kouří jako při požáru stodoly a line se libá vůně rožněných kuřat a vepřových žebírek. Kolem ohniště stojí shluk černých mužů středního věku, popíjejí Colt.45 z tuplákových lahví. Když vystupuju z BMW, utichají a měří si mě podezřívavými pohledy. Kývám jim na pozdrav a vcházím dovnitř.

Za kovovým psacím stolem sedí hubený mladý muž v obleku s vestičkou, ve které se nepochybně dusí, a mluví do telefonu. Za stolem je přepážka z nabílené překližky ode zdi ke zdi a jsou v ní zasazené zavřené dveře. Mladý muž vzhlédne a naznačí mi, že si mám sednout na otlučenou kostelní lavici. Přikyvuju, ale zůstávám stát, prohlížím si přepážku, která je polepená plakáty vyzývajícími veřejnost, aby volila Shada Johnsona. Na polovině z nich je oblečený v tmavém obleku a sedí za velkým psacím stolem – model konzervatismu a spořádanosti; z druhé poloviny se dívá mnohem mladší Johnson s kozí bradkou ve stylu Malcolma X a rozdává pamflety dospívající mládeži na městském hřišti. Není těžké uhádnout, které plakáty visí v které části města.

Zpoza přepážky se ozve hlas. Zaznívá z něj hněv, ale je to hněv sdělovaný s dokonalou dikcí moderátora BBC. Zatímco se snažím soustředit na slova, mladý asistent pokládá telefon a mizí za dveřmi. Vrací se téměř okamžitě a signalizuje mi, abych ho následoval.

Mým prvním dojmem z Shada Johnsona je muž v pohybu. Než se stačím pořádně soustředit na postavu sedící za stolem, vstává a obchází ho, s pravou rukou napřaženou před sebe. Je o několik centimetrů menší než já a nese se s neomalenou jistotou právníka. Má světlou pleť – ne zas až tak, aby mu to uškodilo v očích většiny černých voličů, ale dost světlou, aby někteří bílí mohli ujistit sami sebe o jeho zásluhách a aspiracích tím, že si povšimnou přítomnosti kavkazské krve. Potřásá mi rukou stiskem přirozeného politika, pevným a sebejistým, zesíleným megawattem zrakového kontaktu.

„Jsem rád, že jste přišel,“ říká svým odměřeným tenorem. „Posaďte se.“

Vede mne ke skládací židli proti svému spartánskému kovovému psacímu stolu, sám si pak sedá na stůl jako univerzitní profesor a usmívá se. „Z mé kanceláře u Goldsteina a Henryho v Chicagu je to sem dlouhá cesta.“

„Cesta nahoru, nebo dolů?“

Směje se. „Nahoru, pokud to vyhraju.“

„A když prohrajete? Zpátky k pucflekovskému právničení v Chicagu?“

Jeho úsměv se na nanosekundu vytrácí.

„Řekl jste, že mé rodině hrozí nebezpečí, pane Johnsone.“

„Shade, prosím. Zdrobnělina pro Shadracha.“

„Tak dobře, Shade. Proč je moje rodina v nebezpečí?“

„Kvůli vašemu náhlému zájmu o třicet let starou vraždu.“

„Mě vražda Dela Paytona nezajímá. A hodlám v tomto ohledu učinit co nejdřív veřejné prohlášení.“

„Jsem překvapen a ulevilo se mi, když slyším, že to říkáte. Musel jsem dnes odpovědět na zhruba padesát telefonátů. Lidé se mě ptali, co udělám, abych vám pomohl dostat se té záhadné vraždě na kloub.“

„Co jste jim řekl?“

„Že se nalézám uprostřed procesu shromažďování fakt.“

„Předtím jste ta fakta neznal?“

Johnson si prohlíží pečlivě udržované nehty na ruce. „Já se tady narodil, pane Cagei, ale v jedenácti mě poslali do přípravky na sever. Soustřeďme se raději na přítomnost, ano? Paytonův případ je spící pes. Nejlépe bude nechat ho ležet.“

Situace se rychle vyjasňuje. „Co kdyby se objevil nějaký nový důkaz, který by poukazoval na Paytonova vraha? Nebo vrahy?“

„To by bylo neštěstí.“

Jeho upřímnost mě překvapuje. „Pro místní politiky možná. A co spravedlnost?“

„Takový druh spravedlnosti mým lidem nepomůže.“

„A Paytonově rodině? Ti snad nepatří mezi vaše lidi?“

Johnson si povzdechne jako člověk snažící se vést inteligentní konverzaci s dvouletým dítětem. „Kdyby tento případ byl vláčen v tisku, vybičovalo by to odpor bílých proti černým v tomto městě do krajnosti. Černí lidé si to nemohou dovolit. Rasové vztahy už nejsou o zákonech a soudech. Tady jde o postoje. O nazírání na věc. Spousta bělochů v Mississippi chce udělat správnou věc. Stejné pocity měli v šedesátých letech. Jenomže každá skupina instinktivně chrání především své vlastní zájmy. Liberálové mlčí a rudokrcí lopoši taky, a to ze stejného důvodu, jako dobří doktoři chrání ty špatné. Je to kmenová soudržnost. Musíte nechat bílé, aby sami našli cestu k dobrým vztahům. A Del Payton je teď tou největší překážkou, jakou na téhle cestě vidím.“

„Předpokládám, že bílí se k dobrým vztahům dopracují tím, že budou hlasovat pro Shada Johnsona?“

„Vy se snad domníváte, že Shnilej Warren myslí na někoho jiného než jen na sebe?“

„Nejsem Warrenův největší příznivec, ale slyšel jsem, že pro město dělá dobré věci.“

„Slyšel jste taky, že je to ochlasta? Že nedokáže udržet svého ptáka v kalhotách? Že je jedna ruka s kasinovými společnostmi?“

„Máte na to snad důkazy?“

„Je těžké získat nějaké důkazy, když má v rukou místní policii.“

„Ve zdejším policejním sboru pracuje i hodně černých policistů.“

Rozezní se telefon. Johnson se zamračí, pak zmáčne tlačítko a zvedne sluchátko. „Shad Johnson,“ říká se svým sekavým severským přízvukem. O pět vteřin později vykřikne: „Milý bratře!“ a začne brebentit frenetickým hudebním žargonem Pine Street, napůl slovy a napůl zamručeními proloženými divokými výbuchy smíchu. Když si všimne, jak na něj hledím, mrkne, jako by chtěl říct: Podívej se, jak hladce si dokážu poradit s těmi blázny.

Jakmile zavěsí, do dveří strčí hlavu jeho asistent. „Druhá linka.“

„Už žádné další hovory, Henry.“

„Je to Julian Bond.“

Johnson si povzdechne a uhladí si manžety. „Tohle musím vzít.“

Nyní je z něho opět městský právník, Žoviální a zastiňující sám sebe. Hovoří s Bondem o koordinaci vystoupení slavných černých osobností během závěrečných týdnů Johnsonovy starostovské kampaně. Jako korálky na náramku si mezi sebou posouvají stratosféricky znějící jména. Jesse. Denzel. Whitney. General Powell. Kweisi Mfume. Když kandidát na starostu zavěsí, vrtím hlavou.

„Očividně jste mužem mnoha talentů. A tváří.“

„Jsem chameleon,“ připouští Johnson. „Musím být. Sám víte, že je třeba hrát pro svou porotu, zástupče, a já ji tu mám docela různorodou.“

„Hádám, že zastávat úřad v tomhle městě je jako bojovat válku na dvou frontách.“

„Na dvou frontách? Člověče, tohle město má víc politických klik než Knesset. Rudokrcí baptisté, bohatí liberálové, žluťáčtí demokrati, středostavovští černoši, mladí radikálové, strýčkové Tomové a zabednění modrogumáci, co obdělávají půdu severně od města. Je to jako dirigovat symfonii s hudebníky, kteří se navzájem nenávidí.“

„Abych pravdu řekl, vaše slova mě trochu překvapují. Zní to, jako by pro vás bylo vítězství ve volbách mnohem důležitější než pomoc vašim lidem.“

„Copak jim mohu pomoct, když nevyhraju?“

„Jak dlouho máte v úmyslu zdržet se na místní radnici v případě, že volby vyhrajete?“

Přes Johnsonovy rty přelétne pobavený úsměv. „Mimo záznam? Jen tak dlouho, abych si vybudoval celostátní základnu pro guvernérské volby.“

„Vy se chcete stát guvernérem?“

„Chci být prezidentem. Guvernér je pouhý začátek. Pokud bude v guvernérském křesle v mississippském Jacksonu sedět negr, občanská válka bude prakticky vyhraná. Oběti našeho hnutí budou zhodnoceny. Ti pitomci v legislatuře nebudou vědět, jestli z toho mají zvracet, nebo raději oslepnout. Celá země se zachvěje v základech!“

Johnsonův oportunistický styl mě překvapuje, ale vidím v něm logiku. „Předpokládám, že černý muž, který dokáže převrátit naruby Mississippi, by byl přirozeným prezidentským kandidátem.“

„Můžete poděkovat Billu Clintonovi, že ukazuje cestu. Arkansas? Houby. Mississippi je na padesátém místě ve vzdělání, padesáté v ekonomické výrobě, na prvním místě v ilegálních potratech, na druhém ve vyplácení sociálních podpor. Ten seznam je nekonečný. Zatraceně! V některých ohledech jsme dokonce padesátí první – až za Portorikem! Já to hodlám změnit – alespoň trochu.“

„Jak chcete změnit tohle město? Natožpak celý stát?“

„Továrny. Průmysl. Školy pro všechny. Čtyřproudové dálnice spojující nás s Jacksonem a Baton Rouge.“

„To by chtěl každý. Co vás vede k přesvědčení, že právě vy to dokážete?“

Johnson se směje, jako bych byl opravdový pitomec. „Vy si myslíte, že bílá elita, která řídí tohle město, chce průmysl? Zdejší peníze milují věci takové, jaké jsou. Boháči mají svoje soukromá golfová hřiště, segregované čtvrti, privátní školy, žádné dopravní problémy, černé služebné a zahradníky, co pracují za minimální mzdu, a jenom jeden tovární komín, který jim kazí západ slunce. Tohle místo je na cestě stát se společenstvím důchodců. Boca Ratonem Mississippi.“

„Boca Raton je bohaté město.“

„Nu, tohle je spíš chudobné. Jedna továrna je zavřená a dvě zbývající pracují na poloviční výkon. Naftařský průmysl je mrtvý a každý vrt v okrese byl vyvrtaný bílým mužem. Turistika mým lidem nepomáhá. Všechna koloniální sídla tu vlastní bohatí bílí nebo segregované Zahradní kluby. A ty každoroční živé obrazy, kde malé děti tančí v širokých sukních pro Yankeeje? Uvidíte tam pár starých mamin, co prodávají venku pralinky, a černé policisty usměrňující dopravu. Ale viděl jste nějaké barevné na plesech, co pořádají potom? Největší společenská událost ve městě, a není na ní jediný černý obličej kromě barmanů.“

„Většina bílých na tyhle bály taky není zvána.“

„Nemyslete, že na to v patřičných čtvrtích nepoukazuju.“

„Copak starosta Warren nechce zlepšit situaci v průmyslu?“

„Shnilej Warren si myslí, že naší spásou je karban na říčních člunech. Město vybírá od toho parního člunu pod kopcem dvacet milionů dolarů na daních, zatímco čtyři sta milionů putuje ročně do Las Vegas. Když to tak půjde dál, bude tohle město do pěti let mrtvé.“

Dívám se na hodinky. „Myslel jsem, že jste si mě sem pozval, abyste mě varoval.“

„Pokouším se o to. Poprvé po padesáti letech nám sem přišla významná firma, která se snaží postavit tady fabriku na světové úrovni. A vy chcete tu dohodu spláchnout do záchoda.“

„To, co jsem řekl v novinách, přece nemůže překazit vážné úmysly nějaké společnosti postavit tady svou továrnu.“

„Mýlíte se. BASF je německá firma. Možná jsou sami rasisti, ale jsou velmi hákliví na rasové problémy v cizích zemích.“

„A?“

„Dělají si starosti ohledně zdejšího školského systému.“

„Školského systému?“

„Veřejné školy jsou tu z pětaosmdesáti procent černé. Populace je jen z padesáti procent černá. Vedení BASF se nelíbí představa, že by jejich zaměstnanci měli posílat svoje děti do drahých segregovaných soukromých škol, aby měly slušné vzdělání. Je třeba přesvědčit je, že veřejné školy jsou tu bezpečné a na vynikající úrovni.“

„A je tomu tak ve skutečnosti?“

„Bezpečné jsou dost, ale kvalita bohužel není taková, jakou Němci požadují. Uzavřeli jsme velice křehkou prozatímní dohodu a přesvědčili jsme BASF, že situace ve veřejném školství se tu změní. Rozjeli jsme všemožné druhy ozdravných programů. Ti Němci mají zatraceně blízko k tomu, aby tady začali stavět. Pokud ale exploduje Paytonův případ v tisku, BASF se odplazí zpátky tak rychle, že konečně uslyšíme ten obří mlaskavý zvuk, kvůli kterému vždycky tak lamentoval Ross Perot.“

Zvedám ruce. „Já o ten případ opravdu nemám zájem. Pronesl jsem pár poznámek a přitáhl tím pozornost Paytonovy rodiny. Konec příběhu.“

Johnson se spokojeně usmívá, ale mně samému se najednou dělá nanic z mého defenzivního tónu. „Řeknu vám ale jedno. Čím důrazněji se mě lidé snaží od něčeho odradit, tím naléhavější mám pocit, že bych se na to měl podívat.“

Johnson se opírá v židli a pozoruje mě s chladnou odtažitostí. „Já bych na vašem místě přemýšlel dlouho a usilovně, než bych to udělal. Vaše malá holčička už přišla o jednoho z rodičů.“

Jeho slova mne pálí jako políček. „Proč začínám mít pocit, že právě vy byste mohl být nebezpečím, před kterým jste mě varoval?“

Obdaří mě napjatým úsměvem. „Já se vám jen snažím prokázat službu, bratře. Toto město vypadá navenek poklidně, ale ve skutečnosti by se dalo přirovnat k velkému sudu se střelným prachem. Stavte se u McDonalda nebo v občerstvení ve Wal-Martu a chvíli sledujte černý personál, jak přednostně obsluhuje černé před bílými, kteří tam přišli první. Zdejší černí jsou plní vzteku, jenomže nevědí jak si svou frustraci vybít. Jsou to potomci těch, co byli příliš tupí, než aby po občanské válce či světových válkách zamířili na sever. Chybí jim sebevědomí. Vybíjejí si vztek na bílých všemi způsoby, jakými jen mohou. Před časem tu nějaké černé děti střílely po autech bělochů. Zabily otce tří dětí. Samozřejmě existuje zpětná reakce, a jestli přijde, mezi černou dospívající mládeží panuje tolik odporu, že propukne válka. Právě s tímhle si zahráváte. To už se nezmiňuju o komkoli, kdo zabil Dela Paytona. Dobře víte, že ti ničemové jsou stále někde venku.“

„To zní, jako by Del Payton zemřel zbytečně.“

„Payton byl dlažebním kamenem na cestě ke svobodě. Nic víc a nic méně. A právě teď nejlépe uctíte jeho památku tím, že ho necháte odpočívat.“

Vstávám. Obličej mi zalévá horko. „Musím jít.“

„Až přijdete na ten svůj večírek, řekněte Shnilýmu Warrenovi, že ve volbách zmrskám ten jeho liliově bílý zadek.“

Zastavuju se u dveří a ohlížím se. Johnson už zas drží v ruce telefonní sluchátko.

„Myslím, že černé v tomhle městě podceňujete,“ říkám mu. „Jsou chytřejší, než za jaké je považujete, a vidí toho víc, než si myslíte.“

„Jako například?“

„Vidí, že nejste jeden z nich.“

„Nenechte se vysmát, Cagei. Jsem Mojžíš hozený jako dítě do vody a vychovaný nepřítelem. Dařilo se mi mezi mocnými a nyní se vracím, abych ukázal svému lidu cestu!“

V tu chvíli na sebe bere kandidátův hlas starozákonní kadenci a sílu mladého Martina Luthera Kinga.

Zatímco se na něho dívám, dodává sekavým právnickým hlasem: „Příště raději zavítejte do bělošského agitačního střediska na jihu města. Je to na hlavní ulici. Atmosféra tam určitě bude víc vyhovovat vašemu vkusu. Uhlazená a republikánská, jak to mají rády staré dámy. Tam jsem pro ně jen černý negr, který je tu od toho, aby jim sloužil.“

Když odcházím z budovy, Johnson se stále směje.

*****

Obloha má barvu temného purpuru, a za zvuku kopání do plechovek, troubících klaksonů, dětského křiku a skřípění pneumatik se snáší teplá noc. Vůně rožněných kuřat stáčí mou hlavu směrem k otevřenému ohništi. Zatímco stojím u BMW, sviští ke mně na svých bicyklech dva černí mladíci. Už jim chci zamávat, když tu jeden plivne na kapotu mého vozu a projede kolem, zmizí v příkrovu černého smíchu. Chci se na ně rozkřiknout, ale pak si to raději rozmyslím. Nevzal jsem si s sebou pistoli, jak mi radil otec, a nemám zapotřebí přispívat k napětí, před kterým mě právě varoval Shad Johnson. Nastupuju do BMW, startuju a mířím na jih, směrem k bílé části města.

Sotva jsem začal přemítat o Johnsonových slovech, když si všimnu siluety policejního vozu za mnou. Oslepující světla reflektorů mi znemožňují výhled na řidiče, ale světelná konzola na střeše mne nenechává na pochybách, že jde o policistu. Když přijede na patnáct metrů k mému zadnímu nárazníku a drží se tam, dojde mi to. Řídím auto za pětasedmdesát tisíc dolarů v černé části města. Nějaký horlivý bílý policista si pravděpodobně právě teď ověřuje poznávací značku vozu mého otce, kontroluje, zda BMW nebylo nahlášeno jako ukradený vůz. Když projíždíme v tandemu pod lampou pouličního osvětlení, uvědomuju si, že to není policejní vůz, ale auto šerifova oddělení. Pulzuje mnou nepříjemná vlna adrenalinu a čekám na zablesknutí červených světel a vyjeknutí sirény.

Nic z toho se neděje.

Někde v těchto místech se silnice mění v Linda Lee Mead Drive, pojmenovanou po natchezské Miss Amerika. Když vyjedu na vrchol kopce vedoucího dolů na křižovatku se silnicí 61, vůz zrychlí a proburácí kolem mě. Dívám se doleva, v naději, že zahlédnu řidiče.

Muž za volantem je černý.

Je na padesát metrů ode mě, když obě přední okénka BMW explodují ve svých rámech a tříští se na tisíc kousků. Škubu hlavou doprava, snažím se vyhnout bodavé bolesti, která, jak si uvědomuji, vychází ze zadní části mého krku. V ušních bubíncích mi duní od náhlého poklesu tlaku. Instinktivně dupu na brzdy. Jak se zadek vozu otáčí dokola, něco bouchne do dveří, vyšle to nárazovou vlnu vzhůru po mém levém stehně. Konečně vůz zastaví, zablokuje napříč oba jízdní pruhy jinak prázdné silnice. V podivném tichu mrtvého motoru mi náhle dochází realita situace.

Někdo po mně střílí.

Zběsile otáčím hlavu po brzdových světlech šerifova vozu rudě žhnoucích na úpatí kopce sto metrů ode mě.

Jeho řidič tam nehybně sedí.

Startuju motor, když tu skrze zadní sklo proletí dvě kulky, promění ho v hvězdičkovitou tříšť. Slapu na plyn, otáčím se dokola a rozjíždím se dolů z kopce. Než stačím ujet třicet metrů, šerifův vůz vjede na silnici číslo 61 a uhání po ní směrem k městu.

„Zastavte!“ křičím a zběsile mačkám klakson. „Zastavte, proklaté!“

Jenomže on nezastavuje. Zbraň musela vydávat příšerný hluk, třebaže si nepamatuju, že já osobně bych něco slyšel. Možná mou pozornost odvrátilo tříštící se sklo. Černý zástupce šerifa ve voze to ale musel slyšet. Pokud ovšem zbraň neměla tlumič. Z té myšlenky mě až příliš mrazí, než abych se jí dlouho zabýval, protože zbraně s tlumičem se v reálném životě vyskytují mnohem řidčeji než ve filmech a vypovídají o vysokém stupni odhodlání ze strany střelce. Jenomže pokud zástupce výstřely neslyšel, proč tam tak dlouho stál? Na křižovatce žádná jiná auta nebyla. Na okamžik si říkám, jestli nemohl střílet sám, ale fyzikální zákony to vylučují. První kulka prošla okénkem na straně pro řidiče, zatímco zástupce šerifa byl padesát metrů přede mnou. Poslední dvě roztříštily zadní sklo auta, poté co je smyk otočil napříč přes silnici.

S hlavou stále pulzující jako nýtovací kladivo zatáčím na silnici 61, beru mobilní telefon a vyťukávám 911. Než odezní první zazvonění, vypínám ho. Cokoli řeknu do mobilního telefonu, mohli by to během pár hodin vědět po celém městě. Šance dopadnout střelce je nulová, a situace, ve které se nachází můj otec, mne plní neochotou zatahovat v tomto okamžiku do našich životů policii.

V hlavě mi jako proroctví zní ozvěnou slova Shada Johnsona: Před časem tu nějaké černé děti střílely po autech bělochů. Zabily otce tří dětí. Jenomže tahle střelba nebyla nahodilá. Článek v dnešních ranních novinách pobouřil spoustu lidí. Domníval jsem se, že jenom bílých, dokud mne Shad Johnson nevyvedl z omylu. Co se to tady sakra děje? Johnson mě varuje, že moje rodina je v nebezpečí, ale neřekne nic konkrétního a deset minut nato se mě někdo pokouší zastřelit na silnici? Poté co mě sledoval černý zástupce šerifa, který nezastavil, aby prověřil střelbu?

Kdokoli byl za pažbou té pušky, měl v úmyslu zabít mě, ale s tím teď už nic nenadělám. Jsem zhruba kilometr a půl od domu svých rodičů a moje priority jsou jasné: do hodiny budu hovořit s okresním prokurátorem o účasti svého otce na případu vraždy a budu se s ním domlouvat jak nejlépe dostat na lopatky Raye Presleyho, známého násilníka.

09 KAPITOLA

„Tome Cagei, ty pse! To snad není možné, žes přišel!“

V malých městech jsou všechny nejkrásnější ženy dobře provdané a Lucy Perryová není výjimkou. Je o deset let mladší než její manžel – chirurg pořádající večírek – a má velké hnědé oči a dokonale souměrnou postavu zahalenou v černých hedvábných šatech, které jí sahají těsně nad pěkně tvarovaná kolena. Na čtyřicetiletou matku tří dětí (což o ní vím, protože otec mě náležitě společensky poučil cestou na večírek) má také podezřele vysoko rýhu mezi ňadry. Lucy vyzrála nad způsob pozdravu typický pro členky dívčích kolejních klubů (potěšené vyjeknutí), což je v Mississippi vždycky vítané překvapení. Blýskne po mém otci jedním z nejzářivějších úsměvů, jaké jsem kdy viděl mimo časopisové obálky, a obejme ho kolem krku.

„Přišel jsem si na skleničku zdarma,“ říká otec. „Ne proto, aby mi Shnilej Warren vybral kapsy.“

Lucy má nakažlivý smích, a otec mu podléhá. Je jedním z mála lidí natolik upřímných, že klidně použijí Warrenovu přezdívku na doslech od starosty samého. Teď se zase Lucy dívá pro změnu na mě, jako by na světě nikdo jiný neexistoval.

„Takže tohle je slavný autor sám.“

Natahuju k ní ruku. „Rád vás poznávám, paní Perryová.“

„Paní Perryová? Proboha! Říkejte mi Lucy“ Ignoruje moji nataženou pravici a přitahuje mě jednou rukou do objetí, které trvá dost dlouho, abych poznal, že pije gin ne příliš ředěný tonikem a že její ňadra nejsou dílem přírody. „Zakázala jsem všem zmiňovat se o tom ošklivém článku v novinách. Nikdo beztak nevěří ničemu, co se dočte v Examineru.“

Dům je plný lidí, a že je to nějaký dům. I když se nejedná o jeden z natchezských pohádkových paláců, v Los Angeles byste za něj dostali sedm či osm milionů dolarů. Na mosazné tabulce u vchodu stálo, že je v Národním registru historických památek. Interiér byl puntičkářsky zrestaurován za cenu nesčetného množství vyoperovaných žlučníků a slepých střev. Přízemí je rozděleno na dvě části širokou halou a do prostorných místností po obou stranách vedou klenuté průchody s vsazenými dveřmi. Z přibližně padesáti tváří v hale poznávám zhruba čtvrtinu. Lidi, se kterými jsem chodil do školy, přátele mých rodičů, půl tuctu známých lékařů. Zeširoka mávám, abych tím pozdravil všechny přítomné. Mnozí pokyvují hlavami nebo se usmívají, ale nikdo ke mně nejde. Článek Caitlin Mastersové odvedl svou práci. Držím se v blízkosti otce a společně míříme k barovému pultu na konci haly.

Jak předvídal Shad Johnson, jediné černé obličeje v domě náležejí barmanům v bílých sakách a služebným, které krouží mezi hosty s táci vysoko navršenými předkrmy.

„Borboun s vodou, Roosevelte,“ říká otec barmanovi. „Vodou šetři. Penne?“

„Gin s tonikem.“

Barman se usmívá. „Rád vás vidím, doktore Cagei.“

Okenní tabulky se náhle zatřesou ohlušujícím zaduněním a otec i já sebou škubneme. Sevře mne hrůza, ale to už se k dunivým ránám bubnu přidávají trumpeta a kontrabas a přenášejí mě zpátky do reality. Na verandě vyhrává černá dixielandová kapela. Zádní tanečníci tam ale nejsou. Na tanec je venku až příliš horko. Zatraceně vedro musí být i hudebníkům, co tam hrají, ale kvůli těm si Lucy a její manžílek starosti nedělají.

Otec mi tiskne ruku a naklání se ke mně. „Myslel sis, že po tobě znovu střílejí?“

Snažím se setřást to ze sebe smíchem, ale jsme oba hrozně nervózní. Souhlasil s mým rozhodnutím nehlásit střelbu na policii, ale trval na tom, abych si s sebou vzal na večírek pistoli. On ji má taky, v kotníkovém pouzdru na noze.

Otáčím se a znovu přejíždím pohledem halu. Za rozmlouvajícími hlavami na vzdáleném konci otevírá Lucy Perryová přední dveře a uvádí dovnitř mladou ženu. Cítím zvláštní šok, protože v ní poznávám Caitlin Mastersovou. Má na sobě nefritově zelené šaty bez ramínek, na nohou sandály, a černé vlasy má vyčesané do uzlu. Když ustupuje stranou, aby Lucy mohla zavřít dveře, zahlédnu blýskající se zlatý řetízek nad jedním sandálem. Co k ní v tuto chvíli vlastně cítím? Mám vztek, že otiskla něco, o čem jsem se domníval, že je to mimo záznam. Ovšem na druhé straně si nemohu pomoci, abych ji neobdivoval za to, jak dokázala otřást naším spokojeným malým městem.

Zvučný mužský hlas přitahuje mou pozornost ke schodišti, kde stojí Shnilej Warren a udílí politická moudra sedmi či osmi usměvavým posluchačům. Warren je od přírody Slizoun, podlézavec dostatečně vychytralý na to, aby dokázal uspokojit svůj fenomenální zálusk na moc a slávu uprostřed mladší skupiny, která obdivuje jeho výstřelky a udržuje jeho tajemství jako tiskové oddělení J. F. K. Otec říká, že jako starosta si vede docela dobře, ale nic, čeho dosáhl doposud, se nemůže rovnat získání továrny firmy BASF, podniku, který by mu zajistil politickou budoucnost.

„Důvodem, proč Shad Johnson nedělá z rasismu velkou věc,“ krákorá Warren, „je to, že je zatraceně skoro tak bílý, jako jsem já.“

Tohle je přímo výběrový Warren. Dav se směje a tleská.

„Starý Shadrach šel v jedenácti do yankeeovské přípravky, vrátil se sem v pětačtyřiceti a teď nám chce dělat starostu. Ten není větším představitelem svého lidu než Bryant Gumbel!“

„Koho tedy reprezentuje?“ zvolá někdo.

„Sám sebe, samozřejmě.“

„To znamená, že je stejný jako ty,“ podotýká gastroenterolog, na jehož jméno si nemohu vzpomenout.

Warren se směje hlasitěji než kdokoli jiný, mlčky připouští především vlastní zájmy, které pohánějí všechny politiky a které jižanští voliči vidí raději upřímně prezentované než zahalené do přetvářky. Neomalená pravdomluvnost v podobných záležitostech je součástí starostova kouzla.

Už už mám v úmyslu jít vyhledat Austina Mackeyho, okresního prokurátora, když ho spatřím na kraji skupiny naslouchající starostovi. Kývá na mě, abych ho následoval ke křeslům v prázdném koutě. Mackey byl ve škole vždycky o rok přede mnou, od jeslí až po univerzitu. Jako věčnému dítěti střední třídy se mu podařilo zabodovat ve většině atletických týmů, ale nikdy nebyl naprostá jednička. Ani prospěch neměl nic moc a jsem si naprosto jistý, že si vybral právnickou fakultu na Ole Miss proto, aby nemusel skládat advokátské zkoušky v Mississippi (toto pravidlo zrušili asi rok poté, co začal praktikovat práva).

„Nějaký zvláštní důvod, proč jsi přijel domů a nakadil do našeho malého pískoviště?“ ptá se, když si sedáme.

To není moc šťastný začátek. „Rád tě zase vidím, Austine.“

„Sentiment si nech pro sebe, jo?“ Nespouští oči ze starosty.

Sledovat Austina Mackeyho, jak si hraje na tvrďáka, mě docela vyvádí z míry. Jenomže Natchez je teď jeho justičním poddanstvím a jestliže si přeje chovat se jako George Raft ve špatné detektivce, má na to právo.

„Poslyš, Austine, ohledně toho článku. Caitlin Mastersová přesně nevystihla –“

„Proboha, dej mi s tím sakra pokoj. Každý negr ve městě si teď vyskakuje, jak Austin Mackey nezvedl ani prst, aby pomohl paní Paytonové zjistit, kdo zabil její ubohé dítě.“

Nevím jak z toho vycouvat k vřelým reminiscencím naší společné minulosti. Zdá se, jako by Mackey úplně zapomněl, že ji máme. „Já pouze uvedl Paytonův případ jako příklad místních nevyřešených záhad. Protože je to neobjasněná rasová vražda.“

Mackeyho oči se povýšenecky lesknou. „Já bych si tím nebyl tak jistý.“

„Co tím chceš říct?“

„Na Paytonově případu pracovala FBI, Cagei. Ty si myslíš, že se na to jen tak vykašlali? Jen proto, že nikdo nešel do vězení za konkrétní zločin, neznamená to, že ti nažehlení panáci na nic nepřišli.“

„Proč to v tom případě nesdělíš rodině? Abys jim poskytl alespoň určitý klid?“

„Já jim nemůžu říct nic, co nevím s naprostou jistotou. Poslyš, když jsem se tu ucházel o místo okresního prokurátora, věděl jsem, že komise by se mě mohla zeptat na rasisticky motivované případy z minulosti. A tak jsem požádal Úřad o jejich spisy k Paytonově vraždě. Byl jsem tehdy asistentem okresního prokurátora a vyžádal jsem si je jménem jeho kanceláře.“

„Sdělili mi, že dokud nepřijdeme s nějakým podezřelým a nepředložíme nové důkazy, neukážou nám ten spis.“

„Proč by to dělali?“

„Copak já umím číst myšlenky J. Edgara Hoovera?“

„Hoovera? Ten je mrtvý pětadvacet let.“

„Ano, jenomže jeho duch žije a vzkvétá. To Hoover má na svědomí konečné rozhodnutí ohledně dispozičních práv na případy související s hnutím za občanská práva. A vypracoval je opravdu přísně, především co se týče vražd nahoře v okrese Neshoba. Jenomže není žádným tajemstvím, že jeho osobní zájmy nikdy neměly nic společného s propagováním občanských práv. Nenáviděl Martina Luthera Kinga i Kennedyovy. Případy jako Paytonův pro něho neznamenaly nic než figurky v politické hře.“

„Co spis ve tvé kanceláři!1“

„žádný neexistuje. Z toho zločinu nebyl nikdo nikdy obviněn.“

„Díval ses po něm?“

„Ani nemusím.“ Konečně ke mně stáčí pohled. „Řekněme si to na rovinu. Pokud nejsi právním zástupcem nebo přímým členem Paytonovy rodiny, dostane se ti od mé kanceláře nulové podpory. A protože v tomto státě navíc nemáš licenci, zbytečně tu maříme čas.“

Ve skutečnosti mám licenci k provozování právnické praxe v Mississippi, ale nevidím důvod, proč bych na to měl teď poukazovat. A třebaže moje bojechtivé instinkty na mne naléhají, abych Mackeymu řekl, že stačí jediný telefonát a mám zajištěnu pozici právního zástupce Paytonovy rodiny, pomyšlení na mého otce mne brzdí.

„Ty mě opravdu štveš, Cagei,“ pokračuje Mackey, než stačím změnit téma. „Student od Svatého Štěpána, státní zástupce v Texasu, slavný spisovatel. To nemáš na práci nic lepšího než přijet si sem a dělat osly ze svých starých známých?“

Z muže přede mnou doslova čiší hořkost a závist. Tolik mě to překvapilo, že nejsem schopen ničeho jiného než se jen omluvit. „To jsem neměl v úmyslu, Austine.“

„Nesnáším pomyšlení, co by se stalo, kdybys měl.“

„Co bys řekl na to, kdybych ti pověděl, že před necelou hodinou po mně někdo střílel?“

Prudce ke mně otočí hlavu. „To myslíš vážně?“

„Ano.“

„Byl jsi s tím na policii?“

„Ještě ne.“

Jeho oči jsou jako nápisy oznamující Díky bohu za malé služby. „Kde k tomu došlo?“

„V černé části, na Linda Lee Drive.“

„Cos tam sakra dělal?“

„Chtěl se mnou mluvit Shad Johnson.“

„Ježíši.“ Svaly na Mackeyho čelisti se zatínají. „Co ti říkal?“

„Snažil se mě odradit od Paytonova případu.“

Ironický úsměv. „Shad není blázen. Volby jsou za pět týdnů a podle předvolebních odhadů jsou s Warrenem těsně v závěsu.“

„To je všechno, co mi můžeš říct k pokusu zabít mě?“

„Jsi zpátky v Mississippi, kámo. Když zdejší lidi naštveš, musíš počítat s tím, že ti to oplatí. Teď je alespoň zřejmé, na čí straně stojíš.“

Usrkávám ze své skleničky s ginem rozředěným tajícími kostkami ledu. „Já nejsem na ničí straně.“

„V tom případě jsi zapomněl na prvořadou politickou realitu ve svém domovském státě.“

„Což je?“

„Žádné střední území tu neexistuje. A jestli se občas nějaké vyskytne, je hezky rychle rozdrcené na prach stranami. Na tvém místě bych si co nejdřív některou vybral.“

Mackey prudce vstává a zaplouvá zpátky na pozorovací oběžnou dráhu kolem svého kandidáta. Náš rozhovor by nemohl dopadnout hůř, ani kdybych ho naštval tak, že by mě nenáviděl až do morku kostí. Tohle že by měl být člověk, kterému se měl můj otec podle mé rady vydat na milost?

Vstávám a odcházím do haly, kde napolo upřímně hledám otce a mířím přitom k baru. Jsem téměř u něj, když mi čísi ruka sevře mocným stiskem rameno a do ucha mi zašeptá hlas: „Nehýbej se, ty proklatý vetřelecký štváči.“

Prudce se otáčím, připravený na všechno, jen abych spatřil usměvavý vousatý obličej Sama Jacobse, kterého znám od svých pěti let.

„Jsme trochu nervózní, co?“ Sam hýbe svým černým obočím nahoru a dolů. „Litujeme, že jsme nebyli o něco méně lehkovážní při rozhovorech s přitažlivými novinářkami, viď?“

Dávám mu štulec do hrudníku, pak ho pevně objímám.

Když jsme oba byli žáky desáté třídy u Svatého Štěpána, pomocný fotbalový trenér k nám pozval univerzitní tým, aby na škole vytvořili klub Bratrstva křesťanských atletů. Všichni ostatní tam stáli v řadě a čekali na příslušné průkazy, a na jinak opuštěných lavicích zůstali sedět dva chlapci: Penn Cage a Sam Jacobs. Sam měl jako Žid členství v klubu zakázáno. A já – od té doby co jsem ve třinácti letech odešel z episkopální komunity – jsem byl zanícený bezvěrec. Sam a já jsme pod podezřívavými pohledy spoluhráčů a trenérů opustili jejich sešlost sjednoceni způsobem, který toho měl s chlapstvím společného víc, než kdy mohl mít fotbal. Sam Jacobs, teď naftařský geolog, byl jedním z pouhé hrstky lidí, kteří jako nečlenové rodiny přiletěli do Houstonu na Sářin pohřeb.

„Rád tě zase vidím, Same. Co děláš na téhle snobské sešlosti?“

Usmívá se. „Prodal jsem Donovi Perrymu tolik z produkce Wilcoxu, že teď mám nárok přijít si sem občas na skleničku.“

„Takže takhle zaplatil za ten svůj palác. Zřejmě se ti vede dobře.“

„Nestěžuju si. Když to s těžebním byznysem začalo jít z kopce, přeběhl jsem do produkce. Skoupil jsem staré vrty, zrekonstruoval je, znovu je rozjel na plný výkon a prodal za obscénní peníze. Hledat nové vrty je stále obtížnější. Zabývá se tím teď hodně lidí.“

„Jsem si jistý, že ať se stane cokoli, ty budeš vždycky chlapíkem, co sedí na vrcholku hromady.“

„Spíš chlapíkem, co se jako poslední škrábe na špičku borovice.“ Sam upíjí ze své skleničky. „Jaký je to pocit?“

„Co jako?“

„Když na tebe každý ve městě zírá?“

„Na život rybky v kouli jsem docela zvyklý.“

„Natchez je mnohem menší koule než Houston. Dokonce i malé vlnky tu budí zdání velkých.“

„Ale no tak, Same. Za týden po tom článku nikdo ani nevzdechne.“

„Jen aby ses nemýlil. Kolik toho víš o té dohodě s BASF?“

Krčím rameny. „Nic moc.“

„Ta chemička znamená pro spoustu lidí spásu. Nejenom pro obyčejné dělníky. Zdejší doktoři potřebují pacienty se soukromým pojištěním, aby udrželi v chodu vlak zajišťující jim snadné výdělky. Všichni se teď chovají přímo vzorově, snaží se prodat Natchez jako jižanskou utopii. Pořádáme tu tradiční operní festival, literární slavnost, závod horkovzdušných balonů. A tys dnes ráno hodil rovnou doprostřed mísy s punčem pěknou hrst bahna.“

Rozhlížím se po místnosti a okamžitě nalézám to, co hledám: Caitlin Mastersovou, zabranou do hluboké konverzace se dvěma staršími muži. „Vidíš tu dívku?“

Jacobs vytáčí krk. „Caitlin Mastersovou?“

„Ty ji znáš?“

„Vím, že je bezva jako víno a má cenu pár milionů babek.“

„Otiskla o něco málo víc, než jsem měl v úmyslu dovolit jí.“

„Jen to přiznej, člověče. To jsi prostě celý ty. Ve vší své pompéznosti.“

„To říkal i otec.“

„Když už mluvíme o tvém staroušovi, překvapuje mě, že přišel.“

Než se Sama stačím zeptat, co tím myslí, někdo mi klepe na rameno. Sam schovává úsměv za svou skleničku. Otáčím se a hledím do zářivě zelených očí Caitlin Mastersové.

„Máte v úmyslu zastřelit mě?“ ptá se.

„Kdybyste byla muž, uvažoval bych o tom.“

„Vím, že jsem ten příběh aktualizovala tak, jak jste to neočekával.“

„Aktualizovala? Spíš jste se z něj pokusila udělat senzaci! Copak jste zapomněla, jak jsme se dohodli, že je to mimo záznam?“

Její rty se částečně rozevírají překvapením. „Já naši dohodu dodržela,“ vyhrkne nakonec.

„O Hanrattyho popravě. Ale co se týče Dela Paytona –“ Nutím sám sebe zmlknout, protože se o té záležitosti nehodlám hádat před zraky davu.

„Co takhle zajít si spolu zítra na oběd?“ navrhuje mi. „Ráda bych vám pomohla pochopit, proč jsem to udělala.“

Chci odmítnout, ale tak jako včera mě něco na Caitlin Mastersové nutí chtít ji vidět znovu. Nefritově zelené šaty jsou hedvábné a obepínají jí kůži jako jemný poprašek. Je studií elegance a sebevýrazu.

„Znamená to ne?“ ptá se.

„Jednou se spálil, podruhé váhá,“ přizvukuje Sam.

„Já raději cituju Wildea,“ dodává Caitlin.

„Co konkrétně?“ ptám se.

„Spálené dítě má rádo oheň.“

Mrká na mě, pak se otáčí na patě a odchází. Ignoruje pohledy poloviny lidí v místnosti, kteří s intenzivním zájmem sledovali naši malou výměnu názorů.

„Ty rozhodně víš jak probudit k životu malé město,“ říká Sam, s očima přilepenýma k její vzdalující se postavě. „A ona zase ví jak dobře vyplnit šaty. Je to šiksa ze země snů.“

Prudce mu šlapu na palec u nohy. „Nezapomněl jsi, že ses s jednou takovou oženil? Cos to říkal o mém otci?“

„Jen že mě překvapuje, že sem dnes přišel.“

„Proč?“

„Protože jsem si docela jistý, že na seznamu hostí je i soudce Marston.“

Cítím klesavý pocit v žaludku. Spěšně se rozhlížím kolem sebe, ale nevidím jedinou stopu ani po Marstonovi, ani po mém otci. Stisknu Samovi rameno a protlačím se davem. Natchez je legrační město. Účastníci probíhajících soudních pří se spolu často bez problémů scházejí ve společnosti. Muži, kteří by se nejraději vzájemně vykuchali v obchodních záležitostech, zanechávají svou zášť při společenských soirée u dveří a není neobvyklé vidět ženu, která přistihla svého manžela v posteli s jinou, jak dotyčné dámě – nebo muži – nalévá na večírku punč.

Leo Marston a Tom Cage jsou jiní. Soudce jednou realizoval své tažení, při němž se snažil zničit lékařskou kariéru mého otce, a táta ho za to nenávidí se zuřivostí, která nedokáže tolerovat žádné falešné kamarádství. Ve skutečnosti se chová, jako by soudce byl mrtvý. Protože otec zřídkakdy chodívá jinam než do své ordinace nebo nemocnic, málokdy si s Marstonem zkříží cestu, takže je snadné ponechávat si tuhle iluzi. Pokud má ovšem Sam Jacobs pravdu, mohl by být dnešní večer jiný. Otec již nepochybně vypil jednoho, ne-li dva bourbony. Jestli si ho Marston začne dobírat, otec je schopen nechat se vyprovokovat a skočit mu po krku. Při tomto pomyšlení mi prudce stoupá krevní tlak, protože si uvědomuju, že otec u sebe má dnes večer zbraň.

Jakmile spatřím u baru bílou hlavu o pár centimetrů vyšší než ostatní, rychle se k ní přesouvám. Beru otce za ruku a táhnu ho za sebou do kuchyně. Je prázdná až na černou služebnou, která se na nás usmívá a mává nám.

„Co se děje?“ Usrkává doušek takřka neředěného bourbonu.

„Soudce Marston je na seznamu hostí. Možná už dokonce přišel.“

Otec nevěřícně mrká. Pak mu začínají rudnout tváře. „Kde je?“

„Tati, teď na to není vhodná chvíle ani příležitost.“

„Proč ne? Už se tomu grázlovi vyhýbám tolik let.“ Dýchá povrchně a jeho pohyby jsou trhavé, což může být důsledkem jak hněvu, tak alkoholu.

„To z tebe mluví whisky. Máš o Marstonovi na sto procent pravdu, jenomže když s ním teď budeš mluvit, dopadne to špatně. Uhodíš ho.“ Nebo zastřelíš. „A já budu muset strávit celý svůj pobyt doma tím, že tě budu obhajovat v případu ublížení na zdraví. Ovšem nejdřív tě budu muset vykoupit na kauci z vězení.“

„Co podle tebe mám dělat? Odejít?“

„Když vezmu v úvahu to, co máme v plánu udělat během příštích pár dní, tak myslím, že bys měl.“

Touhle neomalenou připomínkou vydírání si konečně získávám jeho plnou pozornost.

„Co takhle promluvit si s Mackeym?“ ptá se.

„Už jsem to udělal. A tohle není místo, kde bychom o tom mohli diskutovat.“

Oči mu těkají z místa na místo; pak hodí svůj umělohmotný pohárek do dokonale čistého dřezu z nerez oceli. „Do háje s tím. Pojďme.“

„Drž se blízko mě.“

Beru ho za předloktí, vyvádím ho do haly a tuhnu. Dvacet metrů od nás stojí v otevřených dveřích soudce Marston a jeho žena Maude. Šance, že se těmi dveřmi dostaneme ven, aniž někdo pronese rádobyvtipnou poznámku, jsou mizivé. Táhnu otce zpátky ke kuchyni.

„Kam mě to vedeš?“

„Zadní dveře jsou blíž k místu, kde jsem zaparkoval.“

„Marston už je tady, viď?“

Snaží se vykroutit ruku z mého sevření. Zesiluju stisk a tlačím ho směrem k zadním dveřím, věda, že pokud se mi začne opravdu vzpírat, nemám šanci zadržet ho.

„Sakra, já přece nemám zapotřebí utíkat!“

„Máš pravdu. Jenomže ty neutíkáš. Jen se chováš podle rady svého právníka.“

„V tomhle státě nemáš licenci.“

„Ve skutečnosti jsem si při závěrečných zkouškách udělal i advokátské zkoušky pro stát Mississippi a každý rok platím licenční poplatek.“

Je mou informací tak překvapený, že se ani nebrání, když ho táhnu zadními dveřmi ven na ulici.

„Tady máš auto.“ Otvírám matčinu Maximu – poškozené BMW jsme nechali odvézt do autoodílny – a prakticky ho strkám na sedadlo pro řidiče.

Zvedá ke mně ustarané oči. „Takže sis Mackeyho otestoval?“

„Ano. Bylo to jako testovat dikobraza. Budeme na to muset jít jinak.“

„Jak jinak?“

„Budeme tu zbraň muset koupit.“

Nevěřícně mrká. „Ježíši! Jsi si tím jistý?“

„Je to jediný způsob. Chci, abys v deset ráno zavolal Rayovi Presleymu. Pověz mu, že u něho budu v deset třicet. Takhle mu nezbude čas na to, aby mohl uvědomit policii.“

Otec má oči sklopené dolů na volant. „Zatraceně, pokud tuhle záležitost má někdo vyřídit, měl bych to být já.“

„Tebe drží Presley už dlouho pod palcem. Nikdy by se od tebe nenechal přesvědčit. Máš k dispozici sto tisíc dolarů?“

Podívá se na mě, bezmocný vzteky. „Bude to stát majlant na poplatcích, ale dostanu je. A v lednu nebudu mít ani cent na daně.“

„S tím si hlavu nelámej, v případě potřeby tě založím. Teď by ale bylo nebezpečné, kdybych na sebe upozorňoval výběrem větších částek. Snaž se mít ty peníze u sebe v ordinaci co nejdřív. Já si je u tebe vyzvednu. Možná Presleymu nenabídnu celou stovku, ale musím být připravený na možnost, že se to vyšplhá až na takovou částku.“

Vypadá příliš omámeně, než aby dokázal sledovat, o čem mluvím. „Dobrá… nastup si. Ještě si to všechno probereme.“

„Já nikam nejedu, tati.“

„Cože?“

„Chci si o Presleym promluvit se Samem Jacobsem. Sam ví o všem, co se děje v tomhle městě. Je ti jasné, co jsem ti říkal?“

Zhluboka se nadechne a pomalu přikývne. „Zařídím, aby peníze byly připravené. A Ray taky.“

„V pořádku. Teď jeď domů a vyspi se. A nejezdi moc rychle. Poslední věcí, kterou dnes večer potřebuješ, je pokuta za jízdu v podnapilém stavu.“

Střízlivě mi salutuje, zavírá dvířka, startuje motor a pomalu vyjíždí. Stojím u obrubníku a sleduji zadní světla, mizející, když odbočí za roh, aby se dostal domů ulicemi ve středu města, které jsou všechny jednosměrné. Po letech, kdy jsem posílal lidi do vězení – ba dokonce do hrobů – za spáchané zločiny, chci nyní sám překročit hranici zákona. Zítra ráno budu riskovat zatčení a nucené odloučení od svého dítěte ve snaze ušetřit stejného osudu svého otce. Ta vědomost mě tíží v žaludku jako špatné jídlo, jedovaté a zkažené. Hodlám udělat správnou věc? Spatnou? V konečném důsledku na tom nezaleží.

Je to jediná věc, kterou mohu udělat.

10 KAPITOLA

Ve chvíli, kdy procházím bránou z tepaného železa v Perryho zahradě, spatřím postavu stojící u úpatí schodiště vedoucího k zadním dveřím domu a oranžovou tečku cigarety žhnoucí ve tmě. Něco mě nutí zamířit k ní.

Keře a stromy v zahradě jsou jako malými hvězdami ověšeny bílými žárovičkami. Nedaleko schodiště si uvědomuju, že ta postava je Caitlin Mastersová. Mírně se pohupuje do rytmu písně „Nezdržuj se kolem mě už víc“ doléhající sem ze zadní části domu. Zastavuju metr od ní.

„Nevěděl jsem, že kouříte.“

Vyfoukne obláček kouře pryč ode mě. „Já nekouřím. To jen máte halucinace. Je váš otec v pořádku?“

„Musel vykonat neodkladnou návštěvu k pacientovi. Takže vy kouříte jen na večírcích?“

„Ne. Pouze když se nudím.“

Netváří se znuděně. Spíš vypadá, jako by tam čekala na mě. „Je ve městě mnoho lidí vašeho věku?“

Střelí po mně pohledem. „To jako myslíte mužů?“

„Vlastně ano.“

„Nada. Je to jako na poušti.“ Zamáčkne cigaretu sandálem a napije se ze své skleničky. Vypadá to jako bílé víno, ale není to vinná sklenice a v slabém světle má nazelenalý odstín.

„To je Mountain Dew?“

„Bože, ne. Je to gimlet. Gin a Rosova citrusová šťáva. Nalákal mě na něj Raymond Chandler.“

Narážka na Chandlera mě překvapuje. Začínám mít podezření, že Caitlin Mastersová je plná podobných překvapení.

„Znáte tu knihu?“ ptá se.

„Loučení s Lennoxem.‘

„Výborně. Za to vám povím jedno malé tajemství, které jsem se dnes dozvěděla. Máte zájem?“

„Samozřejmě.“

„Pamatujete si, co jsem vám říkala o spisech Svrchované komise? Jak je jich dvaačtyřicet zapečetěných z bezpečnostních důvodů?“

„Ano.“

„Jeden z mých reportérů dnes žádal u Svrchované komise spis a byl nemálo překvapen zjištěním, že je to jeden z těch dvaačtyřiceti.“

Na okamžik přemýšlím. „Šlo o spis Dela Paytona?“

Přikyvuje. „Myslela jsem si, že vás to bude zajímat.“

„Rozhodně je to pro mě překvapení.“

„Viděla jsem, jak jste uvnitř mluvil s okresním prokurátorem. Jde o něco, co bych měla vědět?“

„Je to jen starý kamarád ze školy.“

„Netvářil se moc přátelsky.“

Caitlin Mastersové nic neujde. Říkám si, co by asi udělala, kdyby věděla, že mě kvůli jejímu článku dnes večer málem zastřelili. Pravděpodobně by se do toho zahryzla jako buldok.

„Víte vy, že jste nebezpečná?“

Tiše se směje a tahá volné vlákénko z přední části svých šatů bez ramínek. Její ramena jsou v šeru hubená a přízračně bílá, zdůrazňují dlouhé, půvabné linie krku.

„Snažím se o to. Jste si jistý, že si to s tím zítřejším obědem nerozmyslíte? Slibuju vám, že se kvůli tomu článku budu opravdu kát.“

Její tón je nenucený, ale je v něm víc než jen hlad po informacích. Její upřený pohled nemá nic společného se slovy, která řekla. Cokoli jsem cítil, když jsme se včera po interview navzájem dotkli, ona to cítila taky. Vznáší se mezi námi podivná touha ucítit ten šok, tu živost znovu. S očima upřenýma do mých natahuje bez jakýchkoli okolků volnou ruku a bere mou pravici. Ruku má studenou, ale vzhůru po mé paži běží vlna horka.

Usmívá se. „Je to cítit hezky, že ano?“

Je to jen ruka, ale intimita jejího doteku je nepopiratelná. Je to už tak dlouho, co u mě došlo k jakémukoli fyzickému kontaktu se ženou, že mě to takřka paralyzuje. Sářina nemoc kontakt tohoto druhu mezi námi ke konci vyloučila a v měsících následujících po její smrti jsem byl zcela imunní vůči flirtům všech žen, s nimiž jsem se setkal. Jakoby sexuální složka mé osobnosti, kdysi dominantní, byla zahalena v tolika vrstvách viny a smutku, že pouhá vyhlídka na to, že bych je měl jednu po druhé odstranit s cizí ženou, mne naprosto odrazuje dokonce i jen od snahy. Caitlin Mastersová je však jediným prostým gestem strhla všechny najednou.

„Předpokládám, že jsem až příliš otevřená,“ říká. „Na jižanská měřítka určitě.“

V mé hrudi se jako živoucí věc dme nutkání políbit ji, ale spolu s ním se vrací i vina, kterou jsem cítil včera, nyní stokrát znásobená. Zavírám oči a tisknu jí ruku, vzpírám se té rozkoši, a zároveň si ji vychutnávám. Jakoby pobízena mými myšlenkami, zlehka se dotkne svými rty mých.

Když otevřu oči, její jsou jen několik centimetrů daleko, zelené a velké, plné zvědavosti. Zavírá je, staví se na špičky a tiskne své rty na moje, posílá mi další záchvěv horka. Od prvního okamžiku je to vědoucípolibek, ne plaché ochutnávání cizích lidí, ale sebejisté setkání milenců, kteří konečně poznali jeden druhého. Jazyk, kterým se dotýká mého, je horký, ale rty má chladné. Vnímám svými smysly každou křivku a oblinu pod látkou jejích šatů a moje vzrušení je bezprostřední a nevyhnutelné. Sklouzávám rukou na kříž jejích zad a na okamžik ji líbám tak, jak to opravdu chci. Vášeň její reakce boří hranice, které jsem si kolem nás v duchu vystavěl. Při jejím polibku cítím, jak se začíná hýbat cosi hluboko v mé duši, těžké dveře, jenomže cokoli žije za těmi dveřmi, je příliš silné, než aby to mohlo být osvobozeno teď a tady. Přerušuji polibek.

„Nu,“ říká se smíchem. „Hádám, že tohle je odpověď‘ na mou otázku.“

„Na jakou otázku?“

„Jestli jsme včera opravdu něco cítili.“

Tváře má uzardělé a z uzlu vzadu na hlavě jí vyklouzl pramen. Ukazuje na kraj květinového záhonu vedle nás, kde leží v trávě její prázdná sklenice. „Upustila jsem pití.“

„Omlouvám se, Caitlin.“

„Půjdu si pro další.“

„Já myslel za to, že jsem si tolik… však víš.“

Vrtí hlavou. „Líbilo se mi to. Hej, přece jsi neudělal nic zakázaného. Vypadáš, jako bys viděl ducha.“ Její úsměv se vytrácí. „Tys opravdu viděl ducha. Bože, já jsem někdy tak pitomá.“

„To je v pořádku.“

Znovu mě bere za ruku. „Prostě se to stalo, ano? Nikdo z nás za to nemůže. Můžeme být jen přátelé, jestli chceš.“

„Něco takového je pro mě neznámé území.“

„Je to jen mezi námi, Penne. A vlastně se nic nestalo.“ Sahá rukou dozadu, aby si upravila uvolněný pramen vlasů. „Potřebuješ svézt domů?“

„Ne. Musím si ještě promluvit se Samem Jacobsem. On mě pak sveze. Přesto ti děkuju.“

Pouští mou ruku a dívá se na mě s takovým tím druhem povzbudivého úsměvu, jakým se usmíváte na nemocného přítele. Pak zamíří ke dveřím o pár kroků přede mnou. Když otáčí dveřním knoflíkem, natáhnu ruku a dotknu se jejího lokte: „Myslím, že ten oběd by přesto byl milý.“

S úsměvem se otáčí zpátky ke mně. „Na stejném místě?“

„To se mi hodí. Ve dvanáct?“

„Budu tě tam čekat.“

Otevírá dýhované dveře a vchází dovnitř a já ji následuju, dívám se, jak se proplétá davem v hale, jak přitahuje pohledy většiny žen a všech mužů. Tak krásnou a zároveň inteligentní ženu v těchto prostorách neviděli už hodně dlouho. Od té doby co sem Livy Marstonová přiletěla z Virginské univerzity, aby dělala královnu Konfederační slavnosti.

Zatímco Caitlin mizí v jedné z velkých místností, já vycházím ven z haly a hledám Sama. První pokoj, do kterého vstupuji, je relativně prázdný, ale klenuté proscénium je zcela zablokované půlkruhem mužů a žen sledujících něco ve vedlejší místnosti. Přecházím blíž k linii jejich zad a cítím šok.

Středem jejich pozornosti je soudce Leo Marston.

Při pouhém pohledu na něj mi stoupá teplota o několika stupňů, především hněvem, ale také – třebaže nesnáším, když to mám připustit – pozůstatky strachu. Většinu lidí, které jsem znal jako chlapec, jsem během střední školy přerostl, a teď mi připadají malí. Leo Marston je pořád o sedm centimetrů vyšší než já a ani věk nikterak neubral jeho fyzické dominantnosti. Teď mu bude kolem osmašedesáti, ovšem vypadá, že by přemohl kteréhokoli z přítomných mužů. S tělesnou stavbou proporcionálně odpovídající jeho výšce činí z lidí stojících kolem v roli jeho posluchačů trpaslíky. Maskuje své obrovité tělo v zakázkových oblecích, které si nechává jednou ročně posílat z Londýna, ale jeho nadměrně velké ruce prozrazují, jakou má sílu. Stejně jako můj otec nosí Leo Marston již léta stejný účes a češe si ocelově šedé vlasy ve stylu prominentních politiků padesátých let. Když jsem byl mladší, viděl jsem ho jako přerostlého Lee Marvina s patinou jižanské uhlazenosti. Avšak žádné množství uhlazenosti nemůže zamaskovat zvířecí ostražitost jeho očí. Jeho duhovky jsou ledově modré s šedými okraji, dodávají mu vlčí aspekt, a nikdy na ničem nesetrvají příliš dlouho. Během okamžiku mne nepochybně rozliší v davu.

Vstupuji za vysokého muže po mé pravici, vyhýbám se Leově linii pohledu. Jeho medově sladký hlas se ke mně nese ani v nejmenším nezeslaben vzdáleností. Je to jedna z jeho nejmocnějších právnických zbraní, hned po intelektu. Před dvaceti lety jsem mu naslouchal, jak obviňuje mého otce z nedbalosti hraničící s vraždou, nejdříve nepřímo, když se snažil vynutit svědectví z neochotných sester a zdravotníků, pak přímo, jako inkvizitor, když křížově vyslýchal mého otce na lavici svědků. Vzal jsem si dva týdny studentského volna, abych se mohl zúčastnit procesu, a do onoho druhého pátku jsem byl připraven přepadnout Marstona cestou od soudu a prohnat mu kulku hlavou.

„Podle mého názoru,“ říká Marston, „jsou vám Němci buď u nohou, nebo na krku. Musíme BASF dát vědět, že i když chceme, aby tu stavěli, nebudeme se před nimi plazit.“

„Jenomže my se před nimi musíme plazit,“ namítá kdosi. „A oni to vědí.“

Všichni se smějí, pak náhle přestávají, protože vidí, že Marston s nimi jejich veselí nesdílí.

„Za vším jsou dolary,“ říká chladným hlasem. „Když jde o peníze, zjistíte, kdo potřebuje koho. A právě tuhle otázku ještě zbývá vyřešit.“

Pokračuje v tomto duchu, mučí muže svými vědomostmi a ženy narážkami na peníze. Když lidé hovoří o „starých natchezských rodinách“, myslí tím Marstonovy. Leův prapradědeček, Albert Marston, vlastnil rozlehlou bavlníkovou plantáž v Louisianě, kterou spravoval z vily v Natchezu, postavené v italském stylu a zvané Toskána. Během občanské války Albert neupřímně nasliboval všechno možné věci Konfederace, zatímco ve skutečnosti štědře hostil důstojníky Unie, kteří obsadili město. Byl prvním natchezským plantážníkem, který podepsal přísahu věrnosti Unii, což mu umožnilo udržet si svůj majetek a pokračovat v podnikání, zatímco hrdější muži přišli o všechno. Mnozí Marstona považovali za zrádce, ale on se jim všem cestou do banky jen smál.

Lidé říkají, že Leo je reinkarnací Alberta a mají pravdu. Často jsem viděl ponurý portrét jeho předka v hale Toskány, kde jsem vyzvedával Olivií během střední školy, plátno zobrazující v podstatě dvojče muže, který mne vždycky bez servítků varoval, abych „jeho anděla“ přivedl domů do jedenácti, „jinak“… Do doby než Leo vystudoval téměř sto let po Albertově smrti práva, se u něj rodinný zálusk na moc a majetek projevoval stejně silně jako geny pro ledově modré oči. Leo Marston znal tajemství a neměnné zákony mississippské politiky způsobem, jakým zná farmář své pole. Osmdesát dva okresů státu funguje víceméně jako feudální državy, každá se svým uzavřeným okruhem moci, a Leo se narodil do jedné z nejbohatších. A přesto si nemohou zvolení oficiálové navzdory relativnímu bohatství Adams County pomoci, ale jsou zmítání obdivem, závistí nebo nepokrytým strachem z mužů jako Leo Marston. Dodejte si k tomu bezpočet lidí na místech, jejichž jmenování si Marston zajistil, a výsledkem je místní politická síť, která soudci umožňuje podporovat nebo zamítat jediným telefonátem věci jako stavební povolení nebo změny v oblastním členění.

A Marstonova moc není omezena pouze na město. Během jeho soudcovské kariéry – nejprve u obvodního soudu, pak u státního nejvyššího soudu – prokázal tolik služeb tolika lidem, že jeho hlavní kapitál rezerv je těžké odhadnout. Zahálkou nestrávil ani čas, kdy pracoval jako státní generální prokurátor či předseda Zemědělské komise. Má stejně smýšlející přátele v každém koutě Mississippi a finanční vklady v podnicích po celém státě včetně dvou největších bank. Může ovlivňovat soudní procedury přátel i nepřátel od Tupela po Biloxi a probouzí strach ve vydavatelích novin až v Memphisu a New Orleansu. Je to pomstychtivý syčák a každý to o něm ví.

Na druhé straně je snadné přátelit se s ním. Člověk si nezíská takový druh moci, aniž by byl schopen hrát společenskou hru s lehkostí a talentem na všech úrovních. Marston dokáže debatovat o rafinovanostech neznámých vín s vinaři na dovolené v Natchezu a o hodinu později si získat skupinu otrlých mužů pracujících na naftovém vrtu vtipy, při kterých by se červenal i starý námořník.

Ve společnosti žen se stává čímkoli, co si nálada a situace vyžadují. Před paničkou z upjaté společnosti fantazíruje, vypráví pochybné příběhy tichým, bourbonem podbarveným hlasem, mate jí hlavu myšlenkou, jak je možné, že muž ve vznešené pozici soudce může být tak přízemní. S prsatou barmankou si hraje na kultivovaného jižanského aristokrata. Viděl jsem Lea Marstona v tolika rolích, že si nejsem jistý, zda v samém středu toho muže leží něco jiného než jen žhavá touha zvyšovat svou vládu nad lidmi, pozemky a penězi.

Jak tak o něm přemýšlím, jeho řeč začíná ztrácet svůj rytmus, pak zakolísá docela. Uviděl mě. Modrošedé oči se vpíjejí do mých, nemrkají, pátrají, ale samy nic neodhalují. Pár hlav v obecenstvu se otáčí mým směrem, diví se, kdo mohl soudce vyvést z míry. Když si toho Leo všimne, obnovuje svou řeč, třebaže bez nenuceností, jakou dával na odiv ještě před chvílí.

Soustředí se na ženy ve svém posluchačstvu, setrvává zrakem na těch nejkrásnějších. Že jeho slabostí jsou ženy, to jsem zjistil už na střední škole, kdy mu jeho sexuální eskapády málem zničily rodinu. Leova žena přišla na způsob jak se sžít s jeho do nebe volajícími nevěrami, ale nejmladší dcera to nedokázala. Když Olivia Marstonová v šestnácti letech zjistila, že její otec za sebou nechává hromadu žen se zlomenými srdci a v jiném stavu (což vysvětlovalo záhadu matčina chronického alkoholismu), obrátila sílu zděděnou po Leovi proti němu, zahanbovala ho a vyhrožovala mu, že svoje chování musí změnit. Načas to pomohlo, jenomže posedlost takového rozsahu nelze potlačovat příliš dlouho. Co jsem považoval za fascinující – a Livy za odpudivé –, to byla skutečnost, že Livy byla jedinou ženou, která se mu kdy postavila. Žádná z Leových nesčetných milenek se nikdy nepokusila zničit ho. Těch svobodných se zbavil penězi na potrat a ještě dalšími, často tolika, že mohly jít studovat nebo začít žít v novém městě. Ty vdané si léčily zlomená srdce v tichosti, anebo, pokud se přiznaly svým manželům, byly překvapeny nenásilností jejich reakce. O takové mužské pasivitě bylo na Jihu neslýcháno, avšak Leo Marston se díky přesvědčivosti své moci a síly těšil statutu novodobého droit du signeur a využíval toho. Pokud je mi známo, zaplatil za svá sexuální dobrodružství jen jednu cenu. Jeho jméno se nejednou skloňovalo v souvislosti s potenciálním kandidátstvím na guvernéra, ale oficiálové strany tento návrh pokaždé zamítli. Nikdo necítil důvěru ohledně vystavení minulosti Lea Marstona podrobnému zkoumání u novodobých voleb.

„Doufám, že u sebe nemáš zbraň?“

Vyrušen ze svého zamyšlení zjišťuju, že vedle mě stojí Sam Jacobs. Tváří se, jako by žertoval jen napolo.

„To je na mně tak vidět?“

„Vypadáš, jako bys chtěl z Lea udělat dva.“

„Mohu snad mít své představy, ne? Poslyš, potřebuju si s tebou promluvit. Mohl bys mě hodit domů?“

„Můžeme jet hned. Cestou se ještě stavíme u baru. Don tam má láhev Laphroigu.“

Sam jde jako první. Během chůze davem si potřásám rukama s několika lidmi, přijímám komplimenty na své knihy a odpovídám na zdvořilé dotazy na Annii. Po alkoholu se všichni uvolnili, třebaže naštěstí ne příliš. Jak slíbila Lucy Perryová, neslyšel jsem jedinou zmínku o článku v novinách. Když dohoním Sama u baru, povídá si se dvěma dalšími muži čekajícími na nápoje.

„Panenko skákavá!“ vyjekne drsný ženský hlas za mnou. „Jestli tohle není ten slavnej houstonskej představitel zákona!“

Když se otáčím, popadá mne strach, a jsem si jistý, že budu muset vydržet veřejné očernění za své poznámky v novinách. Ten hlas patřil Maude Marstonové. Leova žena je očividně opilá, tak jako vlastně po celou dobu, co ji znám. V reakci na soudcovy milostné avantýry si Maude osvojila druh chování bitevní lodi, proplouvající svými denními povinnostmi s vystrčenou přídí a zbraněmi v pohotovosti. Kdokoli, kdo v jejím dosahu byť jen zašeptá zlovolnou poznámku, riskuje ohlušující salvu z děl namířenou svým směrem nebo, což je horší, hloubkové útoky olovem vedené s neomylným cílem, které detonují ještě celé dny nebo týdny a ponechávají útočníka otřeseného a navždy vyvrženého z vnitřního sociálního kruhu. Nesnáším pomyšlení na to, co má uchystáno v zásobě pro mě.

„Co je to sakra s tebou, slavnej spisovateli?“ protahuje. „Kočka ti sežrala jazyk?“

Přinutím se usmát se na ni. „Dobrý večer, Maude. Rád vás vidím.“

Hledí na mě s tupým hněvem, jako by synapse za jejíma očima přestaly fungovat. Maude byla kdysi vyhlášená krasavice, ale jediným přežívajícím důkazem této skutečnosti jsou nyní už jen její dvě dcery. Její vlasy by měly být šedivé, ale jsou odbarvovány, henovány a tupýrovány tak často, že vypadají jako druh nalakovaného brnění. Kumulativní účinek vlasů, ginem zakalených očí, bojového postoje a zamračeného ptačího obličeje, vypnutého dohladka různými plastickými operacemi, stačí k tomu, aby poslal i ty nejodvážnější na úprk k únikovým východům.

Zabodne svůj ošperkovaný prst do mé hrudi. „Mluvím s tebou.“

„Jste opilá,“ říkám jí.

Zbledne, pak do mě strčí znovu, tentokrát prudčeji.

„To je napadení.“

„Chceš mě snad dát zatknout, frajere?“

Přes Maudeino rameno vidím Caitlin, která mě zvědavě pozoruje z haly. „Ne, jdu požádat vašeho manžela, aby vás odvezl domů.“

Z Maudeiných rtů exploduje drsný výbuch smíchu a opilá žena zavrávorá. „Jmenovals sám sebe speciálním ochráncem negrů v tomhle městě, co?“

Sam Jacobs sáhne mezi nás a pevně mě uchopí za předloktí. „Mám to pití! Jdeme! Rádi jsme vás viděli, Maude!“

Ve chvíli, kdy mě Sam odtahuje, Maude Marstonová znovu promluví. Tiše, ale s nenávistí, která mne přinutí zastavit se. „Zničil jsi mé dcery život, ty hajzle.“

Pak mi vychrstne pití do obličeje.

Z úst okolostojících hostů unikne kolektivní zalapání po dechu. Nápoj je skoro ledový, ale mě mnohem víc omráčila Maudeina slova. Nemám ponětí, o čem mluví. Zřejmě má na mysli Livy, což ale nedává smysl. Než stačím sesbírat myšlenky, abych se jí na to mohl zeptat, objeví se Lucy Perryová a odvádí si ji. Cestou od baru ji chlácholí způsobem, jakým trenér uklidňuje rozdováděnou klisnu.

„Vypadněme odsud, než tu někoho zabijí,“ šeptá Sam.

Na odchodu se ke mně ještě nakloní Caitlin. „Nemůžu se dočkat, až uslyším, o co tady jde.“

Skvělé.

11 KAPITOLA

Sam Jacobs řídí Hummera v barvě námořnické modři, civilní verzi vojenského Humvee. Tvrdí, že je to jediný způsob jak cestovat po naftových polích. Tisknu se k rámu okénka, zatímco velké vozidlo se řítí jako tank po State Street.

„Taky funguje jako magnet,“ chlubí se Sam, který se snaží udržet v levé ruce rovně svůj kelímek s pitím. „Od té doby co jezdím v tomhle, na mě ženské letí mnohem víc, než když jsem měl Mercedes.“

Nepřítomně přikyvuju. Maude Marstonová otevřela korkovou zátku ve velmi temném vinném sklepení mé paměti.

„Dával jsi Caitlin Mastersové turné po zahradě?“ ptá se Sam a dívá se na mě s pobaveným úsměvem. „Když jste vešli dovnitř, měli jste oba nepopiratelně milenecký kukuč.“

„Slyšel jsi, co řekla Maude Marstonová předtím, než mi vychrstla pití do obličeje?“

„Žes její dceři zničil život?“

„Ano. Zřejmě mluvila o Olivií, viď?“

„Asi jo.“

„Kdy se Livyin život pokazil? Není snad stále vdaná za toho bohatého právníka z Atlanty?“

„Co se peněz týče, tak rozhodně pšouká přes silon.“

Směju se a v duchu se divím, co by asi řekla židovská komunita na Manhattanu jižanskému akcentu ozývajícímu se ze Samových úst.

„Nicméně,“ dodává Sam, který po mně loupe očima, „sestra mé manželky byla minulý měsíc v Atlantě kvůli jakémusi absolventskému plesu Tri-Deltek, a Livy tam přišla bez manžela.“

„No a?“

„Na večírku se povídalo cosi o trampotách v ráji.“

„To není zrovna spolehlivý zdroj. Mají spolu děti?“

„Myslím, že ne.“ Znovu se na mě podívá. „Bylo by docela zvláštní, kdybyste najednou byli oba volní ve stejnou dobu. Jako by to zařídil sám osud. Možná se historie opakuje.“

Nechci pokračovat v této linii hovoru, a tak strkám hlavu ven z okénka, zatímco Hummer burácí k mimoběžné silnici vedoucí do čtvrti, kde žijí moji rodiče. Vlasy mi cuchá teplý, vlhký vítr. Bary a říční kasino dole ve městě jedou stále na plný plyn, ale tahle část města vyhlíží jako Mayberry, R. F. D.

„Měl jsi někoho?“ ptá se Sam. „Však víš… od té doby co Sára zemřela?“

Stáhnu hlavu zpátky dovnitř a podívám se mu do očí. „Zítřejší oběd s Caitlin Mastersovou je moje první rande od pohřbu. Pokud se tomu vůbec dá říkat rande.“

„A sakra. Promiň. Já vím, že je to těžké, Penne. Já tady o tom vtipkuju, ale kdybych měl přijít o Jenny, nevěděl bych co si počít.“

Beru si z jeho ruky pohárek a polykám nasládle ostrý doušek Laphroigu.

„Jen si dej, kamaráde,“ říká Sam a pleská mě po koleně.

Hummer sebou škubne, jak Sam dupne na brzdy. Po chvíli je pomalu pustí. „Jen se na to podívej!“ volá nevěřícně.

„Co je?“

„Polda. Vypadá jako šerifův zástupce.“

Pomalu se otáčím. Dvacet metrů za Samovým Hummerem jede stejný vůz jako ten, co se na mě zavěsil, když jsem jel od střediska Shada Johnsona v černé části města. Při pohledu na něj se mi znovu vybaví střelba, sklo explodující centimetry od mé tváře.

„Same, co víš o Rayovi Presleym?“

„Ray Presley? Slyšel jsem, že je nemocný. Hodně nemocný.“

„Co dělal v posledních pár letech?“

„Totéž, co dělal vždycky. Je to pěkný idiot, který pro peníze udělá cokoli.“

„Presley není idiot. Ten je až moc chytrý. Pochází z Jones County. Pro koho pracoval?“

„Většinou pro vážené natchezské občany.“ Samovy oči každou chvíli zalétnou k zpětnému zrcátku. „Dělal nějaké věci pro naftaře, kterého znám. Věci, co můžou dělat jen tvrdí chlapi. Myslím, že Marston ho vedl na svojí platební listině jako bezpečnostního konzultanta, pokud se tomu tak dá říkat.“ Sam zrychluje, jako by šerifova zástupce provokoval, aby ho předjel. „Víš co? Vsadil bych se, že Maude se na tebe rozčilila kvůli tomu, žes ohrozil tu dohodu s BASF.“

„Co má Maude Marstonová společného s nějakou chemičkou? Ta má víc peněz než sám pánbůh.“

„Jo, jenomže má jich dost? Ta chemická továrna znamená konkrétně pro Marstonovy víc než pro kohokoli jiného.“

„Proč?“

„Průmyslový park není pro výstavbu nové továrny dost velký. Chceš hádat, kdo vlastní sousední pozemky?“

„Leo?“

„Jo. Bude z BASF cedit krev za každý čtvereční metr půdy nebo je vysaje na poplatcích za používání pozemku a přístup k němu.“

„Jenomže to přece nemá nic společného s Livy.“

Sam přikývne, pak se otočí a tvrdě se na mě podívá. „V tom článku Caitlin Mastersové stálo, že Ray Presley pracoval na Paytonově vraždě, když byl policistou. Jde ti snad o tohle?“

„To s tím nemá nic společného.“

Sam pleskne rukou do volantu Hummera. „Podívej se na toho pitomce. Nesnáším, když se na mě takhle někdo lepí.“ Otáčí hlavu a dívá se přes zadní sklo. „Tak zastavíš mě, nebo co?“

„Já myslím, že to neudělá. Podle mě je to stejný člověk, co mě sledoval, když jsem dnes večer jel od Shada Johnsona.“

„Ze střediska Shada Johnsona?“ Sam vrtí hlavou. „Páni, jedu s šílencem.“

„Projel kolem mě a deset vteřin nato začal někdo střílet po mém autě z pušky.“

„Cože?“

„Jen ti chci říct, že pokud ten chlap pojede kolem, bedlivě ho pozoruj.“

Sam sahá pod sedadlo, vytahuje kolt ráže .45 v pouzdru a pokládá mi ho do klína. „Pokud má v plánu tohle, tak si sakra zatraceně spletl vozidlo. Můj Hummer tu jeho policejní káru převálcuje na placku.“

„Nerozčiluj se. Jenom jede za námi.“

„Proč ten náhlý zájem o Raye Presleyho, Penne?“

„Povím ti to za pár dní. Myslíš, že bychom rnohli najít někoho, kdo by dosvědčil, že Presley spáchal vraždu pro peníze?“

„To by mohla udělat spousta lidí. Jestli to udělají, to už je jiná otázka.“

Sam odbočuje do čtvrti mých rodičů a v zatáčce se ještě dívá do zpětného zrcátka. „Tamhle jede náš stín. Měj se, kámo.“

O minutu později zastavuje s Hummerem na naší příjezdové cestě a nechává běžet motor. „Je mi nanic z toho, jak jsem se zmínil o Sáře. Myslím, že čas je jediná věc, která ti pomůže dostat se přes to.“

Polykám poslední doušek skotské. „Nikdy se přes to nedostanu, Same. Jsem teď jiný člověk. Část mě leží s ní tam v hrobě v Houstonu.“

„Jo, jasně. Jenomže většina je tě tady. A tvoje dcera tu část potřebuje.“

„Já vím. Myslím na vdovu po Delu Paytonovi. O barvu pleti tu nejde. Už třicet roků leží část z ní pohřbená tam, kde je její manžel. Oběma se nám stala stejně hrozná věc, víš?“

Sam vypíná motor. „Poslouchej mě, Penne. Kdokoli vyhodil do vzduchu Dela Paytona, bylo mu tehdy kolem dvaceti, maximálně třicet. Členové Klanu plní žluči a octa. Ti chlapi teď mají svoje vlastní manželky a dospělé děti. A jestli si myslíš, že dovolí nějakému horkokrevnému, negrofilskému spisovateli vzít jim to, tak jsi cvok. Proto po tobě večer stříleli. A když se v tom nepřestaneš šťourat, zabíjí tě.“

Sam má zvláštní strach z fanatiků. Během éry boje za občanská práva tato úzkost způsobila, že mnoho mississippských Židů úmyslně zastávalo natolik nerozhodné stanovisko, jak jen to bylo možné. Někteří hrdinsky podporovali hnutí; jiní, především v Deltě, ve skutečnosti dokonce vstoupili do Výborů bílých občanů, ze strachu z případných následků, kdyby to neudělali. Samovi rodiče si vybrali obtížnou střední cestu.

„Nedělej si starosti, Same. Caitlin Mastersová každému vnukla představu, že jsem liberál na křížové výpravě, připravený protáhnout město bahnem. Nic by nemohlo být dál od pravdy.“

„Kecy. Já už tě znám. A vím, o co ti jde, když takto mluvíš. Strhneš třeba chrám, jen abys zjistil pravdu.“

„Pamatuju si, jak jsi takto jednou mluvil ty. Tehdy na střední škole, když nás tvůj otec požádal, abychom mu uklidili v podkroví.“

Sam nedává najevo, že mě slyšel, ale já vím, že slyšel.

„Když jsme procházeli všechny ty krabice,“ připomínám mu, „našli jsme seznam. Dvě stovky jmen, všechna ručně psaná.“

Natáhne ruku a pohrává si s klíčkem zapalování. Na papírech, které jsme našli, byli uvedeni všichni členové natchezského Kukluxklanu a Výboru bílých občanů. Židovská komunita si ten seznam nechávala jako bezpečnostní pojistku a nemálo jmen náleželo otcům dětí, se kterými jsme chodili do školy.

„Pamatuješ, jak ses cítil, když jsi viděl ta jména?“ ptám se.

Zvedne svůj pohárek a nervózně zachrastí ledem. „Byl jsem vyděšený.“

„Já taky. Jenomže ještě víc jsem byl naštvaný. Chtěl jsem ty grázly odhalit, říct všem, jací ve skutečnosti jsou. Tys to chtěl taky. Měl jsi vůbec někdy něco do činění s někým z toho seznamu?“

Podívá se na mě očima tvrdýma jako acháty. „S nikým. A škodil jsem jim, kdekoli jsem mohl.“

Dům mých rodičů najednou zalijí světla reflektorů.

„To snad není pravda,“ mumlá Sam, který se ohlíží přes rameno. „Je to stejné auto.“

Vůz šerifova zástupce stojí s naprázdno běžícím motorem na ulici, patnáct metrů od nás.

Posílen sebedůvěrou z toho, že jsem na pozemku svého otce, pokládám pětačtyřicítku do Samova klína, vystupuju z Hummera a mířím k autu. Okénko na straně pro spolujezdce zajíždí dolů do dveřního rámu. Je to tentýž černý zástupce, který mě sledoval už předtím. Pokládám ruce na dveře a nakláním se do okénka.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Zástupce mlčí. Má holou hlavu ve tvaru kulky, které dominují černé oči zasazené v žlutém očním bělmu protkaném rudými žilkami. Je mu přinejmenším padesát, ale vyplňuje svoji hnědou uniformu jako zadák Národní fotbalové ligy. Dokonce i v klidu z něj vyzařuje spoutaná energie.

„Vy jste mě sledoval už dnes večer, je to tak?“

Černé oči se vpalují do mých se znepokojivou intenzitou. „To je docela možné,“ odpovídá hlubokým hlasem.

„Deset vteřin poté co jste kolem mě projel, někdo střílel na můj vůz. Zastavil jste, ale nepomohl jste mi. Proč?“

„Já žádné výstřely neslyšel. Viděl jsem, jak jste zastavil. Čekal jsem, dokud se zase nerozjedete, abych se ujistil, že máte v pořádku auto. Proč jste nehlásil, že po vás někdo střílel?“

„Co to má sakra znamenat, zástupče? Proč se na mě pořád věšíte?“

Našpulí rty a poklepe prsty na volant. „Pošlete svého přítele domů. Řekněte mu, že jsem vás varoval před Paytonovým případem, pak zajděte dovnitř. Jakmile odjede, setkáme se znovu tady venku.“

„Poslyšte, jestli jde o Dela Paytona, nejsem –“

„Tady jde o vás, Penne Cagei.“ Probodává mě mrazivým pohledem. „O jistou nedokončenou záležitost.“

Nedokončenou záležitost. Jehla strachu mi probodává útroby. Je možné, že mluví o Rayovi Presleym? Ze by věděl něco o tom, co můj otec udělal v roce 1973? „Znáte muže jménem Ray Presley, zástupče?“

Jeho čelistní svaly tuhnou. „Jo, toho hajzla znám.“

„Má to něco společného i s ním?“

„Možná. Prostě přijďte ven, až sem zase přijedu.“

Šlápne na plyn, odhodí mě od auta. Jakmile se mi podaří obnovit rovnováhu, dívám se, jak auto mizí, pak jdu zpátky k okénku pro řidiče u Hummera.

„Co to mělo ksakru znamenat?“ ptá se Sam.

„Kolik černých zástupců šerifa je v tomhle městě?“

„Myslím, že devět či deset. To byl jeden z nich?“

„Jo. Kolem padesáti, ale vazba. Holohlavý.“

„To musel být Ike Ransom. Toho přece znáš.“

„Znám?“

„Ike Špičák. Nepamatuješ?“

Už si vzpomínám. Ike „Špičák“ byl uprostřed šedesátých let legendární fotbalovou hvězdou v Thompsonu, na střední škole pro černé. Byl tak dobrý, že o jeho úspěších psali navzdory jeho barvě kůže dokonce i na stránkách Examineru, a rekordy, kterých dosáhl, udržovaly jeho slávu až do té doby, než jsme si začali hrát s míčem o deset let později Sam a já.

„Co tady sakra chtěl Ike Ransom?“ diví se Sam.

„Totéž co všichni ostatní. Varoval mě, abych se nepouštěl do Paytonova případu. Nemůžu uvěřit, že Ike Špičák je zástupcem. Myslel jsem, že hraje fotbal nebo tak.“

Sam krčí rameny. „Nejdřív byl policista. Byl u nich dvacet let, pak přešel do oddělení k šerifovi. Je to pěkný prevít, Penne. Dokonce ani černí ho tu nemají rádi.“

„Co tím chceš říct? Byl to přece hrdina.“

„Ransom byl jedním z prvních černých policistů. Slyšel jsem, že aby si ti chlapi udrželi svoje fleky, museli dokázat, že umí být tvrdí i na svoje vlastní lidi. Někteří říkají, že Ransom byl horší než bílí policisté.“

„Zajímavé.“

Sam startuje Hummera. „Zapomeň na Dela Paytona, Penne. Starej se o svoje vlastní záležitosti. A jestli tě někdo začne otravovat, dej mi vědět. Pořád jsem tvůj kamarád a kdykoli ti pomůžu.“

Tisknu mu rameno. „To rád slyším. Díky.“

Vycouvá z příjezdové cesty a odburácí pryč, provázen ozvěnou odrážející se od stěn domů v ztichlé ulici.

Vcházím do garáže a opírám se o kapotu matčiny Maximy. Vysoké pronikavé prozpěvování cvrčků přechází do přímo maniakálního brumu přehlušujícího bzukot pouličních lamp nad hlavou a navozuje mi podivný pocit klidu. Naše ulice vypadá stejně jako před pětatřiceti lety, když jsme se sem nastěhovali. Pár domů změnilo barvu, některé stromy zmizely, jiné narostly, ale z převážné části je pořád stejná.

V rohu naší přední zahrady stojí rozložitý dub. Když jsem byl malý, kolem jeho kmene rostlo popínavé víno, které jej omotávalo ve spirále stále výš a výš, dokud nedosáhlo větví. Moji kamarádi a já jsme po té liáně šplhávali bosí, s rukama doširoka roztaženýma kolem kmene a zkoušeli jsme, jak vysoko dokážeme bez pádu vylézt. Nikdy jsem v těch soutěžích nevyhrál; měl jsem příliš živou představivost, než abych dokázal úspěšně potlačit strach. Tehdy mělo víno tloušťku chlapeckého zápěstí. Teď je silnější než mé stehno a zdá se, že starý dub co nevidět zadusí jako nějaký had škrtič.

Slyším brum motoru prořezávajícího horký noční vzduch. Ike Špičák dostál svému slovu. Jeho vůz zastavuje na konci naší příjezdové cesty.

Odlepuju se od Maximy a vycházím z garáže.

12 KAPITOLA

Vnitřek vozu páchne jako zpocený černý muž. Znám ten pach z letních brigád, kdy jsem kopal kanalizaci a jezdil v náklaďácích s muži, kteří vydávali odlišný pach než já – ne horší, ale jaksi pronikavější a pro mne natolik výrazný, abych si ho zapamatoval navždycky. Zabouchávám za sebou dveře a zavírám se do stísněného čtverce ohraničeného palubní deskou vpředu, přepážkou s mřížovaným pletivem vzadu a zástupcem Ikem Ransomem po mé levici.

„Pojďme se projet,“ navrhuje.

„Co kdybyste mi nejdřív řekl, o co vůbec jde?“

„Chcete, aby se vaši sousedé vyptávali, co dělal zástupce šerifa u domu vašich rodičů?“

Rozhlížím se po ulici. V několika oknech se ještě svítí. „Jak mám vědět, že nejste komplic toho, ať to byl kdokoli, kdo po mně dnes večer střílel?“

„Kdybych vás chtěl mít mrtvého, vaše máma už by stála u márnice.“

Docela mu věřím. „Dobrá. Jedeme.“

Ike Ransom vyjíždí po mimoběžné silnici a odbočuje na sever. Většinu dopravy tvoří osmnáctikolové náklaďáky, které jedou severním směrem k mezistátní křižovatce devadesát kilometrů vzdálené nebo na západ k mostům přes Mississippi.

„Tak o co jde, Iku?“

Podívá se na mě. „Vy jste mě poznal?“

„Spíš můj přítel. Jaké je to velké tajemství?“

„Jde o Dela Paytona.“

„Už jsem vám říkal, že o tom nechci slyšet.“

„Jde o Dela a taky o vás.“

„O Dela a taky o mě? Mně bylo teprve osm, když ten muž zemřel.“

Podívá se na mě znovu, žluté bělmo jeho očí zaleje bílý svit přibližujících se reflektorů. „On nezemřel, pane študovaný. Zavraždili ho. Mezi tím je rozdíl. Vy a on přesto máte něco společného.“

„Jak jste na to přišel?“

„Nejdřív mi povězte, proč jste vůbec řekl to, co otiskli v novinách.“

„Prostě jsem plácl, co mi přišlo na jazyk. Nijak jsem o tom neuvažoval.“

„Ta holka od novin si Delovo jméno nevycucala z prstu.“

„Zmínil jsem se o něm.“

„Tak vidíte.“

Povzdechnu si. „Já vám nerozumím, Iku.“

„To je mi jasné. Copak vy to nevidíte? Del zemřel před třiceti lety a nikdo za to nezaplatil. Jeho duše nemůže dosáhnout pokoje. Po celý ten čas bloudí kolem, hledá klid. Jenomže ona nemůže najít klid. Ne, dokud jeho vrazi chodí na svobodě.“

Možná je Ike Špičák něčím na způsob náboženského fanatika.

„A vy si sem jen tak přijdete a během jediného dne mluví o Delovi víc lidí než v den, kdy ho zabili.“

„To jsem neměl v úmyslu.“

„Na tom nezáleží. Copak vy nevidíte, co se tady děje? Vy jste jen nástroj. Nástroj vyšší moci.“

„Jsem člověk s proříznutou pusou. A nejsem ničí nástroj.“

Ransom vrtí hlavou a směje se s přízračnou jistotou. „Teď se hlavně pevně držte. Za chvilku všechno pochopíte. A ještě za to starému Ikovi poděkujete.“

Zabočí kolem prodejny vozů Ford a přejede přes Lower Woodwille Road blízko papírny, která vysílá fosforeskující záři do tmy jako malé město a chrlí černý kouř do noční oblohy.

„Kam jedeme? K řece?“

„K továrně na baterie.“

„K továrně na baterie? Proč?“

„Kvůli soukromí. Právě ji na čas zavřeli. Mají hodně zboží na skladě. Znovu ji otevřou až za šestatřicet hodin.“

Silnice, po které jedeme, je spoře osvětlená. Nad sírovým pachem linoucím se z papírny se vznáší hustý, zralý pach kudzu, proslazený dechem zimolezu. Řeka je jen šest set metrů vzdálená a pouze o metr či dva pod úrovní silnice, po které jedeme.

Mike zatáčí do Gate Street a po naší pravici se zhmotňuje temný skeleton továrny Triton Battery. To už vjíždíme na parkoviště osvětlené narůžovělou září rtuťových výbojek. Společnost Triton Battery postavila v Natchezu svou továrnu v roce 1936, aby tam vyráběla baterie pro Pullmanovy železniční vagony. V roce 1940 předělali linku na výrobu baterií pro dieselové ponorky. Po válce to byly baterie do nákladních vozů, námořní baterie – cokoli vyhovovalo měnícím se požadavkům trhu. Podle toho, co jsem slyšel naposledy, využívá teď Triton svoje stařičké zařízení k výrobě motocyklových baterií pro evropské trhy.

Ike zastavuje na vzdálené straně parkoviště. Stojíme na akru štěrku pevně vdusaného do hlíny léty intenzivního používání, ohraničeného ze tří stran stromy a neudržovaným trávníkem. Na západní straně je hlavní brána do továrny, s Gate Street běžící uprostřed. Na střední škole jsem sem vozíval děvčata.

„Tady Del zemřel?“

„Tady,“ odpovídá Ransom. „Pojďte.“

„Kam?“

Drsně se zasměje. „Jste pěkně nervózní, co? Jdeme.“

Vystupuju z vozu a následuju ho po štěrkové ploše. Z pár trsů trávy uprostřed parkoviště vyrůstá rozložitý starý pekan. Prostory v jeho stínu jsou pravděpodobně žádoucí pro všechny uživatele parkoviště.

Ransom se zastavuje deset metrů od stromu, otočen zády ke mně..

„Před třiceti lety,“ říká, „před třiceti lety Del Payton zaparkoval svůj Fairlane přesně na tomhle místě. Když vyšel z továrny, v jeho voze byla bomba.“ Napolo se otočí zpátky ke mně a odplivne si do štěrku. „Já viděl vybuchovat bomby v autech, člověče. Je to strašné svinstvo. Než se jim to tu podařilo uhasit, auto hořelo pětačtyřicet minut. Del po celou tu dobu seděl za volantem.“

Tiše stojím v bzukotu lamp a říkám si, kde asi Ike Ransom viděl vybuchovat bomby v autech. Klesne do podřepu a sebere kamínek.

„Duše toho muže opustila tuto zemi přesně na tomhle místě.“

Popojdu pár kroků k němu. „Poslyšte, Iku… Já vím, co se tehdy v noci stalo. A je mi zatraceně líto, že k tomu došlo. Ale pořád v tom nevidím žádnou spojitost se mnou.“

Vstává a míří na mě prstem. Černé oči mu žhnou. „Řeknu jenom dvě slova, pane študovaný. Pak už v tom budete lítat až po krk.“

„Dobře.“

„Leo Marston.“

Pozoruje mě, jako by čekal, že uhodnu hádanku.

„Leo Marston? Já to nechápu. Co –“

„Soudce… Leo… Marston.“

Svrbí mě dlaně. „Chcete říct, že Marston měl něco společného s Paytonovou vraždou?“

„Společného?“ Ike Špičák se tiše směje ve tmě. „Ach ano.“

„To přece není možné. Co by mohl mít Leo Marston společného s Delem Paytonem?“

„Byl tehdy okresním prokurátorem, nemám pravdu?“

Začíná se mě zmocňovat závrať. „Leo Marston byl v roce 1968 okresním prokurátorem?“

„Vy jste to nevěděl? Psali to dnes ráno v tom článku.“

V duchu vidím otce, jak mi vytrhává noviny z ruky a mává jimi. „Nečetl jsem to celé.“

„To nebylo příliš moudré.“

„Chcete říct, že Marston něco zatajil? Pohřbil snad jako okresní prokurátor nějaký důkaz?“

Ike hodí svůj kamínek přes parkoviště jako outfielder první ligy. Přeletí přes proticyklonovou ohradu sousedící s továrnou a uhodí do něčeho kovového, čímž na několik vteřin umlčí cvrčky. „Celé ty roky si říkám, že ten zkurvysyn si vydělává miliony, místo aby hnil na Parchmanově farmě, kam správně patří.“

Hrudník mi zalévá vlna temného vzrušení. „Chcete říct, že Marston byl nějak zapletený do zločinu samého?“

„Už jsem vám řekl všechno, co k tomu můžu říct.“

„Nemůžete vypustit takovouhle bombu a pak najednou zmlknout! A vůbec, jak víte cokoli z toho, co jste mi řekl?“

„Když děláte dvacet let poldu v tomhle městě, dokonce i černého poldu, zákonitě se určité věci dozvíte.“

Chloupky na pažích mi stojí jako hřebíky. Nedokážu si vyložit své emoce. Strach? Vzrušení? Ujdu deset metrů k pekanovému stromu, rozepnu si kalhoty a vymočím se na jeho kmen, zatímco se snažím uspořádat si v hlavě všechno, co mi právě řekl Ransom.

„Otřáslo to s váma, co?“ říká se smíchem.

Zapínám si kalhoty a otáčím se zpátky k němu. „Vy jste třicet let věděl, že Leo Marston je vinen ze zločinu, a nic jste s tím neudělal?“

„Kdo říká, že jsem to věděl třicet let? Před třiceti lety jsem tuhle práci nedělal. A stejně, co jsem mohl dělat, člověče? Černý policista a obviní ze zločinu soudce? Od toho jste tu vy. K něčemu takovému je zapotřebí právě takového člověka, jako jste vy.“

„Jako já?“

„Jste bílý, slavný a vyděláváte si svoje peníze jinde. Vám tady nemůžou tak ublížit.“

„Koho myslíte tím oni?“

„Právě na to musíte přijít.“

„Ježíši! Prostě mi řekněte, co víte, a já už s tím pak něco udělám.“

Ike se na mě usmívá vědoucím úsměvem. „Vy hodně toužíte po Marstonově zadnici, že jo?“

„Řekněte mi to, zatraceně!“

„Tohle na mě neplatí, pane študovaný. Musíte se k tomu dopracovat sám. Pak všechno pochopíte.“

„Proč mi to říkáte, Iku?“

„Proč mi to říkáte, Iku?“ opakuje fistulí. „Nehrajte na mě tuhle všivárnu! Každý ví, že soudce šel po vašem tátovi. Sakra, málem ho tehdy dostal.“

Tímhle ťal do živého. „To je nesmysl. Můj otec byl porotou jednohlasně zproštěn viny.“

„O tom nemluvím. Mluvím o tom, co to s ním udělalo. Doktor Cage ještě před procesem prodělal infarkt, je to tak?“

Pomalu přikyvuju.

„Hele, já mám vašeho tátu rád, člověče. Staral se o mě, když jsem byl kluk. Staral se taky o moji mámu, dokavaď neumřela. Proto vám to říkám. Tady jde o to, čemu hipíci říkají karma. O to, že co jde dokola, jde prostě dokola. Právě to vás přivedlo zpátky domů. Jste kuře, co sem přišlo zahnízdit. Přesně na Marstonovu zadnici.“

„Tak mi dejte to, co potřebuju k tomu, abych ho dostal.“

Ike vrtí hlavou. „Dejte, dejte, dejte. Řekl jsem vám, že takhle se to nehraje. Já vás jen můžu obrátit správným směrem, to je všechno.“

„Já nerad hraju hry.“

Ransom se ušklíbá. „Jenomže právě tohle tu dělají po celý čas, pane študovaný. Snad jste nebyl pryč zas tak dlouho, abyste na to zapomněl. Zrovna teď hrají svou nejoblíbenější hru ze všech.“

„A to je co?“

„Hra na mlčení.“

„Na mlčení?“ Můj mozek zaplavují vzpomínky na Sáru, na to, jak se snažila umlčet Annii na dost dlouho, abychom mohli v klidu povečeřet, tím že vyhlásila soutěž, kdo z nás vydrží nejdéle bez mluvení. „Kdo tady hraje hru na mlčení, Iku?“

„Všichni, člověče. Bílí i černí. Všichni jsou zticha, tváří se, že je všechno v pohodě, sladké a bez poskvrnky, snaží se ulovit tu novou německou firmu. Nikdo nestojí o to, aby se někdo šťoural v Delově vraždě. Nikdo kromě vás. Vy k tomu máte důvod.“

„A co vy? Jaký je váš důvod?“

Jeho úsměv mizí jako mávnutím proutku a z Ika uniká jako pára nad hrncem nenávist. Narovná ukazováček a poklepe jím na svůj mocný hrudník. „To je mezi mnou a mnou. Ti, co zavraždili Dela, také hrají hru na mlčení. Hrají ji už třicet let. Dokonce se přitom ani nepotí. Když chcete vyhrát hru na mlčení, musíte lidi kolem sebe znervóznit. A mně něco říká, že právě v tomhle jste zatraceně dobrý.“

V mém hrudníku se něco hýbe, něco, co jsem necítil už celé roky. Je to napětí lovce, obalené jako armatura elektrického motoru, pevná a s měděným jádrem, nabitá proudem a žadonící po uvolnění energie, po zběsilém vykonání odplaty.

„Hodně lidí si myslí, že hrabat se v tomhle případu by mohlo být proklatě nebezpečné,“ podotýkám.

Ike Špičák překračuje vzdálenost mezi námi a mačká mi rameno. Mám pocit, jako by jeho ruka byla pařátem divokého zvířete, a kdyby mě stiskl o maličko prudčeji, přelomil by mi kost.

„Právě proto jsem tu já. Hochu, díváte se na hodně nebezpečného člověka. Zeptejte se, koho chcete.“

*****

Cestou zpátky k domu mých rodičů mlčíme. Ztracen ve vzpomínkách se dívám, jak kolem nás ubíhají ztemnělé ulice. Myslím především na soudní proces mého otce, na to, jak ho Marston nemilosrdně křížově vyslýchal pouhých pět týdnů po složité srdeční operaci. Vyžadovalo si to tu nejvyšší koncentraci vůle z mé strany, abych v soudní síni nevyskočil a nevrhl se na toho muže. Za všechna ta léta své právnické praxe jsem se ani jednou neuchýlil k taktikám, které Marston použil toho dne.

„Máte nějaké kontakty u FBI?“ ptá se Zničeho nic.

„Pár. Proč?“

„Neměl byste je do toho zatahovat.“

„Proč ne?“

„Tahle rada je zadarmo. Vezměte si ji k srdci nebo ne.“

„Je vám známo, že na Paytonově případu pracoval i Ray Presley, že ano?“

Ike odtrhne zrak od silnice a podívá se na mě na tak dlouho, aby mě stihl zpražit varovným pohledem. „Presley je špinavec ode dne, co se narodil. Ten zkurvysyn je šílený jako rozzuřený býk a slizký jako had. Nemluvte s ním, pokud zrovna nebudu nablízku.“

To nevěští nic dobrého pro moje zítřejší setkání s ním.

Na tichém pozadí elektrického šumu zaznívá hlas z vysílačky. Volají kvůli domácímu násilí v jižní části okresu, a hned nato kvůli rvačce na lodní lávce kasinového člunu. Když zajíždíme do čtvrti, kde bydlí moji rodiče, stočím pohled k Ransomovi. Ten muž je už příliš starý na práci, kterou se živí.

„Můžu se vás na něco zeptat, Iku?“

Vytáhne z kapsy košile cigaretu Kool Menthol, zapálí si a vyfoukne obláček kouře proti čelnímu sklu.

„Jak je možné, že jste se stal policistou?“

„Přesně na tohle se ptá pan študovaný lehkých holek. Jak je možné, žes skončila na ulici?“

„Pamatuju si, jak jste byl slavný, když jste ještě hrál. Ike Špičák. Byl jste pro zdejší lidi hrdina.“

Odfrkne si a znovu potáhne z cigarety. „To je pravda.“

„Určitě jste hrál i v koleji.“

„Jasně, byl jsem VNNU.“

„Co je to?“

„Velkej negr na univerzitě.“ Z jeho hlasu zaznívá hořkost. „Dostal jsem plné stipendium na Ohijskou státní univerzitu, ale místo toho jsem na šel na univerzitu do Jacksonu. V první čtvrtině prvního zápasu mi jeden kluk vykloubit rameno. Tehdy to doktoři ještě neuměli spravit.“

„Přišel jste o stipendium?“

„Dali mi propouštěcí papíry, ještě než jsem stačil popadnout dech. Pro armádu jsem ale byl dobrý. Byl jsem u odvodu už na začátku šestašedesátého, ale dostal jsem studijní odklad. Když jsem přišel o stipendium, nemohl jsem si dovolit zůstat na škole. Další věcí, kterou jsem věděl, bylo to, že přistávám na letecké základně Tan Son Nhut v DaNangu.“

Začínám chápat křivolakou cestu, která přivedla Ika Ransoma k jeho povolání. „Někdy bych si to rád poslechl.“

Další potáhnutí z mentolky. „Patříte mezi ty, co mají rádi povídání o válce?“ Ne“

„Jenomže vyděláváte na bolesti druhých. To přece spisovatelé dělají, ne snad? Prodávají bolest druhých lidí.“

„Nějak tak to bude.“

„Nu, tohle je vaše velká šance. Na samém dně tohodle příběhu je zatraceně velká hromada bolesti.“

Snažím se zlepšit Ransomovi náladu, ale není to v mých silách. „Sam říká, že tu máte špatnou pověst. Prý dokonce i mezi černými.“

Zamáčkne svou cigaretu a vyhodí ji z okénka. „Byl jsem třetí černý policista v natchezském policejním sboru. Hodně z místních policistů tehdy patřilo ke Klanu. Nevzal jsem tu práci proto, abych se nějak angažoval v boji za občanská práva. V Saigonu jsem dělal u vojenské policie, a to byla jediná věc, kterou jsem po návratu uměl. Když mě poprvé poslali do černé čtvrti, musel jsem tam jet sám. Vešel jsem do dveří a každý to považoval za skvělý vtip. Plácali mě po zádech, smáli se, nabízeli mi pivo. Jenomže jeden přespolní negr, jmenoval se Moon, měl u sebe mačetu. Už s ní posekal chlapa, co si to rozdal s jeho starou, a k tomu prvního negra, který se k tomu odvážil něco poznamenat. Seděl tam sám u stolu v koutě. Viděl jsem za mořem hodně chlapů, kteří to prohráli, a tenhle byl přesně takový. Vyšinutý. Řekl jsem mu, ať mi dá tu mačetu. Když jsem k němu natáhl ruku, vyskočil a vrhl se po mně. Střelil jsem ho do krku.“

„Ježíši.“

„Nechtěl jsem toho bratra poslat na věčnost. Jenomže jsem neměl jinou možnost. A tohle se se mnou táhlo dalších dvacet let. Na jedné straně jsem měl bílé oddělení sledující mě jako ostříž, ujišťující se, že jsem dost tvrdý, a na druhé straně svoje vlastní lidi, kteří to pořád packali, pořád žebrali o nějaké úlevy. Vycházel jsem jim vstříc, kdykoli to bylo možné, jenomže oni jako by se sakra nikdy nepoučili. Dostalo se to až tak daleko, že jsem nesnášel, když jsem musel vyjet k nějakému negrovi, protože jsem věděl, že bude ožralý nebo zfetovaný. Hnusilo se mi, když jsem musel jet zasahovat k domácímu násilí. Stačilo pár let a stal se ze mě pro ně outsider. Začali mě nenávidět. A od toho už byl jen krůček k flašce.“

„Proč jste od policie neodešel?“

Ransom stáhne okénko, odkašle si a odplivne. „Já jsem za váma nepřijel proto, abych vám tu předváděl šou Jerryho Springera.“ Vytáhne něco z kapsy košile a podává mi to. Je to navštívenka. Je na ní vytištěno Ransomovo jméno a hodnost a taky telefonní číslo šerifova oddělení. „Vzadu je napsaný můj mobilní telefon. Když budete volat, neříkejte jméno. Já vás poznám a sám určím místo setkání.“

„Zdá se, že jste jediný člověk, co se nejmenuje Payton a má zájem na odhalení pravdy,“ říkám mu.

Ve vysílačce to znovu zapraská a následuje další hlášení, tentokrát o krádeži zbraní z loveckého tábora v Anna’s Bottom. Ike zvedá mluvítko a hlásí, že tam jede.

„Tak pustíte se do toho?“ ptá se mě, když pokládá vysílačku zpátky do držáku.

Myslím na svého otce a jeho problém, na Raye Presleyho a na zbraň, kterou bych rád měl zítra ve svém vlastnictví. „Ještě nevím.“

Ikovi se zablesknou oči temnou vědomostí. „Ale já vím, že lžete. Vystupte si z toho zatracenýho auta.“

Než stačím zavřít dveře, jeho auto se skřípěním pneumatik mizí do noci.

*****

Můj otec čeká v kuchyni, s miskou roztáté zmrzliny před sebou, v trenýrkách a nátělníku dokuřuje doutník. Vedle zmrzliny leží pistole, kterou měl s sebou na večírku, Beretta ráže 9mm.

„Všechno v pořádku?“ ptám se.

„Jsi si jistý, že se chceš pokusit koupit tu zbraň od Raye? Raději se vydám na milost soudu, než abych do toho zatahoval ještě tebe.“

Vrtím hlavou. „Je to jediný způsob. Prostě ráno Presleymu zavolej a domluv s ním tu schůzku.“

„Budeš za ním muset jet k jeho přívěsu. Žije za městem, směrem na Church Hill, za indiánskou mohylou. Nebude to příjemné setkání. Je to pěkně zahořklý mizera.“

„Řikáš, že se mu vede dobře?“

„Jo. Občas ho navštěvují lidé ze sociálky. Slyšel jsem, že teď má soukromou ošetřovatelku. Párkrát jsem za ním jel k němu domů, abych mu dal injekci proti bolesti. Spíš jsem měl říct k němu do karavanu.“

„Pětadvacet kilometrů na návštěvu k pacientovi? Kvůli Rayovi Presleymu?“

„Ošetřoval jsem toho muže třicet let, Penne. Nevolá mi, dokud nemá opravdu bolesti. A pokud Ray řekne, že to bolí, tak to skutečně bolí.“

To je celý Tom Cage, koná lékařské návštěvy k muži, který ho vydírá, ne ze strachu, ale protože má pocit, že to tak má být.

„Rakovina prostaty je to nejhorší, co mohlo Raye Presleyho potkat,“ uvažuje otec nahlas. „Má ten největší penis, jaký jsem kdy u bělocha viděl, a rád se tím vychloubá. Myslím, že po operaci by byl impotentní. On ji odmítá, ale je teď dvakrát tak protivný, než býval dřív. A taky je mnohem nebezpečnější.“

„Starosti nám nepomohou. Pojďme. Potřebujeme se oba vyspat.“

Zamačkává svůj doutník, pak vstává a dívá se na mě. Jeho výraz je nečitelný. Nejraději bych se mu svěřil s tím, co mi pověděl Ike Ransom o Leovi Marstonovi, ale teď na to není vhodná chvíle. Nejdřív získej tu zbraň. Aniž bych to vlastně chtěl, jdu k němu a pokládám kolem něj ruce. Otec v objetí, které ho překvapilo, tuhne. Věk změnil tvar jeho těla, které mne kdysi zvedalo do výše, jako bych nevážil víc než pírko.

„Tati, zítra zjistíš, co to ve skutečnosti znamená znovu se narodit.“

Odtahuje se ode mě a dívá se mi do očí. „Dovolím ti jít za Rayem. Ale proboha, jdi tam ozbrojený.“ Zvedá svoji Berettu. „A pokud začne jančit, nejdřív střílej a pak se vyptávej, jasné?“

„Jasné.“

*****

Matka leží schoulená na posteli v mé staré ložnici, vedle malého uzlíčku Anniina těla. Ve tmě se na policích nad nimi lesknou jako malí andělé strážní moje staré fotbalové a baseballové trofeje. Vplížím se dovnitř a dotknu se matčina ramene. Zavrtí se v přítmí.

„Tome?“

„To jsem já, mami. Jdi do postele. Budu tu spát s ní.“

Mne si oči. „Dobře, chlapče.“

Natáhnu ruku a pohladím Annii po vlasech. Matka již opět spí. Něžně ji strčím do nohy kolenem. „Mami?“

Znovu otevře oči a prázdně se usměje, pak vstane a v polospánku zamíří k hale.

Rychle si vyčistím zuby, svléknu se do trenýrek a vlezu si do postele k Annii, která se již vrtí. Během vteřiny moje ruce najdou její ramena, stabilizují její výstražný systém.

Jak tak ležím ve tmě, její mělký dech spíš zneklidňuje, než utišuje moje srdce. Spánek s Annií mi vždycky přináší vzpomínky na Sáru. Po pohřbu jsem musel přestěhovat Anniinu postýlku do svého pokoje, protože nemohla spát sama a i tak po většinu nocí skončila v mé posteli. Pulz jejího života tak blízko vedle mého těla vždycky ovlivní mé sny. Zdává se mi o Sáře před diagnostikováním nemoci, předtím než do našich životů vstoupil strach a vzal nám ten nejcennější dar, kterým není naděje, ale mládí. Nesmrtelnost. Pocit neohraničených možností. Je to samozřejmě iluze, ta nejvzácnější životní iluze.

Někdy jsou moje sny souvislé, jako příběh v kině, jindy útržkovité jako fragmenty filmu nahodile sebrané z podlahy střižny. Annie pravidelně oddychuje vedle mě, a vyčerpání pozvolna umrtvuje signály probíhající mým mozkem, obavy ze setkání s Presleym i nádhernou vyhlídku na pomstu Leovi Marstonovi. Vědomí se mě snaží zadržet ve své moci děsivými představami předvídaného pádu, ale já se mu vyškubávám. Brzy se temnota kolem mne mění v světlo a já vidím stříbřitý povrch jezírka obklopeného svěžími kapradinami a masivními cypřiši. Vánkem zčeřená hladina se pozvolna uklidňuje, až je jako sklo, a já vidím pod ni. Pod hladinou jsou rostliny, zelené vějířovitě struktury zvedající se nahoru z neznámých hlubin, jemně se vlnící v neviditelném proudu. Mezi listy se něco pohybuje, bledé proti zeleni. Člověk. Žena. Půvabně se otáčí mezi vodními rostlinami, jako plavkyně synchronizovaná podle neslyšitelné hudby. Vlasy se vznášejí kolem ní ve světlé svatozáři, zakrývají to, co je určitě mimořádně krásné. Ustává ve svém vodním tanci, zvedá ruce a odráží se vzhůru k hladině. Vybavuje se mi Jezerní paní, která podala Excalibur králi Artušovi. Tato žena je jako ona. Má něco, co mi může dát. Ale dokonce i ve chvíli, kdy pluje k povrchu, se mi zároveň vzdaluje, jako převíjející se realita. Skláním se dolů, abych jí pomohl, ale jsem příliš daleko a vysoko. Závoj jejích vlasů se pomalu rozděluje a odkrývá její obličej. Otvírá ústa, aby promluvila. Neslyším její slova, ale při pohledu na její tvář se mi málem zastaví srdce. Protéká mnou cosi čistého a chladného a její průhledné oči hledají v tichém zoufalství moje. Ta tvář mě kdysi pronásledovala jako vnitřní stín, tajemný podílník, pozorující, postrkující, držící mne v nevolnictví, dokud nakonec do těch skrytých komor mého srdce nevstoupilo světlo Sáry a Annie a nezahnalo ji do vzpomínek. Ustoupila, ale nezemřela. Kdysi dávno mě ta tvář učila, co to znamená žít. Tvář…… Olivie Marstonové.

13 KAPITOLA

Jízda venkovskou krajinou Mississippi s hotovostí sto tisíc dolarů v kufru auta na mne má poněkud zneklidňující účinek. Karavan Raye Presleyho se nachází dvaadvacet kilometrů severně od kraje města, mezi Smaragdovým pahorkem a malou zemědělskou komunitou Church Hill. Smaragdový pahorek, druhá nejvyšší obřadní vyvýšenina v severní Americe, se zvedá nad les jako mayská hliněná mohyla. Jako kluci jsme při těch vzácných příležitostech, kdy v Natchezu jednou za rok napadnou dva centimetry sněhu, sjížděli dolů po jeho velkém svahu v pekáčích na pizzu. Jako starší děti jsme se tam scházeli, pozorovali východ slunce, pili pivo a levné víno a pokřikovali nad vrcholky stromů v extatických jazycích dospívání.

Okolí lesem lemované cesty mezi Smaragdovým pahorkem a Church Hill je tečkované karavany a malými domky, ale čím víc se blížím k dvě stě let starému episkopálnímu kostelu, který značí místo osady, stromy ustupují a na obou stranách silnice se prostírají obdělané pozemky rozlehlých plantáží. Mezi mechem ověšenými cedry a bílými plůtky vznešeně proplouvají labutě na hladinách rybníčků, které jako by sem byly přenesené z Anglie. Jedinými katedrálami v okolí jsou však katedrály kudzu, arzenikově zelené věže a opěrné pilíře, které závratnou rychlostí staví samy sebe, používají jako lešení duby, pekany a jilmy a obsazují stará bavlníková pole s plíživostí nové džungle.

Historie tady nekončí občanskou válkou. Na konci této silnice si Andrew Jackson vzal v roce 1791 Rachel Robardsovou, ale později tu v okolí zažili i mnohem výstřednější návštěvníky. V době, kdy jsem chodil na střední školu, koupil jeden z místních domů herec George Hamilton a nějaký čas si tu žil opulentním plantážnickým stylem. Po pádu Marcosova režimu na Filipínách vyšlo najevo šokující odhalení, že „Hamiltonův“ dům ve skutečnosti patřil Imeldě Marcosové. Potom přešel na čas do rukou hnutí Hare Krišna, separatistické kliky, která se posléze změnila v Asociaci jižanského védského stylu, zasévající ve svém okolí obavy z případného vymývání mozků. Dokonce ani v poklidné venkovské krajině Mississippi nevypadá nic tak, jak se na první pohled zdá.

Karavan Raye Presleyho stojí poměrně daleko od silnice, pod shlukem vysokých borovic, a vedle řasami pokrytého rybníčku, který byl dřív možná odvodňovací jímkou. Karavan už zažil lepší roky, ale na římse na jihozápadní straně je jako stužka na prasečím uchu připevněn lesknoucí se nový satelit. Před karavanem stojí zaparkovaný zánovní pickup značky Ford a zrezivělý Chevy Vega.

Parkuju matčinu Maximu vedle Vegy, nastavuju poplašné zařízení proti vloupání a jdu ke dveřím. Kufřík z Wal-Martu, ve kterém jsou vyděračské peníze, zatím nechávám v kufru auta. Než stačím stisknout tlačítko zvonku, dveře otevře hubená mladá žena, o které předpokládám, že je to Presleyho ošetřovatelka, ačkoli na sobě nemá uniformu, ale denimovou pracovní košili. Je hubená, má zplihlé vlasy, mohlo by jí být kolem pětadvaceti nebo taky pětatřicet. Má neurčitý vzhled, typický pro zdejší lidi: nezdravě nažloutlou pleť a tvrdé rysy, třebaže je pěkná takovým tím způsobem, jakým může být číšnice ve Waffle House ve čtyři ráno. Beze slova mě odvádí rovnou do nitra karavanu, který je kapsli huňatého modrého koberce a tmavého obložení typického pro sedmdesátá léta.

Presley sám sedí na gauči před velkým televizorem vyladěným na seriál, před sebou má pojízdný stoleček a vedle sebe infuzní stojan z nerez oceli. Na šestapadesátiletého muže s metastazujícím karcinomem vypadá překvapivě dobře. Je pro něj typická šlachovitá houževnatost dělníka, dlouhé, provazcovité svaly, které vídáte na mužích, co pracují nazí do půl těla na silnicích, rybářských člunech a naftových vrtech. Na sobě má modré bavlněné pyžamové kalhoty a bílý nátělník a na hlavě, zbavené vlasů chemoterapií, mu sedí umaštěná kšiltovka John Deere, jejíž zelené stínítko zastiňuje oči bez řas žhnoucí v důlcích.

Nenuceně se rozhlížím po místnosti, aby neměl pocit, že na něho zírám. Stěny jsou ověšeny plaketami a fotografiemi připomínajícími jeho kariéru v řadách ochránců zákona: vysvědčení od různých policejních sborů, pár trofejí, fotky, na kterých je muž s pistolí v ruce. Taky tam má obvyklou sbírku vycpaných srnčích hlav s parůžky a výstavní exemplář okounka pstruhového, společně s děsivě vyhlížející kuší visící na háku. Zašupovací dveře vedou do malé kuchyňky za pohovkou, kde je plynový vařič a odsávač par rezivějící ve slunečním svitu.

„Takže ty seš kluk doktora Cagea,“ říká Presley. Hlas má hluboký a skřípavý jako hrubý smirek na dřevo. „Poznal jsem tě podle novin. Promiň, že nevstávám.“

„Kvůli mně to ani nedělejte, prosím.“ Je zvláštní, jak si vyměňujeme zdvořilosti, dokonce i když mluvíme s vrahy, především jsou-li nemocní. Moje možnosti posadit se jsou omezeny na oprýskanou rozkládací židli a vypolstrovanou velurovou obludnost, která vypadá jako výprodejní specialita z K-martu.

„Posaď se raději na židli,“ radí mi Presley.

Sedám si na její kraj, protože si hodlám udržet svůj útočný postoj. S muži jako Ray Presley je kritický podtext jakékoli konverzace čistě zvířecí. Dokonce i při mlčení probíhá bitva o výhody, o nadvládu nad teritoriem.

„Takže ty seš ten, co si v novinách otevřel hubu o Delu Paytonovi,“ říká, s napolo humorným světýlkem v očích.

„To je pravda.“

„Hodláš si tu udělat jméno?“

„To už se mi podařilo.“

Opřený v pohovce si mě měří pohrdavým pohledem. „To bych řek, že podařilo. Ale musel jsi ujít dlouhou cestu, abys předešel svýho tátu.“ Natáhne ruku a vezme si ze špinavého talíře na stolečku před sebou kousek toastu. „Jak je možný, žes nešel studovat medicínu? Neměls dost dobrý známky?“

Tahle otázka je typickou vějičkou pro jakéhokoli lékařova syna, který profesně nekráčí v otcových šlépějích. „Byly až moc dobré. Na lékařské fakultě si mysleli, že bych se tam nudil.“

Dávám Presleymu čas, aby to stačil strávit. Chvíli mu trvá, než pochopí, že si dělám legraci. Jeho primitivní instinkty jsou vybroušené na ostří břitvy, ale jinak je jeho chápání většího světa poněkud omezené.

„Vzpomínám si na tě ze střední školy,“ říká. „Šoustal jsi Livy Marstonovou.“

Můj obličej zůstává netečný.

„Byla to pěkná děvka,“ pokračuje, aniž by ze mě spustil oči. „Měla toho od všeho až moc a to byl její problém.“

Mám pocit, jako by se mi napínala a svědila mě pokožka na tváři, ale neříkám nic, neochotný nechat se zatáhnout do jeho hry. Po nekonečném čekání říká: „Přišel jsi sem, aby ses mě zeptal na Dela Paytona?“

„Jsem tu, protože jsem se doslechl, že máte zbraň na prodej.“

Sebere dálkové ovládání, několikrát přepne program a nakonec se rozhodne pro rybářský magazín. „Doslechl ses hloupost.“

„Já si to nemyslím.“

„Jaká zbraň by to měla bejt?“ Jeho oči zůstávají upřené na obrazovku. „Myslím tu zbraň, o který mluvíš.“

„Pérová váha, osmatřicítka. Smith & Wesson.“

„To je zatraceně dobrá věcička. Skvělá na práci zblízka. Kolik bys dal za takovou zbraň?“

Vyndávám z peněženky kousek papíru, píšu na něj cifru 50 000, pak se nakláním dopředu a podávám mu jej.

Chvíli na něj hledí. „To je hodně peněz.“

„V hotovosti.“

Podává mi papírek zpátky. „Jaká škoda že nemám to, co hledáš. Takový prachy by se mi hodily.“

„Myslím, že potřebujete trochu čerstvého vzduchu. Nezajdeme na chvilku ven?“

„Já už ven moc nechodívám.“

„Promiňte, neuvědomil jsem si, jak hodně jste zeslábl.“

S takto vyprovokovanou ješitností odkládá Presley dálkové ovládání a vstává téměř stejně snadno, jako musel ve dvaceti. Jde k dvojitým proskleným dveřím, otevře jedno křídlo a vystoupí na malou čtvercovitou verandu z červeného dřeva.

Jdu za ním.

Presley stojí u zábradlí, přehlíží ten nejskromnější pozemek, jaký kdy v životě měl: pár plevelem se dusících řádek půdy, kde kdysi byla zahrada; malou stodolu se strhanými zdmi, shnilou a zborcenou dovnitř, která po sobě zanechala jen modernistickou skulpturu trámů a vlnitého plechu. Prkna ze zdí pravděpodobně skoupil nějaký kočovný novoanglický umělec. Za stodolou se země prudce svažuje do lesa.

„Sundej si košili,“ říká Presley rázným tónem, kterým pravděpodobně mluvil se svými vězni v dobách předtím, než se stal jedním z nich.

Kdyby tento rituál nevyžadoval on, přišel bych s ním sám, ale docela mě mrzí, že to vzešlo z jeho hlavy. „Sundám si ji, když si vy svléknete svou,“ odpovídám.

Ve skutečnosti se tomu ještě usmívá. Sundáme si košile a otočíme se dokola. Moje tělo je štíhlé a hladké jako u beránka, dědictví mé generace, kterou nikdy neposílali na lodích do zámoří bojovat a vykonávala méně manuální práce než kterákoli generace před ní. Presleyho trup je posetý mnohonásobnými jizvami po noži, přinejmenším dvěma jizvami po kulkách a něčím, co je možná jizvou nad centrální žílou, kam mu zaváděli chemoterapii.

„Kalhoty taky,“ říkám mu.

Oba si spustíme kalhoty do půli stehen. Presley má na sobě stejně jako já spodky, a je vidět, že poznámky mého otce o jeho vyvinutém mužství nelhaly. Spokojeni, že žádný z nás na sobě nemá odposlouchávací zařízení, se soukáme zpátky do kalhot a košil.

„Nemám rád zbytečné řeči,“ říkám mu. „Takže půjdu rovnou k věci. V roce 1973 jste v Mobile v Alabamě zabil muže jménem Don Hillman. Udělal jste to na vlastní pěst, bez ohledu na to, co jste si o tom tehdy myslel. Jsem připravený nabídnout vám slušnou cenu za zbraň, kterou jste při zločinu použil, ale jde o jednorázovou nabídku. Koupě z ruky do ruky. Buď přijmete mou nabídku, nebo přejdeme k plánu B.“

„Ty mi hodláš vyhrožovat, synu?“ ptá se Presley, ale říká to spíš pobaveně než vztekle.

„Pokud se spolu nedohodneme, půjdu rovnou odsud za okresním prokurátorem – se kterým jsem chodil do školy – a použiju veškerý svůj vliv, abych vás obvinil z vraždy a vydírání. Pro mého otce to znamená riziko, ale takové, které je ochoten vzít na sebe. Byl k vám víc než štědrý a už ho vyčerpává žít v ustavičném strachu.“

Presley upírá zrak do korun stromů.

„Zasluhuje si lepší život. A vy to víte.“

„Já za to nemůžu, že to takhle dopadlo,“ říká Presley s hořkostí v hlase. „Fakt je ten, že doktor má prachy a já je nemám. A já je přitom potřebuju.“

„Můj otec se staral o vaši rodinu celá léta, stejně jako o spoustu jiných. Jediné, co teď má, jsou jeho pacienti, kteří ho považují málem za svatého. Sám má podlomené zdraví. Zasluhuje si odejít na penzi v pokoji.“

Presley se škrábe přes svoje modré pyžamo. „Já to vidím tak, že ta zbraň má mnohem větší cenu než padesát tisíc.“

„Nebo taky nic. Jednoduše by to mohl být důkaz ležící v kanceláři okresního prokurátora.“

„Sto tisíc. Peníze v hotovosti.“

Úleva proběhne mými žilami jako studená voda. „V minulosti jste spáchal i jiné zločiny. Předpokládám, že vydíráte další lidi. V tomhle okamžiku mě vaše skutky nezajímají. Ale mohlo by se to změnit. Mohl byste strávit ten krátký čas, co vám ještě zbývá, ve vězení. A sám dobře víte, jaké to je, Rayi.“ Odplivávám si z plošiny. „Šedesát pět tisíc.“

Nelíbí se mu, že jsem ho oslovil křestním jménem. A třebaže se nepohnul, něco se v něm při zmínce o vězení změnilo. „Osmdesát,“ říká napjatým hlasem.

„Je ta zbraň tady?“

„Možná že jo.“

„Jestli mi ji dáte hned teď, dostanete pětasedmdesát tisíc na dlaň. To je všechno, co jsem s sebou přivezl.“

Presleyho obličejové svaly se napínají. Skřípe zuby. Chce ty peníze. Ale stejně hodně jako je chce, nesnáší pomyšlení, že se má vzdát zbraně. Je jako skrblík sedící na svém posledním nikláku. Oči mu žhnou pod štítkem kšiltovky a nenávidí mě za to, čím jsem, za život, který na rozdíl od něho mám před sebou. Přejíždí si jazykem zevnitř po tváři, chce mi říct, abych se šel vycpat, ale nakonec přeruší oční kontakt a zamíří k proskleným dveřím karavanu. Ve vlhkém vzduchu se ke mně nesou jeho slova.

„Jdi si pro peníze, hochu.“

Pospíchám po vyschlých schodech verandy a kolem karavanu do Maximy. Zaparkoval jsem ji tak, abych mohl otevřít kufřík v kufru, aniž by mě někdo z karavanu viděl. Nadzvedávám víko kufru, odsouvám stranou pytel rychleschnoucího cementu, za který jsem kufřík schoval, a rychle odpočítávám dvacet pět tisíc dolarů, které schovávám do nitra rezervní pneumatiky. Pak zacvaknu kufřík a zavřu kufr.

Než zamířím zpátky ke karavanu, nasednu do vozu. V přihrádce na palubní desce je otcova Beretta ráže 9mm. Zasouvám si pistoli za pas v oblasti kříže, přetahuju přes ni košili a mířím nahoru po předních schodech.

Presley na mě čeká na gauči. Unylá blondýna připevňuje do infuzního stojanu plastikový sáček se solným roztokem a stojí přitom otočená zády ke mně. Její pohyby jsou rychlé a zkušené. Presley ukazuje na televizor. Leží na něm sáček na suchý zip a v něm je malý revolver ráže .38, Smith & Wesson. Vyndávám z peněženky kartičku. Je na ní napsáno sériové číslo pistole, kterou můj otec neviděl pětadvacet let. Vytahuju revolver ze sáčku a porovnávám jeho sériové číslo s číslem na kartičce.

Souhlasí.

Dávám pistoli zpátky do sáčku, zasouvám ji do kapsy u kalhot a hážu kufřík s penězi na gauč. Presley si ho přitahuje do klína, otevírá jej a s metodickou péčí začíná počítat balíčky, zatímco blondýna tam stojí a dívá se přes rameno na mě. V očích má něco jako nepatrně obviňující výraz. Presley nakonec zaklapne víko kufříku, položí jej na podlahu, opře se v pohovce a natáhne k blondýně zápěstí, hřbetem nahoru.

„Čas na můj jed,“ říká s koutky úst zvednutými nahoru černým humorem.

Dívka vyndává z balíčku katetrizační trubičku, natírá Presleyho zápěstí betadinem a propíchává pokožku v čase, během kterého by většina laboratorního personálu ani nestačila najít žílu. Když odtrhává kousek bílé leukoplasti a připevňuje trubičku na místo, Presley se k ní nakloní a popleská ji po zadku s familiárností milence. Blondýna si nestěžuje a neudělá jediný pohyb, kterým by ho zastavila. Dokonce se ani netváří rozpačitě.

„Už bys měl jít, synu,“ říká Presley. „Crystal teď musí dohlídnout na to, aby se mi neudělalo špatně.“

Dívka se napolo otočí ke mně, se vzdorovitým zablesknutím v očích. Tři horní knoflíčky její pracovní košile jsou rozepnuté, odhalují sponku černé podprsenky pod ní. Je přinejmenším o dvacet let mladší než Presley – pravděpodobně o třicet – a mě to z nějakého důvodu uráží. Předpokládám, že za tím bude moje puritánská morálka. Nejsem z těch, co by upírali umírajícímu muži jakoukoli rozkoš, které se mu může dostat, ale na tomhle mi zkrátka něco nesedí. Ta žena mi nepřipadá jako děvka, ale Presley jí přesto nějakým způsobem platí. Pravděpodobně jí nedává moc, jenomže když je člověk chudobný, i málo peněz mu připadá hodně. Nebo jí možná neplatí. Možná je tu proto, že tu chce být –nebo musí. To mě znepokojuje ještě víc.

„Nevěděl jsem, že sestry můžou provádět chemoterapii doma,“ podotýkám.

Presley se temně zasměje. „Tohle je můj mexickej koktejl. Nechávám si ho dovážet z Tijuany. Můj neworleanskej specialista na rakovinu říká, že mě to zabije, jenomže podle toho kreténa jsem taky už měl bejt rok mrtvej.“

Pašovaná chemoterapie. Že by ho právě tohle drželo při životě? Nebo je to jen jeho brutální jižanská svéhlavost?

„Vyřízli mi tu zatracenou prostatu,“ bručí, „jenomže já je přiměl, aby mi tam nechali nervy. Jsem pořád schopnej jako brahmánskej bejk.“

Blondýnka sedí na podlaze u jeho nohou, čeká, až odejdu.

„Hlavně si zapamatujte tohle, Rayi. Dostal jste už všechno, co šlo z tohodle vrtu vydolovat.“

„Udělal jsi se mnou dobrej obchod, synu. Dovol mi dát ti na cestu ještě jednu radu.“

„Jakou?“

„Nech Dela Paytona v zemi. Začínáš se šťourat v záležitosti, která je stará – a především negerská –, v záležitosti, ze který by mohlo bejt hodně lidí nervózních.“

„To už jsem pochopil.“

„Vždyť ty seš docela chytrej kluk, že jo?“

Blondýna kontroluje Presleyho infuzní hadičku, zda v ní nejsou vzduchové bubliny, pak se mu znovu opírá o nohy.

Jdu ke dveřím, ale něco mě ještě přiměje otočit se. „Dovolte mi zeptat se vás na něco, Rayi. Co měl soudce Marston společného s Paytonovou vraždou?“

Presley ztuhne jako had připravený zaútočit a jeho oči se vpijí do mých. „Možná nejseš zas tak chytrej, jak jsem si myslel.“

„V celách smrti je hodně mužů, co si myslí něco jiného.“

Zavírám dveře, nechávám ho tam s jeho pašovanou chemoterapií a jeho blondýnou. V žaludku mám motýly, ale Smith & Wesson je tvrdou vybouleninou v mé levé přední kapse. Mám tu zbraň. Mám tu zbraň. Sedmdesát pět tisíc dolarů je malou cenou za to, že vám ze srdce odstraní ostrý trn.

14 KAPITOLA

Jakmile vyjedu na silnici, vytočím číslo otcovy ordinace a čekám, až přijde k telefonu.

„Doktor Cage,“ ozve se po chvíli.

„To jsem já.“

„Co se děje?“

„Mám ten balíček.“

Dlouhý výdech. Výdech úlevy, kterou mohu jen tušit. Čekal se stejnými obavami, jakými trpí jeho pacienti, když čekají na jeho telefonát o výsledcích testů. „Ježíši,“ zalyká se radostí. „Synu, ty ani nevíš –“

„Zapomeň na to, tati. Je po všem. Promluvíme si večer, ano?“

„Já tomu nemůžu uvěřit.“

„Věř tomu. Začíná pro tebe nový život. Uvidíme se večer.“

Slapu na plyn a rozjíždím se k Natchezu, s hrdým pocitem, který mi navozuje pistole v kapse. Připadám si jako hrdina od Poea, se symbolem viny připevněným k tělu a volajícím po odčinění. Jenomže už nehrozí žádné nebezpečí. Ray Presley se raduje ze svých pětasedmdesáti tisíc dolarů. Nikomu kvůli té zbrani netelefonuje. Dnes určitě ne. Každým kilometrem, kterým se prodlužuje vzdálenost mezi mnou a jeho karavanem, se tíže úzkosti mého otce vytrácí a má mysl se opět začíná zaobírat svými vlastními sobeckými zájmy.

Ike Ransom ve mně probudil spícího obra. Tím obrem je hněv. Hněv tak hluboký, spletitý a hluboko pohřbený, že jsem jej nikdy cele neprozkoumal. Ve skutečnosti jsem celé roky žil, aniž bych na něj myslel, což vyžadovalo, abych věnoval konstatní část své životní energie na jeho popírání. A přesto tam ten hněv stále byl, tiše pulzoval pod povrchem mého života, ovlivňoval mé úsudky, má rozhodnutí, samo pojímání spravedlnosti a morálky. Celá léta jsem se domníval, že jeho příčinou je útok Lea Marstona proti mému otci, ale byl to pouhý sebeklam. Má muka nepramenila z bolesti mého otce, ale z mé vlastní. Tím nejničivějším důsledkem Marstonova nemilosrdného soudního tažení proti mému otci bylo vyvrácení jakékoli možnosti, že bychom Olivia Marstonová a já mohli mít společnou budoucnost, a tato skutečnost neměřitelným způsobem ovlivnila můj vlastní život. V konečném důsledku to oslabilo můj charakter, tak jako prasklina v oceli mostu. Protože vždycky se na samém okraji mé existence tangenciálně donekonečna táhla neprošlapaná cesta mého života s Livy, o které jsem mohl přemýšlet jen plný smutku, frustrace a lítosti. Minulou noc mi Ike Ransom nabídl šanci, o které jsem si nikdy nemyslel, že ji dostanu: šanci pomstít se Leovi Marstonovi za všechno, co provedl mně a mé rodině. Odplatit mu za dvě desetiletí vzdoru a zmatku.

Čirá síla mé touhy zničit toho muže mne znepokojuje. Jako státní zástupce jsem se vždycky snažil odpoutat sám sebe od konceptu pomsty. Mým ideálem byla spravedlnost, nikoli odplata. Ne vždycky se mi to podařilo, avšak alespoň jsem se snažil. Tohle je něco jiného. Netuším, jak by mohl být Leo Marston zapleten to Paytonovy vraždy, ale je to muž složitého charakteru a nekonečných choutek, a zřídkakdy se mu někdo odvážil zkřížit plány. Docela snadno si dokážu představit situaci, ve které se nechal ovládnout hněvem. Velké bohatství nikomu nepropůjčuje imunitu vůči násilnickým sklonům.

Beru mobilní telefon a vyťukávám číslo své houstonské kanceláře, která zabírá tři sta čtverečních metrů našeho domu. Či alespoň zabírala, dokud jsem své asistentce nenařídil, aby nechala uskladnit nábytek a prodala dům.

„Kancelář Penna Cagea,“ ozývá se Cilla Danielsová.

Zaplavuje mne úleva. „Jsem rád, že ji pořád ještě mám.“

Směje se. „Nechala jsem stěhováky odnést všechno kromě kancelářského nábytku a vybavení.“

„Dobrý instinkt. Zatím to tam nechte.“ Přejíždím s Maximou do levého pruhu a kličkuju s ní kolem náklaďáku naloženého překližkou.

„Co ta Hanrattyho poprava?“ ptá se Cilla. „Dnes ráno mi volala paní Givensová. Rozhodla se být svědkem popravy i bez svého manžela, ale chce tam mít vás.“

„Nějaké novinky na poslední chvíli? Je pravděpodobný odklad?“

„Obvyklé zoufalé taktiky, ale tentokrát popravu nezastaví. A George W. Bush nemá v úmyslu udělit milost. Zítra o půlnoci dostane Hanratty smrtící injekci.“

„Zatraceně. Řekněte paní Givensové… řekněte jí, že ještě nevím, jestli se mi podaří přijet.“

„Pokuste se o to prosím, Penne. Ta žena vás potřebuje. Prošel jste s její rodinou celým procesem.“

„Vynasnažím se. Poslyšte, pamatujete si na Petera Lutjense?“

„Jistě. Toho analytika od FBI, který vám pomáhal při psaní Presumpce viny.‘’“

„Potřebuju jeho telefonní číslo do Úřadu.“

„Vydržte… Myslím, že na Lutjense vám mohu sehnat maximálně číslo ústředny FBI.“

„To bude stačit.“ Píšu si číslo na zápěstí. „Díky, Cil. Musím jet.“

„Ne tak rychle. Co teď děláte? Už jste vzkřísil ten rukopis?“

„Zatím dělám nějaký průzkum.“

„Přesně tohle mi řeknete vždycky, když po něčem jdete.“

„Nashle, Cil.“

Zavěsím, vytočím číslo Hooverovy budovy a žádám Petera Lutjense. Představuju se jako zvláštní agent Jim Gates. Během svého působení v kanceláři okresního prokurátora jsem se seznámil s několika v Houstonu sídlícími agenty, a jedním z nich byl právě Jim Gates. Většina z těchto poněkud zvláštních přátel nyní operuje po celé zemi i glóbu a příležitostně se osvědčují jako vynikající zdroje informací pro mé knihy, a to i navzdory platnému nařízení ředitele FBI Portmana neposkytovat mi žádnou pomoc. Peter Lutjens vyniká spíš v pátrání a analýze než v pronásledování zločinců, a protože FBI to moc dobře ví, nechávají ho zahrabaného v masivním archivu plném spisů o minulých případech FBI.

„Gatesi?“ ozývá se překvapený hlas. „Co proboha děláš v Mississippi?“

Lutjens se zřejmě dívá na nějakou čtečku telefonního identifikačního zařízení. „Tady není Jim Gates, Petere. To jsem já, Penn Cage.“

„Penn Cage? Ježíši, ty ale máš nervy. Do jakého průšvihu mě chceš namočit tentokrát?“

„Copak já tě někdy dostal do průšvihu?“

„Nu… to poděkování ve tvé knize tu ze mě udělalo docela slavného člověka. A nový ředitel není právě tvým fanouškem, jak jistě víš.“

„Váš nový ředitel je pitomec, Petere, jak zase jistě víš ty.“

„Bez poznámek. Co se děje?“

„Potřebuju malou službičku. Je to přesně tvoje parketa, historická záležitost.“

„Zkrať to. O co jde?“

„Snažím se udělat si jasno ohledně třicet let starého případu vraždy ve svém rodném městě. Byla to rasově motivovaná vražda. Vím, že FBI na tom případu pracovala. Někdo tehdy střílel po vašich agentech na silnici 61.“

„Ty si ale dovedeš vybrat dobu.“

„Jak to myslíš?“

„Od odtajnění spisů Mississippské svrchované komise jsme doslova zavalení žádostmi o spisy z té doby. A to mluvím o žádostech policejních a právních orgánů, čili o legitimních žádostech.“

„Já to opravdu potřebuju, Petere. Jde o osobní věc.“

Lutjens neodpovídá. Nemá jiný důvod překračovat kvůli mně předpisy než jen dobrou vůli, která je výsledkem pár příjemných obědů a navázání přátelských styků mezi dvěma spřízněnými dušemi. Zato má všechny důvody na světě nedělat to. „Znám člověka, který ty žádosti zpracovává,“ říká opatrným hlasem. „Pracovali jsme spolu na vnitřní historii Úřadu.“

„Petere –“

„Řekni mi jméno oběti.“

„Delano Payton. Zavražděn v Natchezu v Mississippi, 14. května 1968.“

„Byl z té vraždy někdo obviněn?“

„Nikoho dokonce ani nezatkli.“

Lutjens varovně mlaskne jazykem. „Spis o případu, který je technicky otevřený, nedostaneš. Rozhodně ne na základě zákona o svobodě informací.“

„Chci jenom jména agentů, kteří na tom tehdy dělali.“

„Ti hoši pracovali pro J. Edgara Hoovera, Penne. Nebudou zrovna hovorný typ.“

„Vždycky se najde někdo, kdo je ochotný mluvit. Nikdo se nedozví, jak jsem je našel.“

„Portman by si za tohle usmažil moje koule.“ Zaváhá ještě chvíli.

„Zůstaň na telefonu. Do pěti minut budu vědět všechno, co kdy můžu vědět.“

„Jsem v –“

„Mám číslo.“

Zavěsím a šlápnu na plyn, s náporem adrenalinu v žilách ukrajuju kilometry mezi Smaragdovým pahorkem a hranicemi města. Lutjensova ochota pomoci mi vypovídá hodně o tom, jak úspěšně – či spíš neúspěšně – si vede John Portman od té doby, co převzal vedení Úřadu. Když byl před sedmi měsíci jmenován ředitelem, od bývalého agenta byly očekávány velké věci, jak v Úřadu samém, tak mimo něj. Ale podle zpráv, které jsem se doslechl, praktikuje Portman v Hooverově budově stejnou politiku, která ho přivedla do konfliktu se mnou, když byl federálním prokurátorem. Maskuje chlad jako kompetenci, manipulativnost jako řízení a megolomanii vydává za nadlidskou výkonnost. Prostý fakt, že v sobě stále nosí zášť vůči bývalému asistentovi okresního prokurátora z Houstonu, vypovídá o tom, že je v duši trpaslíkem.

Lutjens mi volá právě ve chvíli, kdy se řadím do fronty automobilů u Hardee s Hamburgers, abych něco pojedl.

„Zavolej mi zpátky z pevné linky,“ říká.

Na kraji pozemku benzinové pumpy hned vedle rychlého občerstvení stojí dvě telefonní budky. „Dej mi třicet vteřin.“

Vyjíždím z řady vozů a volám Lutjensovi zpátky prostřednictvím své kreditní karty. Ozývá se mi téměř šeptem.

„Tohle je jediný hovor, který spolu v této záležitosti povedeme. Nepoužívej jména.“

„Jasně.“

„Nejsi jediná zainteresovaná strana. Žádost o stejný spis přišla pětačtyřicet minut předtím, než jsi mi zavolal. Z kanceláře vašeho místního okresního prokurátora. Žádost si podal A. M. Znáš ho?“

Austin Mackey. „Ano. Tenhle případ je tady dole politickým dynamitem. Pravděpodobně si dělá starosti, chce jim krýt zadky. Existuje nějaký způsob, jak –“

„Neexistuje. Ten spis nemá žádné kopie. Kromě toho, jde o čtyřicet čtyři svazků.“

„Čtyřicet čtyři svazků! Kolik má každý stránek?“

„Dvě až tři sta.“

„Ježíši, kéž bych se na to tak mohl podívat.“

„Nejsi zklamaný sám. A. M. ten spis taky neuvidí.“

„Proč ne?“

„Je zapečetěný.“

„Jak zapečetěný?“

„Existuje několik výjimek ze zákona o svobodě informací. Důvody, proč můžeme odmítnout uvolnit některé dokumenty. Tím nejobvyklejším je snaha chránit životy informátorů nebo soukromí občanů zapojených do pátrání –“

„Tohle všechno vím. Jenomže A. M. je přece veřejnoprávní činitel.“

„Také můžeme odmítnout uvolnit dokumenty, které představují nebezpečí pro národní bezpečnost. Na základě této výjimky můžeme odmítnout uvolnit dokumenty pro kohokoli, dokonce i pro justiční orgány.“

„Jde o třicet let starou vraždu v Mississippi. Ta přece nemůže mít nic společného s národní bezpečností.“

„Spis byl přesto právě z tohoto důvodu v srpnu roku 1968 zapečetěn. Příkaz podepsal ředitel osobně.“

V hlavě se mi začíná ozývat slabý bzukot. „J. Edgar Hoover?“

„Přesně tak. Spis nelze otevřít ještě další tři roky, aniž by to schválil Kongres. Ty nemáš ponětí, do čeho ses zapletl. Hoover se v šedesátých letech mockrát odvolal na Vietnam, aby zamaskoval nesčetně hříchů.“

Jsem z toho tak zmatený, že ani nevím na co se zeptat dál. „Co jména? Ti agenti.“

„Pošlu ti do kanceláře fax. Seznam agentů, kteří pracovali v naší pobočce v Jacksonu v Mississippi v létě osmašedesátého roku. Nevím, nakolik je kompletní, ale je to to nejlepší, co pro tebe můžu udělat. Osobní vzpomínky z té doby by ti snad mohly pomoci zúžit výběr.“

„Jsem tvým velkým dlužníkem.“

„To víš, že jo. Poslyš, Úřad tento rok hodně pomáhá mississippským prokurátorům, vydává jim spisy starých případů týkajících se boje za občanská práva. Dokonce i nás existence těch spisů trochu zahanbovala. Jenomže tenhle spis je očividně jiný. Přemýšlel bych dlouho a usilovně, než bych se do něčeho takového pustil.“

„Budu.“

„Hlídej si záda, kámo.“

S těmito slovy pokládá telefon.

Vjíždím zpátky na dálnici a mířím k domu svých rodičů. Najednou toho mám dnes hodně na práci, ale nemůžu to udělat s vražednou zbraní v autě. Když vjíždím do mimoběžné ulice, vyťukávám číslo do své kanceláře. Ozve se Cilla, která mi říká, že Lutjensův fax už přichází.

„Nemá žádnou úvodní stránku. Vypadá to jako nějaký seznam. Šedesát či sedmdesát jmen. Také jsou tam čísla sociálního pojištění.“

V duchu Peteru Lutjensovi děkuji.

„Vespod je ručně psaná poznámka. Stojí tam: ‚Pokud budeš telefonovat komukoli z toho seznamu, dáváš o svém zájmu vědět Washingtonu.‘ O co proboha jde, Penne?“

„Nechtějte to vědět. Ta jména patří agentům FBI, všem už pravděpodobně na penzi. Zjistěte mi telefonní čísla všech, co budete moci. Pak je začněte obvolávat. Povězte jim to co obvykle: pracujete pro mě, shromažďuju materiál na román. Potřebuju vědět, kteří agenti pracovali v Natchezu v Mississippi, v létě roku 1968. Především na případu Delana Paytona. Máte to?“

„Delano Payton. Žádný problém.“

„Odfaxujte kopii toho seznamu do ordinace mého otce.“

„Jistě.“

„A, Cil?“

„Ano?“

„Až jim budete volat, představujte se falešným jménem.“

„Udělám to. Já – můj bože, na příjezdovou cestu právě vjela dodávka KHOU. To určitě bude kvůli té Hanrattyho popravě.“

„Vy už si s nimi nějak poradíte.“

„Jistě. Zavolám vám.“

Když vypínám mobilní telefon, vidím, jak se mi chvěje ruka. Překračuju čáru, kterou jsem doposud překročil jen párkrát a vždycky s pocitem euforie mísící se se strachem. Ve velkém vlaku případů, který za ta léta, co jsem byl státním zástupcem, projel po mém pracovním stole, jich pár upoutalo nejenom mou mysl nebo schopnosti, ale dokonce i srdce. Několik jich proniklo do nejhlubších zřídel mé bytosti: k mým obavám, mým předsudkům a mým tužbám. Když k tomu došlo, stával jsem se víc než jen právníkem. Stával jsem se zosobněním spravedlnosti. Ovšem nikoli takové spravedlnosti, jak ji definoval zákon, ale jak jsem ji viděl já.

Přesně tak se cítím teď.

Ike Ransom mi minulou noc řekl, že Leo Marston je zapletený do třicet let starého případu vraždy. Chtěl jsem tomu věřit, ale nějaká část ve mně odmítala. Neviděl jsem žádné možné spojení mezi Marstonem a jeho obětí. Ale když Peter Lutjens řekl slova „J. Edgar Hoover“ a „národní bezpečnost“, kdesi v mém mozku se uzavřel okruh a vykřesal tu nejslabší jiskřičku pochopení. Leo Marston byl politicky vlivným mužem z politické rodiny a pokud měla vražda Delana Paytona politický podtext natolik citlivý, že spis o ní musel být ukryt mimo oči veřejnosti, spojení mezi Delem Paytonem a Leem Marstonem mi už nepřipadalo tak nemožné.

Před dvaceti lety ten bezcitný mizera ukřivdil mému otci, ublížil mé matce a mně ukradl budoucnost. A za to, co udělal, ani na okamžik netrpěl. Zil si tak, jak si vždycky žili lidé jeho druhu: imunní vůči postihu, nedotknutelný. Jenomže teď, třebaže je daleko, se mi dostal do rány jako jelen na vzdáleném hřebeni vysokých pahorků. A tentokrát mám v rukou zbraň. Tou zbraní je mrtvý muž.

Del Payton.

15 KAPITOLA

Kancelář okresního prokurátora se nalézá v dvoupatrovém domě blízko budovy soudu a jsou před ní volná místa k parkování. Zajíždím na jedno, pak vybíhám nahoru po schodech označených mosaznou tabulkou s Mackeyho jménem. Není tam žádná recepce, jen dlouhá chodba s kancelářemi na obou stranách a černým správcem, který cosi kutí ve skříni s úklidovými potřebami na vzdáleném konci. Procházím kolem řady pootevřených dveří, dokud nespatřím Mackeyho stojícího za psacím stolem, oblečeného do jedné z těch proužkovaných oxfordských košil s bílým límečkem, které jsem vždycky považoval za poněkud snobské.

Mírným tlakem otevřu dveře o něco víc a vidím tělnatou ženu sedící přes stůl proti Mackeymu. „Promiňte. Počkám.“

Když zavírám dveře, slyším, jak Mackey ženě říká: „Omluvte mne na okamžik, madam.“ Vychází na chodbu. Zdá se, že moje neohlášená návštěva ho rozrušila. „Co tady chceš, Cagei?“

„Přišel jsem se podívat, jestli nemáš nějaké spisy k vraždě Dela Paytona.“

Jeho bledolící obličej rudne, až Austin vypadá jako student vypovězený z bratrstva. „Ty máš snad v uších vosk? Včera večer jsem ti řekl, že žádný spis neexistuje. Taky jsem ti řekl, že ti nepomůžu, pokud nejsi právním zástupcem některého z členů Paytonovy rodiny.“

„Dejme tomu, že jím jsem.“

Polkne, vyvedený z míry. „Tak jsi, nebo nejsi? Dnes ráno jsem si tě prověřil u advokátní komory. Sdělili mi, že máš licenci praktikovat tady v Mississippi.“

„Řekněme si to takto, Austine. Pokud trváš na tom, že mi budeš osinou v zadnici, tak tě můžu ujistit, že já ti budu ještě větší.“

Jeho rty se ztenčují do úzké čárky.

„Co ten spis?“

„Žádný spis není. Po večírku jsem jel rovnou sem a zkontroloval jsem to, jen pro jistotu. Všechny záznamy z let 1966 až 1968 shořely při požáru, když jsme ty a já chodili na střední školu.“

To mne zaráží. Mým prvním instinktem je zeptat se, zda byl Leo Marston v době požáru stále ještě okresním prokurátorem, ale raději to nedělám. Mackey není žádný Clarence Darrow, ale pokud získá dojem, že se o Marstona až příliš zajímám, rychle se dopídí mého jediného skutečného motivu. A Marston se to okamžitě dozví.

„Co místní policie?“ ptám se.

„Náčelník ti neukáže spis týkající se případu nevyřešené vraždy.“

„On ten případ momentálně vyšetřuje?“

„Co tím myslíš?“

„Myslím, že do konce týdne ho vyšetřovat bude, ať už bude chtít nebo ne. Co šerif?“

Mackey sáhne rukou dozadu a zavírá dveře nadoraz. „Proč se v tom sakra šťouráš? Nevzpomínám si, že bys byl zapáleným liberálem.“

„To ani nejsem. Jsem zapálený humanista. A dost mě štve, že nějakého chudáka kluka to roztrhalo na kusy a jeho rodina se nikdy nedočkala spravedlnosti.“

Mackeymu se vkrádá do očí podivný lesk. „Aha, už to chápu. Tebe ani za mák nezajímá nějaký Del Payton nebo jeho rodina. Ty z toho chceš udělat bestseller, viď? Možná se hodláš dostat do knižního klubu Oprah Winfreyové? Penn Cage, bílý křižák za spravedlnost.“

„Jo, máš pravdu.“

Mackey se napřimuje do plné výšky, přesvědčený, že se mu podařilo odhalit můj skutečný motiv. Chtíč je něco, čemu člověk jako on dokonale rozumí. „Ty jsi ochotný vláčet tohle město za dolar bahnem. Jenomže já jsem na rozdíl od tebe loajální občan, takže mi sem nechoď, dokud nebudeš mít v ruce nový důkaz.“

Vchází zpátky do své kanceláře a tiše za sebou zavírá dveře.

Když se obracím ke schodišti, slyším za sebou rychle se přibližující kroky. Otáčím se a zjišťuju, že se dívám na černého správce, který předtím stál vzadu u skříně. Je mu přes šedesát, má namodralou pleť s růžovými skvrnami pod očima a páchne cigaretovým kouřem.

„Nezastavujte se,“ říká.

Mířím ke schodišti, se správcem v patách.

„Slyšel jsem, jak jste se ptal na Dela Paytona. Mackey vám řek, že všechny spisy shořely při požáru?“

„Ano.“

„Některý shořely, jiný ne. Všechny je uskladnili dole ve sklepě. Pět, šest krabic.“

Zastavuju se na podestě.

„Je ten sklep zamčený?“

„Jo.“ Rozhlíží se nahoru a dolů po prázdném schodišti. „Dveře jsou zvenčí vzadu. Když se tam půjdete podívat, možná se vám podaří najít klíč. Až s tím budete hotovej, nechte ho tam, kde jste ho našel.“

Bez jediného dalšího slova se šourá dolů po schodech.

Chvíli čekám, pak vycházím na ulici a dívám se přes silnici na dubem zastíněnou budovu soudu. Prosít staré právnické spisy bude možná chvíli trvat. Musím přeparkovat vůz svého otce, pro případ, že by Mackey vyšel ven dřív, než s tím budu hotov. Když jsem se stavil v domě svých rodičů, abych se zbavil Smithe & Wessona, zjistil jsem, že sklo v BMW je už opraveno, a tak jsem vrátil Maximu matce, takže kdyby někdo začal znovu střílet po BMW, odnesl bych to já, a ne ona. Také jsem přendal zbývajících 25 000 dolarů do kufru BMW, s úmyslem odvézt je do večera otci do ordinace.

Nastupuju do vozu, zajíždím za roh, volám si do centrály o číslo Examineru a prosím je, aby mě spojili.

„Caitlin Mastersovou, prosím.“

„Slečna Mastersová je na schůzce. Mám vás přepojit na její hlasovou schránku?“

„Řekněte jí, že na telefonu je Penn Cage.“

„Pane –“

„Prosím, udělejte to pro mě.“

O třicet vteřin později se ozve Caitlin: „Raději bys mě neměl vyrušovat, abych stihla ten oběd.“

„Potřebuju ho odložit. Něco mi do toho přišlo.“

„Co by mohlo být důležitější než já?“

„Ve skutečnosti jsem ti chtěl navrhnout spíš večeři. Dnes.“

„Kdo říká, že změna je špatná? Vyhovuje ti osmá hodina?“

„Jistě. Díky, Caitlin.“

„Můžeš mi to oplatit novými informacemi.“

Se smíchem vypínám telefon, pak zamykám auto a pospíchám do vnitrobloku. Vidím zaparkovaná auta, popelnice a úniková schodiště, ale naštěstí ani živáčka. Na zadním konci Mackeyho budovy je osm betonových schodů se zeleným zábradlím, vedoucích k ocelovým dveřím. Ve dveřích není klíč. Sestupuju po schodech a šmátrám pod škvírou dveří. Nic. Dole pod nejnižším schodem leží popraskaná rezavá cihla. Skláním se k ní a zvedám ji.

Klíč je pod ní.

Sklepení je osvětleno holými žárovkami visícími ze stropu a páchne to tam plísní. Mám pocit, jako bych vdechoval houbu. To, co jsem zpočátku považoval za stěny, jsou stohy krabic. Jsou jich tam stovky, staré bachraté lepenkové věci, které vypadají, jako by je někdo ukradl ze smetiště u obchodu s potravinami. Naštěstí jsou na nich černým lihovým popisovačem naškrábaná data.

Zdá se, že jejich uspořádání postrádá jakýkoli organizační řád. Spisy z dvacátých let jsou uskladněny vedle spisů z let sedmdesátých. Přehlížím stěny dat, jako bych hledal svou velikost v přehlídce vystavených džínsů. Štěstí mi nepřeje. Teprve po dvaceti minutách dobývání skrz krysí výkaly a prach nacházím nízkou hromádku krabic označených POŽÁR ’73.

Odtahuju je do nejbližšího jezírka světla, otvírám horní krabici a probírám se jejím obsahem. Spisy uvnitř jsou ohořelé, plné skvrn a porostlé plísní, a všechny jsou datované 1966. Odkládám krabici stranou a otvírám další. Zrychluje se mi pulz. Spisy uvnitř jsou označeny 1968.

Začínám od přední strany krabice, pečlivě prohlížím každou složku. Ve všech spisech je uvedeno Marstonovo jméno, ale žádný se nezabývá vraždou Delana Paytona. Když se dostanu na konec krabice, vracím se zpátky na začátek a listuju každým papírem v každé složce, ale opět nenalézám nic. Zas a znovu s bolestnou péčí procházím každou složku v krabici datující se od požáru, ale nenacházím nic, co by souviselo s Delem Paytonem.

Zdá se, že Mackey měl v tomto ohledu pravdu.

Po uložení krabic na místo zamykám dveře, dávám klíč zpátky pod cihlu a vycházím ven do slunečního světla. Černý správce stojí opodál, třicet metrů ode mě, kouří cigaretu ve stínu sousední budovy. Jdu přímo k němu jako turista, který se chce zeptat na informace.

„Mackey měl pravdu.“

Odplivává si na beton. „Sakra!“

„Neuklízíte náhodou taky na policejní stanici?“

Vrtí hlavou.

„Myslím, že to je v tom případě všechno. Oceňuju vaši snahu o pomoc.“ Obracím se k odchodu, ale on natáhne ruku a dotkne se mého lokte.

„Víte, měli jsme tady pár černejch policejních náčelníků. Ten první jím byl v osmdesátým prvním. Byl to můj dobrej známej. Nelez jim do zadku, a tak ho po pár měsících vyhodili. Snad by moh něco vědět.“

„Jak se jmenoval?“

„Willie Pinder.“

„Žije pořád ve městě?“

„Bydlí v Gaylor Street. Dělnické baráky. Jezdí ve starým pick-upu Dodge.“

„Bude doma přes den?“

„Myslím, že je už na penzi. Mohl byste za ním zajet.“

„Udělám to. Poslyšte, vůbec neznám vaše jméno.“

„To je v pořádku. Hlídejte si záda, Penne Cagei. A vyřiďte svýmu tátovi, že ho pozdravuje Zoot.“

Zamačkává cigaretu levnou pracovní botou a vrací se do budovy.

Jakmile přijdu k autu, znovu volám telefonní centrálu a žádám o číslo Willieho Pindera z Gaylor Street. Tentokrát si je vyťukávám sám.

„Jo?“ ozve se drsný hlas.

„Je doma Willie?“

„Já jsem Willie.“

Pokládám to.

*****

Gaylor Street se nachází v černé čtvrti, za silnicí, která vede na kopec k městskému hřbitovu. Musím projet přes několik bloků malých, jasně zbarvených domků, ale nakonec přece jen nacházím pickup Dodge bývalého policejního náčelníka zaparkovaný na ulici. K zadní části domu vede příjezdová cesta z popraskaného betonu. Objíždím dům dokola a parkuju blízko Pinderovy zadní verandy. Je ze všech stran krytá černým pletivem, které je ve velkých oranžových záplatách prožráno rzí.

„Kdo sakra jste?“ křikne nepřátelský hlas. „To vy jste mi sem před chvilkou telefonoval?“

Zeširoka mávám na tmavé pletivo. Podle všeho, co vím, se dívám do hlavně pušky. „Jsem Penn Cage. Hledám bývalého náčelníka policie Willieho Pindera.“

„Pro koho pracujete, člověče?“

Síťové dveře se otevírají za skřípotu protestujících pružin a v otvoru se objevuje velká černá hlava. Obličej s ospalýma očima vypovídá, že Pinderovi je hodně po padesátce a že měl docela tvrdý život.

„S takovýmhle autem určitě nejste čistič kanálů. Vy musíte bejt právník. Pracujete pro moji bejvalou starou?“

„Ne. Jmenuju se Penn Cage. Pokud jste Willie Pinder, chtěl bych se vás zeptat na vraždu Dela Paytona.“

Při slovech „Del Payton“ ospalé oči rázem procitnou. „Já jsem Willie,“ říká a se zájmem si mě prohlíží.

„Vy už jste moje jméno slyšel, je to tak?“

„Jo. ‚Problém.‘ To je vaše jméno.“

„Budete se mnou mluvit?“

„Jistě.“ Pinder se dává do smíchu. „Možná si zrovna já vyslechnu vaše poslední slova. Pojďte dál.“

Podrží pro mě otevřené dveře. Na verandu vedou tři schody, takové ty plevelem zarostlé plaňkové, pod kterými rádi léhávají za horka hadi. Jedním velkým krokem se ocitám nahoře a procházím dveřmi, které se za mnou zavřou s bouchnutím hlasitým jako výstřel z pistole.

„Zůstaneme tady na verandě,“ říká Pinder. „Uvnitř je beztak větší horko. Mám vám přinést pivo?“

„Jistě.“ Snažím se nedívat na hodinky; ještě nemůže být jedenáct.

Pinder jde dovnitř a vrací se se dvěma orosenými plechovkami Schaeffera. Jednu mi podává, pak si sedá vedle mě do železné zahradní židle zelené barvy, vylamuje víčko své plechovky a pije.

„Tak vy už jste na penzi?“ ptám se, když otvírám svoje pivo.

Znovu se zasměje. „Já bych to tak docela neřek. Prostě mě pustili k vodě. Zajímá vás to?“

Nejsem si jistý co na to říct. Nechci poslouchat životní osudy toho muže, ale také bych ho nerad urazil. Pinder se naštěstí rozhodl ušetřit mě toho.

„Vy jste ten šílenec, co si v novinách otevřel hubu o Delu Paytonovi?“

„Zmínil jsem se o tom případu.“

„O případu? Žádnej případ Dela Paytona není“

„A co spis? Přece musí existovat nějaký policejní záznam.“

Znovu si zhluboka loká z Schaeffera. „Makal jsem tehdy vod rána do noci. Bylo to to jediný, co jsem moh dělat, abych tohle zatracený místo udržel nad vodou.“

„To vám věřím. Ale stejně si myslím, že jste se možná chtěl podívat na určité záležitosti, které bílí náčelníci nechávali tak dlouho u ledu.“

Pinder si odfrkne a podívá se ven přes zrezivělou síťovinu. „Pracoval jsem v tom oddělení jedenáct leť a za celou tu dobu jsem Paytonův spis neviděl. Ani jsem si nemyslel, že by nějakej existoval. Ale když mi starej náčelník dal kombinaci k staničnímu sejfu, otevřel jsem ho, a našel jsem ho tam. Ležel na samým spodku stohu pojištovacích formulářů. Jo, přesně tam byl.“

„Vyšetřovala policie ten případ v šedesátém osmém?“

Usmívá se. „V roce 1968 zněl městskej slogan ‚Natchez, město, kde stále žije Starý Jih‘. Jasně, ono to vypadalo, jako že vyšetřujou. Podařilo se jim získat spoustu informací od důvěryhodnejch zdrojů, další věci vysledovali na základě řečí, co kolovaly, a tak dále.“

„Nějací podezřelí?“

„Pár.“

„Kdo?“

Záhadně se usmívá. „Víte co? Asi bych se do toho spisu měl radějc podívat. Moje paměť už není to, co bývala.“

V mé hrudi se něco zachvěje. „Jak byste se do něj mohl podívat?“

„Snadno. Mám ho doma.“

Ježíši. „Vy jste si pořídil kopii?“

„Ne. Mám originál. Vzal jsem si ho, když mě vykopli z práce.“

Nejraději bych ho objal. „Mohl bych se do něj podívat?“

„Já nejsem veřejná knihovna, hochu. Já věci nepůjčuju, ale moh bych ho prodat.“

„Za kolik?“

Pinder se zahledí před sebe a jeho obličej získává nepřítomný výraz, když v duchu počítá sumu. „Pět set dolarů,“ odpovídá nakonec s vyzývavým tónem v hlase. „A přečtete si ho tady, přede mnou.“

Když si vzpomenu na částku, kterou jsem právě zaplatil Rayovi Preslyemu za .38 mého otce, nejraději bych se dal do smíchu. „Tisíc,“ vyrážím mu dech. „Ale vezmu si ten spis s sebou. Okopíruju si ho a zítra vám přivezu originál zpátky.“

Pinder ztratil něco málo ze svého strojeného klidu. „Co takhle dva tisíce?“

„Co je v tom spisu? Jak je dlouhý?“

„Okolo pětadvaceti stran. Je v něm spousta jmen, pokud vám de vo tohle.“

„Je v něm nějaká zmínka o soudci Marstonovi? Byl tehdy okresním prokurátorem.“

V tváři bývalého policejního náčelníka to cukne. „Jo, ten hajzl je tam taky.“

„Dobrá, dva tisíce.“

Nakloní hlavu na stranu a podívá se na mě očima plnýma podezření. „Sek ale nechci.“

„Vy mi dáte spis, já vám dám peníze.“

„Vy je máte u sebe?“

„Samozřejmě. Přineste ten spis.“

Zatímco Pinder odchází dovnitř, já jdu k autu, sklaním se k dutině rezervní pneumatiky, odpočítávám dva tisíce dolarů z pětadvaceti zbývajících a vracím se na verandu. Zevnitř se ozývají Šoupavě a skřípavé zvuky, jako by Pinder přemísťoval nábytek. Pak se dveře s bouchnutím otevřou a bývalý náčelník vychází na verandu s odřenou manilovou obálkou v ruce. Podávám mu peníze a on si je bere, ale obálku mi nedává. Znovu si sedá a pije ze své plechovky s pivem.

„Nezeptal jste se mě, jestli jsem ten případ vyřešil, nebo ne.“

„A vyřešil?“

„Ne.“ Dívá se na mě koutkem oka. „Ale ne proto, že by byl neřešitelný. Dělal jsem to v naprostý tajnosti. Bílým policistům jsem o tom vůbec neřek, jen pár černým, kterým jsem důvěřoval. O týden později mi někdo doručil vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“

„Poslali za mnou člověka, aby si se mnou promluvil. Člověka, kterýho jsem nenáviděl, ale nemoh jsem ho ignorovat.“

„Kdo to byl?“

„Ray Presley.“

Snažím se zachovat klid, ale Pinder si nemůže nevšimnout omračujícího účinku, který na mě to jméno má. „Znám Presleyho,“ říkám opatrně. „Byl nějak zapletený do původního vyšetřování.“

„To je pravda. Ten zkurvysyn je schopnej zabít člověka s takovou lehkostí, jako by rozmačkával švába. Zabíjel pro míň peněz, než jste mi právě dal.“

„Vyhrožoval vám kvůli Paytonovu případu?“

„Ne takovým způsobem, jak jsem očekával. Kdyby to udělal, zavřel bych ho do chládku. Tehdy už měl za sebou Parchmana, a já stále seděl vysoko v sedle. Neřek mi: ‚Drž se od toho dál, nebo bys mohl skončit mrtvej.‘ Ne, řek: ‚Slyšel jsem, že pomýšlíš na to, že se začneš šťourat ve vraždě Dela Paytona, Willie. Sám jsem na tom případu pracoval v šedesátým osmým, a to velice usilovně. Právě ve chvíli, kdy jsem si myslel, že konečně něco mám, mi někdo řek, abych to nechal bejt. A já to udělal, Willie. Nechal jsem to bejt. Byl jsem bílej a chtěl jsem vyřešit, kdo tam dal tu bombu, ale raději jsem to nechal bejt. Měl bys ses nad tím zamyslet.“‚

„Co tím podle vás myslel? O kom mluvil?“

„Já nevím.“ Pinderův hlas jihne, stává se zranitelným. „Jenomže někdo, kdo dokázal zasít strach v Rayovi Presleym, sakramentsky děsil i mě. Tehdy se mnou ještě bydlely moje děti a já neměl v úmyslu dívat se, jak umíraj kvůli mý hrdosti. Nebo snad černý hrdosti či jak tomu chcete říkat. Dokonce jsem nemoh věřit ani černým bratrům v mým vlastním oddělení. Jak daleko bych se s tím sám dostal? Del Payton měl tak či tak zůstat mrtvej.“

„Myslíte si, že za tím stál Klan?“

„Klan? Houby. Klan by Raye Presleyho nikdy nevyděsil. To spíš oni měli strach z něho. Měli z něho strach, jen když o něm mluvili.“

„Mohla by to být FBI?“ ptám se, když si vzpomenu na Lutjensův příběh o zapečetěném spisu.

V Pinderových očích se objeví pobavené zablesknutí. „Proč se mě na to ptáte?“

„Je to možné?“

„Možný je cokoli. Federálové a místní policisté spolu tehdy moc dobře nevycházeli. Ne že by to teď bylo lepší. Jenomže proč by od toho odrazovali Presleyho… to nedává smysl. Hoover nenáviděl Martina Luthera Kinga. Ale Del přece neměl s takovými esy jako on nic společnýho.“ Pinder najednou vstává a háže mi spis do klína. „Jsme vyrovnaní.“

Navzdory této neomaleně výzvě k odchodu otvírám složku. První stránka je nadepsaná: DOPLŇKOVÁ ZPRÁVA Z VYŠETŘOVÁNÍ, a je datovaná 15. 5. 1968. Pod tím stojí: Bombový útok na Delana Paytona. Následuje ručně psaný odstavec, který, jak se zdá, nastiňuje detaily ohledně jistého anonymního telefonátu. Pod ním je čitelný podpis strážník Ray Presley.

„Přečtěte si to až doma,“ říká Pinder. „Já du na ryby. Strávím odpoledne snahou zapomenout, že jsem vás kdy viděl.“

Vstávám a potřásám si s ním rukou. „Oceňuju vaši pomoc, náčelníku. Využiju ji.“

Dává se do smíchu. „Hele, mám tady starou neprůstřelnou vestu, a moh bych vám ji prodat. Nechcete se na ni kouknout?“

„Nemám v úmyslu potřebovat ji.“ Rozražením otvírám síťové dveře a rychle scházím dolů po schodech. „Originál vám sem přivezu zítra.“

„Nechte si ho. Já už s tím nechci mít nic společnýho.“

„Nikdy jsem vás neviděl.“ S jednou nohou v BMW na něj volám: „Hej… pokud jste to s tím případem opravdu vzdal, proč jste ukradl při odchodu ze zaměstnání ten spis?“

Pinder nehybně stojí v otevřených dveřích. „Myslím, že jsem si chtěl trochu krejt záda. Věděl jsem, že jsem na hodně dlouhou dobu poslední černej náčelník.“ Podivně se usmívá, jako by náhle viděl něco ve zcela novém světle. „Možná tady ten spis celou tu dobu čekal na vás. Mnohý z cest jsou záhadný. Možná vás ti mizerové koneckonců přece jen nedostanou.“

Salutuji Pinderovi. „Doufám, že dnes budou brát, náčelníku.“

Mrká na mě. „Berou každej den, když víte kam na ně jít.“

16 KAPITOLA

Dům Paytonových je typickým venkovským domem postaveným z levných materiálů na betonových kvádrech, ale je lépe udržovaný než většina. Na přední straně je olemovaný láskyplně obdělávanými květinovými záhony, které zakrývají tmavý prostor pod stavením. Vozy na příjezdové cestě mají pravděpodobně větší cenu než dům sám, avšak alespoň že nejbližší soused bydlí padesát metrů odsud po silnici.

Georgia Paytonová sedí v bílých bavlněných šatech pod velkým dubem, pomalu se komíhá sem a tam. Když zajíždím na příjezdovou cestu, zvedne ruku, ale nevstává.

Přecházím k ní, abych ji pozdravil, než vejdu do domu. „Horko, co?“

Zachichotá se na mě. „Tři čtvrtiny svýho života jsem prožila bez klimatizace. Větřík našeho Pána mně úplně stačí.“

„Pan Cage?“

Althea Paytonová na mě kývá ode dveří. Má na sobě námořnicky modré šortky a červenou blůzu svázanou v pase. Vypadá, jako by zahradničila.

„Pojďte z toho horka!“ volá. „Georgii je tam venku dobře.“

Usměju se na starou ženu, pak přecházím příjezdovou cestu a jdu za Altheou do domu.

„Georgia je jako stará tupá velryba, co se ráda vyhřívá na sluníčku,“ říká. „Požádala jsem ji, aby zůstala venku, zatímco spolu budeme mluvit. Už je s ní obtížné vyjít. Posaďte se.“

Já si sedám do křiklavě potištěného křesla a Althea do látkou pokryté lehké židle po mé pravici. V obývacím pokoji je starý, ale čistý nábytek, všechen rozestavěný kolem nového televizoru. Na zdi nad televizorem visí tucty zarámovaných fotografií. Už od nich chci odvrátit pohled, když si uvědomím, že se dívám na svatební fotografii Dela a Althey. Jsou na ní mladí a šťastní, připravení na všechno, jenom ne na to, co je potkalo na jaře roku 1968.

„V telefonu jste říkal, že jde o mého manžela,“ říká Althea váhavě.

„Ano, paní.“ Moje další slova jsou nezvratným krokem. „Rozhodl jsem se, že se přece jen budu zajímat o případ Delovy smrti. Už jsem v tomto ohledu podnikl určitá opatření.“

Zdá se, jako by mi nerozuměla. Pak vytřeští oči a hlas, který z ní vyhrkne, je plný takřka zbožné úcty: „Sladký pane Ježíši, já tomu nemůžu uvěřit.“

„Nechci, abychom si dělali přílišné naděje. Možná opravdu neexistuje nic, co by se dalo zjistit.“

Přikyvuje, s rukama připlácnutýma křížem přes hrudník. „To si uvědomuju. Já jen… je to už tolik let. Máte představu, co je nutné k tomu, abyste mě mohl zastupovat?“

„Ano. Potřebuju advokátský závdavek ve výši jednoho dolaru. A svůj čas vám budu účtovat částkou jednoho dolaru denně.“

Zmateně vrtí hlavou. „To přece nemyslíte vážně.“

„Myslím to smrtelně vážně, Altheo. Jinak to nevezmu.“

Otírá si slzy z očí a já se odvracím. Na stěně po její levici visí posvátná trojice fotografií, které jsem viděl v domácnostech tolika černých rodin: Martin Luther King, J. F. K. a Abraham Lincoln. Někdy tam vidíte i Bobbyho nebo F. D. R. Ale Paytonovi mají jenom tyhle tři velké. Nad fotografiemi visí plastikové hodiny, jejichž ciferník je pomalovaný poněkud nafouknutou podobiznou dr. Kinga. Pod obličejem jsou vytištěna slova z citátu MÁM SVŮJ SEN.

„Georgia ty hodiny koupila od jednoho podomního obchodníka v květnu roku 1968,“ říká Althea. „Přestaly jít před Vánocemi toho roku, ale nikdy mi nedovolila vyhodit je.“

„Možná je to sběratelský exemplář,“ podotýkám.

„Mě to nezajímá. Na takových hodinách pravděpodobně vydělal milion dolarů nějaký chytrý podvodník.“ Svírá si kolena dlaněmi a upírá oči na mě. „Mohla bych se vás na něco zeptat?“

„Proč jsem si to rozmyslel?“

„Ano.“

„Teď na tom případu mám osobní zájem. Chci k vám být v tomto ohledu upřímný.“

„Vy chcete napsat o Delovi knihu? Je to tak?“

„Ne. Ale kdyby se někdo ptal, co jsem tady dělal, řekněte jim tohle. A tím myslím kohokoli, včetně policie. Rozumíte?“

„Jak si přejete. Ale co je v tom případě vaším osobním motivem, když ne kniha?“

„To bych si raději nechal pro sebe, Altheo.“

Tváří se zmateně, pak úlevně. „Jsem ráda, že na tom máte osobní zájem. Máte dítě. Bylo by to pro mě obtížně přijatelné, kdybych měla žít s vědomím, že tohle riziko podstupujete jen kvůli mně.“

„Nepodstupuju. Ujišťuju vás, že nepodstupuju.“

„Děkuju vám.“ Althea se opírá dozadu ve své židli a dívá se na mě ustaraným pohledem. „Co mi k tomu můžete říct? Dozvěděl jste se už něco?“

„Od okresního prokurátora se nám pomoci nedostane. Od policie taky ne, pokud jsou moje dohady správné. Podařilo se mi získat jisté zadokumentované informace pocházející z roku 1968, které by mohly být nápomocné, ale to musí zůstat mezi námi a Bohem.“

„Mohl byste mi říct, o co jde?“

„Ne. Nechci vás vystavovat případnému trestnímu postihu.“

Vážně přikyvuje. „Řekněte mi jen tohle. Je tu nějaká naděje? Myslím tím naději, že zjistíme pravdu.“

Vzpouzím se nutkání být optimistický. Stačí, když právník udělá tuhle chybu jednou, aby se poučil o její ceně. Dáváte lidem naději, jenomže pak se kyvadlo přehoupne nesprávným směrem a oni zůstanou zdrcení, jak falešnou nadějí, tak dílem osudu.

„Kdyby tu nebyla naděje, tak bych ten případ nebral. Jenom chci postupovat opatrně. Slibuju, že vás zkontaktuju ihned, jakmile se dozvím něco užitečného. Chápu, že čekáte na spravedlnost už hodně dlouho.“

Althea má teď položené ruce v klíně, zaťaté, se zbělenými klouby.

„Jestli se na to cítíte, byl bych rád, kdybyste mi řekla, co Del dělal v továrně na baterie předtím, než zemřel. Myslím, jak se angažoval pro hnutí za občanská práva.“

Zhluboka se nadechuje a zavírá oči, jako by se snažila vybavit si to s dokonalou přesností. „Del nebyl žádný velký bojovník za občanská práva. Byl to obyčejný dělník. Prostě jen viděl kolem sebe věci, které považoval za špatné, a dělal, co mohl, aby je změnil.

Když byl mladý, byl veselý a bezstarostný. Nikdy jste neviděl tak šťastný úsměv. Ale jak se vrátil z Koreje, něco se v něm změnilo. Stále měl ten svůj úsměv, ale už mu neplnil oči takovým způsobem jako dřív. Uvnitř byl jiný. Postřelili ho a myslím, že tam viděl moc ošklivé věci. Po návratu mi řekl, že život je příliš krátký, než aby člověk mohl stát vzadu v řadě.“

„Kdy začal pracovat v Triton Battery?“

„Několik let po válce. Se mnou si tehdy dával na čas a šetřil si peníze. Řekl, že se se mnou neožení, dokud si nebude moci dovolit postarat se o mě tak, jak si to zasluhuju.“ Althein hlas se maličko zlomí, ale usmívá se. „Mě už to čekání unavovalo. V roce 1959 koupil Del tento dům, za hotové peníze. Ne mnoho černochů si to mohlo v té době dovolit.“

„Vy jste se vzali v devětapadesátém?“

Přikyvuje. „Bylo to právě v době, kdy Del poznal Medgara.“

„Medgara Everse?“

„Ano. Medgar se doslechl, jak dobře si Del vede v továrně, a chtěl se s ním setkat. Medgar tehdy budoval NAACP, prosazoval voličskou registraci. Del Medgara miloval. Miloval ho svým tichým způsobem. Řekl, že muže podobné Medgarovi poznal v armádě. Tiché muže, kteří tvrdě pracovali a kvůli ničemu by neslevili ze svých zásad. Medgar si Dela taky oblíbil. Poznal, že Del v sobě nenosí nenávist vůči bílým. Del věřil, že kdybychom pomohli bílým lidem vidět dovnitř, do nás, vidět přes barvu, jejich srdce by se změnila.“

„Takže to Medgar přivedl Dela k práci pro hnutí za občanská práva?“

„Bože, ano. Medgar jedl přímo v tomto domě, kdykoli projížděl městem.“ Althea smutné potřásá hlavou. „Když Beckwith Medgara zabil v červnu šedesátého třetího roku, Del se zase změnil. Řekl, že válka přišla až do Ameriky. Pak v listopadu zastřelili prezidenta Kennedyho. Del do té doby samozřejmě vstoupil do NAACP, a do roku 1965 měl na starosti voličskou registraci pro tuhle oblast. Měl v továrně na baterie to nejvyšší postavení ze všech černých. Měli ho rádi dokonce i někteří běloši. Věděli o něm, že rozumí své práci.“

„Kdo mu podle vás dal do auta tu bombu, Altheo?“

„No… myslím, že Klan. V té době docházelo v papírně k mnoha případům násilí. Členové Klanu bili černé dělníky. Však víte.

Snažili se je zastrašit. Klan měl svoje lidi i v továrně na pneumatiky a v továrně na baterie samozřejmě byli taky.“

„Bomba v autě je něco naprosto jiného než lynčování. Měl Del nějaké osobní nepřátele, o kterých víte?“

„Del na tomhle světě neměl nepřátele.“

Měl přinejmenším jednoho, říkám si v duchu, ale je určitě možné, že Payton byl vybrán nahodile, aby se pro někoho stal odstrašujícím příkladem, varováním. „Neměla jste pocit, že by byl v době před svou smrtí nějaký ustaranější než obvykle ohledně situace u něj v zaměstnání?“

Vrtí hlavou. „Přišly nám dopisy, ve kterých mu vyhrožovali smrtí, jenomže ty jsme dostávali s každým Delovým povýšením. Ignoroval je. Říkával: ‚Theo, nemůžeme jim dovolit, aby nás srazili na kolena.‘“

Vzpomínám si na hrůzné týdny před Hanrattyho procesem, kdy mi výhrůžky zabitím chodily téměř denně. Jakou odvahu to muselo vyžadovat od Dela Paytona, aby každé ráno vstal a šel pracovat s lidmi, o kterých věděl, že ho chtějí mít mrtvého…

„Byl v depresi,“ dodává Althea. „Ze smrti doktora Kinga. Martina zavraždili jen pět týdnů předtím, než zabili Dela. A Dela to velice rozesmutnilo, protože už viděl, že hnutí přebírají do rukou zastánci násilí. Muži s hořkostí v srdci. Stokely Carmichael a další. Řikal jim černí rasisti.“

Čím víc se toho dozvídám o Delu Paytonovi, tím hlubší mám pocit, že jeho smrt byla strašlivou ztrátou pro společenství, ve kterém jsem vyrůstal. „Nevzpomínáte si ještě na něco, Altheo?“

„Ne. Na tohle všechno se mě vyptávala i FBI, když se to tehdy stalo, a já jim řekla to co teď vám. Jednoho dne Del prostě odešel do práce a už se mi nevrátil.“

Bezmocně se rozhlížím po místnosti. Del Payton je mrtvý třicet let, ale tady je tak živý, jak jen mrtvý člověk může být. Až z Annie vyroste dospělá žena, bude takto velký kus mého srdce stále vyhrazen pro Sáru?

„Nevzpomněla byste si na jména agentů FBI, kteří s vámi tehdy mluvili?“

„Jednoho si pamatuju moc dobře. Agent Stone. Bylo mu zhruba stejně jako Delovi a taky sloužil v Koreji. Agent Stone se opravdu snažil pomoct nám. Jenomže byl sám. Měl s sebou mladšího kolegu, který nikdy moc nemluvil. Nezáleželo mu na nás. Stejně jako těm ostatním.“

„Vzpomenete si na jeho jméno?“

„Ne. Byl to nějaký Yankee. Než odjeli z města, agent Stone ještě naposledy přišel k nám domů. Omluvil se mi, že se mu nepodařilo učinit ve vyšetřování případu zadost spravedlnosti. Byl to dobrý člověk a měla jsem pocit, jako by věděl, že v Delově případě jde o nějakou nečistou věc.“

„Neřekl něco konkrétního?“

„Ne. Jenom se zdálo, jako by mi chtěl říct víc, než mohl.“

„Znáte zástupce šerifa jménem Ike Ransom? Někteří lidé mu říkali Ike Špičák.“

Althey se zmocňuje podivná strnulost. „Pořád mu tak říkají. Ike byl dobrý chlapec, ale změnil se ve zlého. Ve Vietnamu si zvykl na marihuanu a už celé roky pije. Ubližuje černým lidem, aby se zavděčil svým nadřízeným. Proč se mě ptáte právě na Ika Ransoma?“

„To není důležité,“ říkám a vstávám. „Myslím, že otázek bylo pro dnešek dost.“

Althea se na mě ještě chvíli dívá, pak vstává a uhlazuje si šortky na stehnech. „Pojďte se mnou do zahrady, dám vám pár rajčat.“

„Ach to ne. Přesto děkuju.“

„Nesmysl. Váš táta moje rajčata miluje. Platím mu rajčaty už celé roky.“

Jdu za ní do kuchyně, kde bere sáček a míří k zadním dveřím.

Pozemek vzadu za domem je ohraničen lesem a většinu tvoří zeleninová zahrada založená s architektonickou přesností. Šlahouny vinoucí se po zemi jsou obtíženy dýněmi a melouny a tyčky s rajčaty jsou bezmála metr a půl vysoké. V zadních řadách vidím máslové fazole, kukuřici, hrách a tyčkové fazole. Jedinou ostudou je zrezivělé, plevelem zarostlé torzo auta sedící na špalcích poblíž zadního konce zahrady.

Althea vytahuje ze zadní kapsy červený srolovaný šátek, uvazuje si ho kolem hlavy a vydává se mezi dvě řady rajčatových sazenic. Kontroluju, jestli v autě není nějaké vosí hnízdo, pak nastupuju do kabiny a dívám se, jak Althea sbírá do sáčku výstavní kusy.

„To je ale zahrada!“ volám za ní.

„Táta měl vždycky zahradu. Máma z toho přímo šílela. V zavařovací sezoně jsme měli obří sklenice napakované od podlahy až ke stropu.“

Ticho narušuje slabý hukot náklaďáku projíždějícího po silnici, který záhy odeznívá. Říkám si, kéž by tu tak byla Annie se mnou a viděla tuhle krásnou zahradu.

„Ani nevím, proč si ten starý vrak nechávám,“ říká Althea zpoza rostlin. „Spíš mě vždycky rozesmutní než cokoli jiného. Ale někdy mi připomíná časy, kdy jsme si Del a já vyjeli kolem řeky, když jsme byli mladí. Stáhli jsme okénka, uháněli jsme po pobřežní silnici a poslouchali přitom písničky Nata Colea. Del měl paži kolem mých ramen a já měla pocit, jako bychom byli nedotknutelní. Mohli jsme si dělat, co jsme chtěli, víte? Jet kamkoli. Byl to jen sen, ale byl dobrý.“

Cítím podivné horko vzadu na krku. Poprvé se opravdu důkladně podívám na auto, ve kterém sedím. Je to Ford Fairlane. Bílý sedan, možná model ’61. Pomalu z něj vystupuju ven.

„To je…“

„Myslela jsem, že jste ho poznal ve chvíli, kdy jste ho uviděl,“ říká Althea a vystupuje z řádek. „Z fotografie v novinách.“

„To asi bude tou rzí,“ říkám zaraženě.

Kapota Fairlanu leží napříč přes skříň motoru. Pokládám ruce na horký kov a nadzvedávám víko. V prohlubních nárazníků je přilepených několik opuštěných vosích hnízd, ale nejsou to vosí hnízda, při pohledu na která mnou probíhá zimomření. Motor Fordu je směsicí spleteného kovu. Bomba, která zabila Dela Paytona, byla umístěna mezi blok motoru a protipožární přepážku. Exploze motor nadzvedla, rozbila kovové části, roztrhala na kusy převodovou skříň a prořízla díru ve spodní části protipožární přepážky. Nemůžu uvěřit, že by Payton přežil dvě vteřiny po výbuchu. Dokonce i blok motoru je místy rozříznutý a celý prostor je zasypaný malými kovovými kousky. Trubka výfuku byla přeříznuta vpůli jako šiška salámu. Zatímco se dívám, něco začíná pracovat vzadu v mé mysli.

„Celý rok rezivěl za městským vězením,“ říká Althea. „Myslela jsem, že si ho tam nechávají pro případ, že by zjistili něco o té bombě, ale oni na něj prostě zapomněli. Tak jsem pověřila svého syna, aby ho odtamtud odtáhl. Teď už to není nic než domov pro ptáky a vosy.“

Jak se skláním nad poškozeným motorem, zaráží mě něco jiného. Tento vůz hořel. Jistě, věděl jsem to z Caitlinina článku a také z fotografie, ale ve skutečnosti mi to nedošlo. Rez sežrala sežehnutá místa z vnější strany vozu, ale cestovní prostor je noční můrou zčernalého kovu a roztaveného plastu. I tohle má svůj skrytý význam.

„Co tam vidíte?“ ptá se Althea.

„Nejsem si jistý.“

V hlavě mi zvoní poplašné zvonky. Neznám význam toho, co vidím, ale s naprostopu jistotou vím, že to je důležité. A znám člověka, který mi může říct proč. Když jsem dělal průzkum pro svůj třetí román, strávil jsem dva dny s odborníkem na výbušniny z BATF jménem Huey Moak. Huey mi ukázal spoustu fotografií a ještě víc kusů roztaveného a zkrouceného kovu. Na některých z těch fotografií jsem viděl to, co teď mám před sebou.

„Nevadilo by vám, kdybych si kus toho motoru půjčil?“

„Vezměte si třeba celý vůz, jestli vám to pomůže.“

Sahám do změti kovového šrotu a Vytahuju plochý kousek o rozměrech zhruba pěti čtverečních centimetrů, odříznutý tak čistě, jako by to někdo udělal autogenem. Strkám si ho do kapsy, pak shrabávám plnou hrst drobných střepin z rozmáčknuté a zkorodované baterie Triton. Del Payton si mohl stejně jako jeho spolupracovníci kupovat baterie s šedesátiprocentní slevou.

„Mohl bych si půjčit váš šátek?“

Althea si odvazuje červenou látku z hlavy a podává mi ji. Prostírám ji na střechu Fairlanu, dávám do ní střepiny a svazuju šátek do těsného uzlu.

„Díky. Už bych měl jít.“

„Vy jste tam něco viděl,“ říká. „Jste vzrušený. Poznám to na vás.“

„Ano, ale zatím nevím, co to znamená. Dozvíte se to ve chvíli, kdy to budu vědět já.“

Dívá se mi do očí, pak přikyvuje. „Dobrá. Doprovodím vás k autu.“

Když vycházíme kolem domu, na příjezdovou cestu vjíždí dobitý náklaďáček. Vzadu stojí tři černé děti, dívají se na nás přes kabinu. Dvě děvčata a chlapec. Náklaďáček zastaví a vystupuje z něj černý muž jen o pár let mladší než já, oblečený v umaštěném overalu. Když přijde blíž, všimnu se bílé nášivky na jeho hrudní kapse. Je tam červeně vyšito jméno DEL. Georgia Paytonová za jeho ramenem pokračuje ve svém houpání.

„Penne,“ říká Althea, „to je můj syn. Del junior. Dele, tohle je pan Penn Cage.“

Podávám mu ruku, ale muž se ani nepohne, aby ji uchopil.

„Podej tomu muži ruku,“ poručí mu Althea tichým hlasem nabitým mateřskou autoritou. „Je to člověk, který zjistí, kdo zabil tvého tátu.“

Del mladší ke mně neochotně natahuje ruku a já jí potřásám. Museli byste zatít na palec hluboko do jeho dlaně, abyste z ní vytáhli krev.

„Odveď děti dovnitř,“ říká mu Althea.

Del junior trhne hlavou k domu a děti pozpátku odcházejí k předním dveřím. Nespouštějí ze mě při chůzi oči. Del se dívá na BMW mého otce a je bolestně snadné číst výraz jeho tváře. Peníze za ten vůz by zabezpečily jeho rodině stravu a střechu nad hlavou přinejmenším na pět let. Otáčí se a následuje svoje děti do domu.

„Nosí v srdci hodně hořkosti,“ říká Althea.

„Má k tomu důvod. Děkuju vám za rajčata.“

„Rádo se stalo, Penne.“

Nastupuju do auta a pokládám šátek na policejní složku, pak mávám Georgii Paytonové a odjíždím. Nereaguje.

Když projedu první zatáčkou, s jasností plamene mi v mysli začíná explodovat význam všeho, co jsem viděl v ohořelém Fairlanu Dela Paytona. Zajíždím do odstavného pruhu, zastavuju a třesoucí se rukou beru spis, který jsem koupil od Willieho Pindera. V Caitlinině článku stálo, že Delovo auto zničil dynamit, což se shoduje s verzí, kterou jsem slýchal celý svůj život. Jenomže pokud si dobře vzpomínám na lekce Hueyho Moaka, hodně z toho, co jsem viděl před pěti minutami, této verzi událostí protiřečí.

Tak za prvé, vozy po výbuchu dynamitu téměř nikdy nehoří. Jenomže tím, co mi tu nejvíc nesedí, je prakticky rozřezaný motor. Cokoli explodovalo ve Fairlanu, zničilo to jak motor, tak protipožární přepážku obrovskou řeznou silou, podobně jako acetylenový řezací hořák, který je schopen provést něco takového ve zlomku vteřiny. Zůstaly po tom střepiny ne větší než napínáčky. A navíc došlo k zášlehu dost velkému na to, aby to zapálilo vůz, při jehož konstrukci bylo použito jen nepatrné množství plastu, se kterým se setkáváme u moderních vozů. V hlavě mi stále zní hlas Hueyho Moaka: Jde o příznaky unikátně stabilní, všestranné a silné trhaviny, které armáda říká C-4. Kusové tomu říkají Semtex. Francouzi plastik. Civilové tomu říkají stará dobrá plastická trhavina…

Odlistuju patnáct stránek Paytonova spisu a přejíždím očima hlášení z místa činu. Blízko středu stránky nalézám ručně psanou poznámku, kde černým inkoustem stojí „bomba vyrobená z neznámého materiálu“. Jenomže slova „z neznámého materiálu“ byla přeškrtnuta modrou čárou a někdo nad ně napsal „z běžně dostupného dynamitu“. Ve spodní části stránky je modře psaná poznámka: „Den po zahájení vyšetřování na místě činu objevil policista Ray Presley v zalesněné oblasti ve vzdálenosti sto metrů od vozidla úlomky roznětek a kousky drátu. Následné laboratorní analýzy prokázaly stopy nitroglycerinu.“ Nitroglycerin je jednou z hlavních součástí dynamitu. Pod závěrečnou poznámkou jsou dva podpisy: Detektiv prvního stupně Henry Creel a detektiv Ronnie Temple.

Pouhý den poté co bomba zničila Fairlane Dela Paytona, objevil Ray Presley „důkaz“, že bomba byla vyrobená z dynamitu. O třicet let později nahlédnu do stejného vozu a nacházím svědectví, které, jak se zdá, naznačuje něco zcela jiného. Samozřejmě se mohu mýlit. Neznám žádný důvod, proč by měl Presley lhát ohledně bomby, která zničila vůz Dela Paytona. A spekulace jsou bezvýznamné, dokud nebudu vědět, že to udělal. Jenomže to už je krása fyzického důkazu. Já na to přijdu. Jediné, co musím udělat, je poslat ten odříznutý kousek a střepiny Hueymu Moakovi a pak tohoto agenta z BATF přesvědčit, že je v jeho zájmu, aby mi pomohl. Nejjistějším způsobem jak to udělat je dát mu vědět, že rychlou analýzou mi pomůže hodit pěkně smradlavé vejce do tváře FBI.

Třebaže nechápu jak, jsem si podivným způsobem jistý, že jsem popošel o krůček blíž k Leovi Marstonovi.

17 KAPITOLA

„Tati, podívej na ty raky! Jaká mají obrovská klepeta!“

Annie přebíhá zahradu a skáče mi do náruče jako patnáctikilová dělová koule. Třebaže je na svůj věk drobná, je pružná a silná, jako bývala její matka.

„Hlavně si dávej pozor, ať ti některý neucvakne nos!“ varuju ji. „Než se pustí, musí sedmkrát zahřmět.“

„Tvůj táta ti lže, holčičko,“ volá na ni Ruby od jezírka. „On mluví o kousavý želvě. Raci nemůžou nikomu ublížit.“

„Jeden už mě cvakl do prstu!“ křičí Annie. „A vůbec to nebolelo.“

Otec obhospodařuje pětigalonový kotel v blízkosti domu a mně při hukotu hořícího propanu začíná kručet v břiše, což je pavlovovský reflex, který se u mě projevuje automaticky, dokonce i po uplynutí dvaceti let. Vedle vroucí vody je chladicí nádoba plná živých raků.

„Přivezl je Sam Jacobs,“ vysvětluje otec. „Jel se podívat do Catahouly na jeden vrt a s tímhle se tu stavil cestou zpátky. Jsou krásně velcí. Opravdu parádní kousky.“

„Požádal jsi ho, aby zůstal?“

„Řekl, že musí jet domů, ale měl bys za ním někdy večer zaskočit a jít s ním na pivo.“

„Jedno bych si dal zrovna teď.“

„V lednici je balík šesti Coron. Taky citrony. Přines mi Heinekena, když už tam půjdeš.“

„Hned to bude.“

Přecházím k Ruby a objímám se s ní, pak jdu dovnitř. Moje matka je v kuchyni, připravuje kukuřici a brambory, které budou přílohou k rakům. Ptá se mě, jaký jsem měl den, pak říká něco nicotného v tom smyslu, jak se naše malé město změnilo. Během uplynulé hodiny jsem si okopíroval policejní složku s papíry o Delanu Paytonovi, pronajal si bezpečnostní schránku a uskladnil do ní originální spis, koupil si v papírnictví protinárazovou obálku a odnesl kousky Delova motoru do pobočky UPS pět minut před zavírací dobou. Také jsem mluvil s Hueym Moakem, kterého Cilla vystopovala na jihu v kentuckém Lexingtonu, kde prý vyšetřuje jakousi explozi na univerzitě. Huey nedokázal skrýt své nadšení při vyhlídce, že bude řešit případ bombového útoku, který FBI zpackala, i když jde o případ třicet let starý. Částečky motoru dorazí zítra před polednem do Holiday Inn, kde se svým týmem z ATF bydlí. Po vší té aktivitě mi zbyl už jen jeden úkol: dokončit zločin, který jsem započal dnes ráno.

Odnáším Heinekena ven mému otci a sedám si do zahradní židle na kraji bazénu. Annie vyndala z mísy dva raky a snaží se je přimět závodit přes trávu. Rychle chápe, že jediný směr, kterým se rak pohybuje ve stresu, je pozpátku. Usrkávám Coronu a pozoruju korýší derby, zatímco otec čistí zablácené raky v míse tím způsobem, že přes né přelévá slanou vodu. Máma vynáší ven velkou mísu nových brambor, kukuřice a cibule, které háže do hrnce s kouřící vodou, společně se třemi sáčky Zatarianovy krabí směsi. Ostré aroma koření plní vzduch, vhání mi sliny do úst, a Annie hledí očima velkýma jako talíře, zatímco otec zvedá drátěný vnitřní koš s hnědými raky a noří je do vroucí vody. Když je o dvacet minut později vyndává, jsou rudooranžoví jako plamen.

„Jéé!“ obdivuje je Annie.

„Je načase sníst je!“ volá otec.

Matka pokrývá zahradní stolek z tepaného železa novinovým papírem a otec vyklápí kouřící masu raků do jeho středu, dělá z nich malou horu. Nabodávám na vidličku brambory a kukuřici a nakládám je na talíř Annii. Předpokládám, že se jí víc líbí, jak raci vypadají, než se jí bude zamlouvat jejich chuť, jenomže se mýlím. Nemá sice dost síly na to, aby dokázala rozlomit jejich ocasy, ale otec pro ni raka loupe, a než má Annie dost, stačí sníst většinu toho nejlepšího masa z ocasu. Pozoruji její radostně zářící očka a Paytonův případ ustupuje v mé mysli do pozadí. Měl jsem sem Annii přivézt hned po pohřbu. Pragmatický přístup mé matky k tajemstvím života ji už vyvedl z předchozí melancholie. Když Annie oznamuje, že už má plné bříško, matka ji odvádí k zahradnímu kohoutku, aby si opláchla pálivé koření z rukou.

„Annie chce zmrzlinu,“ volá matka od kohoutku. „Dá si ještě někdo?“

„Já určitě,“ volá na ni otec zpátky. „Uklidíme ten nepořádek a za chvilku přijdeme dovnitř.“

Vyndává z kapsy doutník a vkládá si jej do úst, ale zatím nezahájil rituál jeho zapalování. „Dáš si ještě pivo?“

„Raději bych ho vynechal. Musíme se projet.“

Zvedá obočí. „Musíme?“

Zvedám ruku a naznačuju palcem a ukazovákem pistoli, pak hýbu palcem, jako bych mačkal kohoutek.

„Chápu. Nejdřív uklidíme ten nepořádek, ať to nemusí dělat máma.“

Začíná balit račí krunýře do novin, zatímco já odnáším těžký kotel ke kraji zahrady, abych z něj vylil vodu. Zbraň je jen sedm metrů ode mě, v kůlně, připravená na svou poslední cestu.

*****

Stojím na přídi zrezivělého zeleného člunu, odrážím jej bidlem přes hladinu cypřišově zelené bažiny jižně od města. Obloha hoří oranžovým a purpurovým jasem a umírající slunce mění převislé mechy v dlouhé černé vousy zavěšené na cypřišových větvích. Člun patří čerpadláři, co hlídá naftový vrt, který zůstává po většinu roku pod vodou. Čerpadlo funguje už přes dvacet let a člun po celou tu dobu sedí v rákosové houštině poblíž. Sam Jacobs mi ho ukázal jednoho léta během studií na univerzitě.

Otec sedí vpředu, obrácený čelem ke mně, kouří doutník a pozoruje vzdalující se linii břehu. Mezi námi stojí pětigalonový plastikový kbelík od barvy vyplněný rychleschnoucím cementem. Zazděný někde uvnitř je Smith & Wesson .38, který jsem koupil dnes ráno od Raye Presleyho. Otec sklepe popel do vody a promluví nenuceným hlasem:

„Jedna pacientka mi říkala, že dnes viděla moje auto u Willieho Pindera. Ptala se mě, jestli prý měl bývalý náčelník zase problémy se srdcem.“

„Bůh by si už mohl odpočinout a přestat pozorovat, jak v Natchezu padají vlaštovky,“ odpovídám. „Tady nikomu nic neujde.“

Otec se prázdně zasměje. „A do ordinace mi dnes dopoledne přišel jakýsi divný fax. Seznam jmen s poznámkou vespod, kde stálo cosi o Washingtonu.“

Na fax jsem úplně zapomněl. „Omlouvám se. Kde je teď?“

Vyndává z kapsy složený kus faxového papíru. „Co s tím? Co je to za seznam?“

„Jsou to jména agentů FBI, kteří pracovali v roce 1968 v pobočce v Jacksonu. Viděl jsi na něm jméno Stone?“

Otec rozkládá papír, přejíždí ho očima, pak vrtí hlavou. „Žádný Stone tu není. Odkud máš to jméno?“

„Althea Paytonová si vzpomněla na jednoho sympatického muže od FBI.“

„A návštěva Willieho Pindera?“

„Pinder měl původní policejní spis o Paytonově vraždě. Ukradl ho, když ho vyhodili z místa náčelníka. Koupil jsem jej od něho.“

Otec se dívá do dáli přes temnou vodu. Před kýmkoli na břehu nás už dokonale skrývají řady cypřišových kmenů. „Penne, já vím, co jsem řekl včera. O tom, jak je třeba učinit zadost spravedlnosti. Jen Bůh ví, jak dlouho tady bylo černým lidem křivděno a ubližováno. Když jsem vyrůstal v Louisianě, viděl jsem tam věci, které bych nikdy nechtěl vyslovit nahlas. Chápu, proč tě to tak zaujalo. Ty a Althea Paytonová jste prožili jednu z nejhorších tragédií, jaká může člověka na tomto světě potkat. Přišli jste o své životní partnery. Na druhé straně si ale myslím, že plně nechápeš nebezpečí toho, do čeho se pouštíš.“

„Já myslím, že to chápu. Každý, s kým mluvím, mně říká, abych si hlídal záda.“

„O tom nemluvím. Budu k tobě upřímný, synu. Nebojím se jen o tebe. Pokud chce člověk riskovat svůj život pro něco ušlechtilého, má na to právo. Jenomže Anniin život, to je něco jiného.“

Podtón strachu v jeho hlase mi na chvíli bere slova. „Ty si opravdu myslíš, že kdokoli zabil Paytona, ublížil by Annii nebo mámě?“ říkám nakonec.

„Kdokoli, kdo se schovává ve stínech a vyhodí do vzduchu člověka, je schopný čehokoli. Je to špína. Psi. A mají mentalitu psí smečky.“ Měří si mě chladným pohledem. „Už na tebe stříleli.

I kdyby se ti podařilo poslat ty lidi k Parchmanovi už si najdou způsob jak se k tobě dostat. A to se týká i tvé rodiny.“

„Kdo jsou ti ‚oni‘, o kterých mluvíš? Máš nějaké konkrétní podezření?“

Otec si povzdechne, podívá se na dno člunu, pak zvedne červenobílý rybářský prut a začne palcem uvolňovat navíjecí mechanismus. „Natchez je dobré město, synu. Praktikuju tady jako lékař pětatřicet let, takže to vím. Jenomže města jsou jako lidé. Dokonce i ti nejlepší z nás mají temná místa v duši. Obavy, předsudky, choutky. Předpoklady k hříchu, dá-li se tomu tak říkat. Ať už za tou záležitostí s Paytonem stojí kdokoli, je to výrazem přesně toho, jsem řekl. Mohl by to být nějaký darebák a stejně dobře to může být tvůj soused. Vtip je v tom, že to nikdy nepoznáš.“

„Tati, jestli mě budeš chvilku poslouchat, určitě pochopíš, proč to musím udělat.“

„Tady stejně nemám nic jiného na práci než jen poslouchat.“

„Znáš šerifova zástupce jménem Ike Ransom?“

„Jistě. Ike Špičák. Léta jsem léčil jeho matku.“

„Včera v noci po večírku jel za mnou domů. Chce, aby Paytonův vrah byl potrestán. A ví, kdo to je.“

„Proč s tím v tom případě něco neudělá? Byl dvacet let policistou!“

„Má strach.“

Otec unaveně potřese hlavou. „Za ta léta tvrdili nejméně tři lidé, které znám, že Delana Paytona zabili oni. Věčně opilí lopoši by si rádi připsali zásluhy za takovou věc. Ransom pravděpodobně zaslechl něco podobného a uvěřil tomu. Kdo to podle něho udělal?“

„Leo Marston.“

Otec bezhlesně otevírá ústa. „Leo Marston? To je šílené. Marston spáchal hodně špinavých věcí, ale není rasista.“

„Mě to taky napadlo. Jenomže jak víš, že není rasista?“

„Nu… Tak například jsem viděl jeho fotografie s Bobbym Kennedym. Taky s Charlesem a Medgarem Eversovými. Myslím, že jsem dokonce viděl jeho snímek s Martinem Lutherem Kingem.“

„Jak víš, že to všechno jenom nehrál, aby si přilepšil v očích veřejnosti?“

„V šedesátých letech? Běloch pózující s chlapci Eversovými a s Kingem?“ Otec znovu vrtí hlavou. „Je snad Livy Marstonová rasistka?“

„Ne. Jenomže to nic nedokazuje.“

„Ale jistěže dokazuje. Jablka nikdy nepadají daleko od stromu.“ Zamyšleně popotahuje ze svého doutníku. „Ike Ransom je těžký alkoholik, synu. Je jím už celá léta. Myslím, že to na tebe jen hraje. Ví, jak Marston ublížil naší rodině, takže tím nejlepším způsobem jak tě zatáhnout do Paytonova případu je nalákat tě na Marstona. On spoléhá na to, že jakmile se do toho jednou pustíš, půjdeš po krku komukoli, o kom vyjde najevo, že je vinen. Právě tohle černí v našem městě chtějí a já je z toho nemůžu vinit.“

„Já si nemyslím, že to černí chtějí. Shad Johnson o to nestojí určitě. Stejně jako kdokoli jiný tady chtějí mít tu novou chemičku. A nezlob se na mě, ale nemůžu uvěřit, že obhajuješ Marstona.“

Otec se pleská jako šílenec, protože na něm přistál ovád velikosti malého bojového letounu a odmítá odletět. Poněvadž se obávám, že jejich bitva by mohla převrhnout člun, potácím se dopředu a zamačkávám hmyz na jeho rameni.

„Díky,“ mumlá. „Já toho grázla neobhajuju. Jenomže Leo Marston lidi ničí, nezabíjí je.“

„Ty myslíš v obchodním kontextu. Co když šlo o něco čistě osobního? Možná spolu Payton a Marston měli nějaký byznys. Nebo se Payton dozvěděl něco o Marstonových osobních aférách.“

Otec to mávnutím ruky vylučuje. „Nesmysl. To není možné. Vrať se zpátky na zem, hochu.“

„Ikův hněv mi připadal osobní. On Marstona nenávidí.“

„A já se mu nedivím. Marston poslal Ransomova bratra do vězení. Možná v sobě nosí vůči Marstonovi zášť, o které vůbec netušíme.“

„Jenomže pokud Marston není zapletený do Paytonova případu, jak by mu mohlo moje vyšetřování ublížit? Vidíš? Můžeš na to pohlížet dvojím způsobem.“

Zničeně si povzdechne.

„Ty v tom hledáš logiku,“ pokračuju. „Jenomže Marston tě v roce 1979 žaloval za nedbalost a my jsme se nikdy nedozvěděli proč. Motivy nebývají vždycky zřejmé.“

Teď mě poslouchá.

„V době, kdy Paytona zabili, byl Leo Marston okresním prokurátorem. Myslím, že právě přes tohle je do toho nějakým způsobem zapletený. Když se Willie Pinder stal policejním náčelníkem, začal se o Paytonovu vraždu zajímat. Velmi nenápadně, řekl to jen několika černým kolegům. Jenomže než stačil na něco přijít, někdo ho varoval, aby se od případu držel dál.“

„Kdo?“

„Ray Presley!“

Otec odhazuje svůj doutník do vody, kde zasyčí a zhasne. „Jak to, že mě to vůbec nepřekvapuje?“

„Ray řekl Williemu, že se snažil vyřešit ten případ v šedesátém osmém, jenomže jeho taky varovali, aby toho nechal. Neřekl kdo, ale stačilo to k tomu, aby ho to dostatečně vystrašilo.“

„To by si vyžadovalo nemalé úsilí.“

„Přesně tak to řekl Willie. Nechal toho. Nedělal Presley náhodou v sedmdesátých letech pro Marstona?“

„Myslím, že ano.“

„Zamysli se nad tím. Máme tu Raye Presleyho, nehorázného rasistu, vyšetřujícího politicky citlivou rasovou vraždu v době, kdy je Leo Marston okresním prokurátorem. Já si nemyslím, že je mimo říši pravděpodobnosti, že by Marston mohl za těchto okolností spáchat zločin.“

„Jenomže proč? Tohle na tom nechápu.“

„Já nevím.“

Vyhlíží na přídi člunu jako socha, strnulý v úvahách. Jsme teď dvě stě metrů od břehu, dost daleko na to, aby ani ta největší sucha neodkryla dno bažiny. A i kdyby se tak stalo, viděli by tam jen cementem naplněný kbelík ležící ve spečené bažině mezi mrtvými rybami a želvami. Ztracená kotva. Nic víc.

Zvedám dlouhé bidlo z vody a pokládám je podél okrajníku člunu. Otec začíná vstávat, ale já mu naznačuju, aby raději zůstal sedět. Poslední věcí, kterou potřebujeme, je převrhnout se do vody hemžíci se vodními hady, ba možná dokonce aligátory.

Odtáhnu těžký kbelík na záď a zvednu jej na své sedadlo, pak si sednu vedle něj a překulím si jej mezi nohy. Nadechnu se, vklouznu rukama pod něj a vstávám, pevně zapřený nohama. Během vteřin se moje paže chvějí od jeho tíhy.

„Hoď to tam!“ volá otec.

Nakláním kbelík doleva a hážu ho do černé vody. Člun se prudce naklání na pravobok a já málem ztrácím rovnováhu. Žbluňknutí zní jako výstřel z děla a oba nás ostřikuje slizkou vodou.

„Bože všemohoucí!“ vyjekne otec. „Já myslel, že tam spadneme za ním!“

„Ta zbraň je teď už jen historie,“ říkám tiše. „Pojeďme domů.“

Beru bidlo, zabodávám jej z přídě do blátivého dna a otáčím člun dokola, dokud nemíří k štěrkové silnici, kde jsme zaparkovali otcův pickup. Vysoko na obloze krouží jestřáb nad neviděnou kořistí. Zatímco se dívám, jak plachtí ve snášejícím se soumraku, otec říká: „Je možné, že by to byli federálové, kdo odradil Raye od práce na Paytonově případu?“

Navzdory horku cítím podivný záchvěv hluboko v hrudi. V hlavě se mi přehrávají poznámky Willieho Pindera. „Co tě vede k tomu, že se na to ptáš?“

„Vzpomínám si na jednu fotku, kterou jsem kdesi viděl. Byl na ní Marston společné s J. Edgarem Hooverem. Oba se zářivě usmívali do kamery jako středoškoláci na maturitním tablu. Marston vždycky tvrdil, že je Hooverovým osobním přítelem. Teď už to samozřejmě nic neznamená, ovšem před třiceti lety to bylo docela terno.“

Říkal jsem si, že se mi možná podaří udržet svého otce na periférii případu, jenomže to zkrátka není praktické. Ve skutečnosti potřebuju jeho pomoc. „Tati, ten člověk, co mi poslal seznam agentů FBI, sám pracuje pro Úřad. Pověděl mi pár znepokojivých věcí.“

„Jako například?“

„Dnes ráno požádal Austin Mackey na FBI o spis Dela Paytona a oni jeho žádosti odmítli vyhovět. Paytonův spis byl v roce 1968 zapečetěn J. Edgarem Hooverem v zájmu národní bezpečnosti.“

Otec mhouří oči v nevíře. „Cože?“

„A teď mi povídej, že Marston byl Hooverovým osobním přítelem. Už jsem přišel na to, že Presley pravděpodobně lhal o bombě, která vyhodila do vzduchu Paytonovo auto. Lidé z FBI to určitě věděli. Netuším, co to všechno znamená, ale Marston musel tehdy být jako okresní prokurátor v samém středu dění.“

Dívá se ke břehu, jako by se snažil vypozorovat svůj náklaďáček mezi temnými stromy. Když odpoví, jeho hlas je tak tichý, že se zdá, jako by zazníval z pleskání vody proti přídi.

„Leo Marston poslal naši rodinu na rok a půl do pekla. Stres mě tenkrát málem zabil a tvoji matku navždycky poznamenal.“

Neříkám nic, přemýšlím, zda mluví ke mně, nebo jen sám pro sebe.

„A věci, které provedl jiným lidem… kompromitoval je, terorizoval a zastrašoval. Nevíš ani polovinu z toho, co všechno dělal. Nejsem pomstychtivý člověk. Ale přimět toho grázla, aby alespoň za něco zaplatil… Bože, tomu říkám spravedlnost.“

Otec odvádí sám sebe tam, kde jsem ho chtěl mít po celou dobu.

„Musíme přijít na způsob jak ochránit Annii a Peggy,“ říká. „Čtyřiadvacet hodin denně.“

„To už nějak zařídím.“

Dívá se na mě. „Tady nejsi v Houstonu. Nemáš tu žádnou autoritu. Nemůžeš to vyšetřovat tajně. Polovina města už ví, co děláš.“

„Čím víc lidí to bude vědět, tím budeme bezpečnější.“

„Marston může uplatnit tlak z úhlů, o kterých se ti nikdy ani nezdálo. Prvořadou prioritou tu ale zůstává fyzické bezpečí. Znám dva dobré chlapy. Policisty. Moje pacienty.“

„Myslíš, že se jim dá opravdu důvěřovat? Chci říct jako policistům. Ray Presley byl taky policista.“

Otec se v šeru tiše směje. „Co sis myslel? Oba jsou černí.“

18 KAPITOLA

Caitlin Mastersová má rohový box v Biscuits & Blues. Když mě spatří procházet mezi stoly, usměje se a zamává mi. Cestou se zastavím na kus řeči s pár známými, ale dnes večer mě nevítá žádný potlesk. Restaurace je plná strávníků pohroužených do svých vlastních záležitostí.

„Omlouvám se,“ říká Caitlin a ukazuje na krevetový koktejl před sebou. „Měla jsem tak hrozný hlad, že jsem to nemohla vydržet. Vezmi si krevetu.“

„Ne, díky,“ odpovídám a sedám si proti ní. Má na sobě bílou propínací košili a náušnice se smaragdovými kapkami, které podtrhují barvu jejích očí. Pokaždé když ji vidím, jsem téměř šokovaný, jak ty zelené oči nezapadají do jejího obličeje. Krásné černé vlasy a porcelánová pleť jako by přímo volaly po něčem jiném. A přesto je konečným výsledkem pozoruhodná krása.

Pospíchá k nám mladá servírka, která mě onehdy požádala, abych jí podepsal Falešného svědka a ptá se, zda mi může přinést něco k pití.

„Jenny, nemám pravdu?“

Zapýří se a přikývne.

„Co se stalo s mým číšníkem?“ diví se Caitlin.

„Vyměnila jsem si s ním stůl. „Já se o vás lidičky postarám mnohem líp.“

Caitlin si ji měří postranním pohledem. „To bych se vsadila.“

„Jenny, dal bych si Coronu s citronem.“

„Už se vám nese.“ Mizí jako štíhlý snědý elf.

„Jenny na tebe bere,“ říká Caitlin.

„Spíš je možná trochu zmámená hvězdnou slávou. Určitě má v tom svém pokojíku nahoře rozepsaný román.“

„Já si to nemyslím. Pozoruje tě takovým divným způsobem.“ Caitlin upíjí z orosené sklenice martini. „Věř mi. Mám přímo vražedné instinkty.“

„Dnes večer nepiješ gimlet?“

„Došla jim Rosova citrusová šťáva. Tak jak jsi strávil dnešní krásný den?“

„Povím ti to později. Nejdřív mi dlužíš vysvětlení.“

Dívá se na mě ironickým pohledem. „Proč jsem udělala velký případ ze smrti Dela Paytona?“

„Přesně tak.“

„Je to jednoduché, opravdu. Za vším je můj otec.“

„Ten, bez kterého jsi vyrůstala?“

„Přesně ten. Když převzal řetězec od svého otce, šlo o pět deníků, všechny ve Virginii. Za dvanáct let z nich udělal třicet čtyři novin po celém jihovýchodě, nejrychleji rostoucí řetězec v zemi.“

„To je působivé.“

Cynicky zvedá obočí. „Víš, jak se mu to podařilo? Vybíral si malá města, která měla jen jedny nebo dvoje noviny. Pokud tam byly dvoje, koupil ty významnější, a pak se řídil pravidly Johna Masterse, z nichž nejdůležitější bylo: ‚Nekašli na inzerenty.‘ Otiskl každičký detail týkající se místních sportovních zápasů, svateb, večírků a plesů, pohřbů – všechno kromě kontroverzního materiálu. Nebyly to sice velmi informativní noviny, ale jeho zisky to vykoplo do stratosféry.“

„Teď je to veřejný podnik?“

Caitlin zatíná ruku v pěst a zvedá ji v urážlivém gestu ke stropu. „Nikdy. Odjakživa patří rodině. Už ti to začíná docházet?“

„Ty chceš otřást tatínkovým světem.“

„Přesně tak. Ovšem ne z nějakých freudovských důvodů. V žádném městě, kde máme svoje noviny, netisknou opravdu pobuřující, kontroverzní informace. Já chci zavést novou politiku. Sice jen v jedněch novinách, ale přesto.“ Polyká další doušek martini a oči se jí zaníceně lesknou. „Odteďka přebírají vedoucí roli tvrdé zprávy.“

„Paytonova vražda nebyla zprávou, dokud jsi ji z ní neudělala.“

„Tak mě suď. Můj žaludek mi říká, že je to velký příběh, a já po něm půjdu.“

„To je dobře, protože on je to opravdu velký příběh.“

Zastavuje se s krevetou ve vzduchu.

Beru si od servírky Jenny orosenou Coronu, než ji stačí položit na stůl. „Jak by se ti líbila exkluzivní práva na informace o vyřešení té vraždy?“

„Ty si ze mě utahuješ?“

„Mám jednu podmínku. Neotiskneš absolutně nic, dokud ti to nedovolím.“

„Ty víš, kdo ho zabil?“

„Možná. Ale i kdybych to věděl, bude zřejmě velice obtížné dokázat to.“

Vloží si krevetu do úst a chvíli přežvykuje. „Já to nechápu. Když nechceš, abych něco otiskla, proč mě do toho vůbec zatahuješ?“

„Protože potřebuju tvou pomoc.“

„V čem?“

„Především při shromažďování informací, na které nemám čas ani zdroje.“

„Co potřebuješ vědět?“

„Zatím jsi nesouhlasila s mou podmínkou.“

Ještě chvíli o tom přemítá. „Proč bych měla nasazovat náhubek svým novinám, abych ti pomohla? Jak mám vědět, že ten případ vyřešíš rychleji, než bych to dokázala sama?“

„Máš snad kopii původního policejního spisu?“

„Ne. Ale pracuju na žádosti o vydání spisu od FBI na základě zákona o svobodě informací.“

„Neobtěžuj se. Nedostaneš ho. J. Edgar Hoover zapečetil Paytonův spis v roce 1968 z důvodů národní bezpečnosti.“

Caitlin nevěřícně vrtí hlavou. „Já cítila Pulitzera ve chvíli, kdy jsi mi o tom případu řekl. Dobrá, jsme dohodnuti. Řekni mi, co chceš, a já ti to zjistím. Rychle. Chci ale být o všem informovaná.“

„To je docela spravedlivý obchod,“ říkám a v duchu se divím, že to myslím vážně. Před hodinou volala Cilla z Houstonu. Poté co strávila celé hodiny obtelefonováváním lidí na seznamu Petera Lutjense a zjistila, že většina je jich mrtvých nebo na penzi, měla to štěstí, že narazila na mého příznivce. Nepracoval sice na Paytonově vraždě, ale vzpomínal si na ten případ. A co bylo důležitější, mezi jeho staré přátele patřil i zvláštní agent Dwight Stone, na kterého s takovou láskou vzpomínala Althea Paytonová. Stone je na penzi a žije někde u Crested Butte v Coloradu. Cilla mu zavolala a zjistila, že je docela přátelský, dokud se ovšem nezmínila o Delu Paytonovi, načež Stone neomaleně konstatoval, že by se se mnou nebo s kýmkoli jiným o Paytonově případu stejně nebavil. Mám v úmyslu otestovat co nevidět jeho odhodlání.

„Takže co chceš vědět?“ zajímá se Caitlin.

„Potřebuju vědět všechno, co mi můžeš sehnat o Leovi Marstonovi. Víš, kdo to je?“

„Jistě. Velký prokurátor, kterému tu každý říká soudce, protože sloužil u státního nejvyššího soudu. Snažila jsem se získat od něj komentář ke svému článku o Paytonovi, ale nemohla jsem se k němu dostat. Jeho sekretářka je pěkná mrcha.“

„A to ještě neznáš jeho manželku.“

„Tu ženskou, co tě pokřtila na koktejlovém večírku?“

„Přesně tu.“

„Díky, nemám zájem. Proč Marston?“

„To zatím nemusíš vědět.“

Tahle odpověď se jí očividně nelíbí. „Co ještě?“

Rád bych získal podrobný životopis Raye Presleyho, ale Caitlin nemá přístup k druhu informací, které o něm potřebuju. „Prostě začni s Marstonem. Podniky, které vlastní, ať už celé nebo jejich části. Osobní a politické kontakty. Jeho daňové doklady, pokud se ti podaří dostat se k nim.“

U našeho stolu se opět zhmotňuje Jenny, jejíž tmavé oči mě sledují se znepokojivou intenzitou. „Už jste si něco vybral?“

„Ve skutečnosti ani nemám hlad,“ přiznávám a podávám jí neotevřený jídelní lístek. „Musel jsem se najíst před odchodem z domu. Moje dcerka pomáhala vařit.“

„Jak je stará?“ ptá se Jenny.

„Jsou jí čtyři.“

„To je legrační věk.“

„Pracují tam vzadu na těch mých žebírkách?“ ptá se Caitlin netrpělivě.

„Budete je mít za minutku.“ Jenny ji obdaří strohým úsměvem a zamíří zpátky na svoje místo.

„Ty mi taky dlužíš odpověď, pamatuješ?“ říká Caitlin. „Co se rasové otázky týče, jsi ten nejliberálnější člověk, s jakým jsem se tu setkala. Jistě, jsi fašista ohledně trestu smrti, ale to protentokrát přeskočíme. Jak je možné, že se tolik lišíš od ostatních zdejších lidí?“

„Je to jednoduché, opravdu. Za vším stojí můj otec.“

Vkládá si do úst poslední krevetu a pomalu přežvykuje. Zelené oči se jí lesknou v měkkém světle. „Ráda bych si to poslechla.“

„O takových věcech se v novinách nepíše. Není to nic velkého, ale je to osobní. Tohle si musíme ujasnit hned na začátku. Pokud máme spolupracovat, některé věci nesmí být nikdy otištěny.“

„To není problém. Máš moje slovo.“

„Z mého dětství a mládí mi utkvěly v paměti tři význačné okamžiky s mým otcem. Ten první měl co do činění s rasovým přístupem. Většina dětí, se kterými jsem vyrůstal, používala slovo ‚negr‘ stejným způsobem jako třeba jablko‘ nebo ‚Chevroleť. Dělali to tak i jejich rodiče a před nimi prarodiče. Jednou večer jsem to slovo řekl doma taky tak. Můj otec vstal ze svého křesla, vypnul televizor, přišel ke mně, posadil se a řekl: ‚Synu, když jsem vyrůstal, pracoval jsem v kreozotové továrně vedle černých lidí. A můžu ti říct, že jsou úplně stejní jako ty a já. Ani lepší, ani horší. V tomto domě takové slovo nepoužíváme.‘ Pak znovu zapnul televizor. A já přestal říkat slovo negr.

O několik let později bylo velkou věcí patřit k hippies a já se o to snažil, jak nejlépe jsem mohl. Nechal jsem si narůst dlouhé vlasy až na záda, kouřil jsem trávu, a tak dále. Slyšel jsem, jak hippies říkají v televizi ‚prasata‘ tohle, ‚prasata‘ tamto. Mysleli tím policisty, víš? A tak jsem jednoho dne, když jsme jeli v autě, poznamenal něco o prasatech. Můj otec zajel do odstavného pruhu, otočil se ke mně a řekl: ‚Synu, kdybychom měli v této zemi fungovat tři dni bez policie, nebylo by to místo, kde bys chtěl žít. My tenhle výraz nepoužíváme.‘ A já jej už nikdy znovu neřekl.“

Caitlininy oči se lesknou fascinací. „A ten třetí okamžik?“

„Bylo mi patnáct a chodil jsem s jednou starší holkou z veřejné školy, která právě odcházela na střední. Několikrát jsem ukradl rodinné auto, abych mohl jet za ní. Jednou večer v kuchyni mi máma řekla, abych to už víckrát nedělal. Ve svém hormony intoxikovaném stavu jsem na ni vyhrkl: ‚Mami, proč ty jsi v tomhle taková mrcha?‘“

„Ach, můj bože.“

„Otec mě uhodil. Ten rozvážný muž, který na mě jedinkrát nevztáhl prst, mi dal facku plochou dlaně, tak silnou, že jsem málem ztratil vědomí. Doslova mě tím šokoval. Jenomže to byla správná facka ve správný okamžik. Jediná, kterou jsem kdy potřeboval. Narýsovala pro mě čáru, o které jsem věděl, že už ji nepřekročím.“

Caitlin pomalu přikyvuje a usmívá se. „Děkuju ti, žes mi to řekl. Máš štěstí, že máš takového otce.“

Říkám si, co by asi řekla, kdyby věděla, že před hodinou jsme můj báječný otec a já topili v bažině vražednou zbraň.

Konečně jí přinášejí její grilovaná žebírka a pak, zatímco jí, probíráme spolu půl tuctu dalších věcí. Žurnalistiku, moji právnickou kariéru, publikování knih. Vyrůstala v majetné rodině, ale tvrdě dře, aby nemusela být na nikom závislá. Pracovala pro New York Times a Washington Post, hodně cestovala do zámoří, a rok dělala pro Los Angeles Times. Když se obligátně ptá na Hanrattyho popravu, měním téma.

„Kde bydlíš? Nějak si tě nedokážu představit v bytě.“

Usmívá se a otírá si ústa ubrouskem. Ví, že jsem její otázku úmyslně zamluvil. „Hodně času trávím v redakci. Jinak jsem si ale koupila dům na Washington Street.“

„To ses tedy musela plácnout přes kapsu, co?“ Washington Street je ve starém Natchezu; většinu městských domů tam prodávají za částky převyšující tři sta tisíc dolarů.

„Potřebuju svůj prostor,“ říká upřímně. „Měl by ses na něj přijít podívat. Těsně předtím než jsem ho koupila, ho kompletně zrestaurovali.“

Můj obličej zalévá vlna horka. Naráží snad na to, že bych měl jít po večeři k ní domů? Jsem mimo oběh už celé roky a jí je teprve dvacet osm. V říši mileneckých schůzek je odbornicí ona, ne já.

„Potřebuješ odvézt domů?“ ptá se. „Vsadila bych se, že Annie na tebe čeká.“

Takže tohle mi navrhuje. Dívám se na hodinky, abych zamaskoval skutečnost, že se červenám. „Annie právě usíná. Mám ještě chvíli času.“

„Takže… chtěl by ses na něj podívat? Mohli bychom si dát čaj a popovídat si. Nebo se můžeme jenom projet. Mohl bys mi ukázat opravdový Natchez.“

Potmě? Avšak automatické výmluvy, ke kterým jsem se tak často uchyloval od Sářiny smrti, nepřicházejí. „Projížďka by mohla být docela zábavná,“ říkám.

Moje odpověď ji překvapuje. Ba co víc, rozveseluje ji. S úsměvem očekávání dává pokyn Jenny, žádá o dva kelímky na cestu a podává jí firemní kreditní kartu. Jenny se s námi setkává u předních dveří se stvrzenkou, a zatímco ji Caitlin podepisuje, zdravím se s pár lidmi u baru. Je zvláštní být zpátky ve městě, kde znám někoho na každém místě, kam zavítám.

Vystoupit z klimatizované restaurace na ulici je jako obléct si plísní porostlý kabát v džungli. Říjen v Mississippi. V Crested Butte teď už určitě lyžují.

„Můžeme si vzít moji Miatu,“ říká Caitlin, „ale nedoporučovala bych to. Myslela jsem si, že kabriolet bude pro jih jako stvořený, jenomže tady dole je příliš horko, než aby se dalo jezdit se staženou střechou.“

„Já mám auto tamhle.“

Vedu Caitlin přes ulici, pak odbočuju doprava na chodník a mířím na malé parkoviště, kde jsem nechal otcovo BMW. Z country klubu se ozývá hlasitá hudba a shluky lidí lemují chodník po celé délce bloku. Klub přitahuje především lidi z louisianského farmářského území za řekou, zarputilé baptistické země, která zrodila Jimmyho Swaggaita a Jerryho Lee Lewise. Opatrně se s Caitlin proplétáme mezi kovbojskými botami, klobouky a oblaky cigaretového kouře.

Když se blížíme k parkovišti, vidím čtyři muže, kteří vypadají o trochu drsněji než ostatní. Podávají si dokola láhev Jacka Danielse, na sobě mají umaštěný denim a kšiltovky místo klobouků. Pravděpodobně rudokrcí lopoši, kteří přijeli do baru rovnou z naftového pole. Štihlí, svalnatí, doruda opálení od slunce, mají tenké knírky a při pití cucají kousky žvýkacího tabáku. Když se k nim Caitlin a já blížíme, jeden z nich na mě ukáže prstem.

„Měl bys držet zavřenou tu svoji zatracenou dršťku vohledně negrů v tomhle městě, Cagei.“

Skutečnost, že mě oslovil jménem, mě vyvádí z míry, ale nemám v úmyslu zastavit a bavit se s ním o téhle záležitosti. Když cítím, že Caitlin zpomaluje, stisknu jí paži a jdu dál.

„Sabotuješ výstavbu chemičky,“ přidává se další.

Teď když jsme k nim blíž, poznávám muže, který‘ promluvil jako první. Jmenuje se Spurling. O rok starší než já, navštěvoval školu Výboru bílých občanů na severní straně města. Spurling nosí zamračený výraz člověka, pro kterého má život jen málo hezkých překvapení. Začne se se mnou prát po sebemenší provokaci, a možná k tomu ani nebude žádnou potřebovat. Tihle hoši nikdy nevyzráli za emocionální věk patnácti let. Rvou se kvůli maličkostem na zápasech malých lig, čistě z legrace bijí homosexuály a střílejí po sobě kvůli manželským nevěrám.

„Jdi dál,“ šeptám Caitlin. Míjíme je jenom s otřením ramene o rameno.

„Mluvím s tebou, ty kreténe,“ volá za mnou Spurling.

„To byla ta kráva vod novin,“ říká opilý hlas. „Ta namyšlená yankeeská děvka.“

Caitlin se zastavuje a otáčí se. „Proč si vy neandertálci bez penisů nenajdete nějakou pistolku, abyste si mohli hrát? Možná byste prokázali službu světu a postříleli se navzájem.“

Halekají a pospíchají za námi. Tohle je přesně to, co chtěli. Obdivuju Caitlininu odvahu, jenomže píše slovní šeky, které možná budu muset splatit krví. Během chvilky formují ti čtyři čáru mezi námi a parkovištěm.

„Je to kurva,“ říká ten s opilým hlasem. „Ale je to pěkná kurva.“ Namíří prst ke Caitlininu rozkroku. „Určitě bych se jí rád dostal do kalhotek.“

„Já už jednu prdel v kalhotkách mám,“ opáčí hlasem ostrým jako břitva. „K čemu bych tam měla druhou?“

Drsňák zamrká, vyveden z míry jejím peprným protiútokem. Jenomže Spurling už má připravenou odpověď hodnou výhry v Akademii. „A co kdyby sis mi raději sedla na obličej?“

„Kdybych si myslela, že víš, co máš dělat, až si tam sednu, možná bych to i dělala.“

Spurling vystrčí jazyk z úst a komíhá jím nahoru a dolů jako had. Snaží se mě vyprovokovat, abych ho praštil, což bych při současném vývoji okolností dělal velice nerad. Rytířství je nádherná myšlenka, ale zrovna teď mi nepřipadá jako jedno z nejmoudřejších řešení.

Spurling stále komíhá jazykem v ústech, když ho přes ně Caitlin uhodí zaťatou pěstí. Spíš ho to překvapilo, než mu to ublížilo, ale zřejmě se přitom kousl do jazyka, protože teď plive na beton krev.

„Ty zasraná děvko!“ chroptí.

„Poslyšte, necháme toho!“ říkám a zvedám ruce. „My jsme si hleděli svého, šli jsme po veřejném chodníku –“

„Nikdo tě na tom zasraným chodníku nechce!“ řve ten, co drží v ruce láhev Jacka Danielse. „Vrať se zpátky do Beverly Hills nebo kde sakra žiješ. My si tady na rozdíl od tebe musíme vydělávat na živobytí.“

Pár ostrých hochů z klubu, kteří si všimli naší malé výměny názorů, míří k nám, ale nevypadají na pohotový zdroj pomoci. Beru Caitlin za paži, otáčím ji dokola a jdu s ní směrem k BMW. Něco na mě rozhorleně syčí, ale já ji neposlouchám. Špicuju uši, zda neuslyším šoupání bot po štěrku.

Netrvá to dlouho a slyším ho.

Odstrkuju ji na pravou stranu a sám prudce uhýbám doleva. To už cítím průvan a prostorem, který ještě před zlomkem vteřiny okupovala moje hlava, přelétá v oblouku láhev s whisky a tříští se na štěrku parkovací plochy. Protože hádám, že za lahví bude někdo následovat, prudce se otáčím a zasazuju úder naslepo.

Štěstí je vždycky lepší než dovednost. Slyším prasknutí kosti nebo možná nosní chrupavky, pak přidušený bolestný výkřik, jak někdo padá na štěrk. Hážu klíčky od vozu Caitlin a křičím: „Černé BMW!“ Pak se otáčím, abych se postavil třem dalším, kteří se po mně vrhli.

Spíš spolu zápasíme než bojujeme, ale jakmile mě dostanou na zem, budou mi vyrážet zuby po dvou.

„Ona mě kousla!‘“ vykřikne někdo. „ Vkousla mi to zasraný ucho!“

Kdyby mi nezačala zasypávat lebku smršť úderů, pravděpodobně bych se dal do smíchu. Teď se ale veškeré moje myšlenky okamžitě transformují do instinktu přežít. Zakrývám si hlavu rukama a snažím se udržet na nohou.

Rána do pravého spánku mě okrádá o rovnováhu a padám na kolena, jen abych ještě zahlédl stříbrně okovanou špičku boty těsně předtím, než mi prudce vrazí do žeber. Další úder mě skládá na záda a to už se na mě snášejí pěsti v krupobití úderů. Vidím bílé záblesky světla a v uších mi začíná hučet. Doufáte, že v takové chvíli ztratíte vědomí, ale já to štěstí nemám. Každá pěst je cítit, jako bych narazil do kovového kandelábru.

Najednou skrz mlhu v mém obluzeném mozku proniká nový zvuk. Krátké, nárazové pok. A znovu: pok-pok. Zpočátku si myslím, že to je zvuk něčeho, co naráží do mé lebky, ale nikdo už do mě nebuší, a zvuk přesto pokračuje. Pok! Pok-pok!

Když se překulím na stranu, spatřím tři muže schoulené u cihlové zdi. Nad nimi stojí v rozkročení velký uniformovaný muž a nemilosrdně do nich buší obuškem.

Zástupce Ike Ransom.

Ike Špičák bije Spurlinga a jeho lopošskou sebranku jako zdivočelé psy, jeho obušek naráží s chirurgickou přesností do holení, ramen, loktů a lebek. Blýskavá světla, která jsem viděl, znamenala příjezd jeho hlídkového vozu.

„Penne? Penne, slyšíš mě?“

Je to Caitlin. Útlé ruce se snaží zvednout mě na nohy, ale nemají sílu, aby unesly mou tíhu.

„Počítej do pěti!“ nařizuje mi hlasem elektrifikovaným strachem.

„Tohle tě učili na Radcliffu?“ chroptím a vrávoravě se stavím na nohy. „Překvapuje mě, že tu zatím nekřičíš o policejní brutalitě.“

„Jen ať jim to nandá. Potřebují se naučit respektu k ženám.“

Dva z mužů padli obličejem k zemi, ale Ike nevykazuje žádnou známku toho, že by chtěl ustat ve své činnosti. Spurling dělá tu chybu, že se na zástupce vrhá a řve „negře“, čímž si vysluhuje rozmáchlou ránu v baseballovém stylu, po které sebou plácne břichem na zem.

„Iku!“ křičím. „Nechte toho, člověče!“

Běžíme s Caitlin k němu, ale nemám odvahu pokusit se zachytit jeho obušek. Ve svém současném stavu by nemusel být schopný rozlišit mezi bílými tvářemi dost pohotově, aby mě ušetřil výprasku. Caitlin není tak ostýchavá. Vstupuje mezi Ika a jeho cíl a chytá ho za obě ruce, čímž vytváří natolik poutavý pohled, že tím zástupce paralyzuje. Ike spustí svůj obušek a otočí se ke mně. Oči má zalité potem.

„Raději byste odsud měli vypadnout. Každou chvíli sem přijede policie.“

Není čas na nějaké dlouhé děkování. Beru Caitlin za paži a kulhám směrem ke dveřím pro řidiče BMW.

„Ty řídit nebudeš,“ říká. „Dej mi klíčky.“

„Jsem v pořádku.“

„Schytal jsi nejméně deset úderů do hlavy a krvácíš z nosu. Odvezu tě do nemocnice.“

„Můj otec se na mi na to po návratu domů podívá. Nastup si!“

Přelézá přes sedadlo pro řidiče na druhou stranu. Startuju auto a pomalu vyjíždím z parkoviště. Ikův vůz už je pryč. Objetím bloku přijíždíme k Caitlinině zelené Miatě, a já parkuju na ulici vedle ní. Dvojité parkování je v Natchezu letitou tradicí.

„Nemůžu uvěřit, žes toho chlapa uhodila,“ říkám jí a mnu si zadní část lebky. „Pereš se spíš jako barová holka z Breaux Bridge než jako intelektuálka z Bostonu.“

„Když je v Římě, co?“ Pleskne se po stehně a vyjekne: Jupííí, to byla paráda! Ta největší sranda, jakou jsem si za dlouhý čas užila oblečená!“

„Jo, obrovská sranda,“ mumlám, ale její vzrušení je nakažlivé. Obličej má uzardělý jako sprinterka a dech z ní vychází v krátkých přerývaných výdeších.

„Předpokládám, že ten zástupce byl tvůj přítel?“

„Řekl bych, že je to náš přítel.“ Tvrdě se na ni podívám. „Stále platí naše malá dohoda, je to tak? Žádný článek o tomhle malém střetu v zítřejších novinách, ano?“

„Absolutně. Žádný článek.“ Strká mě do ramene. „Řekla jsem ti přece, že umím držet slovo.“

„Obávám se, že tohle byla jen první runda. Bude to horší.“

Její úsměv ani na chvíli nepoleví. „My už si s tím nějak poradíme.“ Vystupuje z vozu a zavírá za sebou dveře, pak se naklání do otevřeného okénka na straně pro spolujezdce. „Rozčililo by tě, kdybych ti položila osobní otázku?“

„Ptej se.“

„Myslel jsi od včerejšího večera na náš polibek?“

Jsem rád, že je tma. V okénku se leskne černý závoj jejích vlasů, rámuje její porcelánový obličej, zdůrazňuje její rty a oči.

„Prosím tě, řekni mi, abych si trhla nohou, kdybych si o sobě náhodou myslela příliš,“ říká rychle. „Já jen, že… já jsem na to myslela. Doslovně jsem kroutila prsty u nohou. A chtěla jsem, abys to věděl.“

Srdce mi divoce buší čirou radostí. Jak jí mám odpovědět? Ano, myslel jsem na to stokrát, způsobem, který dokonce ani není myšlenkou, ale konstantním prožíváním toho, jak se tvoje ústa otevřela pro moje, jak to bylo nádherné –

„Letěla bys se mnou zítra do Colorada?“ ptám se.

Otevírá ústa, ale nevychází z nich žádný zvuk.

„Potřebuju si promluvit s jedním agentem FBI, který měl v roce 1968 na starosti vyšetřování případu Dela Paytona. Ovšem součástí tvého zaměstnání by bylo hlídat Annii. Letí se mnou.“

Caitlin zmateně vrtí hlavou. „Má to být pracovní cesta, nebo oddychová? Nebo je to zaměstnání paní na hlídání?“

„Omlouvám se – nevyjádřil jsem se zrovna přesně. Je to pracovní cesta, ale beru Annii s sebou kvůli jejímu bezpečí, a budeme si • muset udělat přestávku na místě, kam ji nemůžu vzít.“

„Kde?“

„V Huntsvillu, v Texasu. Na Hanrattyho popravě.“

Caitlininy oči se rozšiřují. „To myslíš vážně?“

„Ano. Můžeš jít se mnou, až si pojedu promluvit s tím agentem, ale během popravy budu potřebovat, abys zůstala s Annií v hotelu.“

„Nejžhavější lístek v novinařině tento týden, a já mám hlídat dítě?“

„Stejně by tě do pozorovací místnosti nepustili. Záleží to na tobě.“

Zamyšleně špulí rty. „Nejsem si jistá jak se k tomu postavit. Ty chceš, abych letěla s tebou?“

„Moc.“

„V tom případě poletím. Ale co když Annie nebude chtít zůstat v hotelu bez tebe?“

„Tak tu popravu vynechám. Ve skutečnosti ji stejně nechci vidět.“

„Neboj, bude se mnou v pořádku. Vycházely jsme spolu skvěle už v letadle. Poslyš, jak se jmenuje ten agent FBI?“

Caitlinina zmínka o letu mi navozuje vzpomínku na její lež ohledně indentity, takže váhám, když jí mám prozradit Stoneovo jméno. Utírám si nos krátkým rukávem košile a dívám se ven přes čelní sklo.

„Penne. Můžu ti zjistit podrobný životopis toho člověka ještě předtím, než s ním vůbec budeme mluvit.“

Má pravdu. „Dwight Stone. Crested Butte, Colorado.“

„To nebylo těžké, viď?“ Výraz v jejích očích je téměř urážlivý, ale mají v sobě víc porozumění, než jsem viděl u kohokoli za dlouhý čas.

„Odpověď na tvoji předchozí otázku zní ano. Od včerejšího večera jsem na to myslel.“

Caitlinin obličej prosvětluje vyrovnaný úsměv.

„A rád bych tě políbil znovu.“

Její úsměv se rozšiřuje.

„Můžu?“

Naklání se ke mně okénkem a přes sedadlo pro spolujezdce. Oči nemá zavřené jako minulou noc, ale otevřené, zvou mě do sebe. Naše rty se dotknou a přese mě se převalí dokonalá ozvěna vřelosti, kterou jsem cítil minulou noc. Polibek je vášnivý, ale jaksi intimnější, znamená společné překročení dalších hranic. Odtahuje se ode mě a dívá se na mě, pak zavře oči a líbá mě znovu.

Když se ode mě odtáhne podruhé, má na horním rtu knírek jako Charlie Chaplin.

„Máš na rtu krev.“

„Moje první válečné zranění,“ směje se. „Umyju si to. Kdy musíme odletět?“

„V sedm třicet odjíždíme na letiště v Baton Rouge.“

Dotkne se ukazováčkem mého nosu, pak se vysouká ven okénkem. „Vyzvedni mě v redakci. Budu čekat.“

19 KAPITOLA

Cesta na letiště v Baton Rouge trvá osmdesát minut, což je dost dlouho na to, aby Annie přijala Caitlin za svou velkou sestru. Zdá se, že Caitlin zná každou televizní postavu, o které ví Annie, cizokrajná jména, s nimiž jsem nikdy nestačil držet krok, ovšem Caitlin je ze sebe chrlí jako jména starých přátel. Když jsem se ptal matky, zda si myslí, že je Annie připravená jet se mnou a s Caitlin na výlet do Colorada, odpověděla: „Annie je připravená. Hlavně abys byl ty.“ Když jsem se jí zeptal, co tím myslí, obdařila mě jedním ze svých typických mateřských pohledů a řekla: „Mýlím se, nebo je to poprvé od Sářina pohřbu, co se opakovaně stýkáš s nějakou ženou?“ Odpověděl jsem jí, že se nemýlí. „Hlavně nic neuspěchej,“ poradila mi. „Hladovějícímu muži voní dobře i zbytky od večeře.“ Caitlin Mastersová má ke zbytkům od večeře hodně daleko, ale nemá smysl vysvětlovat to mé matce.

Z krátkodobého parkoviště je to pěšky kousek k terminálu letiště v Baton Rouge. Nesu kufry, Caitlin příruční zavazadla a Annie svůj růžový batůžek. Ještě jednou kontrolujeme naše věci u vchodu a pak jdeme přímo k bráně, jen abychom zjistili, že naše letadlo sice stojí na letištní ploše, ale odstartuje s dvacetiminutovým zpožděním. Zatímco nahněvaní pasažéři z něj začínají vystupovat, Annie nám oznamuje, že „musí“ a Caitlin ji odvádí na dámskou toaletu. Nepřítomně pozoruju bránu, když tu jí projde Olivia Marstonová.

S naprostou jistotou vím, že je to Livy, protože se mi náhle prudce sevře hruď. Také proto, že letadlo právě přiletělo z Atlanty, kde uplynulých třináct let žije. Jakmile vyjde z brány, vystoupí ze zástupu a vydává se kupředu kolem ostatních cestujících. Nespěchá, a přesto jaksi předbíhá obchodníky v oblecích, kteří jsou o patnáct centimetrů vyšší než ona. Jižní krásky jsou pověstné tím, že létají s mnoha zavazadly; Livy cestuje nalehko. Jediný vysoký kufr valící se na kolečkách za ní nicméně nepochybně obsahuje barevně sladěný komplet natolik různorodý, aby v něm mohla absolvovat jakoukoli společenskou událost od čaje o páté k formálnímu plesu.

Livy byla dána krása do vínku už při narození, ale vyspěla v něco docela jiného. Krása typických krasavic je hebká krása: oblé křivky a souměrně tvarované tukové vrstvy dospívající dívenky. Livy je štíhlejší, s natolik dokonale vysochanými lícními kostmi, že se naprosto liší od růžolících dívek vstupujících do společnosti. Oči má hluboké a zářivě modré, a zakázkově šité sako a sukně, které má na sobě, podtrhují jejich barvu přesně tak, jak to měla v úmyslu.

Ve skutečnosti se teď jmenuje Livy Sutterová, ale já žiju v takovém popírání jejího sňatku, že jsem jméno Sutterová vlastně nikdy plně nezaregistroval. Vzpomenu si na ně jen při těch řídkých příležitostech, kdy pracovně projíždím Atlantou a o půlnoci v mírně podroušeném stavu někde v osamělém hotelovém pokoji vezmu do ruky telefonní seznam a pohrávám si s myšlenkou, že jí zavolám. Samozřejmě jsem to nikdy neudělal. Och, Johne, tady je Penn Cage, ten spisovatel. Jsem Livyin starý přítel z Natchezu… Raději bych zemřel, než bych byl „starým přítelem“ Livy Marstonové, aby mně starý dobrý John mohl litovat, věda, že každý heterosexuální muž, který kdy poznal jeho ženu, se do ní do určité míry zamiloval. Dokonce až v Montrealu a Los Angeles znám právníky, kteří – když se dozvědí, že pocházím z Natchezu – ožívají otázkami o fantastické Livy Sutterové. Znám ji? Není pozoruhodná? Unikátní? Jaksi odlišná od všech ostatních? Což bylo dozajista i mínění jistého spisovatele, nositele Pulitzerovy ceny, který ze sebe udělal blázna (a to mu bylo šedesát let) a zničil své manželství kvůli Livy, tehdy studentce na Virginské univerzitě.

Dvacet metrů ode mě Livy zpomaluje a přidává se k davu. Zdědila po otci instinkty přežití. Její oči přelétnou přese mne, pak se ke mně vracejí.

„Penn Cage,“ říká bez sebemenších pochybností.

„Nazdar, Livy.“

Kráčí ke mně s úsměvem, který prořezává vrstvy veškerého mého vzdoru a lítosti. Její vlasy mají barvu zimní pšenice v létě a sahají jí těsně nad ramena, takže se teď hodně podobá dívce, jakou byla na střední škole. Když jsem ji viděl naposled (na Sářině pohřbu), měla krátký, přísný, konzervativní střih právnicky. Od té doby si je zřejmě nechala růst. Takto se mi to líbí mnohem víc. Možná proto, že to odpovídá představě, která mě stále pronásleduje ve snách.

„Proboha, co se ti stalo?“ diví se.

Chvíli nechápu, co tím myslí, ale pak si uvědomím, že si zřejmě všimla mých modřin. Po tom malém střetu minulého večera vyhlížím o krapet hůř než obvykle.

„Narazil jsem do uvítacího vagonu.“

Potřásá hlavou, jako by tohle bylo přesně to, co ode mě očekávala, pak se nakloní dopředu. Livy se ráda zeširoka objímá, ale já jsem tenhle rituál neměl nikdy moc rád. Jako by vás svými objetími ve skutečnosti odsouvala pryč od sebe, třebaže navenek to působí naopak. Když si vzpomene na mou averzi, spouští ruku dolů a mačká mi zápěstí v intimním stisku, přičemž její oči mne již obluzují svým kouzlem, vymázávají mé kritické výhrady, probouzejí ve mně mladickou touhu potěšit ji, přimět ty její modré oči, aby se rozzářily radostí.

„Co tu děláš?“ ptám se.

„Jsem na cestě domů. Myslím do Natchezu. Matka má zdravotní problémy. Otec na mě už dlouho naléhá, abych je přijela navštívit, a tak když mi zavolal tentokrát, rozhodla jsem se strávit s nimi pár dní.“

Na to, aby mi mohla předevčírem vychrstnout do obličeje svoje pití, byla až moc zdravá, říkám si. Možná je „špatné zdraví“ eufemismem pro alkoholismus. Pokud mají v úmyslu pokusit se jakkoli Maude napravovat, nechci být v dosahu sto padesáti kilometrů od nich. Ve skutečnosti bych pro účastníky doporučoval sádrový korzet.

„A co ty?“ ptá se Livy.

„Jsem na cestě do vězení v Huntsvillu.“

„Ach bože, ta záležitost s Hanrattym. Píší o tom ve všech novinách. Dnes o půlnoci, viď? Ty u toho musíš být?“

„Ne. Chce mě tam rodina oběti.“

Vrtí hlavou. „Ty sis vždycky svědomitě plnil své povinnosti.“ Lehčím tónem dodává: „Pořád vídám všude na letištích tvoje knihy, což mě tak trochu plní závistí.“

„Ale no tak.“

„Myslím to vážně. Já sice vydělávám velké peníze, ale musím kvůli tomu každý den dělat ústupky. Ty žiješ tak, jak jsi o tom vždycky mluvil.“

„Tys o takovém životě mluvila taky.“

Začervená se, ale než stačí odpovědět, Annie mě tahá za nohavici kalhot. Skláním se dolů a zvedám ji do náruče. „Hej, kuřátko! Pamatuješ si slečnu Livy?“

Annie vážně vrtí hlavou ze strany na stranu. Byl bych hloupý, kdybych si myslel, že by si mohla pamatovat kohokoli z pohřbu.

„Měla jsem tehdy kratší vlasy,“ říká jí Livy. Stejně jako Caitlin se nesnaží o žádné dětinské šišlání. „Já si ale pamatuju tebe, Anno Louise.“

Nemohu uvěřit, že si pamatuje Anniino plné jméno. Ženská paměť se vzpírá logickému vysvětlení.

Najednou se mi něco otře o rameno. Je to Caitlin, která natahuje ruku k Olivií.

„Caitlin Mastersová,“ říká, střílí po mně očima a zároveň obdařuje Livy profesionálním úsměvem.

„Promiňte,“ omlouvám se, příliš pozdě.

„Liv Sutterová,“ odpovídá Livy a potřásá Caitlin pravicí v pevném stisku.

Liv Sutterová. Další věc, na kterou jsem zapomněl: s tím, jak Livy prochází životem, její jméno metamorfuje. Nikdy nebyla jako nějaký Matt, který najednou trvá na tom, aby mu říkali Matthew, a tím mu vyjadřovali větší respekt. Její jméno se ve skutečnosti s každou inkarnací zkracovalo: „Olivia“ na základní škole, „Livy“ na střední škole; a obyčejné „Liv“ na univerzitě. A nikdy se nestalo, že by ji někdo nebral vážně – Livy Marstonová-Sutterová je vážná jako garota.

„Vy dva se očividně znáte,“ říká Caitlin.

„Ach, už dlouho,“ vysvětluje Livy se smíchem. „Až příliš dlouho, než aby se nad tím člověk pozastavoval.“

„My se známe jen pár dní,“ odpovídá Caitlin. „Ale už spolu letíme do Colorada.“

Nic se nepodobá setkání dvou krásných žen stejné třídy. Nikdy bych nehádal, že Caitlin v sobě má i zlomyslnou stránku. Livy je o deset let starší, což ovšem nic neznamená. Jiskření mezi nimi je automatické.

„Jak se má John?“ ptám se, zatímco Livy si mě prohlíží s novým zájmem. „Její manžel,“ dodávám kvůli Caitlin.

„Žijeme v odloučení. Už šest týdnů.“

Takže pomluvy Sama Jacobse byly pravdivé. „To mě mrzí.“

„Nemusí. Měla jsem to skoncovat už před pěti lety.“

Tento slovní dělostřelecký granát mě plní pocitem nereálnosti. Všichni tam stojíme a cítíme se rozpačitě, dokud Caitlin nevezme Annii z mé náruče, neukáže na široké vyhlídkové okno a neřekne: „Pojďme se podívat na ta obrovská letadla!“

Rychle je spolkne dav, ale ne dřív než se na mě Caitlin ohlédne přes rameno a zpraží mě kritickým pohledem.

„Kdo to byl?“ ptá se Livy.

„Nová šéfredaktorka Examineru.“

„Ty žertuješ.“

„Její otec je majitelem řetězce.“

„Ach tak.“ Livy už se opět cítí jistá v kramflecích. „Příbuzenské protěžování, co? Mimochodem, nevypadá na tvůj typ.“

Jaký je vůbec můj typ? Mrtví svatí a duchové z mého mládí? „Myslím, že můj typ se mění. Momentálně mi připadají dobrým startovacím bodem bohaté dědičky.“

Livy se na mě dívá pohledem určeným k tomu, aby ve mně probudil pocit viny, ale sdílíme příliš mnoho společné minulosti, než aby to na mě mělo nějaký účinek.

„Jak dlouho se zdržíš v Coloradu?“ ptá se.

„Pár dní.“

„Zavolej mi, až se vrátíš. Měli bychom se sejít a promluvit si.“

Měli bychom? „Raději zavolej ty mně. Nestojím o to, aby mi to zvedl tvůj otec.“

Přechází to bez povšimnutí. „Zavolám ti. Počkej a uvidíš.“

„Měl bych najít Annii. Brzy budeme muset nastupovat do letadla.“

Natahuje ke mně ruku a tiskne mi pravici. „Je to zvláštní, viď?“

„Co?“

„Dvacet let po maturitě jsme najednou oba volní.“

Nemohu uvěřit tomu, co řekla. Dala hlas něčemu, co jsem si nedovolil dokonce ani myslet. „Jenomže je tu jeden rozdíl, Livy. Já jsem nechtěl být volný.“

Zbledne, ale rychle se vzpamatuje a znovu mi stiskne ruku. „Já vím, žes nechtěl. Omlouvám se. Nechtěla jsem to říct takto.“

Pouštím její ruku. „Já vím. Taky se omlouvám. Musím už běžet.“

Obracím se a začínám pátrat po Annii a Caitlin, ale po deseti krocích se zastavuju a obracím se zpátky. Nechci to udělat, a přesto to dělám.

Livy se nehýbe. Dívá se přímo na mě s provokativním výrazem jak lítosti, tak naděje. Pak zvedá pravou ruku na rozloučenou, obrací se a mizí v davu.

„Tati, ta paní byla filmová hvězda?“

Annie a Caitlin se znovu zhmotnily po mém boku.

„Ne, kuřátko. Jenom někdo, s kým jsem chodil do školy.“

„Vypadá jako paní z televize.“

Asi opravdu vypadá. Livy je žijícím archetypem amerického snového vzhledu: ne Mary Tyler Mooreová, ale vřelejší, přístupnější Grace Kellyová. Jižanská Grace Kellyová.

„Já si nemyslím, že vypadá jako filmová hvězda,“ říká Caitlin.

„Jak podle tebe vypadá?“ ptám se, nejistý, zda vůbec chci slyšet její odpověď.

„Jako namyšlená D-Ě-V-K-A.“

„Hele,“ stěžuje si Annie, „cos to hláskovala za slovo?“

„Šéfka,“ odpovídá Caitlin, a lechtá ji v podpaždí, což vede k výbuchu chichotání. „Intuice Mastersových nikdy neklame,“ dodává a zvedá oči ke mně. „Jsi z ní úplně mimo, co?“

„Cože? Ne, to sakra ne.“

„Táta řekl neslušné slovo!“ volá Annie.

„Táta řekl lež,“ dodává Caitlin. „A to je ještě horší.“

„Myslím, že se potřebuju napít.“

Letuška u brány oznamuje, že cestující první třídy mají začít neprodleně nastupovat na palubu letadla.

„První láska?“ ptá se Caitlin nenuceným hlasem, když procházíme davem pasažérů hrnoucích se k bráně.

„Je to dlouhý příběh.“

Přikyvuje a dívá se na mě vědoucíma očima. „Až nám na palubě dojdou krátké příběhy, moc ráda bych si vyslechla i nějaký dlouhý.“

Skvělé.

*****

Letadla účinkují na Annii jako sedativum. Jakmile vypila Sprite a zkonzumovala balíček arašídů v medu, svinula se vedle Caitlin a usnula. Na Caitlinin návrh ji teď přendávám přes uličku na svoje sedadlo a jakmile opět začne pochrupkávat, Stěhuju se na sedadlo k Caitlin.

„Chceš mě snad donutit, abych to z tebe musela páčit násilím?“ naléhá na mě.

Chvíli neříkám nic. Jisté vztahy zkrátka nepodléhají konverzačnímu popisu. Emoce jsou svou povahou amorfní. Když jsou svěřeny slovům, naše touhy a vášně, naše rebelie a porážky často vypadají melodramaticky, triviálně, ba dokonce pateticky. Ale pokud mi Caitlin má pomoci zničit Lea Marstona, potřebuje znát celou historii.

„Každá střední škola má svou Livy Marstonovou,“ začínám. „Jenomže Livy byla výjimečná. Věděl to každý, kdo se s ní kdy setkal.“

„Marstonová?“ říká v ozvěně. „Řikal jsi, že se jmenuje Sutterová.“

„Za svobodna byla Marstonová.“

„Marstonová… Marston. To je ten chlápek, kterého jsem ti měla prověřit? Okresní prokurátor z doby, kdy zabili Paytona? Soudce Marston?“

„Ano, to je Livyin otec.“

„Bože, tady dole je snad každý příbuzným každého.“

„Jako v Bostonu?“

„Tady je to ještě horší.“

Caitlin volá letušku a objednává si gimlet, jenomže něco takového přesahuje možnosti letadlové kuchyňky. Zdá se, že panuje celonárodní nedostatek Rosovy citrusové šťávy. Nakonec si místo toho objednává martini.

„Tak spusť,“ pobízí mě. „Čím byla tak výjimečná?“

„Kolik lidí bylo ve vašem maturitním ročníku?“

„Okolo tří stovek.“

„U nás jich bylo třicet osm. A většina z nás byla pohromadě od mateřské školky. Byli jsme jako jedna velká rodina. Viděli jsme se vzájemně vyrůstat čtrnáct let. A těch třicet osm lidí spolu tvořilo docela mimořádný spolek.“

„V čem jste byli tak mimořádní?“

„Nu, tak například v tom, že z těch osmatřiceti lidí vzešlo šest doktorů, deset právníků, hudební producent oceněný Grammy, fotograf, který loni dostal Pulitzera –“

„A ty,“ dodává. „Spisovatel bestsellerů a právnický orel.“

„Jistě, každý ročník se považuje za výjimečný. Jenomže ve městě tak malém, jako je Natchez, a ve škole tak malé, jako je Svatý Štěpán, musíš mít něco jako genetickou náhodu, abys dostala třídu, jako byla ta naše. Náš fotbalový tým čítal osmnáct lidí. Každý hrál za obě strany. A v hodnocení veřejných škol jsme byli zařazeni mezi prvních deset ve státě. To znamená, že nás hodnotili ve srovnání se školami jako ta vaše, se sedmdesáti hráči na hřišti. Náš basketbalový tým byl prvním týmem v historii Mississippi, který se stal nejlepším v celé zemi.“

Převrací oči v sloup. „Takže jste byli mississippští machři ve sportu. Zavolejme do CNN.“

„Sport znamená na střední škole hodně.“

„A co studijní výsledky?“

„Druhé nejlepší hodnocení ve státě.“

„Kdy už se dostaneme k Miss Dokonalé?“

„Livy byla ve středu veškerého dění. Hvězda, kolem které všechno obíhalo. Naše královna krásy, hlavní roztleskávačka, předsedkyně studentské rady… byla vším, na co si jen vzpomeneš.“

Caitlin zasténá. „Zkrátka slečna dokonalá.“

„Když se královny ze střední školy dostanou na velkou univerzitu, většina se jich tam ztratí jako chudobky na výstavě květin. Livy ne. Ve Virginii byla hlavní roztleskávačkou, předsedkyní Tri-Deltek, redaktorkou univerzitního časopisu na právnické fakultě Virginské univerzity.“

„To zní, jako by byla schizofrenička.“

„Možná je. Narodila se muži, který chtěl syny, v desetiletí, kdy na Jihu byla stále až přehnaně živá kulturní dynamika padesátých let. Byla to úchvatná a krásná dívka, jejíž matka nechtěla nic jiného než ji dobře provdat a otec zas toužil po tom, aby se stala prezidentkou. Když jí bylo jedenáct, srazila deset kuželek najednou, jen aby dokázala, že může dělat všechno, co umí kluci.“

„Ušetři mě detailů. Předpokládám, že odpromovala, získala Nobelovu cenu a vychovala dvě a půl dokonalých dětí?“

Nemohu si pomoci, ale musím se smát zaujatosti, kterou Livy v Caitlin vyvolala; možná pramení z toho, že ve skutečnosti ji Livy vyděsila. „Vlastně zklamala jejich očekávání.“

Caitlin se krčí v předstírané hrůze. „Nestala se hlavní roztleskávačkou právnické komory?“

„Rovnou po skončení školy vzala tu nejvýhodnější nabídku a ani jednou se neohlédla zpátky. Po celou cestu se štvala za mocí a penězi.“

„Koho si vzala?“

„Tohle na tom mám nejraději. Ona totiž trpí fixací na Howarda Roarka. Víš, to je ten architekt z knihy Ayn Randové Pramen. Chtěla absolutního alfa muže, umělce-logika, který si na ní nikdy v životě nic nevezme a nikdy ji nedonutí ke kompromisu.“

„Našla ho?“

„Provdala se za jednoho právníka z Atlanty, specializujícího se na zábavní průmysl. Zastupuje atlety a rapové zpěváky.“

„Tomu říkám spravedlnost,“ říká Caitlin se smíchem. „I když podle mě vydělává mnohem víc než státní zástupce v Houstonu.“

„Přinejmenším dvacetkrát tolik.“

„Proč jsi vůbec tak dlouho pracoval v kanceláři okresního prokurátora? Já myslela, že většina právníků to dělá jen pár let, aby se připravili na práci soukromých advokátů.“

„To je pravda. Většina lidí, co tam zůstávají, se ode mě dost liší. Jsou to zéloti, moralisté. Já jim říkám jezuiti. Militarističtí jedinci, kteří rádi trestají zločince. Můj šéf se jim hodně podobal.“

„A proč jsi tam zůstával ty?“

„Já si dal určité předsevzetí. Měl jsem pocit, jako bych byl morální protiváhou těch lidí. Někteří liberálové o mně dokonce prohlásili, že mám nadmíru vyvinutý smysl pro spravedlnost. Možná měli pravdu. Odsoudil jsem hodně vrahů a neomlouvám se za to. Věřím, že za zlo by se měl každý odpovídat.“

„To bylo Zlo s velkým Z.“

„Pořád je tam venku. Dej na má slova.“

„Nadmíru vyvinutý smysl pro spravedlnost. Proto jsi začal vyšetřovat Paytonův případ?“

„Ne, dělám to kvůli Livy Marstonové.“

Caitlin se tváří, jako by ji někdo uhodil do hlavy kladivem. „O čem to k čertu mluvíš?“

Nakláním se do uličky a signalizuji letušce; je čas na skotskou. „Před dvaceti lety využil Livyin otec každou částečku své moci ve snaze zničit mého otce. Nepodařilo se mu to, ale navždy mě odloučil od Livy. A já nikdy nepochopil, proč to udělal.“

„A ty si opravdu myslíš, že Marston je nějak zapletený do Paytonovy vraždy?“

„Ano.“

„Bože, ocitla jsem se v jižanském gotickém románu.“

„Sama jsi to chtěla.“

Dopíjí své martini jediným mocným douškem. „Doufám, že po mně nebude nikdo chtít, abych kvičela jako čuník.“

Směju se, zatímco ona si objednává další martini. Jsem ohromen, jak rychle se stírá věkový rozdíl mezi námi, ale říkám si, jak vzdálení si ve skutečnosti jsme. Ví, že John Lennon a Paul McCartney byli největšími autory písní, jací kdy žili? Že pseudonihilismus „generace X“ byl pouze frustrovaným narcisismem? Ze já, jako osmatřicetiletý muž, jsem polapen ve své vlastní éře, stejně jako je sedmdesátník, broukající si „Nesedávej pod jablůňkou s nikým jiným než se mnou“ a snící o Anziově agonii, zase chycen ve své?

„Ty a Livy jste spolu chodili po celou dobu střední školy?“ vyzvídá Caitlin.

„Ne. Po většinu střední školy jsme spolu soupeřili. Ona chodila jen se staršími kluky, a s nikým vážně. Byla svůj vlastní člověk. Nikdy nenosila sako s písmeny nějakého chlapce nebo třídní prsten. Nepotřebovala nic, co by ji zevně definovalo nebo jí navozovalo pocit, že ji ostatní berou. Ale v určitém bodě jsme si oba uvědomili, že jsme byli vyvoleni pro větší budoucnost než většina lidí, které jsme znali. Měli jsme nechat své rodné město daleko za sebou. Toto uvědomění nás nevyhnutelně svedlo dohromady. Chodili jsme spolu až poslední čtyři měsíce před maturitou. Na podzim jsme měli oba jít na Ole Miss, jenomže ona na léto ještě odjížděla do Radcliffu –“

„Ach, můj bože,“ zvolá Caitlin. „Ten magnoliový květ překročil dveře Radcliffu?“

„Jsem si jistý, že tam byla jednička. Ani na vteřinu nedopřála Yankeeům pocit, že jsou jí nadřazení.“

Caitlin protáhne obličej, pak usrkne ze svého martini a podívá se z okna. „Byla dobrá v posteli?“

„Tohle džentlmen nikdy neříká.“

Obrací se a strká mě do ramene. „Ale no tak.“

„Co myslíš?“

„Pravděpodobně ano. Vypadala dost vášnivě.“

Ano…

„Jak vás její otec rozdělil?“

„Vzal případ zanedbání lékařské péče proti mému otci a vybičoval ho až do krajnosti. Mého otce sice zprostili viny, ale proces sám byl tak krutý a nemilosrdný, že ho to málem stálo život. Bylo prakticky nemožné, abychom po tom všem mohli být nadále milenci.“

Caitlin mě upřeně pozoruje. „Ty toho hodně vynecháváš, viď?“

Samozřejmě že vynechávám. Jak lze vysvětlit prodlévající tajemství našich životů? „Livy na Ole Miss nikdy nenastoupila,“ říkám tiše. „V létě roku 1978 zmizela. Jako by se ztratila z tváře planety. Její rodiče všem říkali, že odjela studovat na pařížskou Sorbonnu, ale já tam volal, abych si to ověřil, a neměli tam o ní žádné záznamy. O rok později se proslechly zprávy, že se zapsala do prvního ročníku na Virginské univerzitě. Neměl jsem ponětí, kde strávila celý předchozí rok, a netušil to ani nikdo jiný.“

„Možná otěhotněla. Odešla a někde porodila dítě.“

„I na tohle jsem myslel. Jenomže to bylo v roce 1978, ne v padesátých letech. Její starší sestra přišla do jiného stavu pár let předtím a šla na potrat, přestože jsou to katolíci. Livy by udělala totéž. Nedovolila by, aby něco zbrzdilo její kariéru.“ Je tu ještě jeden důvod, proč jsem si jistý, že těhotenství není odpovědí, ale nemá smysl zabíhat v tomto ohledu do klinických detailů.

„Proč začala studovat právě na Virginské univerzitě?“

„Myslím, že proto, že je to daleko od Mississippi, ale pořád na Jihu. Její číslo nebylo uvedené v seznamu, zpřetrhala styky se všemi svými starými přáteli. Do začátku procesu s mým otcem mi na ní už nezáleželo.“

„Ty ses jí nezeptal, proč si její otec tak zasedl na tvého?“

Tahle vzpomínka patří k mým nejhorším. „Letěl jsem do Charlottesvillu týden před procesem, s úmyslem přemluvit ji, aby svého otce od toho případu odradila. Můj otec už v důsledku stresu prodělal srdeční infarkt. Ona řekla, že podle ní je to jen obyčejný případ a že její otec by beztak nedal na její názor. Opět měla tu svou náladu středoškolské královny, získávala si srdce i hlavy chlapců na univerzitě. Měl jsem pocit, jako bych mluvil s cizím člověkem.“ Polykám spalující doušek skotské. „Nejraději bych ji tehdy zabil.“

„Ano, jenomže jsi ji miloval. Miluješ ji stále.“

„To ne.“

Caitlin se usmívá, a já v jejím úsměvu vidím cosi jako soucit. „Miluješ. A budeš ji milovat pořád.“

„To je depresivní myšlenka.“

„Ne. Prostě se s tím smiř a jdi dál. Livy není osoba, za jakou ji považuješ. Takový nemůže být nikdo. A raději si na ni dávej pozor. Právě se rozešla se svým manželem a ty stále oplakáváš ztrátu své ženy. Mohla by ti obrátit život vzhůru nohama.“

„Nejsem dítě ztracené v lese, Caitlin.“

Její úsměv je nadčasový. Všichni muži jsou děti ztracené v lese, říká. „Ty se teď snažíš zničit jejího otce. Jak si myslíš, že na to bude reagovat?“

„Já nevím. Panuje mezi nimi vztah lásky-nenávisti. Je to jako z nějaké Aischylovy tragédie. Ona o něm ví, že dělá hrozné věci, ale v určitém ohledu je stejná jako on.“

„Měl by ses snažit nepřestat na to myslet.“

„Proč?“

Bere si z klína sluchátka, zapíná je do zástrčky v opěrce sedadla a začíná si pročítat průvodce jednotlivými kanály. „Jak je to dlouho, cos ji viděl naposledy?“

„Přišla na pohřeb mé ženy. Tehdy jsme spolu ale mluvili jen krátce.“

„A předtím?“

„To už je hodně dlouho. Možná sedmnáct let.“

„Vypustil jsi ducha něčeho, co by mohlo vyústit v obvinění jejího otce z hrdelního zločinu, a ona se tu najednou objeví jen tak, zničehonic?“

„Co tím chceš říct? Že ji otec zavolal do Natchezu, aby… aby mě nějak zpracovala? Kvůli tomu článku v novinách?“

Caitlin krčí rameny. „Nechci tě nijak ovlivňovat, ale přesně tohle si myslím.“

Smutně se na mě usměje a nasadí si na hlavu sluchátka.

20 KAPITOLA

Domníval jsem se, že jsem poslední člověk, který se dostavil, aby byl svědkem popravy ve vězení v Huntsvillu, dokud nevešel ředitel FBI John Portman, provázen dvěma agenty, kteří mu dělali stín jako centurioni strážící svého císaře. Až do toho okamžiku probíhaly přípravy k popravě s napjatou všedností, která je typická pro všechny.

Když jsem přijel, našel jsem pozorovací místnost téměř plnou. Můj starý šéf, Joe Cantor, mi pokynul, abych se posadil do prázdné židle vedle paní Givensové, nejbližší příbuzné obětí. Přes okno popravčí komory byl zatažený závěs, ale věděl jsem, že Arthur Lee Hanratty je již připoutaný k pojízdnému vozíku za ním, zatímco zdravotník hledá nejvhodnější žíly, do kterých by mohl vpíchnout jehly s infuzními hadičkami.

Neviděl jsem paní Givensovou roky, ale pach cigaret z jejího oděvu ke mně přinesl zpátky všechny vzpomínky na nervózní ženu, která si zapalovala jednu cigaretu od druhé během každého sezení před procesem a pospíchala ke dveřím soudní síně při každé přestávce. Dnes v noci měla v klíně bibli, otevřenou na příběhu o Jobovi. Když jsem se dotkl její ruky, sevřela mi zápěstí a zeptala se mě, jestli už jsem viděl hodně poprav a zdali je těžké dívat se na to. Tichým hlasem jsem jí vysvětlil, jak procedura probíhá: nejdřív thiopental sodný, který umrtví Hanrattyho mozek; pavulon, který ho paralyzuje a ochromí jeho dýchací systém; chlorid draselný, který zastaví jeho srdce.

„Chcete říct, že mají v úmyslu uspat ho, než mu dají ty Smrticí chemikálie?“

„Ano, paní.“

„Bude moci ještě něco říct?“

„Obávám se, že ano. Dovolí mu pronést závěrečné prohlášení pro záznam.“

Popleskala v kůži vázanou knihu ve svém klíně. „Já to nebudu poslouchat. Budu si číst z Dobré knihy.“

„To je výborný nápad.“ Vrazi často žádají na samém konci o odpuštění, jenomže to nebyl Hanrattyho styl.

V tom okamžiku se otevřely dveře v zadním konci místnosti. Nějací reportéři přede mnou se otočili a jejich obličeji prolétlo poznání a údiv. Ohlédl jsem se taky a ztuhl jsem, konfrontován s tím nejméně pravděpodobným výjevem, jaký jsem si myslel, že spatřím o půlnoci v Texasu.

John Portman vypadá jako chodící reklama pro Brooks Brothers; štíhlý a dobře stavěný, i když trochu křečovitý, pohledný, s podlouhlým obličejem orámovaným elegantně šedivými vlasy. Když jsme on a já zkřížili meče kvůli Arthurovi Lee Hanrattymu, bylo mu pětapadesát, ale vypadal na čtyřicet. Teď vypadá stěží starší. Vždycky jste kolem něj tušili takovou tu auru Doriana Graye, jako by páchal tajné hříchy, které se neodrážely na jeho vzezření.

Nedokážu si představit, co tady dělá. Nemá důvod být tu. Alespoň žádný, o kterém bych věděl. Možná je za tím obyčejná pomsta. Lekce s Hanrattym málem vykolejila jeho kariéru molocha a Portman rozhodné ví jak v sobě nosit zášť. Pozorovat Hanrattyho, jak umírá, mu možná poskytne hodně zadostiučinění.

Zatímco jeho strážci zaujímají pozice u zdí, on sám kráčí rovnou do přední řady a usedá do prázdné židle vedle Joea Cantora, který se tváří stejně překvapeně jako všichni ostatní. Napolo očekávám, že se Portman otočí a ponuře se na mě usměje, ale on se dívá přímo před sebe na závěs, za kterým Arthur Lee Hanratty brzy vydechne naposledy.

Jak tak v tichu čekáme, uvědomuju si, že naslouchám, zda neuslyším zazvonit telefon. Odchovaný filmy – a několika zkušenostmi ze skutečného života – se probírám dramatickými možnostmi: udělení milosti na poslední chvíli, odklad těžko získaný nějakým ambiciózním mladým právníkem z ACLU. Jenomže dnes v noci se nic takového nestane. Dokonce i dav demonstrantů s transparenty před bránou věznice, kterým jsem projížděl, byl menší a zamlklejší než obvykle. Pár stovek lidí bez nadšení prozpěvujících v texaském dešti. Arthur Lee Hanratty je plakátovým hochem pro trest smrti.

Najednou je závěs odtažen a my vidíme muže v oranžové kombinéze na popravčím vozíku, který vypadá jako lékařský vyšetřovací stůl přivařený k podlaze. Hanratty, připoutaný k vozíku infuzními hadičkami, kterými mu proudí do paží solný roztok, nijak nepřipomíná šílence, jakého si pamatuju – zabijáka s vymakanými provazci svalů na způsob vzpěrače těžké váhy. Spíš vypadá jako kterýkoli jiný muž, jehož jsem na takovém stole viděl předtím. Bezmocný. Odsouzený k záhubě. Připomíná mi Raye Presleyho, třebaže Hanratty má žhnoucí oči fanatika, ne Presleyho chladné chřestýši korálky.

Správce věznice sehnal na dnešní noc šikovného zdravotníka –nebo má Hanratty tak dobré žíly –, protože poprava pokračuje přesně podle plánu. Správce stojí se dvěma strážnými u zdi za stolem. V 11:58 popojde kupředu a ptá se Hanrattyho, zda chce pronést nějaká závěrečná slova. Jednou jsem viděl muže, jak v tuto chvíli zpívá se slzami v očích „Ježíš mne miluje“. Umřel s písní na rtech. Nemyslím si ale, že něco takového přijde teď.

Hanratty otáčí krk a dívá se nám do očí, jednomu svědkovi po druhém, jako pekelný kazatel snažící se zasít do své náboženské obce strach z Pekla. Vždycky jsem měl pocit, že to okno by mělo být z jednostranného skla, aby vrahovi zabránilo v očním kontaktu s diváky. Ale rodiny obětí na tom trvají. Mnohé z nich chtějí, aby jejich tváře byly tou poslední věcí, kterou odsouzenec uvidí před svou smrtí. Když Hanratty najde moje oči, nedávám mu nic.

„Ano, ano, ano,“ říká tiše z vozíku. „Vy všichni, co jste se tu dnes sešli. Máme tu Penna Cagea, který se proslavil tím, že zabil mýho bráchu a odsoudil moji prdel. Máme tu Joea Cantora, kterýho znovu vzali na milost, když pan Cage odsoudil moji prdel. A máme tu bývalýho prokurátora Portmana, ředitele FBI. Jsem polichocenej, že ses přišel podívat, jak zhebnu, Porte. Ironický, že jo? Kdyby se ti podařilo ututlat vraždu toho negra z Comptonu, tak jaks to chtěl, žádnej z nás by tu dnes večer nebyl.“

Reportéři se po tomto neočekávaném odhalení vrhají jako šakalové. Jistě, Portman musel vědět, že k něčemu takovému může dojít. Správce jde o krok blíž k vozíku. Slovo „negr“ v něm zaselo touhu nasadit Hanrattymu roubík, třebaže legálně má odsouzenec právo svobodně mluvit.

„Po dnešní noci,“ pokračuje Hanratty, „už z nás Hanrattyů zbude jen jeden. Ale to je v pořádku. Můj brácha ví co má dělat.

Někteří z vás, lidičky, budou mít brzo návštěvu. Nějaký teplý noci, když to budete nejmíň očekávat, vám prolítne kulka z kulovnice rovnou skrz mozek. Nebo možná skrz mozek vašeho děcka.“

Správce vydává pokyn svým strážným.

„Mám právo mluvit!“ křičí Hanratty, jehož krční svaly se napínají.

Správce zvedá ruku, zastavuje strážné. Rád by zabránil tomu, aby ho sdělovací prostředky označily za fašistů.

„Brej večír, paní Givensová,“ pokračuje Hanratty nasládlým hlasem. „Budu myslet na vaši ségru a vaši neteř, až mě budou posílat k Ježíši. Myslívám na ně často v noci, když tak usínám. Jo, paní.“

Chvějící se ruka paní Givensové svírá mé zápěstí jako klepeto.

„Černej muž je Zparchantělej tvor,“ říká Hanratty s tónem lítosti v hlase. „Ale dobrej Pán ví, že negerská děvka je nebe pod pokrývkou.“

„Nasaďte vězni roubík,“ nařizuje správce.

„Vy všechny svině, co jste tady, zemřete mnohem horší smrtí než já!“ křičí Hanratty. „Tohle není nic! Vůbec nic!“

Dva strážní popadnou Hanrattyho hlavu a upevňují mu přes ústa a bradu černou pásku roubíku. Správce se podívá na hodiny a pokyne strážným, aby ho následovali ven z místnosti. Paní Givensová už si nečte svou bibli. Svírá mé levé zápěstí jako zábradlí nad útesem a má upřené oči na vozík.

„Už do něj proudí chemikálie?“ ptá se.

„Ano, paní. Zbývá mu přibližně pět minut života.“

Paní Givensová si něco tiše mumlá.

„Promiňte?“

„Říkám, že měl být vzhůru, když se to bude dít. Moji lidé byli.“

Paní Givensová si ani neuvědomuje, že volnou rukou beru bibli z jejího klína a začínám číst tam, kde spočívá její záložka.

*****

Nastal pak den, kdy přišli synové Boží, aby předstoupili před Hospodina; přišel mezi ně i satan. Hospodin se satana zeptal: „Odkud přicházíš?‘’ Satan Hospodinu odpověděl: „Procházel jsem zemi křížem krážem.“ Hospodin se satana zeptal: „Zdalipak sis všiml mého služebníka Jóba? Nemá na zemi sobě rovného. Je to muž bezúhonný a přímý, bojí se Boha a vystříhá se zlého.“ Satan však Hospodinu odpověděl: „ Cožpak se Jób bojí Boha bezdůvodně? Vždyť jsi ho ze všech stran ohradil, rovněž jeho dům a všechno, co má. Dílu jeho rukou žehnáš a jeho stáda, se na zemi rozmohla. Ale jen vztáhni ruku a zasáhni všechno, co má, hned ti bude do očí zlořečit…“

*****

A jak Bůh dal na satanovu radu a začal Jóba vystavovat zkouškám, vybavuje se mi s duši rvoucí zřetelností pocit, jak se i mým údělem stalo utrpení, a to ve chvíli, kdy jsem seděl na umělohmotné židli v onkologové ordinaci a naslouchal, jak lékař v bílém plášti říká mé ženě to nejstrašnější ze slov: zhoubné. Později jsem se naučil ještě zlověstnější výrazy jako dceřiné buňky a nezabírá na léčbu –

Najednou všichni v pozorovací místnosti stojí kolem mě, šoupají nohama, hovoří tlumenými hlasy. Vedle vozíku stojí vězeňský lékař se stetoskopem přiloženým k Hanrattyho hrudníku, kontroluje kabely, které vedou k monitoru EKG. Reportéři jsou vzrušení – tak jako vždycky v tuto chvíli –, nejistí svými reakcemi, dokonce i když se je snaží zaznamenávat. Nikdo, kdo to vidí poprvé, nebývá připraven na banálnost popravy. To jenom my, vykonavatelé systému spravedlnosti, víme, jak depresivní to ve skutečnosti je. Lékař kývá správci a ten signalizuje, aby byl zatažen závěs.

Paní Givensová mi děkuje, že jsem přišel, pak odhodlaně míří ke dveřím.

„Ty se teď živíš zápasením?“ Joe Cantor stojí vedle mě, v očích se mu blýskají humorné jiskřičky.

Ruka mi instinktivně vylétne k zhmožděnému oku. „Upadl jsem.“

„Stále nám v kanceláři chybíš,“ říká a potřásá mi rukou ve stisku připomínajícím Shada Johnsona. „Nikdo nedokáže zpracovat porotu tak, jak jsi to dokázal ty, Penne.“

„Já je nezpracovával, Joe. Mluvil jsem ze srdce.“

„Přesně o tom hovořím. To na školách nevyučují. Také jsi byl jediným asistentem, který měl tolik rozumu, že se se mnou hádal. A věř tomu nebo ne, ale i tohle mi chybí.“ Naklání se ke mně blíž. „Dávej si pozor na Portmana. Ten kretén tě nesnáší od doby Hanrattyho procesu. A zavolej mi, kdyby tě někdy unavilo psát knihy.“

Pak už je za mnou, potřásá si rukou s někým jiným, pracuje s veřejností dokonce i tady ve vězení.

Procházím dveřmi do chodby a ocitám se tváří v tvář Johnu Portmanovi. Jeho strážci stojí půl metru za ním, saka mají nedopnutá, aby měli snadný přístup ke zbraním. Portman si mě prohlíží šedýma očima zasazenýma ve větrem ošlehané tváři, což je jeho znak privilegovanosti, který si pěstuje od mládí. Rozhodl jsem se vypálit v tomto střetu první výstřel.

„Nechápu, co tady děláte, Portmane. Musel jste přece vědět, že se vystavujete nebezpečí něčeho takového, jako bylo to, co se právě stalo.“

„Já už se s tím nějak vyrovnám,“ odpovídá hlasem popudlivějším, než si pamatuju. „Stálo za to vidět, jak byl ten genetický odpad zlikvidován.“

Pár reportérů se zastavuje, aby řediteli FBI položili otázky, ale strážní je strkají ke dveřím.

„Vy se přátelíte se zvláštním agentem Peterem Lutjensem, že ano?“ říká Portman.

V duši mi zavane studený vítr. „Co je s ním?“

„Byl přeložen do Farga, v Severní Dakotě. Slyšel jsem, že tam mají příjemné zimy.“

„Ten člověk je nevinný, Johne.“

„Jednou z charakteristických známek nového Úřadu je vnitřní bezpečnost,“ odpovídá Portman upjatým hlasem. „Agent Lutjens to jaksi nechápal.“

Zatímco přemýšlím, jak se Portman dozvěděl, že jsem kontaktoval Lutjense, říká: „Strkejte nos do záležitostí Úřadu a budete potřebovat rinoplastiku. Je to prosté.“

Obvykle se konfrontacím tohoto druhu snažím vyhnout. Nevedou k ničemu. Jenomže John Portman má vyhrazeno zvláštní místo v panteonu mých temných duchů a můj pocit viny za to, co potkalo Lutjense, na mne již doléhá jako těžký kámen.

„Já jdu tam, kam mne vedou moje případy,“ říkám mu. „A vy uděláte dobře, když si vzpomenete, co se stalo, když jste proti mně šel naposledy.“

Po letech takřka všemohoucnosti na místě federálního soudce si člověk odvykne, že mu druzí kladou odpor. Ředitelé FBI se zřejmě těší podobné imunitě vůči urážlivým řečem, protože Portmanovy bezkrevná rty se zužují do tenké bílé čáry a oči mu žhnou. Než mi může začít dál vyhrožovat, jednoduše projdu kolem něj a odcházím pryč chodbou. Náhle za sebou slyším kroky a to už mě čísi ruka škubnutím otáčí dokola.

Je to Portman. Jeho obličej je zsinalý. „Ty zasraný diletante –“

„Už nejste soudce, Portmane. Jste státní zaměstnanec sloužící ku potěše prezidenta. A prezidenti jsou velmi hákliví na negativní publicitu.“

Jeho škleb se promění v pokřivený úsměv. „Vy nevíte, co je to moc, Cagei. Ale jestli mě budete dál provokovat, zjistíte to.“

„A tohle všechno kvůli jedné malé vraždě v Mississippi,“ mumlám. „Já zatlačím v Natchezu, vy to cítíte ve Washingtonu. Připadá mi to velice zajímavé. A myslím, že spoustě lidí bude taky.“

Když tentokrát odcházím, Portman už za mnou nejde.

Ve chvíli, kdy sestupuju ze schodů a přecházím po tmavém dláždění před domem smrti, cítím, jak mi pulzuje krev ve spáncích. Nic vám nedokáže zrychlit krevní oběh účinněji než taková výhrůžka od ředitele FBI. Pospíchám k parkovišti, protože chci vypadnout z vězení tak rychle, jak jen to bude možné. Život je v hotelu s Annií a Caitlin, ne tady ve Zdech.

Portman mi však stále nedává pokoj. Nemohu ze sebe setřást pocit, že přijel do Hunstvillu výlučně proto, aby viděl mě, nikoli Arthura Lee Hanrattyho. Věděl, že tu se mnou bude moci mluvit, aniž by se zdálo, že mě musel vyhledat. Jeho bezcitně potrestání Petera Lutjense dokazuje, že můj zájem o Paytonovu vraždu se dotkl citlivého byrokratického nervu, alespoň přinejmenším. A přinejhorším? To nemohu ani tušit. Možné je cokoli.

Když projíždím bránou Zdí a míjím nyní ztichlý dav stojící svou noční stráž se svícemi v deštěm bičované tmě, jedna věc je mi náhle jasná. Byla to moje poslední cesta do tohoto vězení. Žlutá záře svic se zmenšuje ve zpětném zrcátku. Své dny v celách smrti počítají další tři lidé, které jsem tam poslal.

Zemřou v mé nepřítomnosti.

21 KAPITOLA

Po příjezdu do hotelu na mě čeká Caitlin s vychlazenou plechovkou Dr. Peppera a kuřecím sendvičem. Trvalo mi dvě hodiny, než jsem se v dešti a husté dopravě dostal zpátky do Houstonu, ale vědomí, že Annie beze mě možná neusne, mi bránilo stavit se někde cestou na jídlo. Nemusel jsem si dělat starosti. Spí jako dudek v jedné ze dvou velkých postelí, zatímco v televizi potichu běží zprávy CNN. Caitlin má na sobě hedvábné pyžamo, ve kterém vypadá rezervovaně i sexy zároveň. Hroutím se do křesla vedle stolku a hltám sendvič, pak několika hlubokými doušky polykám Dr. Peppera. Její instinkty jsou přesné jako vždycky; zatímco jím, mlčí.

„Děkuju ti,“ říkám jí, když hážu obal od sendviče do odpadkového koše. „Opravdu.“

„Viděla jsem tě v televizi, když jsi vycházel z vězení. Bylo to moc zlé?“

„Dost. A určitě to byla poslední poprava, na kterou jsem se šel podívat.“

„Tak raději změňme téma. Annie se probudila jen jednou a já ji hladila po zádech, dokud zase neusnula.“

„Moc si cením toho, žes tu s ní zůstala.“

„To není problém. Annie je bezva.“ Caitlin natáhne ruku a dotkne se mého kolene. „Vypadáš opravdu unaveně. Mám odejít do svého pokoje, abys mohl jít spát? Naše letadlo do Gunnisonu odlétá v osm třicet.“

„V Gunnisonu si najmeme Cherokee na cestu do Crested Butte,“ říkám a po chvíli dodávám: „Myslím, že teď bych ještě neusnul.“

„Dobře.“ Opře se ve svém křesle dozadu a složí nohy pod sebe. „Promluvme si tedy pracovně. Volala tvoje asistentka. Tvůj přítel z ATF jí telefonicky potvrdil, že Paytonův vůz byl zničen plastickou trhavinou C-4. Našli v těch kouscích stopy něčeho, čemu se říká hexogen. Řekl, že by tam toho mělo být mnohem víc, zarytého v kovu Paytonova auta, a že nebude problém dokázat to u soudu.“

Polovina mé únavy mizí jako mávnutím proutku po dávce adrenalinu vyprovokované jejími slovy. „To znamená, že Ray Presley tam ty roznětky a zbytky dynamitu nastrčil. A někdo jiný zfalšoval laboratorní zprávu.“

Přikyvuje. „Pročetla jsem si ten tvůj policejní spis. Je to opravdu snůška nesmyslů. Za vlasy přitažené teorie. Zajímavé je, že kolovaly řeči o určitých podezřelých, se kterými detektivové nikdy nemluvili, místní lidé, kteří spáchali už jiné rasové zločiny. Téměř jako by Creel a Temple věděli, že ti podezřelí nejsou vinni.“

„Presley tam mohl C-4 nainstalovat sám. Zabíjel už předtím. Jenomže obvykle pro peníze. Jestli zabil Paytona, nevzešlo to z jeho vlastní iniciativy.“

„Myslíš, že Paytona zabil pro Lea Marstona?“

„Ano.“

„Odkud vůbec pochází tvoje podezření, že je do toho zapletený Marston?“

„Od zástupce, který nás zachránil včera večer. Ika Ransoma.“

„Nu… doufám, že se mu dá důvěřovat. Protože podle všeho, co zjistili moji lidé o Marstonovi, je to liberál, alespoň co se týče rasové snášenlivosti.“

„Já vím. Myslím, že ta vražda vůbec nemusela být rasově motivovaná.“

Caitlin překvapeně otevírá ústa. „Kvůli čemu jinému by ho chtěl mít mrtvého?“

„To ještě nevím. Zjistili tvoji lidé něco o Dwightu Stoneovi?“

„Ano. Jeden z našich reportérů v Alexandrii, ve Virginii, vypátral, že Stonea propustili z FBI v roce 1972 kvůli problémům souvisejícím s alkoholem.“

„Ještě něco?“

„Stone pocházel z už druhé generace ochránců zákona. Jeho otec byl státním jízdním policistou v Coloradu. Stone sám sloužil u námořnictva v Koreji a získal plnou hrst medailí, jejichž význam mně jaksi uniká. Po skončení vojenské služby začal studovat práva a v roce 1956 vstoupil do FBI. Strávil tam šestnáct let a než ho propustili, dostal několik čestných uznání.“

„Althea Paytonová mi řekla, že Stone jí byl sympatický, že ten případ chtěl opravdu vyřešit. Říkám si, jestli kořenem všeho nebyla skutečnost, že oba sloužili v Koreji?“

„Podle mě je to docela možné.“

„Dnes ve vězení se stala divná věc, Caitlin.“

„Jaká?“

„Přišel tam ředitel FBI.“

„John Portman? Proč by se ten měl ukazovat na Hanrattyho popravě?“

„Aby mě varoval, ať se držím dál od případu Dela Paytona.“

„Cože?“

„Portman a já máme společnou minulost. Když ses mě v letadle ptala na Hanrattyho případ, záměrně jsem vynechal některé detaily. Když Hanratty spáchal svou první vraždu v Comptonu, vidělo ho před opuštěním místa činu tucet svědků, kteří ho identifikovali podle fotografií. Jeden detektiv z losangeleského policejního oddělení si vzpomněl, že Hanratty byl před časem klíčovým svědkem ve federálním procesu se zločinem spáchaným z rasové nenávisti. Jeho svědectví poslalo půl tuctu rasistů do žaláře a udělalo hvězdu z jednoho federálního prokurátora v Los Angeles.“

„Z Portmana,“ říká Caitlin tiše.

„Přesně tak. Policisté šli za Portmanem, který jim řekl, že Hanratty je zařazen do programu na ochranu svědků, a tudíž nemohl ten zločin spáchat. Politický tlak se začal stupňovat. Příštího dne Hanratty z programu ‚utekl‘ a dal se v Houstonu dohromady se svými bratry. Povídalo se, že Portman se snažil krýt tu vraždu, aby si udržel neposkvrněnou reputaci. Teď jsem si dokonale jistý, že to je pravda. Hanratty na to dnes v noci narážel ve své řeči před popravou. Portman nicméně chtěl neutralizovat pomluvy tím, že by Hanrattyho odsoudil v plném rozsahu obvinění u soudního dvora v Los Angeles.“

„A tys mu to znemožnil.“

„Přesně tak. Ten chlap mě za to bytostně nenávidí.“

„Jenomže co má tohle společného s případem Dela Paytona?“

„Nejsem si jistý. Portman ale právě zničil kariéru jednoho agenta FBI, který mi byl trochu nápomocný po telefonu. Přeložil ho do Farga v Severní Dakotě. Nevím, jestli tam vůbec mají pobočku. Je to jen rezidentní kancelář. Cokoli je ve spisu Dela Paytona, musí to být pro Úřad zahanbující jako peklo samo. Chci, abys nařídila svým lidem začít ihned pracovat na Portmanovi. Potřebuju vědět všechno, co se o něm dá zjistit.“

„Ráno zavolám ještě před odletem našemu člověku do Alexandrie.“

„Já ještě teď zatelefonuju tomu agentovi FBI. Dlužím mu omluvu.“

„Je uprostřed noci. A ve Washingtonu je ještě později.“

„Jaksi pochybuju, že spí.“

Přetahuju k sobě telefon ze stolku mezi postelemi, vytáčím číslo telefonní centrály, pak prostřednictvím své kreditní karty volám Peteru Lutjensovi do jeho domova ve Washingtonu. Telefon zazvoní pětkrát, než to zvedne, ale jeho hlas je docela čilý.

„Petere, tady je Penn Cage.“

Ticho.

„Neměl jsem ponětí, že tahle věc se jako bumerang obrátí proti tobě. Strašně mě to mrzí.“

„Kuš. Já tě z ničeho neobviňuju. Dal jsem ti ten seznam dobrovolně, ne snad?“

„Petere, jestli existuje něco, co bych pro tebe mohl udělat –“

„Můžeš nějak zařídit, aby vyhodili Portmana?“

„Ne, to ne –“ Najednou dostávám nápad. „Snad bych mohl.“

„Cože?“

„Petere, nepřemýšlel jsi o tom, proč tě Portman tak přísně potrestal za to, cos udělal?“

„Nenávidí tě, to je všechno.“

„Je to kvůli Paytonovu spisu. Portman dnes v noci přiletěl do Huntsvillu v Texasu, aby mě odradil od práce na Paytonově případu, A to, že jsem se tě na ten Paytonův spis ptal, tě dostalo do průšvihu, je to tak?“

„Jo.“

„Myslím, že Portman kryje nějakou levárnu. Pokud to opravdu dělá, a ty bys mohl zjistit, o co jde –“

„Okamžitě toho nech. Navrhuješ mi snad, abych šel do archivu a pokusil se na vlastní pěst podívat na ten spis?“

„Zakázali ti vstup do budovy?“

„Ne, ale –“

„Kdy odjíždíš do Farga?“

„Sakra, ani to slovo neříkej. Nechci kvůli tobě přijít o penzi. Časy kovbojů jsou dávno pryč.“

„Petere, pokud je ten spis natolik ničivý, mohl by Portmana zbavit funkce. Dokonce by ti mohl koupit zpátky tvoje staré místo.“

„Mám ženu a děti, Penne. A nemám v úmyslu tajně šmejdit v archivu Úřadu.“

„V tom případě končím. Stejně jsem ti ve skutečnosti zavolal jen proto, abych se ti omluvil.“

„Je mi po tom opravdu lépe.“

Sluchátko v mé ruce oněmí.

Caitlin dává telefon zpátky mezi postele. „Nezkusí to?“

„Ne.“

„Pak na to alespoň pro dnešní noc zapomeňme.“

Bere dálkové ovládání a přepíná jednotlivé kanály, až se nakonec rozhodne pro film Chyťte zloděje. Grace Kellyová a Cary Grant sviští přes obrazovku ve sportovním autě vínové barvy.

„Jsi v pořádku?“ ptá se.

Jak se tak dívám na Grace Kellyovou, chladně zářivou princeznu Grace, vybavuje se mi moje předchozí myšlenka, že ona a Livy Marstonová jsou si trochu podobné. Ta podobnost je u nich hlubší než jen vzhledová, protože i Grace Kellyová měla navzdory svému chladnému vzezření temnou a promiskuitní sexuální minulost.

„To bude dobré,“ říkám nepřítomně.

Caitlin zesiluje zvuk a pak se díváme usazeni ve svých křeslech, zatímco Annie tiše pochrupuje na posteli. Moje mysl je tak zahlcená, že nedokážu jasně přemýšlet, ale jedna představa převažuje nade všemi: Livy Marstonová na letišti v Baton Rouge, zdánlivě stejně krásná a neposkvrněná, jako vypadala v sedmnácti. Jenomže kdy je všechno takové, jaké nám to připadá? Přestože byla Livy krásná, nebyla neposkvrněná. Žádná dívka tak oslnivého vzhledu nepřežije věk dospívání, aniž by přitahovala pozornost každého kluka ve třech ročnících nad sebou. A poněvadž je to přirozené (v sedmdesátých letech to bylo určitě), obvykle následuje sex. Tehdy jsem to tak samozřejmě nechápal. V šestnácti – třebaže jsem byl ustavičně a bezmyšlenkovitě nadržený stejně jako zbytek mých kamarádů – jsem byl rovněž připravený umístit nějakou šťastnou (či nešťastnou) dívku na piedestal mytických rozměrů. Když se mi Livy po noci společného učení v slzách přiznala, že přišla o panenství – na schůzce ji doslova znásilnil starší kluk, se kterým jsem hrál fotbal –, vyzvedla sama sebe na ten piedestal s trvanlivostí sochy Panny Marie.

Jakmile v mé představivosti začala zaujímat toto zbožné místo, bylo pro mě nemožné vidět ji takovou, jaká byla doopravdy. Její veřejný image byl dokonalý. Jako po královně elitní soukromé školy ve městě s pěti středními školami po ní toužil každý student mužského pohlaví ve městě – nejenom po ní toužil, ve skutečnosti ji zbožňoval –, a tak bez nesnází proplouvala nad obvyklým mučivým pocitem úzkosti středoškolského života. Co jsem tehdy nechápal, byla skutečnost, že dívka jako ona považuje za nejvzrušivější společnost mladíků, kterým naprosto nezáleželo na tom, co řekla nebo si myslela, a jež se k ní podle toho chovali.

Každý věděl, že Livy Marstonová si občas vyjde s chlapci z veřejných škol – drsnými, pohlednými hochy, kteří stáli rozkročmo na čáře mezi „správňáky“ a jednoznačnými kriminálníky –, z nichž někteří byli natolik tupí, až nad tím zůstával rozum stát. Bylo těžké představit si, o čem si Livy může s těmi kluky povídat. Co jsem nemohl pochopit – nebo jsem se příliš bál připustit si to –, bylo to, že ji nezajímají nějaké rozhovory s nimi. Šlo jí čistě o sex.

U Svatého Štěpána bylo pro chlapce něčím jako tradicí spát s děvčaty z veřejných škol, která jsme považovali za „povolnější“ než holky, co jsme vídali každý den ve třídě. Zda to byla pravda či ne, tím si dodnes nejsem jistý. Některá děvčata z veřejných škol bránila svou poctivost se zaníceností jeptišek, zatímco mnohé z holek od Svatého Štěpána vedly velmi romantický život, dál-li se to tak říct. V každém případě byl pro chlapce podle měřítka uznávaného v té době sex s děvčaty považován za jakýsi rituál přechodu do dospělosti. Když ovšem něco takového udělala dívka, vstoupila tím do neospravedlnitelného a neodpouštějícího teritoria vyhrazeného pro lehké holky. Jakmile to udělala Livy Marstonová, vyvedla tím každého z míry. Až do toho okamžiku nikdo ve skutečnosti nevěřil, že něco takového dělá. Každý si myslel, že se jen snaží být ještě zajímavější. Že se pokouší dohnat k šílenství svého konzervativního otce. Dnes to samozřejmě dokonale chápu. Livy Marstonová si v časem zocelené tradici jižanských žen určité třídy brala své potěšení zezdola.

Když se mi na jaře v našem posledním ročníku otevřela jako květina, přijal jsem její pozornost coby božský dar. Pro dívky toho věku je sex obvykle natolik svázaný s touhou být přijímána ostatními, že je často nemožné dopídit se skutečných motivů. Jenomže Livy Marstonové nikdy nešlo o to, aby ji ostatní přijali. Když dala sama sebe, bylo to proto, že to chtěla, a toto vědomí nepopsatelně obohatilo celý sexuální prožitek. Skutečnost, že se přitom naprosto nechovala jako nezkušená panna, jsem připsal tomu, že je prostě v sexu stejně nadaná, jako byla v mnoha jiných ohledech. Moje já se rozplynulo v jejím. Vyhříval jsem se v záři toho, že mě s ní vídali a ví se o mně, že mě Livy miluje. Staral jsem se stejně málo o to, co bylo přede mnou, jako o to, co bylo za mnou, a tím jsem se připravoval na nevyhnutelné zklamání.

„Penne? Jsi vzhůru?“

Mrkáním procitám do reality. Caitlin mě pozoruje ze svého křesla, její obličej zalévá mihotavá záře televizní obrazovky.

„O čem přemýšlíš?“ ptá se.

„O ničem. O všem.“

Enigmatický úsměv. „O Livy Marstonové?“

„Bože, to ne,“ zalžu, a říkám si přitom, že Caitlin měla absolutní pravdu, když hovořila o svých vražedných instinktech.

„Jdu do postele,“ říká a vstává z křesla. „Zítra je velký den.“

Vstávám, abych ji doprovodil do jejího pokoje, ohromený náhlým náporem strašlivé únavy. Být svědkem smrti tak zblízka vás vysaje stejně jako den strávený pod žhavým sluncem. Také to zažehne sexuální oheň, probudí touhu rozmnožovat se. Když stojíme před jejími dveřmi, Caitlin se na mě podívá, zvedne obličej a nastaví ústa k polibku, a já si opět uvědomuju, jak je krásná. Už ji ale nevidím tak, jako jsem ji viděl minulého večera v restauraci. Dívám se na ni přes znetvořenou vzpomínku na Livy Marstonovou. Caitlin dává bradu dolů a okamžik pomíjí.

„Co podle tebe Dwight Stone ví?“ ptá se.

„Rozhodně víc než my. Možná ví všechno.“

Otevírá dveře a prochází jimi, aniž by se ohlédla zpátky, ponechává mě o samotě s mými duchy.

22 KAPITOLA

Crested Butte v Coloradu je malé městečko hnízdící tři tisíce metrů vysoko ve Skalistých horách, čtyřicet kilometrů od Aspenu vzdušnou čarou, ovšem autem tři hodiny. Nejsnazším způsobem, jak se tam dostat, je letět do Gunnisonu a pak jet další hodinu a půl údolím směrem na sever. Jenomže abyste se dostali k chatě bývalého zvláštního agenta Dwighta Stonea, musíte nechat pastelově zbarvená průčelí obchůdků starého městečka Crested Butte za sebou a jet dál na severozápad do hor po lesní služební cestě kolem letních sídel boháčů, dokud se cesta nezmění v koleje vyjeté džípem, které sledují horní tok řeky Slate mezi Anthracite Mesa a Schuylkillskými horami. Několik stovek metrů na sever od dvou a půl metru vysokého kolmého přepadu řeky, hnízdící v hustém porostu smrků a borovic mezi stopou po džípu a úzkým modročerným obloukem Slate, stojí malá, ale bytelně postavená chata obrácená čelem k jihovýchodu, aby nachytala co nejvíc slunce.

Bývalý zvláštní agent Dwight Stone má rád své soukromí.

Když jsem mu zavolal z letiště v Gunnisonu a zeptal se ho, zda s ním mohu mluvit o Paytonově případu, zdvořile mě odmítl. Neřekl jsem mu, odkud volám.

To bylo před hodinou.

Nyní se Caitlin, Annie a já blížíme k jeho zadní verandě, jako ztracená rodina, co se chce zeptat na cestu. Jsem rád, že jsme si s sebou vzali kabáty. Když jsme odjížděli z Natchezu, bylo devětadvacet stupňů. Tady je necelých deset a nad vrcholkem Gothic Mountain na východě se stahují zlověstné temné mraky.

Než stačím zaklepat, zpoza rohu chaty vychází vysoký, zdatně vyhlížející muž, kterému táhne na sedmdesátku. Na sobě má vysoké rybářské boty a prošívanou flanelovou košili, v ruce nese rybářský prut.

„Ztratili jste se, lidičky?“ ptá se hlubokým zvučným hlasem.

„To záleží na tom, kde jsme.“ Už jsem poznal jeho hlas, ale přesto se ptám: „Jste bývalý zvláštní agent Dwight Stone?“

Stone má oči válečného veterána, které se bezprostředně zužují, hodnotí hrozbu. Muž se ženou a malým děvčátkem nemohou představovat žádné velké nebezpečí, ale já samozřejmě nemohu tušit, jaké ho pronásledují obavy.

„Jste na mém pozemku,“ říká zcela logicky. „Proč se nejdřív nepředstavíte?“

„Rozumný nápad. Jsem Penn Cage.“

Jeho výraz se uvolní s Stone si unaveně povzdechne. „Zbytečně ztrácíte čas, synu. Letěl jste sem jen proto, abych vám z očí do očí místo do telefonu řekl ne.“

„Myslel jsem, že až nás uvidíte, dáte se obměkčit.“

Vrtí hlavou, vystupuje na verandu a opírá prut o stěnu chaty.

„Nejsem žádný žurnalista,“ říkám mu. „Nemám v úmyslu udělat z toho příběhu senzaci.“

„Vy jste spisovatel, že ano?“

„Ano, ale proto se o ten případ nezajímám.“

„Proč tedy?“

Mám takový vnitřní pocit, že co se Dwighta Stonea týče, nejlepší politikou jak na něj je poctivost. „Mohl bych říct, že to je proto, abych pomohl rodině oběti. Althee Paytonové a její tchyni. A já jim chci pomoct. Jenomže mám také jeden sobecký důvod. Snažím se zničit muže, který před dlouhým časem hodně ublížil mému otci.“

Stone si mě několik vteřin prohlíží. „Kdo by to měl být?“

„Leo Marston. Soudce Leo Marston. Byl tehdy okresním prokurátorem a –“

„Já vím, kdo to byl.“ Stone se dívá na Caitlin. „Vaše žena?“

„Ne, přítelkyně. Caitlin Mastersová. Ale toto je moje dcera. Pozdrav, Annie.“

Annie mává pravou rukou, zatímco levou svírá Caitlininu nohu.

„Přivedl jste ji s sebou, abych se nad vámi slitoval?“

„Přivedl jsem ji s sebou proto, aby jí nikdo neublížil. Už po mně stříleli. Ne zrovna moc lidí chce, aby byl Paytonův případ znovu otevřen.“

Jiskřička něčeho v Stoneových očích. „Vy jste dostal do cely smrti Arthura Lee Hanrattyho, nemám pravdu?“

„Přesně tak.“

„Viděl jsem vás minulou noc v televizi, ve Zdech.“

Mlčky přikyvuju.

„To vám koupí půlhodinu mého času, pane Penne Cagei. Co takhle dát si kávu?“

„Káva by byla výtečná,“ říká Caitlin a zvedá Annii do náruče.

Stone sundává z ramene vak na pstruhy, pak si otírá ruce do košile a sahá po klice u dveří chaty. „Nemívám tu příliš často návštěvníky, ale myslím, že bych někde mohl vyštrachat i trochu čokolády.“

Annie se zeširoka usměje.

*****

Stone usazuje Caitlin a mě do pískově zbarvené kožené lenošky, s Annií mezi námi. Před námi je rozměrný pískovcový krb a Stone v něm zručně rozdělává velký oheň. Chata je plná loveckého a rybářského náčiní. Na zdech visí sněžnice, na krbové římse jsou položené pušky, u stěny stojí lavice na vázání mušek pokladená jasně barevnými peříčky. Z velkého okna s dvojitými tabulkami je výhled na řeku Slate, která teče plochá a hladká třicet metrů od předních dveří chaty. Iluzi panenské divočiny maří jen velká propanová nádrž bílé barvy, která je v zimě na sněhu pravděpodobně neviditelná.

Stone položí uloveného pstruha do vědra, a pak nám přináší šálky s kávou a čokoládou, uvařenými na starých kamnech na dřevo. Poté si sedá proti nám do hrubé ručně vyrobené židle. Jeho gumáky visí na háku a voda z nich odkapává do mosazného vědra se zvukem, jaký vydávají muži, když používají plivátko.

„Máte to tu pěkné,“ chválím ho. „Vůbec žádní sousedé. Jak se vám to podařilo?“

Usmívá se. „Všechno, co vidíte kolem tohoto místa, je vládní půda. Jenomže tahle chata sedí na důlním záboru, který patří mé rodině už tři generace a federální vláda s tím nic nenadělá. Prostě mě odsud nemůžou vyhodit.“

„Mně se tu líbí,“ říká Caitlin.

„Děkuju vám. A teď, vyslechl jsem si, co mi tady pan Cage řekl do telefonu. Povězte mi, co opravdu víte o Paytonově případu. A proč se o něj zajímáte.“

„Četl jsem původní policejní spis,“ začínám. „Zprávy informátorů, rozhovory, výslechy, teorie.“

„Co jste se z něho dozvěděl?“

„Zpráva se mýlila ohledně bomby, která vyhodila do vzduchu Paytonův Fairlane.“

Pokud má slova zvoní pravdou, Stone si zachovává tvář hráče pokeru. „V čem se mýlila?“

„Stálo tam, že bomba byla vyrobená z dynamitu, a to na základě skutečnosti, že jeden policista objevil roznětky, plus na základě laboratorní analýzy.“

„A?“

„Našel jsem Paytonovo auto. Věřte mi či ne, je stále v docela slušném stavu. Poškození způsobené výbuchem mi připadalo charakteristické spíš pro C-4. Spousta proříznutého kovu, malé střepiny. Poslal jsem úlomek motoru jednomu odborníkovi k analýze. Minulou noc mi to potvrdil. Byla to C-4.“

Stone zamyšleně přikyvuje. „C-4 se v roce 1968 dala sehnat velice obtížně. A vaši hoši z Klanu nevěděli ani zbla o tom, jak se používá.“

Nepřímo tím vyvrátil mé tvrzení. „Chcete říct, že ten odborník se mýlí?“

„Nebylo by to to poprvé. Jenomže já nic takového neříkám.“

„V tom případě naznačujete, že za vraždou nestál Klan.“

„To jsem taky neřekl. Jaké teorie byly uvedeny v tom spisu?“

„Většinou jen nesmysly. Jednu teorii bych považoval za docela přijatelnou. Někdo si myslel, že Paytonova smrt byla omylem. Skutečným cílem byl prezident místní NAACP. Zjevně často jezdíval s Paytonem do práce a z práce.“

Stone přikyvuje. „A co ta teorie, podle které najali v New Orleansu černého zabijáka, aby Paytona zlikvidoval? Čistě jen pro peníze.“

Tento scénář nahlásila policii jedna žena z Louisiany. Její příběh považovali za důvěryhodný, protože odmítla odměnu celých dvacet tisíc dolarů, když poskytne další detaily. Tvrdila, že by nikdy nežila dost dlouho, aby si ty peníze stačila užít. Žádné další informace nebyly ve spisu uvedeny.

„Podle vás se stalo tohle?“ ptám se.

Stone se usmívá. „Mohlo se to stát. Kolik je vám let, pane Cagei? Pětatřicet?“

„Třicet osm.“

„Máte vůbec ponětí, jaká byla situace v šedesátém osmém?“

„V Mississippi?“

„V Americe.“

„Nu… země se obracela proti válce Vietnamu. Lyndon B. Johnson ztrácel popularitu. Boj za občanská práva dosáhl značky vysoká voda, s Martinem Lutherem Kingem na samém vrcholu, než ho –“

„Jsem rád, že jste absolvoval hodiny občanské výchovy,“ přeruší mne. „Já mluvím o realitě, synu. O tom, co se dělo za scénou. V roce 1968 se pár mocných paranoidních mužů snažilo zachovat svou vizi této země tváří v tvář sociální revoluci. Bylo to jako příliv, který nebylo v jejich silách zastavit, jenomže oni to nechápali a používali každou metodu, kterou měli k dispozici, aby to podle jejich představ fungovalo dál.“

Stone pokračuje a já vidím výheň hněvu žhnoucí za jeho očima. Má ho pevně pod kontrolu, ale zadržuje ho v sobě už mnoho let.

„Ústava pro tyhle lidi nic neznamenala. I Richard Nixon byl jedním z nich, jenomže ten byl ve srovnání s nimi naprostý břídil.“

„Mluvíte o J. Edgaru Hooverovi?“

„Hoover byl jedním z těch, co byli o něco viditelnější.“

„Jak to souvisí s Delem Paytonem?“

Stone se dívá z mého obličeje do Caitlinina, jako by se v duchu rozhodoval, zda si vůbec zasluhujeme právo na jeho těžko získané vědomosti. Když o tom tak přemýšlím, je mu skoro sedmdesát, ale jeho opálený, větrem ošlehaný obličej a oči vojáka prozrazují sílu mnohem mladšího muže.

„V šedesátých letech bylo v Mississippi zabito hodně černých,“ říká zadumaným hlasem. „Del Payton byl jedním z nich. Jenomže ho zabili později než většinu. Přemýšlel jste o tom? Ke spoustě rasově motivovaných vražd došlo kolem šedesátého čtvrtého. Payton přišel na řadu později.“

„Jaký to má význam?“

„Jenom vás na to upozorňuju, abyste měl o čem přemýšlet.“

Všechno na tomhle člověku je záhada. „Martina Luthera Kinga taky zavraždili v roce 1968,“ podotýkám.

„Já mluvím o provinčních vraždách.“

Caitlin vypadá, jako by chtěla každou chvíli vyskočit; očividně má stovku otázek, a já mohu jen doufat, že je nepoloží. Čím víc budeme na Stonea naléhat, tím víc nám bude odolávat. Z právnického instinktu odbíhám od Dela Paytona a kladu otázku, na kterou už znám odpověď.

„Odsloužil jste si v Úřadu plný počet let? Chci říct, odešel jste s plnou penzí?“

Zhluboka se nadechuje a za jeho očima jako by se v tu chvíli přelévalo o maličko víc hněvu. „Odpovím vám na to, protože vím, že byste si to beztak zjistil sám, pokud už to nevíte. A taky proto, že se nestydím odpovědět. V roce 1972 mě požádali, abych odešel. Oficiálním důvodem byl alkoholismus.“

Caitlin chápavě přikyvuje. „Mělo vaše pití něco společného s případem Dela Paytona?“

„Na tohle neodpovím. Ale řeknu vám toto. Kdyby měli každého alkoholika v Úřadu v roce 1972 požádat, aby odešel, Hoover by si ani neškrtl. Museli jste tam pít, a to proto, aby váš žaludek dokázal strávit to, co se tehdy dělo.“

„O jakých věcech mluvíte?“ zajímám se.

„Nečetl jste někdy Americký plátek od Jamese Ellroye?“

„Ne.“

„Mrkněte se do něj. Věci sice nebyly až tak bláznivé, ale měly k tomu hodně blízko.“

„Čím jste se živil po odchodu z FBI?“

Jeho obličejem přelétne zatrpklý výraz. „Nějaký čas jsem pracoval jako soukromý detektiv. Ve velké firmě. Byli tam ještě větší slizouni než v Hooverově Úřadu, a tak jsem brzy odešel. Pak jsem pracoval jako vyšetřovatel pro pojišťovací firmu. Profesionálně jsem několik let pil. Měl jsem krůček do hrobu, ale moje dcera mě vytáhla zpátky na světlo. Nakonec jsem zakotvil tady a začal jsem pomáhat místním v boji proti vládě a velkým těžebním společnostem. Takhle mi to docela vyhovuje.“

„Byl jste pověřen vyšetřováním Paytonova případu?“

„Byl.“

„Jak se vám líbilo v Natchezu?“

„Nebylo to tam jako jinde v Mississippi. V mnoha ohledech lepší. Liberálnější, lidé byli vzdělanější. Jenomže způsobem, který věci, co se tam děly, jen zhoršoval, víte? Protože zdejší lidé věděli svoje.“

Stone jde ke kamnům a vrací se s kávovou konvicí. Dolévá nám šálky a dál mluví. „Když mě přidělili na ten případ, byl jsem jen o několik let mladší než Payton ve chvíli smrti. Měl jsem ženu a dvě děti a stále jsem měl svých pár iluzí. Ten případ mě jich dočista zbavil.“

Pokládá prázdnou konvici na kamennou desku před krb a sedá si zpátky do židle. „Vám ještě nějaké iluze zbyly, pane Cagei?“

„Moc ne.“

Pozoruje mě, jako by zvažoval pravdivost mého prohlášení.

Caitlin využívá tuto šanci k tomu, aby vpadla do hovoru. „Jaké jsou vaše osobní pocity ohledně J. Edgara Hoovera?“

Stone si prohlíží nehty na prstech, zdánlivě nenuceným gestem vypočítaným k tomu, aby zamaskovalo jeho vnitřní nepokoj. „Nezáleží mi na tom, jaké úchylnosti ten muž prováděl v soukromém životě. Je mi jedno, že se chtěl oženit s Clydem Tolsonem, tou nabubřelou krysou. Jenomže on prezentoval sám sebe tomuto národu jako ideál zákona a pořádku. Jako velkého bojovníka za pravdu. A přitom ten haj-,“ Stone sebou škubne jako Humprey Bogart, „ten muž neznal význam slov. Okrádal vládu, zneužíval agenty k osobním účelům, uzavíral tajné dohody se zločineckými gangy, překračoval bezpečnostní zákony… Žádná lidská bytost nebyla stvořena k tomu, aby měla takovou moc. Ježíši, já se potřebuju napít.“

„Jen to klidně udělejte.“ Jsou stěží dvě hodiny odpoledne, ale osobně mám pocit, jako bych taky potřeboval skleničku.

Stone vrtí hlavou. „Už čtyři měsíce jsem se alkoholu nedotkl. Svádím s ním každodenní bitvu.“

Pozorovat ho, jak se snaží ovládnout, je jako dívat se na muže bojujícího s náporem malárie. V mladším věku dělal Dwight Stone to, co nikdy v životě nedělá většina obyčejných Američanů –nahlížel za oponu na muže řídící stroj –, a teď je z něho kvůli tomu jiný člověk. Amerika taky samozřejmě není stejná země jako tehdy. V mnoha ohledech je lepší. Jenomže Stonea to nezajímá. Všichni jsme koneckonců dětmi své doby.

„Tak vy chcete zničit Lea Marstona?“ ptá se a upírá na mě tvrdý pohled.

To jméno plyne z jeho rtů snadno. Od roku 1968 už o Marstonovi nejednou přemýšlel. „Je to podle vás možné?“

„Řekněme si to takto. Považuju to za vznešený cíl.“

Caitlin prudce tiskne koleno proti mému. Cítím její vzrušení, ale nedívám se na ni. Všechno je najednou tak jasné jako horský vzduch před Stoneovou chatou: muž sedící proti nám ví, kdo zabil Dela Paytona a proč to udělal a pravděpodobně taky to, proč nebyly výsledky pátrání nikdy zveřejněny.

„Jenomže to nebude snadné,“ dodává.

„To už mi někdo říkal.“

„Kdo?“

Stone si nás stále drží natolik od těla, že se rozhoduju nechat si zatím jméno Ika Ransoma pro sebe. „Toho stejně neznáte. Přišel až dlouho po vás. Jenomže se o ten případ zajímá a nenávidí Lea Marstona. Co nám můžete říct o účasti Lea Marstona na případu?“

„Nic víc, než už jsem vám řekl.“

„Pomůžete nám s tím?“

Za očima starého muže se odehrává hluboký konflikt, tak potlačovaný, že je patrný jen podle napětí v čelistních svalech a sevřených rtů. „Nemůžu,“ říká nakonec.

„Proč ne?“

„Protože navzdory tomu, co vidíte kolem sebe, nejsem na světě sám. Existují lidé, na kterých mi záleží. A věřte tomu či ne, pomýšlím na to, že se ožením. Nechci vystavovat životy nevinných lidí riziku kvůli něčemu, co teď už stejně nemůže nic změnit.“

„To si opravdu myslíte, že je to tak nebezpečné?“ diví se Caitlin.

Stone se poškrábe na bradě. „Nenechte se zmást. Už teď plavete se žraloky.“

Setrvává na mně zlověstným pohledem, snaží se na mě zapůsobit svou vážností. Připomíná mi jednoho starého policistu z oddělení vražd, kterého jsem znal v Houstonu, muže, kterého dvakrát postřelili při výkonu povolání. Když vám řekl, že byste si měli začít dělat starosti, bylo načase obléknout si neprůstřelnou vestu.

„Co spisy Mississippské svrchované komise?“ ptá se Caitlin. „Paytonův je zapečetěný. Myslíte si, že bychom se z něj mohli dozvědět něco důležitého?“

„To jsou státní spisy. Nikdy jsem je neviděl.“

„Spis FBI je taky zapečetěný. Překvapuje vás to?“

Ostře se zasměje. „Mě by překvapilo, kdyby ta zatracená věc vůbec existovala.“

„Jenomže on existuje,“ říkám mu. „Čtyřicet čtyři svazků. Otázkou je, co v nich je?“

„Čtyřicet tři svazků blábolu a moje závěrečná zpráva.“

„Jak zněla vaše závěrečná zpráva?“

Povzdechne si a podívá se za nás, k přednímu oknu své chaty. „To vám říct nemůžu.“

Caitlin se dívá na mě, dolní ret má přišpendlený mezi zuby, což je u ní známkou koncentrace. „Ten spis byl údajně zapečetěn z důvodů národní bezpečnosti,“ říkám. „Mohl byste nám nějak naznačit, co by mohl mít Paytonův případ společného s národní bezpečností?“

Stone nervózně ťuká prsty do opěrky své židle. „Dela Paytona zabili pět týdnů poté, co byl zavražděn Martin Luther King, a tři týdny před Robertem Kennedym. Přemýšleli jste o tom?“

Caitlin a já si vyměníme pohledy.

„Chcete říct, že Paytonova smrt nějak souvisela s těmito vraždami?“ ptám se.

„Králové často šplhají na své trůny přes hroby obyčejných lidí, pane Cagei.“

„Kdo to řekl?“

„Jeden velmi moudrý muž.“

„Kdo je ten král, o kterém hovoříte?“

„Já jen cituju starého básníka, synu.“

„Včera v noci mi vyhrožoval současný ředitel FBI. Proč by si měl John Portman dělat starosti s třicet let starým případem rasově motivované vraždy?“

„Podle čeho usuzujete, že Paytonova smrt byla rasově motivovanou vraždou?“

Při této ozvěně slov Ika Ransoma mi poskočí srdce v hrudi. „Chcete říct, že nebyla?“

„Jenom přemýšlím nahlas.“

„Setkal jste se někdy s Portmanem?“ ptám se, a můj pulz uhání jako o závod.

„Setkal.“ Stoneova nechuť odpovědět je evidentní. „Nastoupil do Úřadu pár let před mým odchodem.“

„Co si o něm myslíte jako o agentovi FBI?“

„Lezl všem do zadku, byl manipulativní. Bohatý hoch z Ivy League s morálním smyslem divoké kočky. Malý hodný Němčourek s přímo fanatickými ambicemi. Po šesti letech v terénu ho povýšili do Skládačkového paláce.“

„Skládačkového paláce?“ diví se Caitlin.

„Hooverovy budovy. Ředitelství FBI. Hoši, kteří tam pracovali, tomu říkali SOVA. Jako ‚Sídlo vlády‘. Bylo to dokonalé prostředí pro úchyláky a zkurvysyny, co bodají druhým nože do zad. Omlouvám se za ty neslušné výrazy. Zapomněl jsem, že je tu to dítě.“

Annie ho neslyšela. Je příliš zaneprázdněná prohlížením sbírky kamenů vystavené ve skleněné vitrínce na stolku u zdi. Kdyby ho byla slyšela, určitě by vykřikla: Pan Stone řekl neslušné slovo!

„Dělal jste si při vyšetřování Paytonova případu nějaké osobní poznámky?“ ptám se, protože si vzpomínám na zvyk policisty, kterého mi Stone před chvíli připomněl. „Možná něco, co jste neodevzdal svým nadřízeným?“

Jeho pohled zalétne k zadnímu oknu, kde proud řeky uhání podél skal. „Vy chcete vědět, co jsem se dozvěděl tehdy v osmašedesátém?“ Podívá se zpátky na mě a jeho oči se vpálí do mých, jako by se snažily sdělit mi něco, co mi nemůže říct nahlas. „Udělejte to, co jsem tehdy udělal já. Promluvte si s očitými svědky. Udělal jste to? Mluvil jste se svědky?“

Připouštím, že jsem to neudělal.

„Arthura Lee Hanrattyho jste přece nedostal do cely smrti tím, že jste jen seděl ve své kanceláři, že ne? Dělal jste, co bylo ve vašich silách. Mluvil jste s každým, kdo byl ochotný mluvit, a naléhal jste na ty, kteří nechtěli. Přesně to jsme tehdy dělali i my. A dozvěděli jsme se pravdu.“

Toto ničím nepřikrášlené konstatování visí ve vzduchu jako těkavý plyn.

„Tak proč jste za to neposlali nikoho do vězení?“ ptá se Caitlin tiše.

Stone zatíná čelistní svaly ve snaze ovládnout svůj hněv. „Ze stejného důvodu, proč tahle země putuje do pekla v odpadkovém koši. A už se mě na to neptejte.“

„Jak se jmenoval váš partner?“

„My jsme neměli partnery,“ říká, s očima stále upřenýma do mých. „Nebyli jsme jako městská policie. Často jsem pracoval s Henrym Bookbinderem. Zemřel na cirhózu v sedmdesátém čtvrtém.“

„Pochopil jsem, že máte rád citáty,“ říkám. „Slyšel jste někdy tento? ‚Sám jsi vinen zločinem, když zločin nepotrestáš.‘“

Stoneova pravá ruka se zatíná v pěst. „Myslím, že vaše půlhodina vypršela, parde.“

„Mohu vám položit ještě jednu otázku?“

Vstává a protahuje si zádové svaly. „Jakou?“

„Vzpomínáte si na policistu jménem Ray Presley?“

Těsně předtím než se Stoneovy oči zakalí, zahlédnu v nich hněv dokonce ještě osobnější než ten, co jsem viděl doposud.

„Pamatuju si ho,“ odpovídá prázdným hlasem.

„Myslíte si, že se policie opravdu upřímně snažila vyřešit Paytonův případ?“

„To už jsou dvě otázky.“ Stone se obrací k Annii, která se nyní dotýká hliněného hrnce, co vypadá jako práce pueblanských indiánů. „Jak ti chutnala horká čokoláda, zlatíčko?“

„Mňam. Byla skvělá!“

Míří k zadním dveřím chaty, čímž nám neponechává jinou možnost než ho následovat. Beru Annii za ruku a vedu ji za ním.

„Mrzí mě, že jste sem jeli tak dlouhou cestu zbytečně,“ říká, když otevírá dveře temnému výhledu na Gothic Mountain zvedající se nad horskou plošinou. „Přichází déšť. Takový tu míváme říjen.“

Stojíme na verandě. Zpoza boků chaty se ozývá zurčivý zvuk Slate.

„Já to nepovažuju za zbytečné,“ namítá Caitlin, která se k němu obrací s výrazem absolutní upřímnosti. „Podle mě se na jaře roku 1968 stalo v Natchezu něco zlého. A myslím si, že vy víte, co to bylo. Uvědomuju si, že jsme vás tu neomaleně přepadli, a omlouvám se za to. Jenomže my chceme spravedlnost pro Dela Paytona. Myslím, že vy ji chcete taky.“ Vyndává z kapsy vizitku a podává ji Stoneovi. „Určitě budete po našem odchodu hodně přemýšlet. Zastihnete nás na tomhle čísle.“

Stone si čte vizitku a jeho čelistní svaly se napínají. „Tak vy jste zatracená reportérka?“

„Šéfredaktorka. Poctivá.“

Stočí ke mně pohled plný hněvu.

„Neotiskne ani slovo z toho, co jste řekl,“ ujišťuju ho. „Dokonce ani vaše jméno. Nezveřejní vůbec nic, dokud celá tahle spletitá záležitost nebude vyřešena.“

Stone přesouvá pohled zpátky k Caitlin.

„Chci pravdu,“ říká mu. „Pravdu a spravedlnost. Nic jiného. Děkujeme vám za váš čas, agente Stone.“

Když odcházíme k džípu, Stone stojí ve dveřích a vyhlíží – poprvé od té doby, co jsem ho spatřil – mírně nejistý sám sebou. Zaráží mne, že se mu líbilo, jak ho Caitlin oslovila jeho starou hodností. Navzdory svému hluboko zakořeněnému hněvu je stále hrdý na to, že byl kdysi agentem FBI.

Když odemykám dveře vozu, slyším za sebou šoupání bot. Stone sešel dolů z verandy. Pokládá mi pravou ruku na rameno a otcovským způsobem se mi dívá do očí.

„Máte toho hodně co ztratit, než abyste kopal do tohohle svinstva. Svět se už příliš změnil, aby to mohlo způsobit nějaký rozdíl.“

„Já s vámi nesouhlasím.“

Jeho oči prosvětluje zvláštní poznání a já jsem si najednou jistý, že ve mně vidí stín muže, kterým sám byl před lety. „Rád bych vám na rozloučenou pověděl ještě jeden citát,“ říká. „Pokud vám to nevadí.“

„Cokoli.“

„Na ciferníku tohoto světa neodbíjí hodina spravedlnosti.“

Odtrhávám zrak od jeho smutných očích, přemýšlím, co mohlo muže jeho síly a zkušeností vehnat do takového zoufalství. „Bez urážky, agente Stone, ale já si myslím, že jste příliš mnoho četl a málo duševně hledal.“

Moje poznámka ho kupodivu nerozčilila. Tiskne mi rameno a říká: „Máte víc iluzí, než si myslíte. Přeju vám hodně štěstí.“

„Nepotřeboval bych ho, kdybyste mi řekl, co víte.“

Vrtí hlavou a couvá o krok dozadu. „Ať se rozhodnete udělat cokoli, pošlete tu holčičku někam do bezpečí, než podniknete další krok. Rozumíte?“

„Udělám to.“

Zatímco odchází k verandě své chaty, zapínám Annii do bezpečnostní sedačky a sedám si dopředu k Caitlin. Dívá se na mě s ohněm v očích.

„Zaregistroval jsi, co řekl uvnitř?“ ptá se.

„O tom, že Paytonova vražda nebyla rasově motivovaná?“

„Ne. Když ses ho zeptal, zda má nějaké osobní poznámky, které zatajil před svými nadřízenými.“

Stone nás nadále pozoruje z verandy.

„Řekl, že pokud se chceme dozvědět, co zjistil, musíme udělat to, co tehdy udělal on.“

Vzrušeně přikyvuje. „Promluvit si se svědky, je to tak? To byla první věc, co řekl. Důrazně se ti přitom díval do očí. Pamatuješ?“

„Ano. Jako by se snažil sdělit mi něco neverbálně. Nevíš, co to bylo?“

Caitlin se na mě dívá s téměř škádlivým úsměvem. „Promluvte si se svědky.“

„No a co, proboha?“

„Penne… on použil množné číslo. Podle všech hlášení existoval jen jeden svědek výbuchu v Paytonově autě.“

Má pravdu. Frank Jones, plánovač v Triton Battery. Snažil se mi snad Dwight Stone naznačit – aniž by to řekl –, že na parkovišti před továrnou byl v den Paytonovy smrti víc než jen jeden svědek?

„Říkala jsem ti, že jsem v tomhle dobrá,“ chlubí se s vítězoslavným úsměvem. „Pojeďme odsud.“

Startuju Cherokee a otáčím jej dokola, dokud nejsme nasměrovaní zpátky ke kolejím po džípu. „Co si o něm myslíš?“ ptám se.

„Myslím, že má strach.“

„Já taky.“

*****

Noc jsme strávili v Gunnisonu. Mohli jsme si pospíšit a stihnout naše letadlo, ale žádnému z nás se ve skutečnosti nechtělo hnát zpátky do mississippského vedra. Pronajali jsme si pokoje v Best Western a dali si dobrou večeři v místní restauraci. Caitlin a já jsme se snažili vyčíslit každičký možný důvod, proč by mohl být Del Payton zavražděn, kromě toho, že pracoval v hnutí za občanská práva, ale Annie naše úsilí nepodporovala, ba naopak je dokonale sabotovala.

V hotelu jsme si vybrali Past na rodiče na placeném filmovém kanálu a sledovali jsme film z velké postele. Annie ležela mezi Caitlin a mnou, tváří k televizoru, zatímco my se opřeli o čelo postele, ze zády podepřenými polštáři z obou postelí. Kdykoli nám to Annie dovolila, což nebylo často, spekulovali jsme o Stoneovi a jeho kryptických poznámkách. Jenomže dívat se na televizi s čtyřletým dítětem znamená opravdu se na ni dívat.

Čas trávený v posteli s Annií a Caitlin mě katapultoval zpátky do dob tak nevinných a báječných, že jsem o tom stěží dokázal přemýšlet. Do časů předtím než Sára onemocněla. Před nemocnicemi. Kdy jsme jenom my a naše dítě lehávali za nedělních rán v posteli a dívali se na Barneyho, beze strachu z budoucnosti. Kdy naším největším problémem bylo rozhodnout se, kam půjdeme na večeři.

Když Past na rodiče skončila, Annie prohlásila, že se chce dívat na další film. Zatímco jsem vyťukával kód Krásky a zvířete a Caitlin volala pokojovou službu, aby nám přinesli zmrzlinu, říkal jsem si, zda Annie prožívá stejné vzpomínky jako já nebo alespoň ten bezpečný vřelý pocit, který kdysi měla se svou matkou a se mnou. Možná ano, protože dvě minuty poté, co dojedla zmrzlinu, začala pochrupkávat v nohách postele.

Na pozadí Disneyho hudby a Anniina oddychování se mě Caitlin zeptala na Sáru. Chvíli jsem tam seděl zticha, ale Caitlin se neomluvila ani se nezeptala, zda jsem v pořádku. Když se mnou dělala interview, řekl jsem jí, že tohle téma je tabu. Jenomže to interview mi připadalo tak vzdálené. Jak jsem tam seděl, díval se, jak Kráska konfrontuje své zvíře, ucítil jsem Caitlininu ruku na své, nejdřív pátravou, pak pevnou a vřelou. Po chvíli jsem se na ni podíval. Usmála se na mě úsměvem, který se na nic neptal, nic nepředpokládal. Přetékal čirou dobrotou.

Sáře by se tahle žena líbila, pomyslel jsem si. Poprvé od předchozího dne se duch Livy Marstonové odsunul v mé mysli do pozadí. Začal jsem mluvit a nepřestal jsem, dokud jsem Caitlin nevypověděl všechno, potěšení a bolest, radost a žal, začátek i konec. Zeptala se mě, jestli by se mohla podívat na Sářinu fotografii, a já jí ukázal momentku, kterou nosím v peněžence. Mohl to být rozpačitý okamžik, ale nebyl. Caitlin jej udělala zcela přirozeným.

Jakmile jsem fotku schoval, snažil jsem se chovat stejně přirozeně jako ona, ale zjistil jsem, že je to nemožné. Smutek, který narůstal v mém srdci po uplynulých sedm měsíců, se začal uvolňovat a já si uvědomil, že dělám to, co jsem si nikdy nedovolil před Annií. Pamatuju si, jak Caitlin držela mou hlavu na své hrudi a pronášela tichá slova útěchy, na která si už nevzpomínám. Zřejmě jsem takto usnul, protože jsem se probudil a zjistil jsem, že závěsy proniká světlo a Annie leží vedle mě, aniž bych měl ponětí, jak jsme se dostali pod pokrývky. Caitlin v posteli nebyla, ale dobře se o nás před svým odchodem postarala.

23 KAPITOLA

Příštího odpoledne po příjezdu do Natchezu jsem našel fax čekající na mě na kuchyňském stole. Přišel do ordinace mého otce těsně před obědem. V záhlaví stránky nebylo odesílací číslo, ale fax sám byl kopií novinového článku vystřiženého z leesvilského Daily Leaderu. Leesville v Louisianě je městečko nalézající se blízko Fort Polk, velké armádní výcvikové základny, dvě stě čtyřicet kilometrů od Natchezu. Nad článkem byla kopie záhlaví novin a na ní bylo datum 19. května 1968. Vyšel pět dnů po smrti Dela Paytona.

Článek líčil dopadení dvou mužů – zásobovacího seržanta a civilisty –, kteří měsíc předtím ukradli zbraně a vojenské vybavení ze skladiště ve Fort Polk. Zatímco oddíly byly na manévrech a vojenská dechovka promenovala v uniformách kolem základny, naplnili tito dva podnikavci dvoutunový náklaďák M-šestnáctkami, Claymorovými minami, ručními granáty a plastickou trhavinou C-4, pak odjeli ze základny a rozprodali většinu ukradených věcí kus po kuse po celém jihovýchodě. Civilní půlka povedené dvojice se jmenovala Lester Hinson. Všiml jsem si toho, protože jméno bylo zakroužkováno, pravděpodobně tím, kdo – ať už to byl kdokoli – odeslal fax.

Také na mě čekal vzkaz, abych zavolal Althee Paytonové do nemocnice, ale kdosi na sesterně mi řekl, že právě nemůže přijít k telefonu. Zatelefonoval jsem tedy Caitlin do redakce, pověděl jí o tom záhadném faxu a řekl jí jméno Lestera Hinsona, aby mohla začít shánět o dotyčném informace. Zeptala se mě, zda si myslím, že fax poslal Dwight Stone. Já to tipoval spíš na Petera Lutjense, ale neřekl jsem jí jeho jméno do telefonu. V duchu jsem si udělal poznámku, že mu musím znovu zavolat a pobídnout ho, aby se zkusil podívat na ten Paytonův spis u FBI, než se probudí v Severní Dakotě. Caitlin se mě zeptala, jestli jsem už začal dělat to, co mi poradil Stone: hovořit se svědky Paytonovy smrti. Vzpomínala si ze svého pátrání, že Frank Jones – „jediný“ svědek bombového výbuchu – nyní pracuje jako prodavač v místním obchodě s vozy značky Pontiak. Jones to ještě nevěděl, ale měl mě v dohledné době vzít na zkušební jízdu.

*****

Obchodní zastupitelství Pontiaku je ověšeno balonky a pruhy barevné fólie, ale jediní zákazníci jsou shromáždění kolem servisní dílny. Prodavači sami se zdržují v nenuceném shluku uvnitř klimatizované předváděcí místnosti, vyhlížejí zákazníky velkým proskleným oknem jako dravci pozorující suchem sežehlou planinu. Pohled na BMW mého otce je všechny přiměl vyskočit do pozoru, i když s předstíraným nezájmem. Pravděpodobně to auto na místě poznali, ale doufají, že starý doktor se dočasně vzpamatoval z pominutí smyslů a rozhodl se protentokrát koupit americký vůz.

Po zaparkování na vzdáleném konci řady vystavených vozů pro ně hraju divadýlko a prohlížím si cestou ke dveřím předváděcí místnosti samolepky s uvedenými cenami. Dívám se přes sklo na obličeje obchodníků a tipuju, že Frank Jones bude mezi nimi nejstarší. Protiřečí to rozumu, i když chápu, že důchodci si v nepříznivé ekonomické situaci přilepšují v podobných zaměstnáních k penzi. Jakmile otevřu dveře, všichni jsou najednou zaneprázdnění, jako bych přišel na výprodej ve Svátek práce.

Kývu hlavou na pozdrav nejbližšímu obchodníkovi, pak přecházím k Trans-Amu stojícímu uprostřed předváděcí místnosti a studuji cedulku s cenou. Kolem mě se na dvacet vteřin rozhostí ticho.

„Krásné auto, že ano?“ říká hlava, která se náhle vynoří zpoza dřevěné přepážky blízko zadní stěny. „Chcete koupit dvě, nebo jen jedno?“

Obličeji na té hlavě je přes sedmdesát a má na sobě nasazený nucený úsměv muže, který se pokaždé směje svým vlastním vtipům. Vychází zpoza přepážky, s pravou rukou nataženou k pozdravu, odhaluje dětsky modrý sportovní svetr oblečený na modré kostkované košili a hnědé kravatě.

„Frank Jones, obchodní manažer!“ zaburácí a zapumpuje mi rukou. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Rád bych se projel v jednom voze.“

„Od toho jsme tady. Který máte na mysli?“

Pokládám dlaň naplocho na střechu Trans-Amu. „Co třeba zrovna tenhle?“

„Dobrá volba.“ Stočí pohled mírně doleva. „Otevři ty velké dveře, Jimmy Maku.“

„Jistě,“ vyskakuje pohotově mladý prodavač u okna. „Mohl bych s vámi nejdřív na vteřinku mluvit?“

„Mám tu zákazníka, synu.“

Jones má v očích lesk peněz. Zatím si ještě nevšiml BMW a zdá se, že si mě ohodnotil jako typ, co platí v hotovosti. Sedám si do sedadla pro spolujezdce, zatímco on vyjíždí s Trans-Amem z předváděcí místnosti a venku zastavuje, abychom si mohli vyměnit místa. Jakmile sedím za volantem, upravuju si sedadlo pro svou delší postavu, pak zajíždím ke kraji dálnice.

„Tamhleto vypadá jako auto doktora Cagea,“ říká, když si konečně všimne BMW.

„Taky že je.“ Vjíždím na silnici, provádím otočku ve tvaru písmene U a mířím k mostu přes řeku Mississippi. „To já v něm přijel.“

Podívá se na mě a je na něm vidět, že chce něco říct, ale raději mlčí.

„Jsem Penn Cage.“

„A sakra! Vy jste ten spisovatel.“ Půl minuty hledí přímo před sebe přes čelní sklo, pak se otočí ke mně. „To vy jste řekl všechny ty nesmysly, co otiskli v novinách?“

„Jen něco. Nedrželi se přesně toho, co jsem řekl.“

Jones si odfrkne. „Jako bych to nevěděl. Člověk nemůže věřit jediné zatracené věci, co se v tom plátku dočte. To samé mi provedli v osmašedesátém.“

„Mluvíte o vašem vylíčení bombového útoku?“

„To ani ne. Šlo spíš o takové maličkosti. Bože, vždyť oni dokonce zkomolili moje jméno. Jak můžete chybně napsat Jones? Panečku, na to už je třeba pěkného tupce.“

Když vyjedeme na vrchol kopce, který vede dolů k předělu v útesu, vzpomenu si, že teď se nad řekou Mississippi klenou už dva mosty. V době mého dětství tam byl jen jeden a já si stále nějak nemůžu zafixovat ten nový do paměti. Trans-Am vjíždí na nájezd k mostu vedoucímu na západ a dole pod námi se otevírá kilometr a půl široký tok hnědé řeky. Výhled na sever a na jih se stále hodně podobá tomu, co tady viděl Sam Clemens před sto lety: bahnitá voda vybíhající až do lesa, vysoké písečné náspy na březích a azurově modrá obloha se sálajícím diskem slunce uprostřed. Před námi se prostírá jako městečko z pohádky za svým ochranným valem Vidalia v Louisianě, kde některé budovy nejsou výš než hladina řeky, což je, alespoň pro mě, jakýmsi symbolem pomíjivosti existence.

„Vy se mě chcete zeptat na tu vraždu, že jo? Sakra, vyprávěl jsem ten příběh snad tisíckrát. A od té doby, co vyšel ten článek, tucetkrát denně.“

„Vyptávala se vás policie hodně na to, co jste viděl?“

Jones mhouří oči, nasazuje si poněkud tupou verzi tajnůstkářského vzhledu. „Všichni se mě hodně vyptávali. Byl jsem jediný člověk, který viděl, jak ten Fairlane vybuchl.“

Teď není vhodná chvíle oponovat mu. „Měl jste pocit, že policie ten případ chtěla opravdu vyřešit?“

„Co tím myslíte?“

Nechávám ticho hovořit za sebe.

Olízne si rty a podívá se ze svého okénka. „Vy o tom chcete napsat knihu?“

„Ne.“

„Nu, kdyby ano… zdá se, že můj příběh by pro vás mohl mít velkou cenu.“

„Nic psát nechci. Jenom jsem chtěl vědět, jak se k tomu stavěla policie. Pamatujete si, kdo ten případ vyšetřoval?“

„Henry Creel a Ronnie Temple. A máte zatraceně pravdu, že se snažili vyřešit ho. Ti hoši tehdy měli stoprocentní objasněnost svých případů.“

„To by museli být jediní detektivové na světě s takovými výsledky.“

„V těch dobách to bylo možné. Tehdy jim nedýchali na krk žádní proklatí právníci.“

„Jenomže tenhle případ nevyřešili.“

Jones stahuje okénko a plive do větru. „Někdo zabil negra. Případ uzavřený.“

„Co víte o Rayovi Presleym?“

„Dost na to, abych vám o něm neřekl ani slovo.“

Odbočuju na Deer Park Road, která vede podél řeky na jih po louisianské straně. Brzy projíždíme kolem polí s bavlnou a sójou, s ochranným náspem po naší levici. Monotónnost polí je narušena jen směsicí kostelů, domů, karavanů a chatek.

„Zdá se, že toho víte o Creelovi a Templeovi poměrně hodně.“

„Creel byl bratranec mé ženy.“

„Byl?“

„Lou Gehrigova nemoc, zemřel v Shreveportu. Temple je taky mrtvý. Infarkt.“

Zajíždím s vozem na silnici, která vede po vrcholu ochranného náspu. Mezi náspem a řekou leží zatopené „zkušební vrty“ vzniklé při bagrování, když byl stavěn násep. Jámy s černou vodou se hemží sumcovitými rybami, raky, jehlicemi, vodními hady, aligátory, opuštěnými automobilovými vraky a příležitostnou mrtvolou.

„Tento měsíc se tam dole skvěle rybaří,“ říká Jones.

„Zabili podle vás Paytona proto, že se angažoval v boji za občanská práva?“

Krčí rameny. „O boji za občanská práva nic nevím. Vím jen to, že Payton rozkopal pěknou hromadu svinstva. Zneužil odbory, aby se sám vyšvihl na místo kontrolora, což bylo do té doby zaměstnání jen pro bílé. Hodně lidí to tehdy naštvalo. Pak si dělal zálusk na místo předáka u vstřikovacích forem. Co sakra čekal? V šedesátém osmém tu nikdo nebyl ochotný tolerovat negerského předáka. Pak by si určitě usmyslel, že chce dělat rovnou ředitele. Příliš daleko, příliš rychle. Je to jednoduché.“

„Zabil ho Klan?“

Jonesovi rudnou tváře. „Já o žádném Klanu nic nevím. Payton prostě naštval hodně lidí. Mohl ho zabít kdokoli.“ Nervózně luská prsty. „Otočte tu zatracenou věc. Musím zpátky do práce.“

„Všiml jsem si, že vaši hoši jsou docela zaneprázdnění.“

„Dejte mi svátek,“ bručí naštvaně. Pak zapíná rádio, volí stanici s country hudbou a seřizuje hlasitost tak, aby nám znemožnila další konverzaci. Otáčím auto dokola a mířím zpátky k mostům. O pár minut později mě Jones zaskočí tím, že nad hlukem stereo hudby zařve: „Já už ty kraviny nemůžu poslouchat!“

„Cože?“ ptám se a snižuju hlasitost.

„Všechno je to jen nasládlý, falešný, podlézavý country hnus. Teď už dobrou hudbu nikdo ani hrát neumí.“

„A co je podle vás dobré? Hank Williams?“

„Hank je dobrý, to jo. Ale Jim Reeves, páni, to je jednička.“

Málem se dávám do smíchu. Nejsem žádný fanoušek Jima Reevese, ale ať jsou mezi mnou a lopošským Jonesem jakékoli rozdíly, oba jsme svázaní dohromady chováním, rituály a tradicemi vrytými hluboko pod kůži. Proto mu Caitlinin příběh nezabránil v tom, aby se mnou mluvil. Jsem běloch narozený v Mississippi a Jones mě kdesi na samém dně vnímá jako příslušníka svého kmene. Říkám si, jak hodně se mýlí. Kdybych měl zasadit ránu a byl nucen vybrat si mezi bělochem a černochem, uvědomím si, že ve skutečnosti vůbec nemám na výběr?

„Vyptávala se vás FBI hodně?“

„Houby. Tehdy jsme jim říkali Federální kurník pro vyšetřování.“ Teď když míříme zpátky, Jones znovu nabyl něco ze svého starého sebevědomí. „Zřídili si kancelář v budově městské banky. Tucet Yankeeů v modrých oblecích, ostří jako břitvy. Agenti sem přijeli z Jacksonu speciálně kvůli tomu, aby mě vyslechli. Myslím, že je poslal Bobby Kennedy. Hoover by takové pitomce jako oni neposlal nikdy.“

„Byli na vás tvrdí?“

„Spíš jako smečka koťat. Nepořídili o nic líp než Guedon a Presley. A Kennedy dostal o pár týdnů později to, co si zasloužil.“

Robert Kennedy že si zasluhoval kulku do hlavy? „Co agent jménem Stone? Zvláštní agent Dwight Stone?“

Jonesův obličej natolik zmrtví, jako by ho někdo zapnul na zip. „O tom jsem v životě neslyšel.“

„Byl hlavním agentem při vyšetřování Paytonovy vraždy.“

Bývalý muž z továrny Triton zatne čelist a hledí přímo před sebe jako tvrdohlavý mezek. Je mi jasné, že si agenta Stonea pamatuje. A nevzpomíná na něho s láskou.

Blížíme se k obloukovité střední části mostu vedoucího na východ. Nad námi se prostírá přes obzor Natchez. Jako výpravná scéna pro film Cecila B. De Milla se táhne od bavlníkových plantáží dole až k věžím a palácům na vysokém kolmém útesu, pak zpátky dolů k továrně Triton a písečným náspům, za kterými se valí řeka ve svém korytu směrem k New Orleansu a Mexickému zálivu. Je to už mnoho let, co jsem viděl město z tohoto úhlu, a teď mi ten výjev bere dech. Pod námi kotví dva historické parníky, což je velký anachronismus, který nyní přitahuje spíš turisty než obchodníky s bavlnou a hazardní hráče. Sjíždíme z mostu a míříme na vrchol prvního dlouhého svahu. V dálce před námi se objeví znak Pontiaku a Jones znatelně pookřeje. Uvědomuji si, že tohle je moje první a zároveň poslední šance mluvit s tím mužem, při které mohu doufat v upřímnou odpověď.

„Co jste vůbec tehdy večer dělal v osm hodin venku na parkovišti?“

Něco v jeho bezprostřední reakci mi signalizuje, že se chystá lhát. Nekroutí se ve svém sedadle ani negestikuluje. Spíš se kolem něj rozhosťuje podivné mrtvé ticho, ztěžka doléhající na muže, jenž mu není přivyklý.

„Zavolala mi moje žena,“ vypadne z něho nakonec. „Chtěla, abych jí přivezl chléb, vejce a další věci. Byl jsem na odpolední směně a v krámě měli co nevidět zavírat.“

Tahle verze je zaznamenaná i v policejní zprávě. Jenomže když slyším, jak ji Jones opakuje nahlas, cítím, že je to lež. „Tu explozi jste viděl, až když jste se vrátil z krámu?“

„Vůbec jsem neodjel.“ Posune se ve svém sedadle, konečně dává průchod své nervózní energii. „Měl jsem problémy s baterií. Nebo jsem si alespoň myslel, že je to baterie. Ukázalo se, že to byla cívka.“

Zmocňuje se mne podivná euforie. Osm let vyslýchání nepřátelsky naladěných svědků vybrousilo mou intuici pořádně doostra. A vím jedno: Frank Jones mi lže. Lže už třicet let. A tak jak to vidím dnes já, měl to jakýkoli jen trochu schopnější policista stejně snadno rozpoznat už v šedesátém osmém. Dwight Stone to určitě poznal ještě rychleji než teď já.

Zajíždím ke kraji parkoviště před prodejnou a zastavuju. Pak chytám Jonese za levé zápěstí a pevně ho držím. „Kdo byl kromě vás tehdy večer na parkovišti?“

Šokovaně na mě vytřeští oči. „Cože? Nikdo.“

Stisknu mu ruku prudčeji. Snaží se mi vytrhnout, ale nemá na to sílu.

„Říkám vám, že tam nebyl nikdo!“

„Vy jste viděl vraha.“

„To je lež, sakra!“

„Kdo tam tedy byl? Kdo ještě tam tehdy večer byl?“

Jones mi ruku vyškubne a začne si mnout zápěstí. „Nevíte vůbec nic!“

„Já tenhle případ chci znovu otevřít, příteli. A čím déle budete lhát, tím to pro vás bude obtížnější.“

Vrhá nervózní pohledy směrem k předváděcí místnosti. Ve skutečnosti vypadá, jako by chtěl mluvit, jenomže se svou lží žil třicet let a teď není snadné jen tak se jí zbavit. Vytahuje klíček ze zapalování. „Vystupte si z toho zatraceného auta.“

Začínám vstávat, pak se zarazím. „Kdyby vám to nevadilo, navštívím vaši ženu, aby mi vaši výpověď potvrdila, ano? O tom, jak vám volala, abyste jí nakoupil nějaké potraviny.“

„Dělejte si, co chcete. S tou nánou jsem se rozvedl před třiceti lety. Hlavně si sakra vystupte z toho auta.“

Vystupuju a jdu k otcovu vozu. Ostatní prodavači jsou seřazení u okna předváděcí místnosti, bez ostychu civí ven. Když si Jones přesedá a zajíždí s Trans-Amem k budově, startuju BMW a rychle vyjíždím z parkoviště.

Mobilním telefonem volám své matce, od které se dozvídám všechno, co potřebuju vědět. Bývalá žena Franka Jonese stále žije v Natchezu. Po nepříjemném rozvodu se vdala za prezidenta místní naftařské společnosti, čímž si docela polepšila. Ta „nepříjemnost“ zahrnovala aféry, které měl Jones s několika sekretářkami v továrně na pneumatiky. Volám naftaři domů a ptám se na Jonesovu bývalou manželku jejím novým jménem: Littleová.

„U telefonu Littleová,“ odpovídá poněkud upjatý hlas.

„Paní Littleová, tady je Penn Cage.“

„Syn doktora Cagea?“

„Přesně tak, já –“

„Pamatuju si, jak jste nabíral krev a dělal rentgeny u svého tatínka v ordinaci.“

Alespoň že mi to nezavěsila. „Ano, paní. Chtěl bych vám položit pár otázek, kdyby vám to nevadilo.“

„O čem?“

„O dni, kdy zemřel Del Payton.“

Zaváhání. „Co s tím?“

„Právě jsem mluvil s vaším bývalým manželem a –“

„Sladký Ježíši! Co vám ten budižkničema o mně řekl?“

Její hněv zní dokonce i po třiceti letech upřímně. „Využil vás ve svém alibi, paní Littleová. Řekl, že tehdy večer, když Del Payton zemřel, vyšel ven na parkoviště před Tritonem, protože jste ho požádala, aby vám nakoupil nějaké potraviny.“

„Sakra, to je lež! Promiňte, že nadávám. Byl na parkovišti proto, že se tam muchloval s jednou z těch svých cucht.“

Toto barvité konstatování mi na okamžik bere dech. „Říkáte… říkáte, že podle vás byl tehdy večer na tom parkovišti někdo s ním?“

„Jste snad nedoslýchavý? Ten nadržený kocour přišel tehdy večer domů a požádal mě, abych policii řekla stejný příběh, jaký pověděl vám. A já to udělala, nána jedna pitomá.“

Nejsem si jistý, zda vůbec dýchám.

„Druhého dne ráno jsem jela autem nakoupit do krámu – tentokrát doopravdy –, a když jsem dávala tašky na zadní sedadlo, našla jsem tam pár punčoch. Nepatřily mně a nebyly zrovna čisté –pokud víte, co tím myslím. Když jsem přijela domů, vykopla jsem toho grázla z domu. Navždycky.“

„A řekla jste to tehdy někomu?“

„Jistě. Policii. Zavolala jsem tam a řekla jsem, že jim lhal. Že i mě můj manžel přinutil lhát.“

Slyším houkání automobilového klaksonu za sebou. Přejíždím do pravého pruhu a zrychluju, abych přizpůsobil rychlost vozům kolem sebe. „Co na to policie říkala?“

„Abych si s tím nedělala starosti, že mi za to nic nehrozí. Prý mají všechno pod kontrolou.“

Pod kontrolou. „Pamatujete si, se kterým policistou jste tehdy mluvila?“

„Ano. Přišel za mnou k nám domů. Byl to ten, co ho později poslali k Parchmanovi. Ray Presley.“

Ve spisu nebyl uveden žádný záznam o tomto setkání. „Byl Presley sám, když vás přišel navštívit?“

„Ano. Měla jsem z něho tak trochu strach, z toho Presleyho. Vždycky jsem ho měla.“

„Vyslýchal vás kvůli tomu někdo od FBI?“

Paní Littleová mlčí, ale ne proto, že by mi neměla co říct.

„Paní Littleová, pamatujete si agenta FBI jménem Dwight Stone?“

„Nu, vlastně… Ano, pamatuju. Jenomže to je všechno, co vám k tomu můžu říct. Nashle –“

„Počkejte, prosím! Máte nějakou představu, s kým tam váš manžel tehdy večer byl? Myslím s kterou ‚cuchtou‘? Já vím, že je to bolestné, ale pro mě je to velice důležité. Čím rychleji přijdu té záhadě na kloub, tím menší je tu šance, že to někomu ublíží.“

„Já o tom tak nerada mluvím.“ Její dech je přerývaný, vystrašený. „Jestli to vyřešíte, můj bývalý manžel z toho vyjde smradlavý jako kravinec, je to tak?“

„Pravděpodobně.“

„Betty Lou Jacksonová.“

„Promiňte?“

„Tak se ta coura jmenovala. Teď je vdaná za nějakého elektrododavatele. Jmenuje se Beckhamová. Chová se, jako by to byla poctivá panička, ale ve skutečnosti je to děvka skrznaskrz.“

„Děkuju vám, paní Littleová.“

„Neděkujte mi, protože jsem vám nic neřekla.“

Telefon oněmí.

Na malých městech je příjemné to, že tam snadno najdete, koho chcete. V telefonním seznamu je uvedený jenom jeden Beckham. Začínám mít pocit, že bych mohl vyřešit Paytonův případ, aniž bych musel vystoupit z auta.

„Haló?“ Ženský hlas.

„To je paní Betty Lou Beckhamová?“

„Ano. Už ale nepoužívám jméno ‚Lou‘. Jenom Betty. Betty Beckhamová. Kdo volá?“

„Tady je Penn Cage, paní Beckhamová.“

Ohlušující ticho.

„Paní Beckhamová?“

„Mám teď hodně práce, pane –“

„Jenom jsem vám chtěl položit pár rychlých otázek.“

„Nemůžu vám nijak pomoct. Je mi líto.“

„Vždyť ani nevíte, na co se vás chci zeptat.“ Nebo víte?

„Tuhle jsem četla noviny.“ Má tak napjatý hlas, že její hlasivky musí být blízko prasknutí. „Jde o ten případ, že ano?“

„Paní Beckhamová, já si uvědomuju, že jde možná o ožehavou záležitost. Rád bych si s vámi promluvil osobně, kdybyste se cítila pohodlněji.“

„Opovažte se sem přijít! Někdo by vás mohl vidět.“

„Koho se bojíte, že by mě mohl vidět?“

„Kohokoli! Jste snad blázen?“

„Paní Beckhamová, ve skutečnosti mám jen jednu otázku. Byla jste na tom parkovišti, když explodoval vůz Dela Paytona?“

„Ach, můj bože. Och, Ježíši…“

„Absolutně mě nezajímá, co jste tam dělala, paní Beckhamová. Mně jde jen o ten bombový útok.“

Říkám si, že to znělo dost stupidně. Pokud Betty Lou dělala na parkovišti to, co naznačovala paní Littleová, mohlo by to skončit v televizních zprávách.

„Už mi nevolejte,“ prosí. „Dostanete mě do hrozných problémů. Sebe taky. Vy to nevíte. Vy prostě nic nevíte!“

Zavěsila, ale strach v jejím hlase byl natolik skutečný, že mi z něj vstaly vlasy vzadu na krku. Ona se bojí něčeho jiného než jen pouhých vzpomínek. Žije v hrůze od té doby, co v novinách vyšel Caitlinin článek.

Když odbočuju do čtvrti, kde bydlí moji rodiče, zazvoní mobilní telefon. Je to Althea Paytonová.

„Snažil jsem se vám předtím dovolat do nemocnice, Altheo, ale řekli mi, že nemůžete k telefonu.“

„Já vím. Tohle číslo mám od vašeho otce.“ Zní udýchaně. „Myslím, že jsem si vzpomněla na něco důležitého.“

„Jen hezky klidně. Poslouchám vás. O co jde?“

„Dnes ráno jsem byla na návštěvě u jednoho pacienta a jeho televize byla naladěná na CNN. Ve skutečnosti jsem vysílání nevěnovala pozornost, ale pak jsem uslyšela vaše jméno. Mluvili o té popravě v Texasu. Prý jste jako právník dostal toho muže do cely smrti.“

„Ano…“

„Ukazovali vás, jak vcházíte do vězení. A pak, hned po vás, ukazovali jiného muže. Říkali, že je to ředitel FBI. Neslyšela jsem jeho jméno, ale o hodinu později jsem se dívala znovu, jestli to náhodou nebudou opakovat. Opakovali.“

„Já vám nerozumím, Altheo. Na co jste si vzpomněla?“

„Poznala jsem toho muže. Pana Portmana. Johna Portmana.“

„Vy ho znáte? Odkud?“

„Odsud. Přímo z Natchezu.“

„Vy jste viděla Johna Portmana v Natchezu?“

„Právě to se vám snažím říct. Pamatujete si, jak jsem vám říkala o agentu Stoneovi? Jak byl milý a opravdu se nám snažil pomoct?“

„Ano.“

„A říkala jsem vám, že někteří z nich takoví nebyli. Taky jsem vám pověděla, jak měl pan Stone s sebou jiného muže, mladého Yankeeho, který byl velmi chladný a nikdy nic neřekl. Vzpomínáte?“

Mám pocit, jako by se mi mělo zastavit srdce. „Ano…“

„To byl on. Ten John Portman v televizi byl on.“

„Altheo, vy se určitě mýlíte. John Portman byl v roce 1968 velice mladý.“

„Říkám vám, že to je on. Má šedivé vlasy, ale to je jediný rozdíl. Když ty zprávy opakovali, dívala jsem se velice pozorně. A nepochybuju o tom. Byl to on. Mladý Yankee, chladný jako únor. Mrazilo mě z něho až do morku kostí.“

Někde v mé mysli říká Dwight Stone: Setkal jsem se s Portmanem. Nastoupil do Úřadu pár let před mým odchodem…

„Už nic neříkejte, Altheo Jsem na mobilním telefonu. Ověřím to a zavolám vám zpátky.“

„Co to podle vás znamená?“

„Nechci spekulovat. S nikým jiným o tom nemluvte. Dám vám vědět.“

„Budu čekat.“

Vypínám telefon, pak zajíždím na příjezdovou cestu před domem mých rodičů, zastavuju a nechávám běžet motor. Ze všech věcí, které jsem se mohl dozvědět o tomhle případu, mě právě tahle ohromila nejvíc. Pokud byl John Portman v roce 1968 v Natchezu, spousta věcí najednou dává smysl. Osobní nenávist Dwighta Stonea vůči němu. Stoneova neochota mluvit se mnou o tom případu. Možná dokonce zapečetění Paytonova spisu z důvodu národní bezpečnosti, ačkoli to už by pravděpodobně zacházelo příliš daleko. Nikdo nemohl v roce 1968 tušit, že zvláštní agent John Portman se o třicet let později stane ředitelem FBI. Takže to nebyl důvod, proč dal Hoover zapečetit spis. Jenomže Portman určitě ví, proč byl zapečetěn, a stejně tak to ví Stone. Vycházeje ze Stoneovy nenávisti vůči Portmanovi – a Stoneova odchodu z Úřadu, zatímco Portman stoupal po žebříčku kariéry –, muselo být tím důvodem něco, co Stone nedokázal strávit, zatímco Portman s tím mohl docela dobře žít. Byl to malý hodný Němčourek, řekl Stone o Portmanovi. Poslouchal příkazy. Otázkou je, co mu nařídili udělat?

Když vystupuju z auta, zpoza domu vychází černý policista středního věku v uniformě, s rukou položenou na zbrani po boku.

„Vy jste Penn Cage?“ ptá se.

„Ano, pane.“ ,

Usměje se a přikývne. Má smutné, povislé oči bígla. „Jmenuju se James Ervin. Jenom tady dávám pozor, aby bylo všechno v pořádku.“

„Rád vás vidím, důstojníku Ervine.“ Natahuju pravici a potřásám si s ním rukou. „Ta zbraň je nabitá?“

Zaťuká na opancéřovanou automatickou pistoli na svém boku. „To se vsaďte.“

„Dobrý muž.“

„Máte tu moc pěknou holčičku. Připomíná mi moje holky, když byly malé.“

„Děkuju vám. Víte vůbec, o co tady jde?“

Ervin se kousne do horního rtu a upře zrak do země. „Vy se snažíte dostat toho, kdo zabil Dela Paytona, je to tak?“

„Máte pravdu. Vy jste Dela znal?“

„Můj táta ho znal.“ Zvedá ke mně svoje psí oči, které jsou plné tiché podpory. „Nedělejte si starosti. Nehrozí vám žádné nebezpečí. Jestli sem někdo přijde, bude si to muset nejdřív vyřídit se mnou.“

24 KAPITOLA

Během necelých deseti minut si na matčině počítači ověřím to, co mi řekla Althea Paytonová do mobilního telefonu. Na oficiální internetové stránce FBI si mohu přečíst miniaturní biografii jejího nového ředitele. V životopise se zdůrazňuje, že svůj první rok jako zvláštní agent strávil Portman vyšetřováním rasových vražd v Mississippi a Alabamě. To bylo v roce 1968. Nějaký autor z časopisu Time tam básnil o Portmanově „roku v zákopech“ a konstatoval, že „jeho příkladná spolehlivost v řešení případů týkajících se boje za občanská práva“ byla jedním z hlavních důvodů, proč prezident pověřil tohoto republikánského federálního soudce vedením FBI v oběma stranami podporovaném gestu, které nicméně šokovalo většinu demokratů. Úřad byl během uplynulých deseti let deptán rasovými problémy a několikrát jej úspěšně zažalovali jak afroameričtí, tak hispánští agenti. Portmanovy zkušenosti z Jihu se velmi osvědčily při řešení politických zájmů menšin.

Podle mých propočtů bylo Portmanovi v době, kdy společně s Dwightem Stonem navštívil Altheu Paytonovou, pětadvacet let. V kapse měl čerstvý diplom z práv na Yaleově univerzitě. Stone byl pravděpodobně o deset let starší. Kromě toho vím málo. Portman v Úřadu rychle stoupal na žebříčku hodností, zatímco Stonea pět let nato vyhodili. V Crested Butte jsem vycítil, že Stone dává své propuštění do souvislosti s Paytonovým případem. Jenomže pokud je to pravda, proč by Hoover čekal pět let, než ho vyhodil? Nebo to snad bylo tak, že cokoli se stalo v roce 1968, děsilo to Stonea natolik, že to u něj vedlo k alkoholismu v takovém rozsahu, až Hooverovi nakonec nezbyla jiná možnost než ho propustit?

Neschopný odpovědět si na tuto otázku, píšu do počítače jména hlavních hráčů a dívám se na ně. Payton. Presley. Marston. Stone.

Portman. Hinson. Jednou z prvních věcí, které musí spisovatel pochopit, je to, že nejlepším způsobem řešení problému je uklidit se z cesty svému podvědomí a nechat je pracovat. Poslušný tohoto diktátu si začínám hrát s obrazovkovými fonty a velikostí písma, přepínám z Couriera do Bookmana, z vzletného Gothiku do staženého Algerianu. Zatímco fonty víří a mění se mi před očima, říkám si, že muže jako Leo Marston a John Portman nelze vyšetřovat normálními prostředky, a především je nemůže ohrozit obyčejný smrtelník. Caitlinin status reportérky nám propůjčuje určitou teoretickou moc nad Prvním dodatkem k ústavě, jenomže tohle ve světě lidí jako Portman a Marston nic neznamená. Tady je zapotřebí především tvůrčí myšlení.

I krále a prezidenty lze porazit, ale člověk k tomu musí mít správné zbraně. Trikem je vypátrat jejich slabiny. Muži jako Portman a Marston žijí pro moc. Hladoví po ní, i když jí už mají víc, než kdy pozná většina normálních lidí. Jednají s jistotou a přesností, zřídkakdy sami sobě dovolí přepych pochybností. Dokud operují z této pevnosti psychologické jistoty, jsou nedotknutelní. Způsobem jak je porazit je možná zničit tyto pevnosti, převrátit jejich světy vzhůru nohama a přinutit je reagovat. A já už vím, jak by to šlo udělat. Znovu je postavit tváří v tvář emoci, kterou necítili už hodně dlouho.

Strachu.

*****

Mou první myšlenkou, když můj otec prochází dveřmi kuchyně, je to, že vypadá o deset let starší než ještě před dvěma dny. Políbí matku a Annii, pak mi pokyne, abych ho následoval do knihovny. Pokrčím rameny na svou matku a jdu za ním.

Sedí ve svém koženém křesle a přepíná kanály v televizi, zjevně aby zamaskoval zvuky naší konverzace.

„Někdo se právě pokusil zabít Raye Presleyho,“ říká.

„Cože?“ hlesnu a klesám na pohovku po jeho levici.

„Jeho ošetřovatelka mu právě dávala první kubické centimetry toho mexického chemoterapického koktejlu, co bere. Začal si stěžovat na bolesti u srdce a vytrhl si katetr ze zápěstí. Dívka zavolala 911 a poskytovala mu kardiopulmonární resuscitaci, dokud nepřijeli zdravotníci. Prodělal srdeční zástavu. Právě se navzdory mým příkazům odhlásil z jednotky koronární péče.“

„Co tě vede k názoru, že to byl pokus o vraždu?“

„Ta dívka mi přinesla infuzní sáček a jeden z našich laboratorantů provedl pár testů. Myslí si, že do koktejlu byl přimíchaný chlorid draselný.“

„Ježíši! Volal jsi policii?“

„Ray mi řekl, abych to nedělal. Úplně šílel a nedovolil, aby se k němu kdokoli kromě mě přiblížil. Řekl, že si to vyřídí sám.“

„To bych se vsadil, že vyřídí. Nakolik mu to poškodilo srdce?“

„Ještě mi nepřišly výsledky enzymových testů, abych to mohl posoudit.“ Otec bubnuje prsty do opěrky křesla. „Máme tady další problém.“

„Jaký?“

„Tys dnes mluvil s Betty Lou Beckhamovou?“

„Jak to víš?“

„Ve čtyři hodiny přišla ke mně do ordinace, napolo sesypaná. Naléhala, že se mnou musí mluvit.“

Měl jsem to očekávat. Po celá léta funguje můj otec jako zpovědník pro nesčetné duše, hlavně pro ženy, které nemají jiný ventil pro svoje smutky a obavy než kněze nebo místního psychologa. Natchez během uplynulých dvou desetiletí přilákal jenom jednoho či dva psychology a žádný z nich nezůstal dlouho. Nastalou prázdnotu nemohl vyplnit nikdo jiný než soucitný lékař, a tím se stal právě můj otec.

„Byla na tom parkovišti, když Del Payton zemřel?“

„Ano. Věř tomu či ne, ale když ta bomba vybuchla, právě si dopřávala sex s Frankem Jonesem v jeho autě. Ve skutečnosti viděla, jak ta zatracená věc explodovala.“

„Kristepane! Co ještě viděla?“

„Jones po výbuchu zpanikařil. Chtěl odjet, ale Betty Lou mu připomněla, že přece má být v továrně. Ona měla ten den volno, takže nasedla do svého VW s úmyslem odjet. Když byla téměř pryč z parkoviště, uviděla, jak ji někdo pozoruje z malého náklaďáčku.“

„Kdo?“

„Ray Presley.“

Kolem mého srdce se svírá ledová pěst. „Presley byl na místě činu v okamžiku výbuchu bomby?“

Otec velmi pomalu přikývne.

„Takže… měl prsty ve vraždě samé.“

„Vypadá to tak.“

„Řekla Betty Lou někomu, že ho tam viděla?“

„Zpočátku ne. Presley přišel za ní a vysvětlil jí, že by to nemuselo být prospěšné pro její zdraví.“

Je pro mě až příliš snadné představit si tu scénu.

„Pak ale manželka Franka Jonese našla v manželově autě punčochy Betty Lou a vykopla Jonese z domu. Předpokládám, že paní Jonesová potom řekla policii, jak její manžel lhal o tom, že byl na parkovišti sám, protože Presley za Betty Lou přišel znovu, tentokrát s důraznějším varováním.“

„Jenomže ona to řekla FBI, že ano? Zvláštnímu agentovi Dwightu Stoneovi.“

„Zpočátku ne. Když agent Stone zjistil, že manželka vykopla Jonese po noci vraždy, promluvil si s jeho ženou a ta mu řekla o Betty Lou. Stone jí nabídl peníze, ale Betty Lou nechtěla mluvit. Byla příliš vystrašená z Raye. Pak někdo střílel po agentech FBI na silnici. Stone se vrátil a řekl Betty, že pokud odmítne vypovídat, zajistí, že stráví nějaký čas ve federálním vězení, čímž ji přesvědčil. Je to v podstatě hodná holka. Po celou dobu byla ochotná spolupracovat.“

„Řekla o Presleym Stoneovi.“

„Ano.“

„Co se stalo pak?“

„Nic. Betty Lou čekala, že bude Presley uvězněn, ale vůbec ho nezatkli. Pak FBI odvolala Stonea z města. Presley za ní přišel znovu, hrozně ji zbil, přinutil ji k orálnímu sexu…, byla na zhroucení. Už se chtěla odstěhovat z města, když byl Presley uvězněn za distribuci drog, což mu vysloužilo pobyt u Parchmana.“

Opírám se v lenošce dozadu, snažím se to všechno strávit.

„Stále je z Raye k smrti vyděšená. Od té doby co vyšel ten článek Caitlin Mastersové, je na cestě k nervovému zhroucení. Když jsi jí dnes odpoledne zavolal, už to nevydržela. Dal jsem jí injekci Ativanu a poslal jsem ji domů lehnout.“

„Ray je a bude velký problém. Je do vraždy přímo zapletený, jenomže když na něj budu tlačit, on zatlačí zpátky. Už sice nemá tvou zbraň, ale pořád by mohl rozvířit pekelný zápach, kdyby chtěl.“

Otec si povzdechne a opře se v křesle.

„Na tom nezáleží,“ pokračuju. „Presley nebyl jediný, kdo je zodpovědný za Paytonovu smrt. Skutečnost, že se ho kdosi právě pokusil zabít, to dokazuje. Někdo se bojí, že bude mluvit.“

Náhle se ozve klapnutí dveří knihovny a oba vzhlédneme. Je to matka. Předpokládáni, že nás chce zavolat k večeři, ale říká: „Máš tu návštěvu, Penne.“

„Kdo je to?“

„Caitlin Mastersová.“

Caitlin jsem neočekával, takže má zřejmě nějaké novinky. „Přiveď ji sem.“

„Hraje si s Annií.“

Když matka odejde, otec se ptá: „Kolik toho Mastersová ví?“

„Nic o vydírání.“

„Neříkej jí, co se stalo Rayovi: Zatím ne.“

Caitlin prochází dveřmi s Annií v náručí, pak ji předává matce a slibuje, že se za chvíli vrátí do kuchyně. Má na sobě černé džínsy, sandály a bílou dírkovanou halenku. Na límeček jí spadají volně rozpuštěné černé vlasy. Vypadá unaveně, ale zároveň je připravená vybuchnout vzrušením.

Otec vstává, zatímco je vzájemně představuji. Jakmile za sebou matka zavře dveře, Caitlin říká: „Právě jsem vyhrála v jackpotu.“

„O čem to mluvíš?“

„Vystopovala jsem Lestera Hinsona. Toho chlapíka z článku v leesvilském Daily Leaderu.“

„Co o něm víš?“

„Je to kriminálník, který strávil většinu života v angolském vězení. Teď žije v New Orleansu.“

„Tys s ním mluvila?“

Caitlin, příliš vzrušená, než aby dokázala stát na jednom místě, začíná chodit: „Víc než to. Přesně jsem zjistila, jak je zapletený do Paytonova případu. V dubnu roku 1968 se Lester Hinson a zásobovací seržant jménem Earl Wheeler vloupali do skladiště zbraní ve Fort Polk a pak začali ukradené věci rozprodávat na černém trhu. O měsíc později je dopadla armádní policie. O tom ostatně pojednával ten článek, že ano? Nu, Hinson byl civilista a ve vězení ho navštívil zvláštní agent Dwight Stone. Chtěl vědět, zda ti dva prodali nějakou C-4 někomu v Mississippi, především v Natchezu. Prodali. Aby Hinson mluvil, musel Stone zařídit stažení obvinění, ale udělal to rád.“

„Tím kupcem byl Ray Presley,“ říkám monotónním hlasem.

Caitlin otevře ústa. „To nehádáš, viď?“

„Ne. Právě se nám podařilo umístit Presleyho na místo činu v okamžiku výbuchu bomby.“

„Jak se vám to podařilo?“

„Nejdřív to dopověz ty. Nemůžu uvěřit, že si ti Hinson jen tak vylil srdce.“

„To víš, že ne. Postupovala jsem tak, jak to dělávají policisté.“

„Jak?“

Usmívá se. „Zaplatila jsem mu. Řekla jsem mu, co po něm chci, pak jsem převedla pět set dolarů do pobočky Western Union v New Orleansu. Řekla jsem mu, že mu dám dalších pět set, když mi řekne, co chci vědět. Mluvil by za peníze celý den.“

Otec si ji měří obdivným pohledem.

„A teď vy,“ říká Caitlin. „Jak se vám podařilo dostat Presleyho na místo činu?“

„Měla jsi pravdu o tom, co se nám snažil říct Stone. Na místě byl přítomný ještě další svědek. Nikdy se nedostal na stránky policejního hlášení.“

„Kdo?“

„Identita teď není důležitá. Tady záleží na –“

„Není důležitá?!“

Caitlin se to očividně nelíbí. „Tento svědek může pouze usvědčit Raye Presleyho. Presley pravděpodobně Paytona zabil, ale s téměř stoprocentní jistotou pracoval pro někoho jiného. Obvykle to tak dělával. Za peníze. A já nechci vytáhnout proti Presleymu, dokud nebudeme mít člověka, který mu ten zločin nařídil.“

Caitlin vrtí hlavou. „Jenomže takhle se přece obvykle dostáváš k lidem na vrcholu, nemám pravdu? Mačkáš malé ryby tak dlouho, dokud nepromluví.“

„Obvykle ano. Jenomže Presley je zvláštní případ. Nikdy se nedal snadno zastrašit, a teď navíc trpí smrtelnou nemocí. Na tomto světě se nemá čeho bát. Takže podle všeho, co víme, koupil tehdy v roce 1968 plastickou trhavinu. Předpisy proti jejímu držení byly dávno zrušeny. Ta svědkyně, co ho viděla na parkovišti před Tritonem, je vyděšená žena, nyní vdaná paní a vážená občanka, ovšem v okamžiku výbuchu bomby se náhodou dopouštěla v jednom autě cizoložství. Vážně pochybuju o tom, že by učinila prohlášení pro policii, natožpak aby šla svědčit k veřejnému soudu.“

„Penne, já nemůžu uvěřit, co mi tu říkáš. Právě jsi nastínil, že Presley měl prostředky i příležitost ke spáchání zločinu. Motivem mohla být čistě rasová nenávist. Otrlý je na to dost. Pokud nezmáčkneš Presleyho, jak chceš pokračovat dál?“

„O tom jsme právě diskutovali.“

Podívá se z jednoho na druhého, zkoumá nás zelenýma očima. „Vy hoši víte něco, co já netuším, je to tak? Něco o Presleym. Něco, co vám brání jít po něm.“

„Ano,“ přiznávám.

„Co je to?“

„To ti nemůžu říct. Ne v tuto chvíli.“

Vysoko na jejích tvářích se objevují již povědomé růžové půlměsíčky. „Co je to sakra za odpověď‘? Jsme přece partneři, ne snad?“

Bezvýhradně Caitlin věřím, ale nemohu se jí svěřit s tajemstvím svého otce. „Kdybych ti to mohl říct, udělal bych to. Prozatím tě ale musím požádat, abys mi důvěřovala.“

„Ty po mně chceš, abych ti důvěřovala, a sám mi přitom nevěříš.“ Dívá se na mého otce, který upřeně hledí do podlahy, pak zpátky na mě. „Vy si myslíte, že Presleyho si najal Leo Marston?“

„A ty si to nemyslíš?“

„Neexistuje žádný důkaz.“

„Ike Ransom říká, že to byl Marston, a Dwight Stone nám mezi řečí pověděl v podstatě totéž.“

„Ále žádný z nich s tím nepůjde před soud.“

„Je tu ještě jedna zajímavá věc.“

Povzdechne si a sklopí oči do podlahy. „Mám strach zeptat se na ni.“

„Stone nám v Coloradu lhal. Znal Johna Portmana o hodně lépe, než nám namluvil.“

„Jak to víš?“

Zevrubně ji informuju o telefonátu Althey Paytonové, která viděla Portmana ve zprávách CNN, a o tom, jak jsem si následně ověřil, že v roce 1968 skutečně pracoval v Mississippi.

Caitlin sahá dozadu po křesle a sedá si do něj. „Svatá krávo! Uvědomujete si, co to znamená?“

„Pověz mi to.“

„Tenhle příběh právě překročil hranice státu. Tenhle příběh je velký.“

„Pamatuj na naši dohodu. Dokud ti to nedovolím, nic neotiskneš.“

„Když jsem ti ten slib dávala, nevěděla jsem, že budeš mařit vyšetřování z důvodů, o kterých nepovažuješ za vhodné mluvit se mnou.“

„Ten slib nebyl ničím podmíněný. A já očekávám, že ho dodržíš.“

Zamyšleně špulí rty. „Mohla bych prosím zdůraznit několik věcí? Za prvé, nemáme žádnou skutečnou vyšetřovací pravomoc. Za drahé, spisy, které potřebujeme, byly zapečetěné vládou a je nepravděpodobné, že bychom tuto situaci změnili bez dlouhé bitvy u soudu. Za třetí, Paytonův případ se nějak týká současného ředitele FBI, který má prakticky neomezenou moc mařit naše úsilí. Za čtvrté, případ zahrnuje také Lea Marstona, nejmocnějšího muže v tomto okrese a pravděpodobně v celém státě. Za páté, nikdo z přímo zúčastněných s námi nechce mluvit.“ V zoufalství zvedá ruce. „Co s tím chcete dělat} Myslím, že sdělovací prostředky jsou jedinou zbraní, kterou máme.“

„Souhlasím s tebou.“

„Opravdu?“

„Jenomže já chci použít jiný způsob než ty.“

„Jaký?“

„Pořádně Portmana a Marstona vystraším a uvidím, na kterou stranu skočí.“

Visí na mně očima. „Jak to hodláš udělat?“

„Přiměju je, aby si mysleli, že je v mé moci dokázat jejich účast na Paytonově smrti.“

„Jak?“

„Jednoduše. Veřejně prohlásím, že Leo Marston je zodpovědný za vraždu Dela Paytona.“

„Cože?“ zhrozí se můj otec.

„Bez důkazů?“ diví se Caitlin. „Jednoduše ho obviníš? To bude veřejná urážka na cti.“

„Přesně tak. Nactiutrhání.“

„Ale proč?“

„Protože když to udělám, Leo Marston nebude mít jinou možnost než podat na mě žalobu.“

Otec nevěřícně vrtí hlavou. „Čeho tím sakra dosáhneš?“

„V okamžiku, kdy na mě Marion podá žalobu, odpovím na obvinění prohlášením, že mou obhajobou bude pravda. Pak budu mít na základě zákona o zpřístupnění dokumentů možnost požádat o Marstonovy obchodní záznamy, osobní doklady, daňová přiznání a všechny ostatní věci datující se z let kolem zločinu.“

„Takže rybářská expedice?“ vrtí hlavou Caitlin. „Ty myslíš, že najdeš nějaký písemný důkaz o tom, že Marston zavraždil Paytona?“

„Ve skutečností ne. Můj prvořadý cíl je psychologický. Ike Ransom říká, že tady každý hraje hru na mlčení. Vyhraješ ji prý tak, že se ti podaří znervóznit spoluhráče. Přesně toho chci dosáhnout. Marston si rozhodně nebude myslet, že jsem učinil takové veřejní obvinění, aniž bych přitom měl nějaké přesvědčivé důkazy. Zpanikaří. Jeho první myšlenkou bude pravděpodobně Ray Presley. A po Presleym, kdo ví? Možná sám Portman. Nevíme, kdo další do toho byl zapletený. Marston to ale ví.“

„Ty si myslíš, že to ví. Co když se mýlíš? Co když se ti nepodaří shromáždit žádné důkazy do doby, než se případ dostane před soud?“

„Pak přijdu o hodně peněz. Možná o všechno, co mám.“

„Jak dlouho to podle tebe bude trvat? Od okamžiku veřejného nactiutrhání po proces samotný?“

„To je u člověka jako Marston těžké říct. Od samého začátku budou pracovat okolnosti proti mně. On bude chtít co nejrychlejší proces a dostane ho. Každý v tomto městě mu něco dluží, a soudní systém především.“

„Má také svůj podíl nepřátel,“ podotýká otec. „Možná se ti dostane nějaké neočekávané pomoci.“

„Já vám povím, co by ho mohlo pořádně vystrašit,“ přemýšlím nahlas a cítím přitom vzrušení hromadící se v mém nitru. „Soud před porotou. V tomto městě by mohla porota mít padesát procent černých. Snad bychom mohli dostat i černého soudce.“

Otec se dává do smíchu. „Marston by z toho byl na mrtvici! Po tolika letech propagování umírněnosti v rasových vztazích ho přitáhnou před černou porotu?“

„Jak to chceš provést?“ zajímá se Caitlin. „Myslím tu urážku na cti? Vejdeš do hospody, bouchneš pěstí do stolu a obviníš ho z vraždy?“

„Ne, musím to udělat tak, aby neměl jinou možnost než na mě podat žalobu.“

„Chceš promluvit v rozhlase?“

„Možná. Ale ideálním prostředkem je tisk. Ten tu má největší autoritu.“

Caitlin bledne. „Ty myslíš moje noviny? Zapomeň na to. O takovou šanci ti nestojím.“

Usmívám se. „Hej, jsme přece partneři, ne snad?“

Vstává, s prstem namířeným na mě. „Marston obviní naše noviny z veřejného pošpinění své osoby. Podá žalobu na mého otce!“ Zuřivě vrtí hlavou. „Můj otec snese hodně, ale obžalobu z urážky na cti? Víš, o jaké částky se lidé v takových případech soudí? O desítky milionů dolarů. Vytrhne můj zadek z Natchezu tak rychle, že se moje nohy ani nestačí dotknout země.“

„Caitlin –“

Znovu vrtí hlavou a rychle míří ke dveřím. „Zapomenu, že jsem něco takového vůbec slyšela. A navrhuju ti, abys přemýšlel dlouho a usilovně, než něco uděláš. Pamatuj, že máš dceru, která tě potřebuje.“

„Caitlin, hlavně ať se ani slovo z toho, o čem jsme se tu bavili, neocitne v novinách,“ připomínám jí.

Zavře oči a unaveně si povzdechne.

„Pokud ovšem nechceš otisknout moje obvinění Marstona z účasti na vraždě. V tom případě si můžeš napsat, co chceš. Zítra ráno z toho může být celonárodní příběh. Čím větší humbuk, tím lépe.“

Stojí ve dveřích s rukama v bok, chřípí rozšířené, oči jí žhnou. „Jdi se vycpat, Penne Cagei!“ Zahlíží na mého otce. „Na vašem místě bych se snažila přivést svého syna k rozumu.“ Vyjde ven posuvnými dveřmi a s bouchnutím je za sebou zavře.

Otec se na mě dívá s leskem v očích. „To je ale ženská.“ Vyndává z kapsy u košile doutník, rozbaluje ho a strká si ho mezi zuby. „Zoufalé časy volají po zoufalých opatřeních?“

„Jakou jinou možnost máme? Dokonce i kdyby Betty Lou byla ochotná veřejně promluvit, možná by nikdy nedostala šanci. Presley by ji zabil. A i kdybychom si nějak ohlídali Presleyho, Marston by mohl zabít jeho. Ale jakmile s tím vyrukuju na veřejnost, jakékoli podezřelé události vrhnou na Marstona světlo viny.“

„Souhlasím. A nejen to. Mně se to líbí.“

„Je tu jeden malý problém,“ říkám tiše a vzpírám se strachu rodícímu se v mých útrobách.

„Jaký?“

„Leo je dokonale chladnokrevný muž. Co když ho tím patřičně nevystraším?“

*****

Do devíti večer jsem pevně rozhodnutý pokračovat i bez Caitlininy pomoci. Nemělo by být příliš obtížné najít reportéra z novin nebo moderátora rozhlasové talk show, který mě nechá povídat o Leovi Marstonovi a rasovém zločinu z šedesátých let. V současném klimatu panujícím mezi sdělovacími prostředky, kde jsou hodnoticími kritérii sláva a kontroverze, se pravděpodobně budou o můj příběh rvát. Na druhé straně mi nedávají pokoj Caitlininy obavy. Potřeboval bych nějaké pozitivnější ujištění, že opravdu dělám správnou věc, když hodlám jít po Marstonovi.

Dwight Stone zvedá svůj telefon po pěti zazvoněních, ale jakmile se mu představím, zavěsí. Zkouším to znovu, pro případ, že to udělal omylem, ale výsledek je tentýž. Spíš zoufalý než odrazený beru svou peněženku a lovím z ní navštívenku s číslem mobilního telefonu Ika Ransoma. Zástupce se ozve okamžitě.

„Tady je váš kámoš z továrny Triton,“ říkám mu.

Ptá se, jestli jsem doma, pak říká, že mi zatelefonuje z pevné linky. O minutu později mi volá, abych se s ním setkal v opuštěném skladišti v průmyslovém parku u řeky. Není to zrovna vábná představa, a tak navrhuju, aby mě raději vyzvedl na parkovišti před Wal-Martem. Neochotně souhlasí.

O patnáct minut později nastupuju do jeho vozu, klaustrofobického malého světa hněvu, zbraní a cigaret. Vypadá stejně jako tehdy v noci, jen o něco nervózněji. Ve skutečnosti vypadá, jako by byl nadopovaný speedem.

„Kde jste sakra byl?“ ptá se.

„V Coloradu. Mluvil jsem s agentem FBI, který na případu pracoval v šedesátém osmém.“

Ransom dupne na brzdy, ale rychle se vzpamatuje a pokračuje v jízdě po mimoběžné silnici. „Já měl za to, že jsem vám říkal, abyste se držel od FBI dál.“

„Ano, to jste mi říkal. A mě by zajímalo proč.“

Ignoruje mou poznámku. „Jak se ten člověk jmenuje?“

„Stone.“

Ike nervózně poťukává na volant. „Pár lidí, se kterými jsem mluvil, si ho pamatuje. Říkali, že se zdálo, jako by ten případ chtěl opravdu vyřešit.“

„On udělal víc než to. On ho vyřešil.“

Ransom ke mně otočí hlavu, ale jeho oči s panenkami zmenšenými speedem do velikosti špendlíkových hlaviček jsou nepřítomné. „On vám to řekl?“

„Naznačil mi to mezi řečí.“

„Žádné detaily?“

„Nechtěl o tom mluvit.“

Ike se bez humoru směje. „Co jsem vám říkal? Hra na mlčení. Hraje ji každý.“

„Čeho se tak bojíte, Iku? Marstona?“

„Jo, soudce Leo tu má zatraceně velký vliv, člověče.“

„To je všechno?“

„Co tím myslíte?“

„Věděl jste, že tu v roce 1968 pracoval i John Portman?“

„John kdo?“

Než odpovím, zaváhám. Mám pocit, že Ike přesně ví, o kom mluvím. „Současný ředitel FBI,“ říkám a nespouštím z něj oči.

Zrychlí a prosviští kolem vozu před námi, ale já nejsem schopný říct, zda to udělal či neudělal proto, aby získal čas.

„A co jako má být, že tu byl?“

„Sloužil tehdy první rok jako agent FBI. Pracoval na Paytonově případu se Stonem.“

Ike krčí rameny. „To je poprvé, co o něm slyším. A navíc jsem vám řekl, abyste se od FBI držel dál, ne snad? Federálům se nedá věřit, člověče.“

„To je jedno. Poslyšte, přišel jsem na způsob jak se dostat Marstonovi pod kůži. Jenomže je to riskantní. Potřebuju toho vědět víc, než momentálně vím. Chápete? Musíte mi dát ještě něco.“

„Jako například co?“

„Co třeba nějaký důkaz?“

„Sakra, člověče, kdybych měl důkaz, vyřídil bych si to s tím zkurvysynem sám! Najít důkaz je vaše práce.“

„Proč si myslíte, že měl prsty v Delově vraždě?“

„Prostě to vím, jasné?“

„Mně to není jasné, zatraceně! Nedává to smysl. Proč by chtěl mít Marston Dela Paytona mrtvého?“

„Právě to jste měl zjistit.“

Vracejí se ke mně pochybnosti mého otce ohledně Ikových motivů. „Proč Marstona tak nenávidíte, Iku?“

Otočí se ke mně, propálí mě očima. „Už jsem vám to říkal. Jde o osobní záležitost.“

„Jenomže to mi nestačí.“

„V tom případě se jděte vycpat!“

Neříkám nic další dva kilometry. Ike dýchá ztěžka a přerývaně, jako by ho hněv připravoval o tolik energie, že musí sám sobě připomínat, aby dýchal.

„Byli jste vy a Ray Presley policisty ve stejnou dobu?“ ptám se.

Nespouští oči z vozovky. „Když jsem nastoupil k policii, Presley seděl u Parchmana. Jenomže jsem toho hajzla až moc dobře poznal později. Byli jsme jako dva zlí psi na ulici. Vždycky jsme se drželi každý na své straně. A děláme to tak dodnes.“

„Víte, on se totiž někdo právě pokusil zabít ho.“

Ika přemáhá přízračné ticho. Pak ke mně otočí hlavu. Intenzita jeho pohledu je děsivá. „Jak se ho pokusili zabít?“

„Jedem.“

„K zabití toho hajzla je zapotřebí víc než jen jed.“

„Podle mě tu bombu, která zabila Dela Paytona, umístil do jeho auta Presley.“

Ike si zevnitř přejíždí jazykem po tváři, koulí očima ode mě a zpátky ke mně. „Proč si to myslíte?“

„Mám k tomu své důvody. Co si o tom myslíte vy?“

„Já si myslím, že ani všechny důkazy na světě proti Rayovi Presleymu vás nedostanou o krok blíž k Marstonovi.“

„Proč ne?“

„Protože Presley o nějakých důvodech neví ani zbla. To vy musíte přijít na to velké proč.“

„Odvezte mě zpátky k mému autu. Vy chcete, abych za vás bojoval vaše bitvy, ale nejste ochotný pomoct mně.“

Otáčí volant a obrací auto zpátky k Wal-Martu. Klouby rukou, kterými svírá volant, má bílé hněvem. „Tak já vám teda něco řeknu,“ cedí přes zaťaté zuby. „Marston zničil moji rodinu. Zpackal mi celý život. S Delem Paytonem to nemá nic společného, ale věděl jsem, že s Paytonovým případem byste mohl Marstona položit na lopatky. Proto jsem za váma přišel. Chtěl jsem, abyste toho hajzla zničil. Veřejné. Právě tohle by mu ublížilo nejvíc ze všeho. Kdyby to tak nebylo, už dávno bych ho zabil.“

Opírám se v sedadle dozadu a přestávám soustředit zrak před sebe, což mění reflektory vozu jedoucího proti nám v pomalé bílé meteority. „Iku… chci, abyste přísahal na duši své matky, že Marston nařídil smrt Dela Paytona.“

Neváhá ani okamžik. „Na duši mé matky. Kdyby nebylo Lea Marstona, Del Payton by dnes žil.“

Hádám, že to je veškeré ujištění, kterého se mi dostane.

*****

Když přijedu domů, na příjezdové cestě stojí zaparkovaná Caitlinina Miata. Caitlin je v garáži a mluví s policistou Ervinem.

„Co se děje?“ ptám se, když mi přichází vstříc.

„Právě mi volal do redakce Dwight Stone. Myslí si, že mu odposlouchávají telefon. Dal mi číslo telefonního automatu a řekl mi, abych tě sehnala a tys mu tam zavolal. Radil, abys taky raději volal z automatu. Nějakého, co je daleko od tvého domova.“

„Pojďme.“

Jedeme po mimoběžné silnici, pak na sever po silnici číslo 61. Vedle drogerie je tam malý telefonní automat, ale já raději zajíždím ještě o kousek dál, až na parkoviště před potravinami, kde nebude takový hluk. Caitlin stojí vedle mě, zatímco já vytáčím číslo.

„Ano?“ ozve se Stoneův drsný hlas.

„Tady je Penn Cage.“

„Poslouchejte, Cagei. Můj telefon je napíchnutý. Odposlouchávají i telefony v domě vašeho otce a v jeho lékařské ordinaci. Pravděpodobně i linky do redakce těch novin. Taky počítejte s fyzickým dohledem. Mě sledují právě v tuto chvíli.“

„Ježíši! Poslyšte, někdo se pokusil zabít Raye Presleyho.“

Cítím, jak Caitlin vedle mě tuhne, ale ignoruju ji.

„Jak?“ ptá se Stone.

„Otrávili mu sáček s infuzi. Prodělal srdeční zástavu, ale už je v pořádku a běsní jako peklo samo.“

Stone neříká nic, ale já cítím konflikt, který v něm zuří. „Vím, že jste v šedesátém osmém pracoval na Paytonově případu s Portmanem,“ říkám mu. „Proč jste mi to neřekl?“

„Snažil jsem se chránit lidi.“

„Koho?“

„Tak například vás. Taky jiné.“

„Dobrá. Vzal jsem si k srdci vaši radu. Mluvil jsem s očitými svědky a podařilo se mi umístit Raye Presleyho na místo činu.“

„A“?

„Já chci Lea Marstona, ne Presleyho.“

„Zmáčkněte Presleyho.“

„To se snadněji řekne než udělá.“

Stone se tiše směje. „Ray se nemačká právě snadno, co? Ten hajzl se nás snažil zabít na silnici do Jacksonu.“

„Vy jste ten agent, po kterém stříleli na dálnici 61?“

„Portman a já, pokud jste ochoten uvěřit tomu. Svět by byl mnohem příjemnějším místem, kdyby Presley toho dne Portmana zasáhl.“

„Proč? Do háje s tím, co je to zač, to velké tajemství? Co na tom případu bylo tak strašného, že to Hoover musel pohřbít pod pečeť zákona o národní bezpečnosti? Co Portman tají? Čeho se vy stále tak bojíte, i když od té doby uplynulo už třicet let?“

„Vy si opravdu myslíte, že vám na to odpovím?“

„Sakra! To víte, že si to myslím. Je načase, abyste začal naslouchat svému svědomí, Stone.“

„Nedělejte mi kázání, synu. Nevysloužil jste si na to právo.“

„Pokud po vás Ray Presley střílel, proč za to nešel do vězení?“

„Šel.“

„Presley šel k Parchmanovi za obchodování s drogami. Je to státní vězení.“

„Spravedlnost se ne vždy děje přímou cestou, Cagei. To byste měl vědět.“

Zlostně svírám sluchátko. „Přišel jsem na způsob jak si došlápnout na Marstona bez Presleyho pomoci, jenomže je to riskantní. Velice riskantní. Nemůžu si dovolit mýlit se.“

„Co ode mě chcete, zástupče?“

„Mýlím se ohledně účasti Lea Marstona na vraždě Dela Paytona?“

Právě když přicházím k závěru, že Stone mi na mou otázku neodpoví, říká: „Nemýlíte se.“

Cítím, jak se mnou valí vlna triumfu.

„Jenomže to neznamená, že důkaz se jen tak povaluje kolem a čeká, až ho zvednete,“ dodává. „Osobně nevím, jestli bych byl na vašem místě schopen tolik riskovat, abych to dokázal.“

„Dokázal jste to v šedesátém osmém?“

„Ano.“

„Tak proč jste toho mizeru nezatkli a neodsoudili?“

„Z toho nejstaršího důvodu na světě. Hlavně se nezapomínejte vždycky předem ujistit o správnosti každého kroku, který podniknete. Tahle cesta nekončí tam, kam podle vás vede.“

„Počkejte! Proč mě varujete, ale nejste ochotný pomoci mi?“

„Myslel jsem, že jsem to už udělal. Dobrý lov, zástupče.“

Když zavěsím, Caitlin mě popadne za paži a propálí mě pohledem. „Proč jsi mi neřekl, že se někdo pokusil zabít Raye Presleyho?“

„Nevěděl o tom nikdo kromě mého otce a ten mě požádal, abych to zatím nikomu neříkal.“

Zhluboka se nadechuje a pomalu vydechuje. „Co ti říkal Stone?“

Rozhlížím se kolem po ztemnělém parkovišti, pátrám po podezřelých vozidlech. Všiml bych si vůbec sledovacího auta, i kdyby tam bylo? V FBI jistě pracují lepší machři. Přitahuju Caitlin k sobě a dávám rty k jejímu uchu. Tuhne.

„Co to děláš?“ ptá se.

„Stone říkal, že nás pravděpodobně hlídají. Chovej se, jako bychom byli milenci.“

Po chvíli její ruce přece jen vyjedou vzhůru po mých zádech a její ňadra se přimáčknou k mé hrudi, ale v jejích očích nevidím ani špetku romantičnosti.

„Budeme muset pokračovat v mém plánu s veřejným nactiutrháním,“ šeptám. „Na nic jiného nemáme čas a čím veřejnější se tahle věc stane, v tím větším bezpečí budeme.“

Klouže svou tváří kolem mé a odpovídá mi do ucha. „Já to neudělám. Nechtěj to po mně.“

„Je to jediný způsob.“

Odtahuje se ode mě, dívá se mi do očí. „Odvez mě zpátky k mému autu.“

„Tvrdila jsi, žes vždycky chtěla otřást novinovým impériem svého otce.“

„Jo, ale ne takhle. Nemám právo ohrožovat ho takovým způsobem.“

Nastupujeme do auta a já křižuju dálnici a mířím na jih. „Myslíš, že Marston bude lpět na nějaké etice?“ ptám se jí. „Zabil by nás během vteřiny, kdyby to podle něj bylo nutné.“

Obrací se ke mně se vzdorovitým výrazem ve tváři. „Pokud je mi známo, tak nejhorší věcí, kterou kdy Leo Marston spáchal, bylo to, že ti zkazil milostný život, což není protizákonné.“

„Já mluvím o opravdovém nebezpečí, Caitlin.“

„Dej mi pokoj. Woodwardovou a Bernsteina taky nezabili.“

„Ti nepracovali v Mississippi.“

25 KAPITOLA

Einstein řekl, že šíp času letí jen jedním směrem. Faulkner, protože byl z Mississippi, to viděl jinak. Prohlásil, že minulost není nikdy mrtvá; není to dokonce ani minulost. Všichni existujeme v sítích utkaných dlouho před naším příchodem na svět; v sítích dědičnosti a prostředí, touhy a důsledků, historie a věčnosti. Trýzněni špatnými obraty a cestami, po nichž jsme se nikdy nevydali, se štveme za představami, které vnímáme jako nové, ale jejichž původ se datuje k ponurým dramatům z dětství, jež někdy sama nejsou ničím víc než jen dozvuky následků vibrujících ozvěnou v průběhu celých generací. Každodenní požadavky života nás od této rezonance představ a událostí odvracejí, ale někteří z nás je cítí tak či tak.

A kteří z nás, kdyby jim byla nabídnuta tato možnost, by nechtěli znovu prožít den či hodinu, ve které poprvé poznali lásku či extázi nebo učinili volbu, jež navždy změnila budoucnost, negovala život, který jsme mohli mít? Takové možnosti se nám naskýtají zřídkakdy. Vzpomínky a zármutek dokazují, že Faulkner měl svou pravdu, ovšem Einstein znal definitivnost dění. Pokud nemohu změnit, co jsem měl včera k obědu, zajisté nemohu odčinit manželství, vymazat zradu přítele nebo se nalodit na palubu lodi, která vyplula z přístavu před dvaceti lety.

A přesto… dnes se mi taková šance nabízí.

Livy Marstonová nevolá, jak slíbila. Místo toho zvoní v devět ráno u našich předních dveří, na sobě má vybledlé levisky a bílou halenku svázanou v pase, hedvábný šátek ve vlasech a safírové náušnice jen o odstín tmavší, než jsou její oči. Na ulici za ní se jako odpočívající kočka vyhřívá na slunci kabriolet Fiat Spyder v barvě půlnoční modři.

„Přijela jsem tě unést,“ říká. „S Annií je to zařízené.“

Trvá mi jen okamžik, než se zase dokážu soustředit na přítomnost. „Unést kam?“

Usmívá se. „To je překvapení. Kdybys o tom chvilku přemýšlel, věděl bys to. Ale raději nepřemýšlej. Dnešek není stvořený k přemýšlení.“

Pět minut poté co si to ujasňuju s matkou a Annií, se už tisknu ke dvířkům u sedadla pro spolujezdce, zatímco Livy sviští se Spyderem po dálnici a kličkuje mezi auty jako jezdec Grand Prix. Půjčila si to auto od přítelkyně své matky a oba víme proč. V našem posledním ročníku na střední škole dostala Livy od svého otce za jakýsi studijní úspěch, na který si už nevzpomínám, Fiata se stahovací střechou hodně podobného tomuhle. V ten večer, kdy ho přivezli z obchodního zastupitelství v New Orleansu, jsme ona a já projeli se staženou střechou polovinu státu, pili jsme pivo a radovali se z příslibu budoucnosti neomezené žádnými viditelnými hranicemi. Strávili jsme v tom autě mnohé z našich nejlepších okamžiků a ona se zjevně rozhodla oživit některé z nich. O chvílích jako tahle jsem nejednou snil, ovšem teď mi jízda po sluncem vyprahlé silnici směrem ke kraji města, dvacet let poté co jsme to dělali poprvé, a ve stejném autě, připadá takřka děsivá.

Zatímco Spyder přejíždí po mostě na západ do Louisiany, v mé mysli se ozvěnou odrážejí slova Maude Marstonové: Zničil jsi mé dceři život, ty hajzle. Chci se Livy bez obalu zeptat, na co její matka narážela, jenomže Livy vždycky znala způsob jak se vyhnout odpovědi, když šlo o nějakou vážnou věc.

„Cos myslela tím, když jsi říkala, že dnešek není k přemýšlení?“ ptám se.

Směje se. „Chtěla jsem říct, že dnes je všechno zakázané.“ Její hlas se za ta léta mírně prohloubil. „Všechno kromě prožitků.“

„Livy, měl bych na tebe pár otázek.“

„Myslíš jako proč můj manžel a já žijeme odděleně? Proč jsme se ty a já rozešli tehdy na univerzitě ve zlém? Proč se můj otec snažil zničit tvého?“

„Ano. Přesně tyhle věci mě zajímají.“

„Ke všemu se dostaneme. Já mám taky pár otázek. Ale nejdřív sami sobě darujeme trochu minulosti. Trochu nevinnosti.“ Dívá se na mě se zářivým úsměvem. „Dlužíme si to.“

U paty mostu zajíždí na parkoviště před obchůdkem s lihovinami, kde jsme byli během středoškolských studií stálými zákazníky. Zavtipkuje, že teď je pro nás konečně legální nakupovat tam, vchází dovnitř, a vrací se se dvěma vychlazenými láhvemi Pouilly Fuisse. Podává mi je, bere z kufru malou cestovní ledničku a pokládá ji na zadní sedadlo. Uvnitř vidím bagety, sýr, hrozny, oloupané krevety a čokoládové sušenky.

Přejíždí čtyřproudovou dálnici a vjíždí se Spyderem na Deer Park Road, stejnou trasu, jakou jsem jel včera s Frankem Jonesem. Jenomže Livy jede po mírně zvlněném černém asfaltu rychlostí sto padesáti kilometrů v hodině. Vždycky byla vynikající řidička, sice agresivní, ovšem pokaždé měla situaci pod kontrolou. Když se silnice vyhoupne na ochranný násep, Livy musí zpomalit na sto deset, avšak vítr nám dál fičí ve vlasech, maří snahu slunce uškvařit nás. Podávám jí víno v polystyrenovém pohárku a když pije, víno ulpívá na stejném jemném zlatavém chmýří, které jí rostlo na horním rtu, když jí bylo sedmnáct. Jenomže teď jí sedmnáct není. A otázky visící mezi námi nelze ignorovat.

Bere si z palubní desky brýle značky Ray-Ban a nasazuje si je na oči, čímž mě v mysli přesouvá rovnou zpátky na Sářin pohřeb. Při mši v kostele jsem si Livy nevšiml, až později, na hřbitově, kde jsem ji uviděl stát na kraji davu, děsivě krásné zjevení v černých šatech a slunečních brýlích, s nikým nezaměnitelné dokonce i po dvaceti letech.

„Hodně pro mě znamenalo, žes přišla na pohřeb,“ říkám nad hukotem motoru. „Mrzí mě, že jsem ti nemohl věnovat víc pozornosti než se s tebou jen krátce pozdravit.“

Vrtí hlavou a dotýká se mého ramene. „Musela jsem přijet. A nic víc jsem neočekávala.“

Na konci ochranného náspu zastavuje a vyměňujeme si sedadla pro zpáteční úsek. Někde uprostřed prázdných bavlníkových polí proplete prsty levé ruky s mou pravou. Nedívám se na ni, ale cítím náhlé tetelení, jako bych prostrčil ruku portálem v čase a ucítil nápor energie, který jím protéká. Na určité úrovni mi submisivita vůči tomuto intimnímu gestu připadá zradou sebe sama, ale je rovněž předzvěstí hlubšího spojení, které by snad mohlo vést k smysluplné konverzaci neomezené žádnými tabu, a tak ponechávám svou ruku v její.

Vyjíždíme vzhůru na most směrem na východ a nad námi se zvedá panorama Natchezu od Cecila B. De Milla, stejně jako včera, když jsem přejížděl po mostě s Frankem Jonesem. Celá ta rozměrná scenerie je rozvržena s natolik dramatickým záměrem, že sám sobě kladu v duchu otázku, kterou mi Caitlin položila při našem prvním setkání: Proč jsem o tomhle místě dosud nic nenapsal?

„Na co myslíš?“ ptá se Livy.

„Já myslel, že otázky jsou zapovězené.“

Ignoruje mou poznámku. „Já myslela na tohle místo. Tohle město. Na skutečnost, že to je místo se zcela unikátní identitou. Atlanta je tak sterilní, že to tam někdy doslova nemůžu snést.“

„Já jsem cítil totéž v Houstonu.“

Když se dívám z mostu, vidím Natchez tak, jak jej vidí turisté: vysoký kolmý útes, kde indiáni kmene Natchez, kteří vyznávali za svého boha slunce, zmasakrovali v roce 1792 francouzské vojáky z Fort Rosalie; kde byl Aaron Burr uvězněn jako zrádce a dostal se k velké radosti davů na svobodu; kde jeden africký princ pracoval dvacet let jako otrok; kde se Jefferson Davis oženil v idylických dnech před občanskou válkou s Varinou Howellovou. Ale vidím toho mnohem víc. Vidím město, které uchvátila Livy Marstonová svou krásou a hrdostí nevídanými od dob, kdy si P. T. Barnum přivedl k řece v roce 1851 Jenny Lindovou. Vidím tenkou výseč vesmíru vibrujícího života a tajuplné smrti, temných tajemství, geografie, náboženství a především… času.

„Pocházíme z opravdu dobrého místa,“ přitakávám.

„Dokázal bys tu žít znovu?“ ptá se Livy zvláštním tónem.

Cítím pod její otázkou jinou, mnohem hlubší. „Já nevím. A ty?“

Nespouští oči z útesu. Z tohoto místa odešla, aby dobývala svět. Jak v jejích očích vypadá teď?

„Ne, dokud žijí moji rodiče,“ říká tak tiše, že si nejsem jistý, zda promluvila nahlas.

Než mohu začít přemýšlet, co tím chtěla říct, obrací se ke mně a s nenuceným výrazem říká: „Pojeďme ke Studené díře.“

Tetelení v mé ruce se rozšiřuje vzhůru po mé paži a dál přes krk a ramena. Studená díra. Kilometr a půl od místa, kde jsme můj otec a já utopili pistoli, kterou jsem koupil od Raye Presleyho –uprostřed slizké, sírovité bažiny –, vyvěrá v zelené vodě studený pramen a vytváří jezírko tak průzračné, jako by bylo z roztátého arktického sněhu. Je to jezírko z mého snu, toho, který se mi zdál v noci, kdy mi Ike Ransom poprvé řekl o účasti Lea Marstona na Paytonově vraždě. Žena v mém snu byla Livy Marstonová, a teď sedí vedle mě a žádá mě, abych ji odvezl k jezírku. Jenomže ve snu mi chtěla něco povědět. Dnes říká, že minulost je zapovězená.

Její troufalost mne uráží. Studená díra je geografickým středem jejího intimního života, a samo její jméno je talismanem našeho duchovního a sexuálního poznávání světa. Copak opravdu věří, že překročení časového úseku dvaceti let nějakým způsobem deaktivovalo miny, které leží mezi námi? To jistě ne. Ale možná cítí, že na tom skrytém místě obklopeném naší tajnou minulostí můžeme hovořit o věcech až příliš bolestných, než abychom se jimi mohli zabývat kdekoli jinde. Pokud to skutečně potřebuje k tomu, aby mohla vyřešit rébus naší násilně přervané minulosti, jsem ochoten odvézt ji tam. Obracím Spyder k jihu a šlapu na plyn, zatímco Liv) ‚ si pokládá hlavu na opěrku sedadla a usmívá se do oblohy.

Není to poprvé od doby soudního procesu s mým otcem, co se Livy pokusila přemostit propast, jež se mezi námi otevřela. Tři roky po jejím odchodu z Natchezu ji požádali, aby se stala královnou Konfederační slavnosti, což bylo podle letitých natchezských měřítek vrcholem společenského uznání. Studovala tehdy na Virginské univerzitě a každý, kdo tu něco znamenal, čekal jako na jehlách, zda nabídku přijme. Žádná z dívek ještě nikdy neodmítla stát se královnou, ovšem Livy se celý svůj předchozí život dušovala, že jestli ji o to někdy požádají, odmítne jako první. O tom, že ji požádají, nikdy nepochybovala. Její babička byla královnou v třicátých letech, její matka v padesátých, a pokud by to přijala Livy, byla by první královnou třetí generace v historii. Ona se však celé roky vyjadřovala o Konfederační slavnosti hanlivě jako o kratochvíli znuděných paniček ze zahradních klubů, které nemají na práci nic lepšího, jako o oslavě Starého Jihu bez špetky ironie nebo rasového cítění. Hodně „novonatchezských“ obyvatel jí v tom dávalo za pravdu a vysloužila si u nich body k dobru za to, že ohrnuje nos nad tradicemi. Když tedy bylo na jaře mého juniorského ročníku s velkými fanfárami oznámeno, že Livy Marstonová souhlasila s tím, že obětuje dva týdny studia, aby vystupovala jako královna slavnosti, ohromilo mě to. Celých devět večerů bude kralovat téže slavnosti, které se vždycky jen ušklíbala, bude hrát Scarlet O’Harovou pro Yankeeje a Evropany, co urazí tisíce kilometrů, jen aby viděli znovuvzkříšený Starý Jih. Tak prospěchářská byla Livy Marstonová, dívka, která ráda hrála na obě strany.

Doba konání slavnosti je nabitá večerními průvody a oslavami kulminujícími ve dvou formálních plesech – královnině a králově –, kde tečou likér a šampaňské jako voda, a hosté čtyř generací, od těch nejstarších až po malé děti, tančí dlouho do noci. Dnes královnin a králův ples často splývají v jedinou událost, působivý komentář zredukovaného bohatství města. Ovšem před dvaceti lety to byly orgie jako z filmu Velký Gatsby plné okázalého konzumování, soupeřivá aréna pro hrdé rodiče mladého královského páru. Livyin ples byl nejvelkolepější ze všech v čerstvé paměti a nikdo od něj ani neočekával nic méně. Mě samozřejmě nepozvali. Jenomže jsem tehdy kamarádil s dívkou ze „starého Natchezu“, se zlomyslným smyslem pro humor a nepříliš velkou láskou vůči Marstonovým. Původně jsem její pozvání odmítl, ale nakonec mě přesvědčila, že by bylo hříchem zmeškat tak vynikající příležitost vyrazit si z kopýtka.

Bylo rozesláno na patnáct set pozvánek a účast přislíbilo přes dva tisíce lidí. Leo si pronajal letadlo, aby mohl dolů na jih dopravit Livy a příslušnice jejího sesterstva z Virginské univerzity. Kdyby ten stroj napakovaný Tri-Deltkami havaroval, způsobilo by to nenapravitelnou škodu virginskému trhu s dívkami na vdávání. Z Memphisu byly do Natchezu v obřích lednicích dopraveny sochy z ledu, pohádkové fantastické postavy, které roztály tak rychle, až se spousta místních dam málem rozplakala dojetím nad tím, že ta výjimečná krása byla odsouzena k tak brzké záhubě. Livy sama na sobě měla šaty za osmnáct tisíc dolarů ručně šité jistou ženou, která vyráběla oblečení pro královny slavnosti Mardi Gras v New Orleansu. Byly ušité ze slonovinového hedvábí, bílého brokátu a dovozového saténu, lehce projmuté v pase a rozšiřující se do skutečné krajiny ze sněhobílé látky okrášlené lanconskou krajkou, perlami, duhově barevnými pajetkami a drahými kameny, která se za ní táhla dva a půl metru jako přepychový vodopád, jenž během slavnosti nosila její malá pážata.

Tradičně královny nikdy neoblékaly své šaty ze slavnosti na ples, ale Liv) ‚ Marstonová se jako vždycky rozhodla zavést svá vlastní pravidla. Když se objevila ve vchodu hotelové tančírny – provázená urostlým zadákem fotbalového týmu Virginské univerzity –, tisíc žen vydechlo společně, vydalo zvuk podobný poryvu něžného vánku. Jediné, nač jsem byl schopen v tu chvíli myslet, byla Audrey Hebpurnová na vrcholu schodiště ve filmu My Fair Lady, šedivá kukla proměněná v to nejkrásnější stvoření na světě. Dokonce i když ples opravdu začal, v každém okamžiku jste mohli vycítit, kde Livy právě je. Byla středem společenské gravitace, kolem kterého všichni obíhali v pozorné, ba téměř zbožné fascinaci.

Moje dívka a já jsme tančili na kraji davu. Věděla, že kdybych se měl setkat tváří v tváří s Leem Marstonem tak brzy po procesu, létaly by jiskry. Občas jsem blízko sebe zahlédl Livy, otáčející se v náručí někoho z jejího doprovodu nebo svého otce či procházející kolem v oslnivě třpytivé skupině svých spolužaček. Naše oči se ale ani jednou nesetkaly.

Během třetí hodiny plesu se najednou zhmotnila u mého ramene, dotkla se ruky mé dívky a zeptala se jí: „Mohla bych si ho půjčit na jeden tanec?“

Nevím, proč jsem s ní šel, ale šel jsem. Livy mě vedla ven, aniž by dokonce jen předstírala, že tančí, proplétala se se mnou davem, jako by ji pronásledoval paparazzi. V jednu chvíli se zastavila na dost dlouho, aby mohla obejmout příslušnici svého sesterstva, která se zahihňala a mrkla na mě během podivného zavíření rukou a kabelek. Pak už mě Livy zase táhla za sebou, královsky kynula každému, kdo se pokusil zastavit ji, proplouvala mořem smokinku a konfekčních plesových šatů jako dcera cara v Zimním paláci.

Najednou jsme byli venku, procházeli jsme chodbou s řadou modrých dveří. V cihlovém výklenku se zastavila a přitiskla své rty na moje. Oči se jí v šeru leskly a chutnala jako šampaňské. Když jsme se od sebe odtrhli, abychom se nadechli, řekla: „Nemůžu uvěřit, žes přišel. Moji rodiče zuří.“ Než jsem stačil odpovědět, už jsme běželi dál, míjeli jsme jedny očíslované dveře za druhými, dokud se u jedněch nezastavila a neodemkla je klíčem. Tak proto objímala svou spolužačku, pomyslel jsem si, když mě vtahovala do místnosti.

Ale to už byla poslední souvislá myšlenka, kterou jsem na dlouhou dobu měl. Livy seděla na kraji postele a držela mě před sebou, rozepínala mi opasek a laskala mě, jen aby mě po chvíli pustila a s výdechem uspokojení mě znovu uzavřela v nekonečně teplejším místě. Přijímat tento druh pozornosti od ženy oblečené v šatech za osmnáct tisíc dolarů je zážitek dostačující k tomu, aby vám znemožnil rozumně uvažovat. Když jsem cítil, že překračuju bod, odkud není návratu, odtáhla se ode mě a řekla: „Teď je řada na mně.“ Srazila mě na kolena, chvíli mě líbala, pak nadzvedla okrášlenou spodničku svých šatů a položila se na záda na postel.

Její spodní prádlo bylo ve srovnání s šaty, co měla na sobě, až překvapivě jednoduché a já jí je svlékal s přízračným pocitem, že se děje zázrak. Chutnala tak jako vždycky – čistě a jako měď –a vyvrcholila téměř okamžitě, jako by stála na útesu, připravená ke skoku a dlouhému ponoru, vyčkávající jen na nepatrné postrčeni. Steny, které jí unikaly z hrdla, mě dohnaly do stavu primitivního vzrušení. Vzepjal jsem se nad ní, jenomže ona mě zadržela a řekla: „Ne. Šaty.“ A zatímco já na ni ohromeně zíral, ona vstala, otočila se dokola a navedla mé prsty k neviditelné řadě poutek, která jí sbíhala dolů po zádech. Byly jich tam snad dvě stovky, a každé se muselo rozepnout, než jí šaty darovaly svobodu. Zatímco jsem rozepínal poutka, Livy dala ruce dozadu a laskala mě, a po chvíli, která mi připadala jako věčnost, spadlo osmnáct tisíc dolarů z peněz Lea Marstona s domýšlivým zašustěním na levný hotelový koberec.

Livy zvedla šaty z podlahy a pečlivě je položila přes stůl u okna. Pak stála přede mnou s pýchou, jakou jsem neviděl u žádné jiné ženy, dokonale sebejistá, elegantní dokonce i bez šatů. Po hořkosti, která mučila obě naše rodiny, nebylo v jejích očích ani stopy. Byli jsme tam jen my dva. Sáhla za mě a strhla z postele přehoz, pak mě vzala za obě ruce a stáhla mě na pokrývku. Vášnivě mě políbila, lehla si na záda a přitáhla mě nad sebe. Podepíral jsem svou váhu rukama a díval se jí do očí, doširoka otevřených a lesknoucích se touhou. S náznakem úsměvu na rtech mi dráždila prsty bradavky. Když jsem začal přerývaně dýchat, sklouzla rukama k mému pasu, přitáhla si mě mezi nohy a zašeptala: „Miluj mě.“

V tom okamžiku jsem si začal téměř nadpřirozeně uvědomovat ples probíhající v sousední budově, který postrádal svou královnu a kde hosté kroužili na místě jako stovky planet a měsíců, jež se náhle ocitly bez svého slunce. Téměř jsem cítil obavy jejího partnera, zmatek Livyiných rodičů, údiv jejích spolužaček. Všichni byli tam, zatímco jejich slunce bylo tady, v temné místnosti, bez šatů, vzrušené, a chtělo mě.

Jenomže ve skutečnosti to tak nebylo. Ne tak, jak jsem ji chtěl já. Ona mě chtěla, to ano, jenomže chtěla také Virginii a svoje obdivovatele, péči svých rodičů a tisíc dalších věcí. Chtěla mě jen na těch pár minut, v rámci kontextu, kdy jsem měl zaplnit nějaké místečko ve skládačce toho, jak vnímala sama sebe ve svém bezpečném malém vesmíru. Do mozku se mi ostře zabodl první střípek uvědomění. Navzdory všemu, co se přihodilo mezi našimi otci, jsem ji miloval. Chtěl jsem ji takovým způsobem, o jakém sní většina žen. Dokud nás smrt nerozdělí. Ona mě ale chtěla jen na jednu noc. Tak jak jsem chtěl já děvčata před ní. Naprosto a kompletně, dokud moje vášeň nebude strávená, a pak už ne. Chtěla mě k tomu, abych ji naplnil sám sebou, a tím že to udělám, učiním sám sebe menším. Ona mě pak bude svým způsobem vlastnit, aniž by se mnou musela kdy znovu zabývat. Stornuje minulost a bude žít dál. Měla mi pošeptat „Šoustej mě“ – ne „Miluj mě“ –, protože přesně tak to myslela. Toto uvědomění mě vyděsilo a naučilo mě víc o tom, jaké je to být ženou, než jsem měl pochopit po zbytek svého života.

„Nemůžu,“ řekl jsem, naplněn tajným zděšením.

Livy sáhla mezi nás, stiskla tuhý důkaz pravého opaku a s vítězoslavným výrazem mě přitiskla proti svému pohlaví. Na okamžik – na jediný okamžik ve svém životě – jsem cítil potřebu násilnit, vniknout do ní se vší silou, kterou bych dokázal vyvinout, a dorážet proti jejímu lůnu, dokud by to nemohla déle vydržet. Jenomže i to by pro ni znamenalo vítězství. Předpokládám, že by nadšeně přetrpěla můj nejdivočejší útok, dosáhla by o něco intenzivnějšího orgasmu než obvykle, přijala by do sebe společně s mým semenem můj hněv i smutek, a vyšla by z toho vyrovnaná a spokojená, s pocitem nadřazenosti ženy nezatížené láskou.

Abych zachránil sám sebe, mohl jsem udělat jedinou věc, a tu jsem taky udělal. Slezl jsem z postele a začal se oblékat. Podle výrazu jejího obličeje jsem byl jediný muž, který kdy něco takového udělal, alespoň z jiného důvodu než z neschopnosti k aktu. A já to dělal proto, že jsem ji miloval. Hleděla na mě beze slova, neschopná uvěřit, že dělám to, co jí říkaly její oči, dokonce i ve chvíli, kdy jsem si zapínal kalhoty smokinku a mířil ke dveřím.

„Co to děláš?“ zeptala se hlasem zdrsnělým zmatkem.

Na tu vzdálenost jsem ji ve tmě neviděl moc zřetelně, a tak jsem se místo na ni soustředil na bílou skvrnu šatů, které ležely přehozené přes stůl, jako spadlý bitevní prapor, artefakt tajné schůzky, již nikdo nikdy nezaznamená. „Zachraňuju svou duši,“ odpověděl jsem.

„A co moje šaty?“ hlesla, s hysterií vkrádající se do jejího hlasu. „Sama si je neobléknu.“

„Ty už si něco vymyslíš.“

Jako obvykle si poradila. Objevila se na plese o půlhodinu později, její zevnějšek nevypadal o nic hůř než předtím, a jsem si jistý, že jejímu zadákovi z univerzity se později té noci dostalo toho nejdivočejšího sexu, jaký si kdy užil, aniž vůbec tušil proč. Své dívce jsem neřekl, co se stalo, ale když jsem ji vezl domů, vášnivě mě políbila a přitáhla mé ruce pod svoje šaty. Zpočátku jsem odolával, ale ona se ke mně tiskla, dokud jsem nepodlehl. Vypadli jsme z auta na trávník a bezstarostně se milovali před domem jejích rodičů, dokud ze mě ve zničujícím náporu nevytrysklo všechno, co jsem odepřel Livy. Tu dívku jsem nemiloval, ale to bylo v pořádku. Ona věděla, že ji nemám rád, a přesto mě chtěla.

„Kde jsi, Penne?“

Mrkáním se dostávám zpátky do reality na Liberty Road, ohromený zjištěním, že Livy sedí vedle mě a já mám její ruku ve své. Vypadá sotva starší než té noci na plese.

„Nikde, kde by bylo dobře,“ odpovídám a projíždím s Fiatem zatáčkou. Tahle cesta byla stará, už když se Mississippi stala v roce 1798 samostatným teritoriem, a v průběhu staletí klesá stále hlouběji do země. Hliněné břehy sahají výš než auto a na některých místech se vysoko nad našimi hlavami setkávají větve starých dubů.

„Co ve skutečnosti děláš v Natchezu?“ ptá se Livy.

„Já myslel, že jsi otázky zakázala.“

Znovu nalévá víno do mého polystyrenového pohárku a podává mi ho. „Nemusíš odpovídat, když nechceš.“

„Annie se nemohla vyrovnat se Sářinou smrtí a já nebyl schopný pomoct jí. Moje matka s ní za tu dobu, co jsme tady, dokázala zázraky.“ Projíždím dalším ohybem, míjím náklaďák s cementem, který se ve srovnání s námi šine tak pomalu, že se zdá, jako by stál na místě. „A co tu ve skutečnosti děláš ty?“

„Přijela jsem navštívit svou matku. To už jsem ti přece říkala.“ Livy ukazuje doprava. „Tamhle je ta zatáčka.“

Přejíždím se Spyderem z asfaltu na štěrkovou cestu, která se záhy mění ve vyjeté koleje. Kolem nás se svírá hustý borový les.

„Další zatáčka se dá snadno přehlédnout,“ připomíná mi.

Před dvaceti lety jste se k Studené díře dostali po rozježděné cestě vedoucí k naftovému vrtu. Nějaký dobrodruh narazil na naftu necelých padesát metrů od jezírka, a třebaže vrtem narušil estetiku celého místa, jezírko samo zůstalo jasné a čisté. Obklopeno džunglí cypřišových stromů, hustých kapradin a kobercem lilií, zůstalo jakýmsi tajným místem, nad kterým neměly čas a vývoj žádnou moc. Léto za létem tam mládež zas a znovu prováděla své rituály, oblečená i nahá, opilá i střízlivá, ale vždycky nepopiratelně a dokonale živá. Přes polštáře vodních lilií vedla ke kraji průzračné vody prkenná lávka a vysoko v cypřiších někdo postavil skokanskou plošinu. Livy a já jsme na té plošině strávili ten nejdokonalejší den našich životů, polapeni jeden v očích druhého, hovořící spolu o Bohu, o čase a dalších nepostižitelnostech, ztraceni v onom požehnaném stavu uvědomění, které musí teprve pochopit svou vlastní pomíjivost.

Toho dne jsme také pili bílé víno, ale měli jsme s sebou i láhev červeného. Slunce tak sálalo, že jsme se rozhodli vychladit dokonce i to červené. Abychom toho docílili, slezl jsem dolů z můstku a doplaval jsem až ke komíhajícímu se listoví na dně jezírka, tak hluboko, že mě ušní bubínky bolely ve studeném proudu tryskajícím z pramene na samém dně. Pevně jsem láhev zaklínil mezi stvoly vodních rostlin, pak jsem vyplaval zpátky nahoru a vyšplhal na plošinu.

O celé hodiny později, když slunce začalo zapadat, jsme opatrně slezli zpátky na břeh a já se ponořil pro láhev červeného vína, kterou jsem schoval na dně. Nemohl jsem ji najít. Livy se ke mně připojila, ale hledali jsme marně, třebaže jsme zůstali, dokud se na vůkolní bažiny nesnesla noc, a naší opravdovou starostí se stali spíš hadi a aligátoři než ztracené víno.

Mnohokrát od té doby jsem na tu láhev myslel. Dokonce jsem jednou uvažoval, že si opatřím potápěčský přístroj, najdu ji a pošlu ji Livy jako dárek. (Jsem si docela jistý, že tenhle bláznivý nápad jsem dostal v den, kdy jsem se doslechl, že se vdává.) Nedám moc na symboliku, ale ta neotevřená láhev červeného vína pro mne symbolem rozhodně je, pokud jím někdy něco bylo. Vevnitř je neprošlapaná cesta, nežitý život. A Livy má dnes v úmyslu, jak se alespoň domnívám, najít ji, což je zřejmě zhola nemožný úkol. Jenomže nemožný je slovo, které nemá v jejím repertoáru výrazů místo. Její přístup je prostý: kam jde Livy Marstonová, tam žádná pravidla neplatí.

„Zastav!“ křičí. „Myslím, žes to minul.“

Dupu na brzdy, kloužu pár metrů po štěrku, pak couvám, dokud mi Livy neřekne, abych zastavil. Zaplavuje mne melancholický smutek, protože před sebou vidím zarostlou cestu, osamělou pěšinu mezi stromy, po které už by se nevydal nikdo kromě vraha hledajícího místo kam uklidit svou oběť.

„Zajeď tam,“ nařizuje Livy.

Nořím předek Spydera mezi stromy a ona vylézá ven, aniž by otevřela dveře, a začíná se brodit po pás vysokou trávou. Co nejrychleji Vytahuju na kabriolet střechu a následuju ji.

Po pěti minutách namáhavé chůze se ocitáme na kraji bažiny. Staré čerpací zařízení tam stále je, jeho velké černé rameno je strnulé na místě jako zlomená končetina, a naftonosné písky pod bažinou jsou už dávno vypleněné. Vzduchem k nám proniká pach zatuchliny a cypřiše nemají vrcholky, což je následek působení slaných vod pronikajících z vrtu. Bažina je hnědozelená, hemží se líhnoucími se komáry a je zastíněná po hlavu vysokou stěnou z mokřadních trav. Naše kouzelné jezírko zmizelo.

„Nu,“ říkám filozoficky, „myslím, že už to tak bude.“

„Co jako?“

„Že nemůžeš dvakrát vstoupit do stejné řeky.“

Livy hledí na tu spoušť, jako by ji chtěla silou vůle přimět, aby zmizela a místo se vrátilo ke své dřívější kráse. Stojím tam a mlčím, čekám, až se vyrovná s realitou. Jenomže ona to nedělá. Proč by taky měla? Nikdy předtím ji realita nezastavila. Svléká si košili a džínsy, odhaluje jednodílné bílé plavky pod nimi. Vyleze na vyvrácený strom, jehož konec se ztrácí v šustivé trávě, a kráčí jako gymnastka po tlejícím kmeni. Volám na ni, aby se zastavila, ale nevěnuje mi pozornost.

Nemám jinou možnost než následovat ji.

Když přijdu na konec kmene, ocitám se uvízlý v hadovité bažině a po Livy není nikde ani vidu, ani slechu.

„Penne?“ ozve se najednou z džungle listoví po mé levici. „Pojď sem.“

„Kde jsi?“

„Těsně pod hladinou je pařez. Přes něj se dostaneš na další kmen.“

Nacházím napolo potopený pařez, skáču na něj, zastavuju se těsně předtím, než přepadnu hlavou napřed do bahna. Z něj přeskakuju na další padlý strom. Přistávám na jeho konci a zjišťuju, že přede mnou je zelený tunel z listí.

Livy stojí na jeho druhém konci, nehybná postava vykreslená ostrými slunečními paprsky. Stále má skvostné tělo, ne vyzáblé jako u modelky, ani bujné jako u plakatové dívky, ale něco mezi tím. Ňadra má malá, ale krásně tvarovaná, zápěstí a kotníky štíhlé, ruce dlouhé a půvabné. Navzdory tomu je převažujícím dojmem, který z ní vyzařuje, síla. Připomíná mi Artemis, bohyni, která je doma spíš v lese než mezi lidmi. V tuto chvíli si ji nedokážu představit v soudní síni.

„Sem,“ kývá na mě a natahuje ruku. Hlas má obtěžkaný tajemstvím.

Vratkým krokem jdu ke konci kmene, jako opilý nýtař pracující na vysokém ocelovém mostě, pak prkenně provádím příjemný manévr, při kterém musím Livy v těsné blízkosti obejít. Drží mě zezadu v pase a šeptá: „Ach, ty malověrný.“

Studená díra se leskne přede mnou jako diamant na hnědém sametu, průzračný svět uprostřed rozkladu. Okolní bažina se za ta léta zvětšovala, její okraj se plazil stále blíž k naftovému vrtu, ale naše jarní jezírko je stále na svém místě. Jen se musíte o něco víc snažit, abyste je našli. Livy ukazuje vysoko do stromů a já sleduju linii jejího pohledu. Dokonce i skokanská plošina to přežila, třebaže je poškozená prorůstajícími cypřiši. Kdysi jsme tam nahoře strávili celé hodiny polibky a vzájemnými doteky, chvějící se jako dryády ve vysokých větvích.

Livy bez varování skáče z kmene stromu a plave k úpatí žebříku. Vyšplhá čtyři příčky vysoko, pak se otočí a mává na mě, abych ji následoval. Svlékám se do spodního prádla a skáču do vody za ní. Při výstupu je třeba poradit si s mnoha ztrouchnivělými a chybějícími příčkami, ale zanedlouho už sedíme ve výšce dvanáct metrů nad vodou, ztěžka oddychujeme a smějeme se. Odsud seshora vypadá jezírko průzračně, bezedně, jako skutečná díra v podlaze světa.

„Myslíš, že tam pořád je?“ ptá se Livy.

„To přece není možné.“

„Jezírko tu je.“

„Bouře… síla proudu z pramene… ta láhev teď může být celé kilometry daleko.“

Vrtí hlavou. „Je pořád tam dole v bahně a rostlinách. A já ji najdu.“

„Livy –“

Než stačím něco namítnout, skočí dolů do jezírka jako padající šíp, přistane přesně uprostřed se sotva znatelným šplouchnutím a se smíchem se vynoří. Zamává mi a znovu zmizí pod hladinou. Uvažuju o tom, že skočím dolů a pomůžu jí, jenomže si nejsem jistý, zda o to stojí. Spíš si myslím, že mi chce ukázat, že láhev dokáže najít sama.

Prohledává Studenou díru se systematickou horlivostí, potápí se ke dnu a pátrá v bahně a rostlinách ve stále se rozšiřujících kruzích, vynořuje se, aby se nadechla, pak se znovu potápí. Její pohyby jsou přizpůsobivé a výkonné. Mám pocit, jako bych pozoroval japonskou potápěčku perel, až na to, že Livy se od Japonky liší natolik, jak jen to jde. Je vysloveně západního archetypu – ba dokonce árijského –, jako jestřáb, který se z výšky tří set metrů vrhá střemhlav do vody, aby uchvátil svou kořist. Po padesáti minutách podle mých hodinek se vynoří a začne šlapat vodu, s obličejem zvednutým vzhůru ke mně.

„Nemůžu ji najít!“

Soustrastně zvedám ruce a volám na ni dolů. „To nevadí. Minulost stejně nevzkřísíš lahví vína.“

Nenuceně se usměje a znovu se potápí, tak hluboko, že se mi ztrácí z očí. Po chvíli se vynoří u kraje jezírka a drží něco v ruce. Víno to není. Drží svoje plavky. Věší kousek z bílé lykry přes cypřišovou větev, pak se půvabnou otočkou odráží od pahýlu, bez námahy se vznáší na zádech, a takto plave do středu jezírka. Tato vize je silnější než jakékoli víno; je to můj sen proměněný ve skutečnost. Livyiny vlasy se vznášejí v koróně kolem jejího obličeje, ruce má volně podél těla, její ňadra jsou dva malé ostrůvky s růžovými vrcholky, její břicho ponořený útes táhnoucí se k vyvýšenině pubického pahorku s porostem z leštěného zlata.

Při pohledu na ni mě pálí vzadu v očích. Jak se tak dívám dolů, zvedá ruku, aby si zastínila oči před sluncem a volá:

„Ty už neplaveš?“

Pospíchám ke kraji plošiny, letím dvanáct metrů vzduchem, nořím se hluboko do jezírka. Když vyplavu na hladinu, nacházím vedle sebe Livy, která šlape vodu. Laškovně po mně stříká a říká: „Já si opravdu myslela, že ji dokážu najít.“

„I kdyby se ti to podařilo, neudělalo by to věci takové, jaké byly předtím. Musíme si promluvit o tom, co se stalo.“

Stáčí pohled mezi stříbrné cypřišové kmeny. „Já nemůžu, Penne. Ještě ne.“ Přestává šlapat vodu a pokládá se na záda, napolo se vznáší, se zrakem upřeným do oparu modré oblohy. „Někdy na tu láhev myslívám. Už celé roky.“

„Já taky. Během depresí. Třeba ve čtyři ráno, když přemýšlím, zda jsem kdy v životě vůbec učinil nějakou správnou volbu.“

Zdá se, že ji to pobavilo. „Já ne. Já na ni myslela v dobrých časech. Nebo v časech, které měly být dobré. Myslela jsem na ni ve svou svatební noc.“

„Ve svatební noc?“

Mírně natáčí hlavu a dívá se na mě, stále položená na zádech. „Měla jsem v ten den cítit nějaké hluboké naplnění jako žena a jediné, nač jsem dokázala myslet, bylo to, že navždy odhazuju možnost, kterou jsem vždycky považovala za samozřejmost.“

„Tys ji opravdu zahodila.“

Mhouří na mě oči. „Když jsme se viděli naposledy, rozhodně jsi mi nepřivodil pocit, že bys po mně toužil.“

Odvracím od ní pohled, neochotný vysvětlovat jí své pohnutky z noci, kdy se konal ples.

„Měli jsme tu láhev vypít tehdy před dvaceti lety,“ říká. „Ten čas navíc, který bychom si na to vyhradili, by možná změnil všechno, co přišlo pak.“

Vrtím hlavou, neochotný povolit jí tak snadnou revizi minulosti. „To bych neměl Annii.“

Na okamžik se zatváří, jako by chtěla pronést nějakou krutou poznámku, ale pak její výraz jihne. „Takhle jsem to nemyslela. Teď jsme tady a já si nestěžuju.“ Staví se ve vodě vzpřímeně, odhrnuje si mokrý pramen vlasů z očí, pak natahuje ruku a dotýká se mého nosu. „Mohl bys udělat jednu věc?“

„Jakou?“

„Políbit mě.“

Livy mi nedala nic, co potřebuju, ani jednu odpověď. Jenomže já ji chci políbit. Mezi vyčerpáním ze šlapání studené vody a vnímáním blízkosti jejího nahého těla mám dojem, jako by mi každá kapilára mého těla zprostředkovávala rozšířené, zmnohonásobené pocity. Livy ke mně plave blíž, zvedá ruku a dává mi ji za krk. Nakloním se dopředu a tisknu své rty na její, nejdřív něžně, pak prudčeji v reakci na její vášeň. Šlapat vodu je teď nemožné. Rychle se nadechuju nosem, ale to už klesáme pod hladinu.

Vlníme se spolu v pomalém proudu pramene a čas je kyslíkem zbývajícím v našich plicích a krvi, ale je ho dost, abych si vzpomněl na její chuť, na tlak jejích ňader proti mé hrudi. Potápíme se jako jeden tvor, jako inkarnace slané vody, jen o něco hustější než tekutina, která nás obklopuje. Ve chvíli, když už mě začíná pálit hrudník, cítím hebké chloupky mezi jejíma nohama tisknoucí se proti mému stehnu, hledající ještě dokonalejší spojení, a můj úd se zvětšuje s nemyslící dychtivostí. Pak mě moje plíce zrazují, posílají mě bojujícího o vzduch směrem k třpytivému povrchu. Rozrážím hladinu s lapáním po dechu, vzpírám se skutečnosti, že potřebuju kyslík. Livy se něžně vynoří nad hladinu vedle mě. Krk a ramena má uzardělá do barvy rozbitých škeblí. Odhrne si vlasy dozadu a pak lehce šlape vodu. Její modré oči vyhledají moje.

„Chci tě mít v sobě,“ říká tiše.

Vrtím hlavou.

„Miluju tě, Penne. Vždycky jsem tě milovala. Jenom jsem neměla odvahu rozhodnout se pro tebe.“

Její slova jsou jako jehly zarážené do mého srdce, spouštějící emoce příliš intenzivní, než aby se daly snést, natožpak interpretovat. V hlavě mi zní Caitlinino varování z letadla: Mohla by ti obrátit život vzhůru nohama – „Nemáš právo takto mluvit, Livy.“

„Já vím. Už to neřeknu. Jen jsem chtěla, abys to věděl.“

Odvracím se od ní a plavu zpátky k vyvrácenému kmeni, který vede na břeh. Když na něj vylézám, otáčím se a vidím ji skloněnou u cypřišového pahýlu, kde nechala své plavky, oblékající na sebe bílou lykru tak půvabně, jako dělá všechno ostatní.

„Co teď?“ volá na mě přes vodu, aniž by se snažila zahalit před mými zraky.

„Myslím, že je načase, abychom se vrátili domů.“

„Domů? Den ještě není ani zpoloviny pryč.“

„Musím se podívat na Annii.“

Vážně přikyvuje. „Chápu.“

Otáčím se a opatrně se vydávám po kluzkém kmeni. Na kteroukoli jinou ženu bych počkal, ale Livy Marstonová se o sebe umí postarat sama.

*****

Když přehoupnu Fiata zpátky na silnici 61, s tupým šokem si uvědomuju, že mezi přívalem emocí, které mnou protékají, chybí pocit viny. Stačí okamžik zamyšlení a vím, proč tomu tak je: moje minulost s Livy časově předchází mému životu se Sárou. Intimita s Livy není novým prožitkem. Je to jako projet celnicí do země, kterou jsem kdysi dávno navštívil a do níž se nyní vracím, starší a –doufejme – moudřejší.

Spyder uhání v odpoledním slunci severním směrem a Livy mlčí, ale cítím na sobě její oči, snažící se proniknout mé myšlenky. Co ji ve skutečnosti přivedlo zpátky do Natchezu? Caitlinina domněnka, že se Livy vrátila, aby mě přesvědčila, ať nechám jejího otce na pokoji, není zas tak přitažená za vlasy. Jenomže Livy by přece neprohlašovala, že mě miluje, z tak cynického důvodu. Její láska je dar, který si pro mě uchovávala po celá léta, pokud někdy vůbec opravdu dala někomu lásku. Určitě ta slova nejednou vyřkla, a možná se i snažila uvěřit jim. Jenomže proč by stála o tuto reprízu jednoho dokonalého dne zpřed dvaceti let? A proč si myslí, že mě miluje? Je to snad nějaký podivný analog muže, který se chce oženit s jedinou dívkou, co s ním nespala?

Když míjíme přípravku Svatého Štěpána a vjíždíme do pruhu aut směřujících do města, Livy se dotkne mého kolena a řekne: „Až se podíváš na Annii, ještě něco podnikneme. Náš piknik pořád trvá.“

Její hlas je navenek klidný, ale já pod ním cítím úzkost. Nechce, aby dnešní den jen tak skončil. Zítřejší události už nebudou tak jednoduché. Jednou věcí je pár hodin předstírat, že se dokážeme vyhnout minulosti, tak jako se toto město zdárně vyhýbá budoucnosti. Jenomže až budu trvat na tom, že jí položím otázky, které nechtěla slyšet dnes, bude to něco docela jiného. A co se stane, až řeknu světu, že její otec nařídil vraždu Delana Paytona? Až zahájím svou kampaň proti němu? Jaké budou její city ke mně pak?

„Myslím, že jsme toho podnikli dost, o čem už můžeme přemýšlet,“ říkám klidným hlasem.

Kouše se do rtu a odvrací pohled.

Zezadu nás dohání kvílení sirén a já se dívám do zpětného zrcátka. Proud aut na dálnici za námi se rozdvojuje. Jsme už u odbočky vedoucí do čtvrti mých rodičů, a tak přejíždím doprava a vyklízím cestu.

„Penne?“ říká Livy, jejíž hlas je náhle stažený strachem. „Podívej.“

Od vrcholků stromů v dálce stoupá do oblohy sloupec šedého kouře.

„Penne, to je oheň.“

Prudce šlapu na plyn, vědom si skutečnosti, že nějaký soused by mohl mít problémy. Většina z nich je už stará a nezáleží na tom, čí dům to je: pravděpodobně znám jeho rodinu po celý svůj život.

„Kde je to?“ ptá se staženým hlasem.

„Blízko domu mých rodičů.“

Prudce šlapu na plyn a projíždím ulicemi, každým metrem vystrašenější z něčeho, co můj mozek odmítá připustit. To přece není možné, aby hořel náš dům. Není to možné.

Padesát metrů od rohu ulice vidím, že je.

26 KAPITOLA

Zajíždím s Fiatem rovnou na dvůr, kde stojí moje matka s Annií a tuctem sousedů. Všichni bezmocně ukazují na hořící dům, všichni v různých stadiích šoku. Vyskakuju z auta, běžím k matce a beru Annii z její náruče.

„Tati, babiččin dům hoří!“ volá, spíš ohromená než vystrašená.

„Požární vůz jel hned za mnou,“ uklidňuju matku. „Jsou všichni v pořádku?“

Chytá mě za paže, oči má rozšířené hrůzou. „Ruby zůstala uvnitř! Slyšely jsme zadunění, pak jsme ucítily kouř… když jsme uviděly plameny, utíkaly jsme ven, ale Ruby upadla… Penne, myslím, že si zlomila nohu v krčku. Nebylo v mých silách vytáhnout ji ven. Vynesla jsem Annii, jenomže pak už to bylo příliš zlé, než abych se tam mohla vrátit. Ale šel tam ten policista, důstojník Ervin. Šel pro Ruby a zatím se nevrátil!“

„Jak je to dlouho, co šel dovnitř?“

Moje matka má blízko k hyperventilaci. Pokládám jí ruce na ramena a mačkám je natolik prudce, aby ucítila bolest. Najednou přikyvuje, jako by se konečně probrala.

„Pět minut… možná víc. Já nevím.“

Zatímco se dívám na dům, jazyk plamene běží vzhůru po střešních taškách. To není žádný kuchyňský oheň. Hoří celý dům. Dům, ve kterém jsem vyrůstal.

„Kde byla Ruby, když upadla?“

„Vzadu u koupelny.“

V blízkosti zadní koupelny nejsou žádné dveře, které by vedly ven. A jít předními dveřmi by se rovnalo sebevraždě. Dokonce by se mi ani nepodařilo dojít k ložnicím, než bych se udusil kouřem. Objímám Annii a podávám ji matce, pak je obě líbám.

„Až se sem dostanou požárníci, řekni jim, ať najdou Ervina.“

Moje matka bledne. „Penne, tam přece jít nemůžeš.“

„Nenechám Ruby umřít.“

Livy mě chytá zezadu za ruku. „Penne, je příliš pozdě. Počkej na požárníky.“

Než stačí kterákoli z nich namítnout cokoli dalšího, vyškubávám se z jejího sevření a rozbíhám se ke garáži. Beru ručník, pak utíkám dokola k zadní části domu. V běhu začínám rozbíjet okna, snažím se poskytnout polapenému kouři tolik únikových cest, jak je to jen možné. Zřejmě tím krmím oheň kyslíkem, ale jestli zevnitř neunikne něco z kouře, nikdy se nedostanu k Ruby živé.

V koupelně není žádné okno, ale má ho sousední ložnice. Je vysoko, zasazené vodorovně ve zdi, kolem metru a půl široké a pětašedesát centimetrů vysoké. Rozbíjím sklo lopatou a Ustupuju dozadu, zatímco otvorem se valí ven hustý černý kouř. Po třiceti vteřinách chochol poněkud zeslabuje a já strkám dovnitř oknem ruku. Horko je intenzivní, ale když se postavím na špičky a přiložím tvář k otvoru, nevidím žádné plameny.

Svlékám si košili, namáčím ji do vody u venkovního kohoutku, pak si ji Uvažuju kolem obličeje. Smetám z okenního parapetu střepiny skla, když tu se ozve výkřik. Ten zvuk je směsicí zvířecí hrůzy a lidské agonie, dětský nářek z úst osmdesátileté ženy. Ženy, která mi projevila víc lásky a dobroty než kdokoli jiný kromě mé matky. Mám pocit, jako by mi někdo cpal prsty do dvěstědvacetivoltové zásuvky.

„Ruby! Ruby, to jsem já, Penn! Jdu pro tebe!“

Věším se oběma rukama přes parapet, přehoupávám do okna pravou nohu a Vytahuju se vzhůru. Kouř, který zvenčí vypadal slabý, mě okamžitě začíná štípat do očí, chřípí a krku. Dýchat je nemožné, dokud nedostanu hlavu dolů, těsně nad podlahu. Seskakuju z okenního rámu a dopadám na koberec.

Tam dole je vzduch, ale kouř je stále příliš hustý, než abych jím něco viděl. Než stačím ztratit nervy, zavírám oči a plazím se kolem postele směrem ke dveřím, které vedou do chodby. Kdybych v tom domě nežil čtrnáct let – a nepřebýval v něm posledních pár nocí –, neměl bych šanci Ruby najít. Proto se důstojník Ervin nedostal ven. Pravděpodobně leží v bezvědomí v hale, pokud se mu vůbec podařilo dostat přes nábytek v předsíni.

Ve dveřích se zastavuju a znovu volám.

„Ruby! Rubní!“

Jediné, co slyším, je živoucí hukot, zvuk ohně pohlcujícího dřevo a koberec, záclony a sklo, fotografie a porcelán, stříbro a knihy –knihy! Hoří knihovna mého otce. Kdyby Ruby nebyla někde v domě, pravděpodobně bych riskoval život pro záchranu otcových knih.

Koupelna, vzpomínám si. Ruby upadla u koupelny.

Naštěstí je horko intenzivnější po mé pravici, směrem do středové haly. Klesám obličejem ke koberci, nadechuju se a plazím se doleva, směrem ke koupelně. Ve skutečnosti jsou to dvě místnosti, úzká šatna a prádelník s komodou a vana v malé kabince za ní. Po břiše se plazím dveřmi, nahmatávám si cestu před sebou jako voják prozkoumávající minové pole.

Šatna je prázdná. Plazím se dál směrem ke komodě a v chřípí mi začíná s každým nádechem hvízdat. Přepadá mne panika, jako divoká věc, drápající kolem sebe v mé hrudi. Možná tu Ruby vůbec není. Možná už ji Ervin vynesl do bezpečí. Možná ten výkřik, který jsem slyšel, vydala, když ji táhl zraněnou ven. Není v mých silách prohledat celý dům. Takto umírají požárníci, kteří se snaží zachránit lidi, co tam ve skutečnosti nejsou. Nahmatávám si cestu kolem komody, šmátrám ve vaně a škrábu se zpátky ke dveřím koupelny.

Hukot je stále silnější.

„RUBY! TO JSEM JÁ, PENN! JSI TADY?“

Zpočátku slyším jen hukot. Ale pak z něj jako lístek vyletivší z ohňostroje vyplouvá zasténání. Ozvalo se ze středu haly. Moje plíce jsou na prasknutí, ale jako aligátor se plazím po koberci stále dál, oči pevně zavřené. Horko je téměř nesnesitelné. Násilím se přiměju otevřít pálící víčka a podívat se před sebe do haly.

Z černého kouře vyskakují jako rozchechtaní démoni červené a oranžové tančící jazyky. Mých svalů se zmocňuje prvotní hrůza, paralyzuje mě na dostatečně dlouho, abych si uvědomil hrozící nebezpečí. Pak můj plazí mozek zařve: SMRT! UTÍKEJ!

Jenomže já neutíkám. Nemůžu. Když mi bylo šest let, ze zahrady od našeho souseda utekl německý ovčák a zahnal mě do kouta našeho garážového přístřešku. Ten pes vážil padesát kilo, a když vycenil zuby a vrhl se mi po obličeji, jediné, co jsem mohl dělat, bylo zvednout ruce před sebe. Když se jeho zuby zakously do mého předloktí, byl jsem příliš ochromený panikou, než abych vůbec dokázal zavolat o pomoc. Po zdánlivě nekonečné době zatínajících se zubů a krve jsem uslyšel zvuk, jako když naráží motyčka do melounu, a uviděl jsem černou ženu vysokou jako dům, mávající kolem sebe lopatou jako šavlí, třískající to obludné zvíře, až málem vypustilo duši. Ruby Flowersová měla z psů hrůzu, ale když viděla „svoje dítě“ v nebezpečí, potlačila strach a vyběhla z našeho domu jako nástroj boží pomsty.

S touto vzpomínkou v mysli zavírám oči a plazím se směrem k plamenům. Sílený plazí hlas mi našeptává, že ti oranžoví démoni mě napadnou z boku, že uhánějí přes střechu, aby mi odřízli únikovou cestu. Já se však s Rubyiným obličejem před vnitřním zrakem sunu po centimetrech stále dál.

Pak se moje ruka dotkne masa. Kosti.

Kotníku.

Nos a plíce mi plní pach škvařícího se masa a začínám zvracet víno, které jsem vypil s Livy. Dávím ve tmě, ale to už chytám kotník a tahám za něj vší silou. Něco povolí a Ruby vykřikne. Alespoň že je naživu. Zlomený kyčel může starou ženu zabít, ale ne tak rychle jako oheň.

Chytám ji za kotníky oběma rukama a vší silou táhnu, tak daleko, abych ji dostal z dosahu plamenů. Sténá, vydává zvuky raněného zvířete. Tisknu nos k podlaze, znovu se nadechuju kouře, pak se zvedám na kolena a Vytahuju si ji přes rameno. Když se snažím vstát, nevolnost mne přišpendlí ke zdi, ale nějak se mi přece jen podaří napřímit a odpotácet dozadu k ložnici.

I tam je hustý kouř, ale v jeho středu je nezřetelná chladná skvrna modři. Potácím se k té modři, nakláním se k ní, snažím se udržet Ruby na svém rameni. Pohybuj nohama, naříkám tiše. Pohybuj… Mám pocit, jako by moje nervová vlákna jedno po druhém zkratovala, jako by signály vysílané z mého mozku slábly. Opět cítím pach škvařícího se masa, který mne zahlcuje, ale jsem již téměř u světla. S posledním heknutím zvedám Ruby na okenní parapet a držím ji tam.

Nechci ji na druhou stranu upustit, ale sotva dokážu stát, natožpak abych ji dokázal pomalu spustit metr a půl k zemi.

Najednou se přede mnou objevují dvě jasně žluté rukavice a berou ji z mého sevření. Přes okno volají mužské hlasy, ale nedokážu rozlišit slova. Svět před oknem jako by byl součástí jiného vesmíru. Z modrého jasu sahají další žluté ruce, natahují se ke mně, ale jsou ode mě příliš daleko.

Hroutím se k zemi.

*****

Do očí mi svítí slunce a kůže na tváři mě pálí.

Dospívající mladík s požárnickým kloboukem na hlavě drží cosi před mými ústy a nosem a něco jako chladivá ambrózie omývá pálící stěny mých plic. Snažím se vdechnout toho víc, ale mé úsilí vede k záchvatu kašle, k mocným ničivým křečím, které mi jako nože prosekávají žebra a dýchací trubici, a z nosu a úst se mi valí kouř.

„Penne, jsme u tebe,“ říká ženský hlas.

„Mami?“

„To jsem já, Livy.“

Teď už vidím její obličej vedle požárníkova, s vlasy stále mokrými ze Studené díry. Bere mě za ruku a něžně ji tiskne.

„Ruby?“ ptám se.

„Je hned vedle tebe. Podívej se doleva.“

Otáčím hlavu a vidím dva zdravotníky tlačící přes trávník pojízdný vozík. Třetí drží v úrovni ramene sáček s infuzi, která z něj teče do Rubyiny ruky.

„Chci ji vidět,“ chroptím, převracím se a snažím se zvednout na kolena.

„Jen klid, pane,“ říká požárník. „Během uplynulých pár minut jste si prošel malým peklem.“

Ve skutečnosti to není dospívající mladík. Určitě mu bude kolem pětadvaceti, pod nosem má tenký světlý knírek a zpod přilby se mu derou prameny rovných vlasů.

„Policista?“ ptám se, když si vzpomenu na povislé psí oči důstojníka Ervina. „Co ten policista, který tam šel pro ni?“

„Dostali jsme ho ven. Jen buďte hezky v klidu.“

„Jsem v pořádku… opravdu.“

Vstávám. Livy mě bere pod pravou paží a podepírá mě s překvapivou silou. Nikdy v životě jsem se necítil tak roztřeseně. Všechny moje svaly se chvějí a cukají sebou, jako by byly vyčerpané přespřílišným výdejem adrenalinu, a srdce mi namáhavě pracuje v hrudi.

„Knihovna,“ upamatovávám se. „Knihy mého otce.“

Livy vrtí hlavou. „Je příliš pozdě, Penne. Celý dům je v plamenech. Je zázrak, že ses vůbec dostal ven živý.“

„To je pravda,“ přitakává požárník. „Vytáhli jsme vás právě ve chvíli, kdy plameny pronikly dveřmi ložnice.“

„Děkuju vám. Vím, že bez vás bych tam umřel.“

Usmívá se a salutuje mi. „Sám jste si vedl zatraceně dobře, pane.“

S Livyinou pomocí odcházím na přední dvůr.

Vypadá to, jako by se na požár přišel podívat každý soused z okolí čtverečního kilometru. Dav plní okolní dvory, zahrady a velkou část ulice. Dva požární vozy mají namířené hadice na dům, třetí na starý dub s popínavým vínem.

Běží ke mně matka, obličej má popelavý. „Penne! Nemůžu najít Annii!“

Škubnutím se napřimuju, pročišťuju si hlavu. „Kdes ji viděla naposledy?“

„Jakmile jsi zašel dovnitř – trvalo to tak dlouho –, hledala jsem tě. Položila jsem ji na zem, jen na vteřinu!“

„Jak je to dlouho?“

„Tři nebo čtyři minuty!“

Okolí je tak přeplněné lidmi, že by Annie mohla být tři metry od nás a my bychom ji neviděli. Jedinou věcí v náš prospěch je to, že známe většinu lidí v davu. Během pěti minut ji hledají všichni na ulici.

Bez košile se prodírám davem, bojuji s panikou, a jediné, nač dokážu myslet, je to, že ten požár nebyl náhodný. To „zadunění“, co slyšela moje matka, musel být nějaký druh zápalné bomby. Celá tahle katastrofa byla zinscenovaná tak, aby upoutala pozornost policisty hlídajícího dům. Podařilo se jim to. Důstojník Ervin se statečně vrhl do žhavého inferna, aby zachránil život Ruby, a přitom nechal mou matku a dceru nechráněné. Podobná snaha z mé strany narušila koncentraci mé matky a únosce mohl dokončit svou práci.

Po pěti minutách marného úsilí si uvědomuju, že musím informovat policii. Při své práci státního zástupce v Houstonu jsem se setkal s několika případy únosů a dozvěděl jsem se od agentů FBI, kteří je vyšetřovali, jednu věc. Během první hodiny je největší šance najít oběť, a každá ztracená minuta znamená katastrofu.

Když běžím přes ulici, abych použil sousedův telefon, davem za mnou se jako burácení na fotbalovém stadionu valí narůstající vlna hluku. Otáčím se zpátky k domu, s očekáváním, že uvidím bortící se střechu, typické okázalé vyvrcholení požáru. Jenomže to není střecha. Dav se dělí jako Rudé moře před Mojžíšem a na otevřené prostranství jím probíhá moje matka.

Nese v náručí Annii.

Úleva mnou prostupuje s takovou silou, že málem omdlévám podruhé. Přesto běžím dopředu a objímám je obě tak prudce, jak se jen odvažuju. Anniin obličej je bledý hrůzou a brada se jí třese.

„Někdo zazvonil u Edny Hensieyové,“ lape matka po dechu. „Edna šla ke dveřím a uviděla za nimi stát plačící Annii. Samotnou!“

Za matkou se se sípáním zhmotňuje podsaditá modrovlasá žena, kterou znám od vidění. Edna Hensleyová.

„Kde bydlíte?“ ptám se jí.

„Necelý kilometr odsud. Už jsi u nás určitě byl, Penne. Jako malý kluk.“

„Kdo ji tam vysadil?“

Edna vrtí hlavou. „Nikoho jsem neviděla. Žádné auto, nic.“ Zamračí se, sáhne do kapsy, vyndá z ní složený kus rýsovacího papíru a podá mi ho.

Rozdělávám papír chvějícíma se rukama. Silným fixem jsou na něm napsána tato slova: TAK TAKHLE JE TO SNADNÉ. NECH TO BÝT, SRÁČI.

Livy mě podepírá ze strany, zajišťuje, abych nespadl.

Jsem zpátky v Houstonu, dívám se, jak bratr Arthura Lee Hanrattyho vynáší Annii z domu, droboučký uzlíček, který měl zmizet navždy. Je to, jako bych ho té noci netrefil a on se teď vrátil, aby to zkusil znovu. Jenomže to není možné, protože je už čtyři roky mrtvý. Jeho nejmladší bratr stále žije, ale tohle není jeho práce. Kdokoli Annii dnes unesl, mohl ji snadno zabít, a poslední přežívající Hanratty by to udělal, čímž by definitivně pomstil své dva bratry. Tohle je něco jiného. Je to varování. A souvisí to s případem Dela Paytona.

„Mami, odnes ten kus papíru do domu Lewisových a dej ho do nějakého sáčku. Já se postarám o Annii.“

Odchází neochotně, ale přesto jde. Děkuju Edně Hensleyové, pak odnáším Annii davem k Livyinu vypůjčenému Fiatu a sedám si do sedadla pro spolujezdce. Tisknu Annii k sobě, pomalu ji kolébám, šeptám jí do ucha slůvka ujištění. Stále se třese a její pokožka je hrozivě studená. Potřebuju zjistit všechno, co si pamatuje o svém únosci, než začne to trauma blokovat, ale zároveň ji nechci rozrušit víc, než už je.

„Annie?“ šeptám a odsouvám ji tak daleko od sebe, abych se mohl podívat do jejích oříškově hnědých očí. „To jsem já, táta, kuřátko.“

Po tvářích se jí kutálejí slzy.

„Všechno už je v pořádku. Mám tě moc rád, holčičko.“

Otevře ústa, aby promluvila, ale její chvějící se brada stačí překazit slova dřív, než z ní vyjdou.

„Zlatíčko, kdo tě odvezl k domu té paní? Vidělas ho?“

Váhavě přikyvuje.

„Kdo to byl? Poznalas ho?“

„Po… požár. Požárník,“ zajíká se. „Požárník.“

„Požárník? V červeném klobouku?“

Vrtí hlavou. „V černém a žlutém klobouku.“

„To je v pořádku, kuřátko. On chtěl jen zajistit, aby se ti nic nestalo. Vidělas jeho tvář?“

„Měl na sobě masku. Jako plavací masku.“

Respirátor. „To je v pořádku. Říkal ti něco?“

„Řikal, že mě musí odvézt. Abych byla v bezpečí.“

„Ano, to udělal dobře. Jenom tě chtěl dostat pryč od ohně. Teď už je všechno v pořádku.“

Její obličejík jako by se bortil do sebe. „Tati, já se bojím.“

Tisknu ji proti svému hrudníku, jako bych ji chtěl ochránit proti hrozbě, která již pominula. „Mám tě rád, kuřátko. Mám tě moc rád.“

Chvěje se v mém objetí.

„Řekl jsem, že tě mám moc rád, zlatíčko.“ Odtahuju ji od sebe, dívám se jí do očí a čekám.

„Já tě mám ještě radši,“ říká tiše, čímž dokončuje náš malý rituál, a má úzkost mírně polevuje.

Livy si sedá do sedadla pro řidiče, mačká Annii rameno, pak vyndává z přihrádky na palubní desce svůj hedvábný šátek a začíná mi otírat saze z obličeje.

„Kam chcete jet?“ ptá se.

„Jenom tady chvilku posedíme.“

„Myslíš, že Annie je tu v bezpečí? Tvoje matka mi pověděla o tom vzkazu.“

Místo odpovědi na její otázku zvedám mobilní telefon ve Fiatu, volám na informace a ptám se na telefonní číslo Raye Presleyho. Livy mi sundává ruku z kolene a s obavami mě pozoruje. Presleyho telefon zvoní snad dvacetkrát. Nikdo to nebere.

„Je doma?“ ptá se tichým hlasem.

„Ne.“

Livyin obličej je podivně vystrašený. „Penne, proč jsi volal Rayovi Presleymu?“

„Teď není čas na vysvětlování.“

„Penne? Kde jsi, synu?“

Je to můj otec. „Tady, tati!“

Livy se dívá dozadu přes kufr kabrioletu. „Už nás uviděl. Jde sem.“

„Olivie!“ volá otec, který pospíchá k autu. „Jsi v pořádku?“

„Já jsem v pořádku, to spíš tady Penn a Annie potřebují pomoc. Je mi to moc líto, doktore Cagei. To je prostě neuvěřitelné.“

Otec se sklání nad dvířky na straně pro spolujezdce a objímá Annii i mne. Annie drží hlavu pohřbenou do mého krku.

„Je v pořádku?“ ptá se otec.

„Myslím, že ano. Když uvážím, co se právě stalo. Někdo –“

„Už jsem to slyšel. Ten příběh se šíří kolem jako –“ Hořce se zasměje. „Jako divoký oheň. Kde je matka?“

„Řekl jsem jí, aby šla k sousedům přes ulici a dala ten vzkaz do sáčku. Možná na něm budou nějaké otisky prstů.“ Natahuju se a beru ho za ruku. „Měl jsem tě poslechnout. Říkal jsi mi, že se nezastaví před ničím.“

Prudce mi tiskne ruku. „Je to jenom dům. Postavíme si jiný.“

„Byl jsem blázen, že jsem si s tím případem vůbec začínal.“

Vrtí hlavou, s očima upřenýma na mohutný sloupec kouře stoupající do oblohy. „Odporní hajzlové…, odvážili se vztáhnout ruce na moji vnučku. Jestli najdu člověka, který to udělal, stáhnu ho zaživa z kůže.“

„Nevíš, jak je na tom Ruby?“

Ztěžka si povzdechne. „Odvezli ji do Nemocnice svaté Kateřiny. Peter Carelli je s ní teď na příjmu. Nevypadá to dobře. Rozsáhlé popáleniny třetího stupně, zlomený kyčel. Na cestě je helikoptéra z Jacksonu. Mám v úmyslu jet tam za ní.“

„Přijedeme za tebou, jakmile se vrátí máma.“

Nepřítomně kývá, pozoruje vodu tryskající na ruinu, která mé rodině poskytovala přístřeší pětatřicet let.

„Tati, knihovna –“

„Já vím. Teď nemá smysl zabývat se tím. V tuto chvíli musíme myslet především na život.“ Dívá se dolů na mě, očima chladnýma a tvrdýma jako křemen. „Ocitli jsme se na rozcestí, synu. Buď půjdeme dozadu, nebo dopředu. Záleží to na tobě. Podpořím tě, ať půjdeš kamkoli.“

Jít dopředu? Po tomhle? „Hlavně najděme matku a jeďme do nemocnice.“

Přikyvuje. „Sejdeme se tam.“

*****

Sál na příjmu je přelidněný, ale panuje tam podivné ticho. Nezřetelné pípání monitorů proniká tlumenými hlasy jako tikání metronomů. Ruby leží uprostřed místnosti, obklopená lékaři, sestrami, respiračním terapeutem a mým otcem. Přesouvám se blíž a natahuju si škrábavou košili, kterou mi přinesla jedna ze sester náhradou za tu mou, o kterou jsem přišel při požáru. Ze dvou velkých infuzních stojanů proudí hadičkami tekutina do Rubyiných paží a do plic jí pumpují kyslík. Její téměř nahé tělo je vystaveno vzduchu a části zničené ohněm – pravá paže, rameno, krk, hlava, trup a obě nohy – se lesknou silvadenovou mastí. Měla na sobě šaty z umělého vlákna, které se vznítily a vtavily se jí do kůže. Letecká ambulance přivolaná z Jacksonu má příkaz neprodleně ji dopravit do popáleninového střediska v Greenvillu, ale otec pochybuje, že přežije, aby vůbec mohla odletět. Už jednou jim zkolabovala.

„Pusťte k ní mého syna,“ říká otec a bílé pláště se přede mnou rozestupují.

Mou první reakcí je zděšení. Ruby vyndali umělý chrup a její obličej teď vypadá jako propadlá posmrtná maska. Její černá paruka je také pryč a na vrcholku hlavy zbylo jen tenké sněhobílé chmýří, kromě zadní části a jedné strany, kde bylo maso sežehnuto. Oči má zavřené, její dech je mělký. Vypadá jako umírající žena vyfotografovaná v nějaké hladomorem postižené africké vesnici.

„Je při vědomí?“

„Chvílemi,“ odpovídá otec. „Většinou je mimo. V jejím stavu je to požehnání.“

Jedna z Rubyiných rukou nebyla zasažena a já přecházím kolem lehátka, beru ji a něžně ji tisknu. „Mluvila s ní máma?“

„Chvíli. Když naposledy nabyla vědomí, měla záchvat paniky.“

Při pomyšlení na Ruby zděšenou strachy se mi těžko dýchá. Jak se tak na ni dívám, její rty se zachvějí, pak se začínají pohybovat.

Snaží se mluvit. Z hrdla jí však vychází jen nesouvislý proud vzduchu. Nakláním se k ní blíž a mluvím jí do ucha.

„Ruby? To jsem já, Penn. Slyším tě.“

Konečně se přerývané výdechy formují v slova. „… krásné požehnání. Vy… dáváte krásné požehnání, doktore Cagei. Dejte mi ho…, dejte, teď.“

Po krku a pažích mi proběhne záchvěv zimomření. „Tati? Myslím, že chce, abys řekl něco nábožného.“

„Je otupená sedativy, synu. Ve skutečnosti neví, co říká.“

„Ne. Ví to. Chce, abys nad ní něco řekl.“

Můj otec se rozhlédne po kruhu vyčkávajících tváří a povzdechne si. „Ježíši, já si to moc nepamatuju.“

„Řekni cokoli. Na tom nezáleží.“

„Ruby, tady je doktor Cage. Tom, můj bože, třebaže tys mi tak odmítala říkat celých pětatřicet let.“ Tiše se směje. „Jsi jediná na světě, kdo mě kdy dokázal přimět recitovat z bible. Nedělal jsem to od té doby, co jsem byl malý kluk.“

Rubyiny rty se opět pohnou, ale žádný zvuk z nich nevychází.

„Hospodin je můj pastýř,“ začíná otec tiše. „Nebudu míti nedostatek. Dopřává mi odpočívat na travnatých nivách. Vodí mě na klidná místa u vod. Naživu mě udržuje. Stezkou… stezkou –“ otec se zastavuje a rozpomíná se jak dál. „Jo, stezkou spravedlnosti mě vede. I když půjdu šerým… ne, údolím šeré smrti, nebudu se bát ničeho zlého, vždyť se mnou jsi ty. Tvoje berla a tvá hůl mne potěšují. Tvoje…“ Dívá se na mě. „Sakra, jak je to dál?“

Skláním se k Rubyinu uchu a pokračuju místo něj. „Prostíráš mi stůl před zraky protivníků, hlavu mi olejem potíráš, kalich mi po okraj plníš. Ano, dobrota a milosrdenství provázet mě budou všemi dny mého žití. Do Hospodinova domu se budu vracet do nejdelších časů.“

Ruby se přestala snažit mluvit. Její výraz je pokojný.

Otec jí pokládá ruku na rameno. „To jsme dopadli. Modlí se nad ní dva ateisti. Docela patetické, hádám.“

„Bylo to dobré.“

Rozhlížím se kolem, registruju výrazy šoku a bázně na tvářích shromážděných doktorů a sester. „Co se děje?“

„Nikdy předtím mě neviděli dělat něco takového,“ vysvětluje otec.

„Ona se snaží mluvit,“ říká sestra.

Rubyiny čelisti se chvějí námahou, její vrásčitá bezzubá ústa se otvírají a zavírají jako u ryby na suchu. Otec a já se k ní nakláníme a napínáme uši. Zpočátku je to jenom šeplavý zvuk. Pak z beztvarých zvuků vykrystalizují tři slova.

„Děkuju vám… Tome.“

Rubyiny oči se se zachvěním otevřou, odhalí velké hnědé duhovky plné vědomí. Zdá se, že vidí nejenom nás, ale také kamsi za nás. Předpokládám, že je to pohled plný víry.

„Pane Ježíši,“ říká tak zřetelně, jako by ke mně mluvila přes stůl se snídaní. „Ruby jde dnes domů. Domů ke slávě na nebesích.“

O několik vteřin později zavře oči a monitory, které byly předtím tak tiché, začínají vyzvánět na poplach.

„Odchází,“ říká otec.

„Budeme resuscitovat!“ křičí jeden z doktorů.

Kolem nás propuká hurikán aktivity, všichni pospíchají na svá místa.

„Zástava srdce,“ říká otec klidným hlasem. „Podruhé za třicet minut.“

„Tome?“ říká doktor Carelli, štíhlý snědý muž, kterému táhne na padesát. „Jsme připravení, Tome.“

Otec zvedá pravou ruku. „Všichni mě poslouchejte. Resuscitovat nebudeme.“

Přístroje pokračují s neúnavnou naléhavostí ve vyzvánění.

„Víš to určitě?“ ptá se Carelli, který se nervózně sklání nad vozíkem. „Znáš pravidla, Tome.“

„Této ženě je osmdesát let, má popáleniny třetího stupně na osmdesáti procentech těla, a zlomený kyčel.“

„Tome, tohle potřebujeme mít na papíře.“

„Taky má karcinom na plicích,“ pokračuje otec tiše. „Neví to nikdo kromě mě. Nenapsala mi nic na papír, ale bavila se se mnou o tom při několika příležitostech. Neresuscitujte. Vypněte ty alarmy.“

Tým zdravotníků tam stojí připravený pustit se do práce, a můj otec jim nařizuje, aby toho nechali.

„Tome, jsi si tím jistý?“ ptá se Carelli.

„Beru na sebe plnou zodpovědnost. Vypněte ty zatracené alarmy.“

Přístroje jeden po druhém utichají. Otec se dívá na mě, jeho oči jsou unavené. „Jdi ven, Penne. Běž se podívat na Annii a matku. Tohle přece nechceš vidět.“

„Počkám tady, dokud nezemře.“

Pomalu přikyvuje. „Jak chceš.“ Obrací se ke shromážděnému zdravotnickému personálu. „Děkuju vám za vaše úsilí, všem. Rádi bychom s ní byli chvíli o samotě.“

Tisknu Ruby zdravou ruku, líbám ji na čelo a čekám na konec. Když se tak dívám na tu dobitou skořápku ženy, je pro mne stěží uvěřitelné, že byla tou obrovitou postavou, která mě tehdy zachránila před německým ovčákem. Ale byla to ona. Je to ona. Z místnosti se vytrácí poslední sestra a k nemocnici se přibližuje víření listů vrtule, oznamující přílet helikoptéry, která se bude muset vrátit do Jacksonu bez svého plánovaného pasažéra.

Ruby Flowersová opouští Natchez jinou cestou.

*****

Naše rodina se shromáždila v kapli zřízené v nemocnici pro pacienty a jejich rodiny. Je to malá, šerá místnost s umělými svícemi, dvěma lavicemi, oltářem a pár „novými“ biblemi plnými nesrozumitelného textu. Sám nejsem věřící, ale ve chvíli smrti můžete udělat i něco horšího než sáhnout pro útěchu po bibli krále Jakuba.

Moje matka se tiše modlí u oltáře. Otec sedí vedle mě v přední lavici, s Annií na klíně. Je to poprvé od Sářina pohřbu, co jsme spolu v něčem, jako je kostel. Tehdy s námi byla i moje starší sestra, jenomže ta teď pracuje jako učitelka v Irsku. Je dobře, že dnes byla tam a ne tady.

Nikdy předtím jsem neviděl svého otce tak rozezleného. Dokonce ani během soudního procesu s případem zanedbání lékařské péče. Je povahou mírný a vyrovnaný člověk a jeho lékařské zkušenosti ho naučily být o to klidnější, čím je situace horší. Jenomže v tuto chvíli vidí rudě a já jeho rozpoložení chápu. Kdybych s jistotou věděl, že oheň založil Ray Presley nebo že jej nařídil Leo Marston, oba bych je zastřelil bez vteřiny váhání.

Matka vstává, pak přechází k nám a bere si Annii od otce. „Měli bychom se zapsat do motelu,“ říká. „A potřebujeme se zamyslet nad tím, kde seženeme nějaké šaty. Jsem si jistá, že všechno je zničené.“

„Většinu pokryje vyplacená pojistka,“ ujištuje ji otec. „U příjmu na mě čekají policisté, chtějí si se mnou promluvit.“

Matka se na něj dívá a vrtí hlavou. „Ty věci, o které jsem s láskou pečovala v našem domě, nemůže nahradit žádná pojistka.“

„Já vím, Peggy.“

„Mami, je mi to tak líto,“ říkám bezmocně. „Vím, že se to stalo kvůli mně.“

Natahuje ke mně volnou ruku a tiskne mi paži. „Prostě se teď pojďme někam ubytovat. Musíme se postarat o naši malou holčičku.“

Otec ji následuje ke dveřím, pak je zavírá a vrací se ke mně. „Budeme potřebovat nějakou ochranu, synu. Opravdovou ochranu. Policisté mimo službu na tohle nejsou. Komu zavoláme?“

„Znám nějaké lidi v Houstonu. Seriózní lidi. Mezinárodní bezpečnostní agenturu. Zavolám jim hned teď.“

„Chci, aby tady byli dnes večer. Nezajímá mě, co to bude stát.“

„Budou tu. A platím je já.“

Povzdechne si a podívá se na oltář. „Kdo podle tebe založil ten oheň?“

„První odhad? Ray Presley. Volal jsem během požáru do jeho karavanu. Nebyl doma. Jak je vůbec možné, že mohl odejít z domu po tom pokusu otrávit ho? Po té srdeční zástavě či co to bylo?“

Otec přikyvuje. „Fyzicky to mohl dokázat. Je mnohem zdatnější, než jsem já. Co Marston?“

„Leo ví o všem, co se šustne v tomhle městě. Nepošpinil by si ruce aktuálním činem, ale mohl někomu nařídit, aby to pro něho udělal.“

„Nesnáším pomyšlení, že by Ray zašel tak daleko. Unést Annii…, můj bože. Co chceš dělat?“

„Nejdřív se někde zabydlíme, zajistíme naši ochranu. Pak si o tom promluvíme.“

Otevře dveře kaple a málem vrazí do Livy, která stojí v chodbě. Ustupuje, abychom mohli vyjít. Matka s Annií čekají na konci chodby, u širokých dveří vedoucích ven.

„Pověz mi, co pro vás můžu udělat,“ naléhá Livy. „Tvoje matka říká, že jedete do motelu.“

„Prozatím. Potřebujeme se postarat o Annii. Ona –“

Najednou se dveře rozletí a chodbou běží Caitlin, s fotoaparátem kolem krku a černými vlasy vlajícími za ní.

„Právě jsem přijela od vašeho domu,“ říká. „Penne, je mi to tak líto.“

„Caitlin –“

„Potřebuju si promluvit s tebou a tvým otcem. Okamžitě.“

„Co se děje?“

Podívá se na Livy. „Mohla byste nás na okamžik omluvit, paní Sutterová?“

Livy se naježí a podívá se na mě, snad očekává, že Caitlin vysvětlím, že může zůstat.

„Pojďme do kaple,“ navrhuju. „Bude to jen minutka, Livy.“

Livy chce něco říct Caitlin, ale neřekne to. Místo toho se kousne do spodního rtu a dívá se, jak odcházíme zpátky do kaple.

Caitlinina energie hoří uvnitř malé místnosti jako plamen. Nedokáže zůstat v klidu a oči se jí lesknou hněvem. „Někdo unesl Annii?“ chrlí ze sebe. „Je to tak?“

„Ano.“

„A přivezli ji zpátky? S výhružným vzkazem?“

„Ano.“

„Stejný člověk, který založil oheň?“

„Téměř jistě.“

„Ano…, ano…,“ přikyvuje zuřivě, pak chodí dokola v malém kruhu. „To je všechno, co jsem potřebovala vědět.“

„Caitlin, co se děje? Proč jsi tak rozčilená?“

„Já ten příběh otisknu.“

„Příběh? O požáru?“

Zmateně mrká. „O požáru? Sakra, to ne. To obvinění, že Marston stojí za Paytonovou vraždou. Ty to řekneš, já to otisknu, natolik velkými písmeny, aby z toho dostal žaludeční křeče při snídani.“

Nejsem schopný ničeho jiného než na ni jen hledět.

„Možná je to řešení,“ říká otec. „Včera večer jsme si mysleli, že je.“

„Včera večer jsi měl dům,“ připomínám mu. „Co změnilo tvůj názor?“ obracím se k Caitlin.

Přestává chodit a dívá se mi rovnou do očí. „Tak například Annie.“

„Tohle děvče je dobrý člověk,“ říká otec a mačká jí rameno.

„Za další,“ říká, „moje instinkty se začaly ozývat. Neptej se mě proč, protože to sama nevím. Možná proto, že se to stalo dva dny po naší návštěvě u Stonea, a Stone řekl, že Marston stojí za Paytonovou smrtí. Možná proto, že ti vyhrožoval John Portman a oba víme, že pracoval na Paytonově případu v šedesátém osmém. A víme, že Marston a J. Edgar Hoover byli přátelé. Možná proto, že cítím podivné vibrace v přítomnosti Marstonovy dcery.

Jediné, co vím, je to, že tu nebudu sedět s rukama v klíně, zatímco ti hajzlové škodí lidem, na kterých mi záleží. Chtějí hrát s tvrdým míčem? Dobrá, tak jim dopřejeme hru, na kterou nikdy nezapomenou,“

Otec se tváří, jako by ji chtěl políbit.

„Když máš uzávěrku?“ ptám se.

„Stačí, když mi zavoláte, až se vy lidičky někde ubytujete. Přijedu za vámi.“

„Nevím co na to říct. Prostě… děkuju ti.“

Když odcházíme z kaple, Caitlin beze slova projde kolem Livy, obejme mou matku, políbí Annii, pak proklouzne dveřmi a zmizí.

Livy udržuje krok s otcem a mnou, zatímco jdeme chodbou a připojujeme se k matce a Annii.

„Kam bychom měli podle tebe jít, Tome?“ ptá se matka.

„Prentissův motel je přímo u silnice. Zůstaneme tam na noc. S dlouhodobějším bydlením si budeme dělat starosti zítra.“

Otec rozražením otevírá dveře a matka jej s Annií v náručí následuje, ponechává Livy a mě samotné v této části chodby. Panují mezi námi hmatatelné rozpaky. Před dvěma hodinami jsme byli jeden druhému v náručí, a teď…

„Co pro vás můžu udělat?“ ptá se. „Pomůžu vám s Annií, přinesu nějaké jídlo. Cokoli potřebujete.“

„Myslím, že bude lépe, když dnes večer zůstaneme sami, jako rodina,“ odpovídám tiše. „Přesto ti děkuju za ochotu. Taky za dnešek.“

Její oči temněji frustrací a zmatkem. „Penne, proboha… co se to tady děje?“

„Možná by ses na to měla zeptat svého otce.“

27 KAPITOLA

Když dnešního rána ve čtyři hodiny dopadl Examiner na příjezdové cesty domů, polarizoval město. Caitlinina slova vstoupila do veřejného povědomí se silou elektrod ponořených do vody, ionizovala názor obyvatel buď na pozitivní či negativní, s žádnou neutrální zónou mezi nimi, přičemž toto stanovisko bylo ve většině případů předem dáno jednoduchým indikátorem barvy kůže. Celý proces trval zhruba tři hodiny: od chvíle, kdy vyšli ven nespavci, farmáři a dělníci pracující na směny, aby se podívali na titulní stránku ve světle pouličních lamp, až do okamžiku, než se skolébaly ze schodů matrony na Washington Street, aby si přečetly, co jim posluhovačka položila vedle ranní kávy. Do sedmi hodin ráno vyzváněly telefony po celém městě a do osmi se veškerá konverzace od odvodňovacích stok a naftových polí až po papírnu a obě nemocnice soustředila na dva muže: Lea Marstona a Penna Cagea.

Mým jediným příspěvkem ke Caitlininu článku bylo aktuální obvinění vůči Marstonovi, nactiutrhání per se, pokud se to tak dá říci. Moje nactiutrhačské obvinění se samozřejmě stalo veřejnou urážkou per se, a to v okamžiku, kdy je Caidin otiskla a distribuovala. Moje věty, zachované na věčné časy, zněly takto:

*****

Není pochyb o tom, že Delano Payton byl dne 14. května 1968 zavražděn. Stejně tak je jisté, že bývalý státní generální prokurátor Leo Marston, místně známý jako „soudce“ Marston, a sice z titulu jeho krátké služby u státního nejvyššího soudu, je mužem, jenž stál za spiknutím, které vyústilo v Paytonovu vraždu. Podle mississippských zákonů to činí Marstona stejně vinným z vraždy jako člověka, který bombu do auta umístil. Vražda výbušným zařízením je v tomto státě hrdelním zločinem, na který se nevztahují žádné výjimky.

Naléhám na místního okresního prokurátora, aby Paytonův případ znovu otevřel. Pokud to udělá, nepochybné jistě brzy nalezne důkazy dostačující k tomu, aby mohl poslat Lea Marstona do cely smrti u Parchmana.

*****

Požádán „šéfredaktorkou“, abych popsal důkaz, na němž svoje obvinění zakládám, jsem prohlásil:

*****

Jsem v kontaktu s jistými zaměstnanci ministerstva spravedlnosti, kteří již dlouho vědí o Marstonově účasti na zločinu. Svědomití občané a ochránci zákona rovněž přišli s předtím neznámými skutečnostmi o Paytonově vraždě. Věřím, že bychom se již byli dočkali trestního stíhání soudce Marstona, jenomže tomu bránila skutečnost, že do původního vyšetřování Paytonova případu byl v roce 1968 zapojen John Portman, současný ředitel FBI a bývalý federální soudce. Někteří bývalí agenti FBI věří, že sám Federální úřad pro vyšetřování se možná podílí na zatajování jistých skutečností o Paytonově smrti, což bude ovšem obtížné dokázat bez původního spisu FBI o Paytonově případu, který je až do roku 2007 zapečetěn, údajně z důvodů národní bezpečnosti.

*****

Byl jsem úmyslně nepřesný ohledně Marstonových možných motivů ke zločinu, ale na Caitlininu radu jsem poznamenal něco v tom smyslu, že Marston, až dosud považovaný za zastánce rasového soužití, se možná tajně spolčil se členy Mississippské svrchované komise s cílem zabránit černým dělníkům, aby obsazovali „bílá místa“.

Díky mé zmínce o Johnu Portmanovi se sdělovací prostředky Vrhly na příběh ještě před polednem, a těsně před jednou hodinou měla Caitlin hovor z CNN v Atlantě. Do města již předtím dorazily dvě zpravodajské dodávky, které měly za úkol mapovat „černobílé“ volby starosty, a ty strávily dopoledne před motelovými pokoji mé rodiny a žadonily o můj komentář k článku.

Ranní vydání Examineru však mělo na svědomí mnohem tragičtější důsledky. Caitlin v něm otiskla samostatný článek o požáru našeho domu a Anniině únosu. Živě v něm vylíčila snahu o záchranu Ruby Flowersové a důstojníka Ervina, a také Rubyinu smrt v nemocnici. Citovala několik občanů, kteří se vyjádřili o Rubyině charakteru, především pastora z Mandamovy baptistické církve, jíž byla Ruby oddanou členkou. Také otiskla slova velitele požárníků, který prohlásil, že na základě objevu žhářského zařízení ve zborceném podkroví našeho domu šlo o úmyslné založení požáru, a Caitlin dospěla k závěru, že žhářství a únos byly očividně pokusem překazit mé vyšetřování případu vraždy Dela Paytona. Byl to bulvární žurnalismus ve své nejlepší podobě a následky na sebe nenechaly dlouho čekat.

Krátce po jedné hodině vyšel na chodník před svůj dům čtyřiasedmdesátiletý běloch jménem Billy Earl Whitestone, aby si vybral poštu ze schránky. Místo dopisu dostal zásah z dvouhlavňové dvanáctikalibrové kulovnice, vypálený z červeného Monte Carla, které řídili dva neidentifikovaní černošští mladíci. Střelci se zastavili na tak dlouho, aby stačili hodit na roztříštěnou lebku pana Whitestonea výtisk Examineru, avšak i kdyby to neudělali, střelba byla nepopiratelně aktem pomsty za smrt Ruby Flowersové. Billy Earl Whitestone totiž dosáhl před lety celonárodní neblahé proslulosti jako Velký čaroděj Bílých rytířů Imperiálního Kukluxklanu. Krátkou renesanci své slávy zažil během osmdesátých let, kdy – podobně jako Wallace – pochodoval v čele černých průvodů za občanská práva, avšak toto opožděné převrácení zjevně dostatečně nezapůsobilo na určité členy afroamerické komunity. Rozhodně ne na dva mladíky v Monte Carlu.

Střelba za jízdy je v Natchezu ekvivalentem rasových nepokojů v Los Angeles. Během hodiny vystoupil starosta Warren v místním country rádiu, kde občany vyzval, aby zachovali klid a odsoudili „bezohledné a nezodpovědné obvinění“ vznesené proti „jednomu z nejváženějších občanů města“ bývalým Natchezanem Pennem Cagem. Také osočil „yankeeskou šéfredaktorku“ místních novin. Shad Johnson se rovněž nechal slyšet na rozhlasových vlnách – na černé stanici, kde nabádal ke zdrženlivosti tváří v tvář „zhoršující se rasové situaci“. Na rozdíl od Shnilýho Warrena nabádal Shad městské autority, aby se o obvinění vznesená v ranních novinách začaly zajímat a, pokud by je shledaly opodstatněnými, aby znovu zahájily vyšetřování vraždy Dela Paytona. Navzdory jeho přání, aby Paytonova vražda zůstala tabu, si nemohl Shad v dohře požáru a střelby dovolit, aby v něm viděli něco jiného než ochránce černé komunity, jádra jeho voličské podpory.

Tři hodiny po Whitestoneově smrti si mě pozvali na policejní stanici, aby se mnou prodiskutovali prohlášení, které jsem učinil v novinách, především mou narážku na „místní ochránce zákona“. Výslech řídil policejní náčelník, který, jak se zdálo, setrvával v mylném přesvědčení, že pokud neodpovím na jeho otázky, může mě vsadit do vězení. Nevzrušeně a zdvořile jsem vyčíslil svá práva vyplývající z ústavy. Pak jsem jim vysvětlil, že jsem ohledně svého podezření nejdřív kontaktoval okresního prokurátora, ovšem ten o věc neprojevil zájem. Načež jsem odmítl odpovídat na jakékoli otázky a navrhl jsem, aby si náčelník promluvil místo mě s Austinem Mackeym. Na odchodu mi řekl, abych to bral tak, že jsem výlučně zodpovědný za smrt Billyho Earla Whitestonea, a já se s ním nehádal. Měl téměř pravdu.

Během výslechu jsem nechal svého tělesného strážce venku. On a jeho tři kolegové ze společnosti Argus se dostavili z Houstonu krátce po půlnoci, přiletěli do Baton Rouge ve speciálu Argusu Gulfstream V a do Natchezu přijeli ve čtyřech samostatných půjčených vozech. Zapsali se do Prentissova motelu a do dvou v noci nám poskytovali ochranku jedni z nejlepších tělesných strážců na světě. Celková cena této služby byla závratná, ale vzpomínka na Anniinu chvějící se bradu stačila k tomu, aby mě přiměla stydět se, kdykoli jsem na to jen pomyslel.

Tři ze čtyř mužů ochranky byli bývalí agenti FBI, a dokonale odpovídali představě, kterou jsem o nich měl ještě před jejich příjezdem. Štíhlí a s úzce staženými rty. Po pětačtyřicítce. Úsporné pohyby. Obleky za devět set dolarů speciálně ušité tak, aby zakrývaly vybouleniny od různých palných zbraní. Skutečnost, že jsou to bývalí agenti FBI, mi zpočátku trochu dělala starosti, ale jejich šéf mě ujistil, že žádný z jeho mužů nepracoval pod Johnem Portmanem. Čtvrtý muž z Argusu byl zhruba pětatřicetiletý a světlovlasý, se štíhlým, sebejistým výzorem profesionálního horského průvodce. Měl na sobě džínsy, triko a pohorky. Daniel Kelly byl veteránem armádní Delta Force a stejně jako ostatní si účtoval osm set dolarů za den.

Po vyslechnutí detailů naší situace navrhl šéf skupiny následující plán. Jeden člen ochranky by měl nepřetržitě zůstávat s matkou a Annií, další s mým otcem a jeden se mnou. Čtvrtý bude spát šest hodin v hotelu, pak bude střídat další muže, počínaje tím nepřetržitou rotaci. Souhlasil jsem a vybral jsem si za svého osobního strážce Daniela Kellyho.

Po výslechu na policejní stanici jsme se Kelly a já stavili v redakci Examineru, kde jsme našli Caitlin snažící se poradit si s přemírou telefonátů z redakcí jiných novin. Přestala pracovat na tak dlouho, aby mi řekla, že z Richmondu volal její otec a chtěl vědět, o co jí sakra jde, načež jí nařídil sednout na palubu prvního letadla odlétajícího z Mississippi do Virginie. Caitlin mu řekla, že by si měl raději připravit obranu proti veřejné urážce na cti, protože ona se hodlá svého příběhu držet, a pokud ji otec vyhodí, měl by se připravit na to, že bude číst další detaily Paytonova příběhu ve Washington Postu. Nezáviděl jsem panu Mastersovi. Caitlin se na tento den připravovala dlouhou dobu.

Třicet minut před uzavřením soudní budovy vznesl Leo Marston žalobu proti mně a natchezskému Examineru na celkovou částku pěti milionů dolarů, přičemž stížnost stihl v rekordním čase sepsat jeho mladší právnický partner Blake Sims. Ve skutečnosti se jednalo o dvě samostatné žaloby – jednu za nactiutrhání a jednu za veřejnou urážku – které úhledně oddělily můj osud od osudu Examineru, jenž jakožto sdělovací prostředek bude mít svůj štáb právníků na smlouvu, z nichž mnozí se specializují na První dodatek. Soudní zmocněnec mi doručil papíry právě v okamžiku, kdy moje rodina odcházela z motelu na večeři v Shoneyho restauraci přes ulici.

Pozval jsem muže z Argusu, aby pojedli s námi, ale ti brali svou práci příliš vážně, než aby si něco takového mohli dovolit. Stáli na předním parkovišti v blízkosti svých vozů, jako podnikatelé, kteří se vyšli nadechnout čerstvého vzduchu po časné večeři, zatímco Daniel Kelly hlídal zadní vchod. Necítil jsem se takto bezpečně už dlouhý čas. Muži od Argusu docela zapůsobili také na Annii. Většinu svých bdělých hodin od požáru strávila na klíně mé matky, ale během večeře se začala uvolňovat, ba dokonce si vzala u Shoneyho barevné pastelky a zahrála si s každým z nás popořádku mikádo.

Rubyina smrt visela nad námi dospělými jako těžký rubáš, ale snažili jsme se myslet spíš na dobré chvíle prožité s ní, kterých bylo nepočítané, protože s námi strávila třicet pět let. Můj otec se dříve toho dne zastavil v Rubyině domě a dal jejímu manželovi Mosemu – řezači překližky na penzi – bohatý šek a galon Wild Turkey. Mluvili spolu půl hodiny, vypili něco whisky, načež otec odjel z domu plný obav, jak starý pán přežije bez Ruby, která se o něho celý život s láskou starala.

Caitlininy články mou matku zneklidnily, avšak Marstonova obžaloba ji přímo vyděsila. Pokoušel jsem se ujistit ji vysvětlením, že mým úmyslem bylo vyprovokovat právě takovou reakci, jenomže ona odmítala nechat se uklidnit. Jako většina lidí, kteří strávili jakkoli dlouhou část života v Natchezu, věří i moje matka, že Leo Marston je nedotknutelný a že kdokoli, kdo se pokusí jakkoli mu zkřížit cestu, je odsouzen k nezdaru nebo něčemu ještě horšímu.

Tu nejlepší zprávu dne jsem si nechával pro sebe. Těsně po poledni mi do motelu zavolal z telefonního automatu v McLeanu ve Virginii zvláštní agent Peter Lutjens a požádal mě, abych mu zavolal zpátky, rovněž z automatu. Když jsem to udělal, řekl mi, že přemýšlel o Paytonově případu a rozhodl se pokusit se pořídit fotokopii zapečetěného spisu. Stále měl platnou propustku do příslušného archivu. Problémem byli zaměstnanci. „Přítel“, který nahlásil jeho počáteční iniciativu Portmanovi, pracoval každý den kromě nedělí, čili neděle byla Lutjensovou jedinou příležitostí. A v pondělí se měl hlásit ve Fargu. Upřímně jsem mu poděkoval a pokusil se ujistit ho, že to, co dělá, v konečném důsledku Úřad nepoškodí, ale naopak mu poslouží. Slíbil, že zavolá v neděli, pokud ovšem nebude ve vězení, a zavěsil.

Když jsme se po večeři dostali zpátky do motelu, čekaly tam na mě dvě kartičky s ručně psanými vzkazy: „Zavolat Livy“ a „Zavolat Ikovi“. Neměl jsem ponětí, co by po mně mohla Livy chtít kromě toho, že by mě proklela za to, jak jsem pomluvil jejího otce v novinách, ale přesto jsem do Toskány zavolal. Číslo Marstonova sídla se nezměnilo od doby, co jsme byli děti, a skutečnost, že zůstalo vryté do mé paměti dvacet let, zřejmě vypovídala něco o mých pohřbených citech k Livy. Telefon vyzváněl a mně poletovali v žaludku motýli, ale byl jsem odhodlaný říct Leovi, aby mi políbil zadek, pokud to zvedne sám.

„Marstonova rezidence.“ Služebná.

„Mohl bych prosím mluvit s Liv?“

„Kdo volá?“

„Její manžel.“

„Okamžik, pane Suttere.“

Po chvíli přišla na druhý konec linky Livy a řekla: „Johne?“

„Tady je Penn.“

„Och, počkej chvilku,“ řekla přísně ovládaným hlasem. Slyšel jsem klapání podpatků po tvrdém dřevu, pak se znovu ozval její hlas, tentokrát již uvolněnější. „Ráda tě slyším. Jak se vede Annii?“

„Lépe. Poslyš, vím, že se na mě určitě zlobíš kvůli těm novinám.“

Podivně znějící smích. „Tady kolem je pěkný blázinec. Nevím, o co se snažíš. Ale vím, proč to děláš.“

Neřekl jsem nic.

„Penne… ubližovat mému otci ti nenahradí léta, která jsme ztratili.“

„Já vím.“

„To doufám. Protože jsem ti volala, abych ti řekla, že bez ohledu na to, co se děje, nedovolím, aby znovu vstoupil mezi nás.“

Oba jsme čekali ve vakuu otevřené linky a doufali, že ten druhý nějak přemostí propast, kterou mezi námi mnou vznesené obvinění otevřelo. Představoval jsem si, jak sedí sama v tom italském paláci, který jí poskytoval útočiště v dětství. Často mi jej popisovala jako vězení, jenomže já jí to nikdy nevěřil. Nevyměnila by Toskánu za nic na světě.

„Livy?“

„Jsem tady.“

„Nezeptala ses mě, kde jsem získal informace o tvém otci. Neprotestovala jsi, že je nevinný.“

„Samozřejmě že ne. Vždyť je to absurdní. Můj otec že by zavraždil černocha? Je pravděpodobně tím nejméně rasově zaujatým člověkem v tomto městě.“

„Smrt Dela Paytona možná nebyla rasově motivovanou vraždou. Pověz mi něco, Livy. Co bys dělala, kdybys zjistila, že tvůj otec nařídil založit požár domu mých rodičů?“

„To je šílené.“

„Jen si zkus představit, že to je pravda. Co bys dělala?“

„Nu, zřejmě bych byla prvním člověkem, který by volal na policii.“

Možná dokonce ani nevěděla, že lže. „Už musím jít, Livy.“

„Mohli bychom se dnes večer vidět?“

Nemohl jsem uvěřit, že by po tom článku v novinách toužila být v dosahu deseti kilometrů ode mě. „Dnes večer ne.“

„Tak tedy zítra?“

Mou mysl náhle zaplavily vzpomínky na den strávený s ní: Liv}’ vznášející se nahá na hladině jezírka, vášnivě mě líbající, když jsme spolu pomalu klesali zelenou vodou, její stehno tisknoucí se proti mému. „Raději bychom si měli občas jen zatelefonovat. V tuto chvíli se toho děje až příliš mnoho.“

„Tím větší důvod, abychom drželi při sobě. Hlavně si pamatuj, co jsem ti řekla o svém otci. Myslela jsem to vážně.“

„Budu.“

Zavěsil jsem a než mě stačily přemoci myšlenky na Livy, vytočil jsem číslo Ikova mobilního telefonu. Chtělo se mi zavolat jí a říct: „Vyzvedni mě za dvacet minut.“ Jenomže minulost nás konečně dohonila a do ucha mi zabručel Ike Špičák.

„Setkáme se tam, kde jsem chtěl minulou noc,“ řekl, a myslel tím skladiště v průmyslovém parku u řeky. „Za hodinu.“

„Kvůli čemu?“ zeptal jsem se.

„Kvůli čemu? Kvůli tomu, ať už je to cokoli, co teď sakra děláte, člověče. Celé město šílí. V jednu hodinu.“

„Budu tam.“

„To bych vám teda sakra radil, abyste byl.“

*****

Potím se v temném skladišti už dvacet minut, vdechuju zápach hnojiva a přemýšlím, co mohlo zdržet Ika. Už se úplně setmělo a reflektor vlečného člunu táhnoucího pramice nahoře na řece opisuje oblouk skrze tmu noci jako filmové světlo v Hollywoodu, propátrává písečné náspy a dává pozor na neočekávanou říční dopravu. Mírný vánek od Mississippi proniká šest metrů širokými vraty skladiště, ve kterém stojím, pozoruju temnou linii ochranného náspu a čekám na světla Ikova vozu.

Jsem neozbrojený, nikoli však nehlídaný. Dává na mě pozor Daniel Kelly. Poté co se mě čtyřikrát zeptal, zda Ikovi Ransomovi opravdu důvěřuju, zaparkoval svoje pronajaté auto vzadu za skladištěm a řekl mi, abych nezapomněl na jeho přítomnost. Zaparkoval jsem BMW vpředu, tak aby ho Ike uviděl ve chvíli, kdy přijede.

To, co považuju za hukot dalšího vlečného člunu, se náhle mění ve vrčení automobilového motoru. Z náspu sjíždí dvojice světel, zajíždí na parkovací plochu u skladiště a zastavuje u mého vozu.

Je to Ikovo auto.

Vystupuje. V hnědé uniformě, která vypadá v záři jediného světla u parkoviště černá, kráčí k vratům skladiště. Napůl cesty se zastaví, otočí se a téměř minutu pozoruje násep za sebou. Možná cítí Kellyho přítomnost. Ať už měl ke svému zastavení jakýkoli důvod, po chvíli se otáčí a jde dál směrem ke mně. Když je ve vzdálenosti deseti metrů ode mě, vstupuju do světla a obě ruce přitom držím tak, aby na ně zřetelně viděl.

Ike vytahuje pistoli rychleji, než bych byl věřil, že je možné, ale právě ve chvíli, kdy je její hlaveň ve stejné úrovni jako můj hrudník, mě poznává. Zrychlí krok a strčí mě zpátky do stínů.

„Měl byste být opatrnější,“ mumlá.

„Proč jste tak nervózní?“

Bělmo jeho očí kmitá ve tmě doleva a doprava. „Vy nervózní nejste? Poté co vám někdo zapálil dům a unesl dítě?“

„Kdo založil ten oheň, Iku? Kdo unesl moji dceru? Byl to Ray Presley?“

„Mohl to být on.“ Zasunuje svou pistoli zpátky do pouzdra. „Jenomže to nevím s jistotou. Zatím ne.“

„Proč jsme tady?“

„Abyste mi řekl, co sakra mělo znamenat to v těch novinách. Jste snad blázen? Pronášet takováhle obvinění?“

„To vy jste mi na samém začátku řekl, že Marston je vinen.“

„Ježíši! Takhle jste to dělával v Houstonu? Začal jste rozkřikovat svinstvo v novinách, aniž byste měl v ruce důkaz?“

„Uklidněte se. Mám všechno pod kontrolou.“

„Pod kontrolou? A co mělo znamenat to, jak jste si pustil hubu na špacír o místních policistech, co jsou vám nápomocní?“

„Jdu cestou, kterou považuju za nejlepší ze všech. Co se týče toho článku v novinách, chtěl jsem, aby mě Marston zažaloval, a ten článek tomu dopomohl.“

„Cože jste chtěl?“

„Chtěl jsem mít právo vyžádat si od Marstona na základě zákona o zpřístupnění dokumentů všechno od osobních papírů k telefonním záznamům.“

Záblesk pochopení. „Ta obžaloba znamená, že můžete požádat o Marstonovo osobní svinstvo? A dostat ho?“

„Přesně tak.“

„No jo… možná nejste zas takový šílenec. Dostanete soudcovy právnické spisy a možná v nich najdete všechny možné druhy ilegální špíny.“

„Marstonovy právnické spisy podléhají ochraně podle zákona o nedotknutelnosti soukromí klientů. Ale všechno ostatní je férová hra.“

„Kolik máte času na to, abyste odpověděl na Marstonovu obžalobu? Přinejmenším třicet dní, je to tak? To by vám mělo poskytnout spoustu času k pátrání.“

„Sepíšu svou odpověď už zítra.“

Ike otevírá ústa. „Proč byste to dělal?“

„Tím, že budu rychle a bezodkladně reagovat, přiměju Marstona dospět k závěru, že buď mám k dispozici důkaz, nebo znám lidi, kteří budou ochotní přihlásit se a svědčit proti němu.“

„Jenomže vy nic takového nemáte.“

„Nebuďte si tím tak jistý. Připravuju kauzu.“

Ike přimhouří oči. „O čem to mluvíte? Jakou kauzu? Vy přede mnou něco tajíte?“

„A co když ano? Vy přede mnou zatajujete fakta od samého začátku.“

Varovně zvedá prst, ale neříká nic a místo toho začíná hru, kdo se vydrží déle dívat do očí. Avšak jeho krví podlité oči tak těkají, že se nedokážou soustředit příliš dlouho jedním směrem, a tak zrak brzy odvrací.

„Co berete, Iku? Speed? Nebo něco jiného?“

„Občas si dám panáka či dva. No a co? Mluvil jste znovu se Stonem?“

„Ano, jenomže je stejný jako vy. Má strach prozradit mi, co ví.“

„Řekl jsem vám, člověče, že jsem si jistý, že to Marston udělal, ale nevím proč.“

„Jak je možné, že to víte, Iku? Jak můžete vědět, že to udělal, když nevíte proč?“

Zabručí ve tmě. „Vím to, co vím. Proč jste se v novinách obul do Portmana? Pomlouváte hlavu FBI, a mě žádáte o seriózní podporu.“

„Udělal jsem to, abych chránil sebe a svou rodinu. Ten novinový článek vrhl na Portmana světlo. Na mě taky. Ztížilo mu to možnost sáhnout po odvetných opatřeních.“

„Jo? Slyšel jsem, že se někdo pokusil otrávit Raye Presleyho. Kdo si sakra myslíte, že to udělal?“

„Předpokládám, že to nařídil Marston. Vy myslíte, že to byl Portman?“

„Jsem si tím jistý jako peklo samo.“ Ike škrábe špičkou boty do betonové podlahy skladiště. „Neříkal Stone něco o sledování?“

„Proč?“

„Protože mě někdo hlídá.“

Cítím, jak mi vstávají chloupky na předloktí. „Jak dlouho?“

„Všiml jsem si ho dnes, ale je možné, že je tu už delší dobu.“

„Stone sám je pod dohledem FBI. Myslí si, že Caitlin a já taky. Telefony, zaměstnání. Jenomže… proč by FBI hlídala vás?“

„Možná kvůli tomu vašemu zatracenému článku v novinách.“

„O vás jsem se v něm přece vůbec nezmínil. Proč jste mě varoval, abych se držel dál od FBI, Iku? Pokoušel jste se s nimi mluvit o Paytonově případu už někdy předtím?“

„Cože?“ Vyndává cigaretu a poklepává s ní proti dlani, ale nezapaluje si ji. „Proč se nesoustředíte na věci, co vás někam dostanou? Třeba na ty Marstonovy papíry? Určitě v nich bude něco, na základě čeho ho budete moct odsoudit. Za ty roky měl ruce ve všemožných druzích svinstva. Chci říct, komu záleží na tom, za co ho zabásnou, hlavně že bude hnít u Parchmana.“?

„Mně na tom záleží. Abych vyvázl z obvinění z nactiutrhání, musím dokázat, že Marston je vinen z vraždy. Ne z nějakého finančního podvodu či jiné všivárny. Z vraždy. Rozumíte tomu?“

Ike místo odpovědi vyndává svůj zapalovač, cvaká jím a přikládá plamen ke konečku cigarety. Když oranžová záře osvětlí jeho obličej, stane se něco nepochopitelného. Plamen se natahuje směrem ke mně jakoby nasátý větrem a Ike mi vráží ramenem do hrudi, vyráží mi dech z plic a shazuje mě na betonovou podlahu.

Ve chvíli, kdy jeho tělo přistává na mém, exploduje venku před skladištěm střelba a odráží se uvnitř kovové budovy. Myslím, že to byly dva výstřely. Po chvíli následuje třetí, rychlý, ostrý zvuk.

„Slezte ze mě,“ mručím, neschopný nadechnout se s Ikem na sobě.

Odkulí se do polohy vkleče, s pistolí namířenou k otevřeným dveřím skladiště.

„Co se stalo?“ ptám se.

„Tam venku jsou dvě zbraně. Jedna má tlumič.“

„Mám tam svého muže, Iku. Možná jedna z těch zbraní byla jeho.“

Otočí hlavu dokola. „Jakého muže?“

„Hocha od soukromé bezpečnosti agentury. Z Houstonu.“

Nahlíží do tmy způsobem, jakým to zřejmě dělal ve Vietnamu, s absolutní koncentrací. „Nic nevidím,“ syčí. „Vím jen to, že nějaký prdelatý polda nám tady nebude nic platný.“

„On není takový, jak si myslíte.“

„Možná není takový, jak si myslíte vy.“

Po minutě ticha se Ike opatrně vydává ke kraji vrat.

„Co tam vidíte?“

„Zavřete sakra hubu!“

Tichem burácí rána jako výstřel z děla, jejíž ozvěna vibruje skladištěm přinejmenším čtyři vteřiny. Ike padá na podlahu se svou pistolí stále namířenou k vratům.

„To byla kulovnice na jeleny,“ říká. „Zůstaňte ležet. Tam venku se děje nějaké svinstvo a nemá to nic společného s náma.“

„Jak to víte?“

„Sem do skladiště zalítla jen jedna kulka.“

Ležím obličejem k zemi na podlaze, dýchám prach a starý olej a vteřiny se vlečou neuvěřitelně pomalu. Žádné další výstřely se neozývají, ale instinktivní hlas, který mě varoval během požáru, co zabil Ruby, si není ničím jistý. Ví, že ticho je plášť zákeřného nepřítele.

„Jak dlouho tady budeme ležet?“ šeptám.

„Dokud vám neřeknu, abyste vstal!“

Uplyne dalších pět minut.

„Penne Cagei!“ vykřikne mužský hlas zpoza vrat skladiště. „To jsem já, Kelly. Daniel Kelly.“

„To je ten váš člověk?“ ptá se Ike.

„Tady je Kelly,“ volá hlas znovu. „Pojďte ven! A přiveďte s sebou vašeho přítele. Potřebujeme tady nějakého ochránce zákona.“

Škrábu se na nohy a běžím k vratům.

Daniel Kelly stojí asi dvanáct metrů od nich, automat MP-5 pověšený přes rameno.

„Co se stalo?“ ptám se, když vycházím na parkovací plochu.

„Někdo se vás snažil zastřelit. Nebo toho policistu. Nepoznal jsem, na koho mířil.“

Ike vstupuje do světla, s pistolí namířenou na Kellyho. „Kdo tady venku střílel a po kom?“

Kelly zvedá ruce. „Uklidněte se, zástupče. Jsem přítel. Byl jsem tady venku a kryl vaši schůzku. V jednu chvíli jsem uviděl záblesk z hlavně. Odtamtud.“ Ukazuje na tmavý ochranný násep ve vzdálenosti padesáti metrů od nás. „Byla to puška s tlumičem a střílela subsonické náboje, protože jsem při výstřelu nic neslyšel. Nasadil jsem si brýle na noční vidění a rozběhl se po směru záblesku. Snažil jsem se držet mimo palebný okruh a přitom vidět. Střelec pálil z pozice vleže na břiše a právě se připravoval k druhému výstřelu. Zařval jsem na něho ve chvíli, kdy zmáčkl spoušť a on se otočil dokola, aby si to se mnou vyřídil, jenomže já ho v běhu sejmul svojí automatikou.“

„Je mrtvý?“ ptá se Ike.

„Definitivně. Pro jistotu jsem mu prohnal kulku hlavou, a dobře jsem udělal, protože na sobě měl vestu.“

„Co ta kulovnice na jeleny, kterou jsem slyšel?“

Kelly ukazuje do tmy jižně od skladiště. „Ta patřila chlapovi tamhle, který je taky mrtvý. Sejmul ho střelec na náspu. To byl ten první záblesk, který jsem viděl. Pálil přes moji linii pohledu, v pravém úhlu od vás, hoši. Ten druhý chlap zřejmě vypálil ze své kulovnice, když umíral, zřejmě čistě z reflexu.“

„Já to nechápu,“ říkám. „Proč by po sobě měli vzájemně střílet? Nedostatečná souhra mezi ostřelovači?“

Kelly vrtí hlavou. „Podle mě ti chlapi vůbec nepatřili k sobě. Byli jinak oblečení a měli naprosto odlišné vybavení. Myslím, že ten muž s kulovnicí tomu druhému prostě jen překážel.“

„Kdo věděl, že máte jet na tuhle schůzku?“ ptá se Ike.

„Můj otec a Kelly. To je všechno.“

„A co u vás?“ ptá se Kelly Ika.

„Nikdo neví, kde jsem. Jak je možné, že se ti chlapi dostali tak blízko k nám, když jste nás měl hlídat?“

Kelly se škrábe na boční straně nosu, jako by chtěl zdůraznit, jak je klidný. „Tak za prvé, nebyli zas tak blízko. Za druhé, křivka náspu blokovala moji linii výhledu na chlapa s kulovnicí, ovšem ne jeho výhled na vás. Za třetí, ostřelovač na náspu sledoval dovnitř vás. Pravděpodobně přijel s vypnutými světly, zaparkoval hodně vzadu a pak sem přišel pěšky.“ Kelly se odmlčí. Jeho chladné oči jsou ve stejné úrovni s Ikovými. „A za čtvrté, kdybych na místě těch chlapů byl já, teď už by vás zavírali na zip do pytlů.“

Ike si odfrkne a obrátí se k náspu. „Ukažte mi ty mrtvé.“

Kelly sundává z ramene samopal a rozbíhá se směrem k náspu. Následujeme ho přes parkoviště, snažíme se udržet s ním krok, když vylézá po mokré trávě svahu. Vlhký vzduch je těžký pachem kravské mrvy a trávy. Na vrcholku Kelly ukáže na černý tvar ležící na kraji štěrkové silnice, která vede po náspu.

„Neměl u sebe peněženku,“ říká. „Vůbec žádné doklady. V autě taky nic není. Je z půjčovny.“

„To je dost riskantní,“ podotýká Ike. „Kdyby ho takto bez dokladů zastavila silniční hlídka, měl by problémy.“

„Pokud by nebyl ochotný oddělat policistu.“

Ike kráčí k mrtvole, naklání se a dlouze si ji prohlíží. „V životě jsem ho neviděl. Podívejte se, Cagei.“

Jdu k němu a dívám se na mrtvého ostřelovače. Je oblečený od hlavy až k patě v černém a vypadá, jako by vystoupil z nějakého akčního filmu. Jeho obličej je ve tmě bledý a pokojný, jako by ho zastřelili ve spánku. Mrtvý obličej je někdy obtížné identifikovat, a tak se na něj dívám dostatečně dlouho, abych si byl jistý.

„Neznám ho.“ Kelly podává Ikovi dlouhou opakovací pušku. „Rank-Pullin, maximální dostřel. Pasivní amplifikace čtvrté generace. Drahá hračička.“

„Ten chlap rozhodně není odsud,“ prohlašuje Ike. „Nikdo tady kolem nepoužívá takové svinstvo. Kalibr mně připadá hrozně malý.“

„Je to speciál dvaadvacítka magnum. Komory na Subsonická náboje. Zbraň zabijáků.“

„Kriste Ježíši,“ šeptám. „Kde je ten druhý muž?“

Kelly ukazuje do tmy na jih od skladiště, pak začíná slézat dolů po svahu.

Druhá mrtvola leží obličejem k zemi v houštině plevele, oblečená v džínsách a kostkované flanelové košili. Kolem čela má uvázaný srolovaný červený šátek.

Ike se sklání dolů a bere z mrtvé ruky pušku. „Stará remingtonka třicet-nula-šest. Už zažila lepší časy.“

„Střelec na náspu ho pravděpodobně viděl, jak se připravuje k výstřelu,“ říká Kelly. „Ten ubohý mizera neměl šanci.“

Ike vsouvá obě ruce pod mrtvolu a převrací ji. Pod levým okem mrtvého muže je černý otvor. Malý, ale očividně smrtelný.

„Sráčů jako tenhle jsem viděl už stovky,“ říká Ike, „ale tohohle neznám.“

Jak se na něj dívám, ochablé rysy se najednou začínají skládat v souvislý celek a mě polévá vlna horka. Ten mrtvý je obživlá noční můra, fyzické echo té nejstrašnější noci mého života.

„Já ho znám,“ říkám a chytám Ika za ruku.

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Hanratty. Poslal jsem jeho bratra do cely smrti. Nedávno ho popravili.“

„A sakra. Ten hajzl z Árijského bratrstva?“

„Přesně tak. Taky jsem před čtyřmi lety zastřelil jeho druhého bratra.“

„Žádná škoda,“ říká Kelly s respektem mísícím se s překvapením.

„Tenhle byl poslední.“ Nápor horka polevuje a zanechává po sobě zimomření. „Nejmladší z bratrů.“

Ike kope do nohy mrtvoly. „Tenhle árijský papasan si už nezastřílí.“

Kleká si a začíná mrtvého muže šacovat. Vyndává peněženku a z ní řidičský průkaz. „Hanratty, Clovis Lee,“ čte,

„Bratr Arthura Lee,“ říkáni zbytečně.

„A to si běloši dělají legraci z afrických jmen,“ bručí Ike, který vstává. „Alespoň už víme, co se stalo. Tenhle grázl si sem přišel pro pomstu a vybral si na to špatnou noc. Vlezl do rány rovnou tomu nindžovskému vrahounovi tam na náspu a doplatil na to. Otázkou je, kdo poslal toho zabijáka?“

„Portman?“ navrhuju. „Jeho střelecké vybavení by tomu odpovídalo.“

„Jo, John Portman rozhodně má přístup k takovýmhle lidem,“ přitakává Kelly tiše. „Vysloužilí členové FBI. Agentura. Bývalí příslušníci bojového komanda.“ Dívá se na Ika. „V každém případě doufám, že se postaráte o jakékoli problémy, které by se v souvislosti s tímhle incidentem mohly objevit.“

„Nedělejte si starosti,“ odpovídá Ike. „Já už to nějak zařídím. Docela si s šerifem rozumíme. I když tři vraždy za jeden den jsou docela dost i na tohle město.“

„Problémem by tu mohl být okresní prokurátor,“ říkám s myšlenkami na Austina Mackeyho.

„Ten ať jde do prdele,“ mumlá Ike. „Máme tři svědky, kteří vypoví totéž. Ti mrtví hoši nemají nikoho, takže Mackey nemá na výběr.“

„Myslel jsem na Kellyho samopal. Držení takové zbraně je ilegální.“

Kelly se usmívá a vytahuje z pouzdra pistoli.

„Co s tím chcete dělat?“ ptá se Ike, který pokládá ruku na svou vlastní zbraň.

Kelly vypálí tři rychlé dávky do noční oblohy, pak pistoli dává zpátky do pouzdra. „Browning High Power,“ říká s úsměvem. „Má stejné devítimilimetrové náboje jako MP-5. Velice příhodné, pokud ovšem neprovedou balistickou analýzu.“

Ike pokyvuje hlavou, jako by si to chtěl zapamatovat do budoucna. „Tak pojďme na to. Jdu zavolat šerifovi.“

Vydává se zpátky ke skladišti, ale já ho beru za ruku a zastavuju ho. „Kdo sem poslal toho ostřelovače, Iku? Kdo se mě snaží zabít?“

Dívá se na mě s výrazem plným rozhořčení. „Jak víte, že střílel po vás?“

Vytrhne svou ruku z mé a jde dál, ale já zůstávám stát na místě, dýchám chladnější vzduch vanoucí od řeky. Hvězdy jsou tu jasné, voda blízko. Před pár minutami proletěla tichá kulka jen pár centimetrů od mého obličeje. Já ale stále žiju. Alespoň že je konečně mrtvý poslední Hanratty. Moje dcera je o hodně bezpečnější než předtím. Daniel Kelly totiž udělal něco, co by nedokázalo příliš mnoho mužů.

„Díky, Kelly,“ říkám tiše.

Podívá se na mě se skromným úsměvem. „Já jen dělám svou práci, šéfe.“

To je dobře.

28 KAPITOLA

Úřad šerifa připomíná ve chvíli, kdy tam přijedeme, vojenské ležení. Je to moderní budova zvíci pevnosti, s přímo uměleckým žalářem nacházejícím se na horním podlaží. Halami se houpavou chůzí procházejí uniformovaní zástupci, jako kovbojové z westernu, vzrušení ovzduším násilí panujícího ve městě. Ike na pár chvil zmizí, nechává Kellyho a mě ve vstupní hale.

O pět minut později se vrací a odvádí nás do šerifovy kanceláře. Bezprostředně cítím, že budeme těžit z jurisdikčního rivalství, které panuje mezi policejním oddělením a šerifovým úřadem. Kdybychom nahlásili střelbu na náspu policii, náčelník by tam nemilosrdně držel Kellyho a mě celou noc, v odplatě za lekci v novinách, kterou jsem mu uštědřil dříve toho dne.

Šerif je opálený a zdravě vyhlížející muž s ostražitýma očima lovce. Zdá se, že na smrt nejmladšího Hanrattyho pohlíží jako na nešťastnou událost, třebaže načasování mohlo být lepší.

„Když ti černí hoši zastřelil Billyho Earla Whitestonea,“ říká, opírá se dozadu ve své židli a spíná si ruce za krkem, „proměnili tohle město v soudek s prachem. Sportovní centrum vyprodalo munici do čtyř hodin. Většinou prodávali bílým. Wal-Mart prodal všechno kromě nábojů na paintball. Ti prodávali zas černým. Dnes v noci nás možná čekají velké problémy. A to všechno kvůli jedinému článku v novinách.“ Dívá se na mě jako moudrý hráč pokeru. „Myslíte si, že snaha dostat Lea Marstona stojí za všechno tohle nadělení?“

„Nahromaděný vzdor v tomhle městě není mým dílem, šerife. To, co se tu teď děje, by stejně jednou propuklo, ať už by to mělo jakoukoli příčinu.“

„Možná,“ připouští. „Já přesto doufám, že máte nějaký spolehlivý důkaz. Plést se do cesty soudci Leovi všeobecně nesvědčí zdraví.“

„Už jste něco zjistili ohledně identity těch střelců na Whitestonea?“ ptá se Ike.

„Policejní oddělení má informátora, který na tom pracuje. Samozřejmě mi nic neřekli, ale povídá se, že to byli nějací hoši z bytovek Concord Apartments. Zatím nikoho nezatkli. Jenomže my potřebujeme zatýkat. Když ty dva vsadíme do vězení, lidé se možná zklidní. Asi bys k těm bytovkám měl zajet, Iku. Přesvědčit se, jestli se nedozvíš něco nového.“

„Udělám to.“

Šerif si prohrábne řídnoucí kštici. „Myslíš, že bys tu mohl zůstat dnes v noci přesčas?“

„Rád.“

„Chci, aby ses zdržoval na severní straně a snažil se udržet všechny za dveřmi.“

Šerif říká Ikovi, aby udržel černé obyvatele v jejich domech.

„Stejné příkazy jsem vydal bílým zástupcům pro jejich části města,“ dodává kvůli mně. „Celý tenhle nesmysl je poháněný strachem. Jsem přesvědčený, že pokud bez problémů přežijeme dnešní noc, dokážeme si s tím poradit.“

Na stole začíná vyzvánět telefon a šerif se naklání kupředu, aby si s námi potřásl rukama. „A vy hoši se snažte už nikoho nezastřelit, jasné?“

Ike nás odvádí k přednímu schodišti, kde vyndává z kapsy své uniformy krabičku mentolových cigaret. Nabízí Kellymu, ale ten odmítá. Když Ike drží plamen zapalovače u konečku své cigarety, třese se mu ruka, a Kelly po mně střelí rychlým pohledem.

„Klidně s tímhle hochem i spěte, když budete muset,“ říká Ike Kellymu a vydechuje do vzduchu dlouhý sloupec kouře. „Dělá dobrou věc, i když se rozhodl jít na to obtížným způsobem.“

Kelly na Ika mrká. „Žádný strach, seržante.“

„Jak víte, že jsem byl seržant?“

„Je to jako známka na krku, brácho.“

Ikův břišní smích se dobře poslouchá, ale když scházíme dolů po schodech k našim autům, Kelly se ke mně přitočí. „Je nadopovaný speedem jako závodní kůň, a zapíjel to bourbonem. Něco ho žere. A je to zlé. Mně do toho samozřejmě nic není.“

Popleskávám ho po rameni. „Vy mně můžete říct cokoli, co se vám bude honit hlavou, Kelly.“

„Dobrá, šéfe.“

*****

Protože počítač mé matky vzal zasvé při požáru, mám v úmyslu napsat svou odpověď na Marstonovu žalobu v redakci Examineru. Patří jim celá budova ve staré části dolního města, dlouhý, jednopatrový dům, před kterým je zoufale málo místa k parkování.

Dokonce i v tuto pozdní hodinu jsou dveře otevřené. Caitlin sedí ve zpravodajské redakci před jednadvacetipalcovýrn monitorem a udílí pokyny svému štábu s mobilním telefonem v jedné ruce a myší počítače ve druhé. Je oblečená v džínsách a fáčové propínací halence, ve které vypadá jako redaktorka univerzitní ročenky. Když mě uvidí, zamává mi, ale pokračuje v telefonním hovoru. Místnost je dvanáct metrů dlouhá a šest široká, s půltuctem počítačů na stolech – všech zapnutých – a se stěnami ověšenými fotografickými portréty významných obyvatel Natchezu.

„Koho jsi mi to sem přivedl?“ ptá se Caitlin, když se k ní blížíme. Mobilní telefon si zapíná do pouzdra u pasu.

„To je Daniel Kelly. Část týmu naší ochranky z Houstonu. Kelly, tohle je Caitlin Mastersová, která v tom spiknutí jede se mnou.“

Caitlin nás vede chodbou a měří si přitom Kellyho, všímá si jeho průměrné velikosti a nenuceného vystupování. Pak přejde ke mně a zašeptá: „Má na to vůbec kvalifikaci?“

Kelly se tiše směje.

„Právě mi zachránil život,“ odpovídám nevzrušeně. „Jsem mu zavázaný. Už máš připravený zítřejší výtisk?“

Její oči se zablesknou vzrušením. „Žertuješ? Tohle město každou chvíli exploduje.“

Tlačí nás do konferenční místnosti se skleněnými stěnami, vybavené kvůli soukromí stahovacími žaluziemi. „Oddalujeme uzávěrku tak dlouho, jak jen budeme moci. Třeba až do dvou do rána, když budeme muset.“

„Dá se to zvládnout?“

„Na počítačích můžeme reformátovat celé noviny a jít s tím do tisku během třiceti minut. Povídá se, že policie každou chvíli zatkne ty kluky, co stříleli na Whitestonea. A měli jsme nejmíň tucet telefonátů upozorňujících na lidi, co si nosí domů zbraně. Říkají, že je to stejné jako před výtržnostmi v šedesátém osmém.“

„Tehdy k žádným výtržnostem nedošlo. Všichni byli vyděšení k smrti, ale nikoho nezabili. Odneslo to jen pár rozbitých výkladních skříní.“

„Doufejme, že maximálně tohle se stane i tentokrát.“

„Rád slyším, že to říkáš.“

Měří si mě ledovým pohledem. „Myslíš si snad, že kvůli odbytu svých novin chci, aby tohle město vyletělo do povětří?“ Ne“

Netváří se moc přesvědčeně. „Před třemi hodinami, když John Portman odcházel z Hooverovy budovy, začal na něj štáb CNN pálit otázky. Přešel k nim a řekl jim do kamery, že případ Dela Paytona zahrnuje záležitosti týkající se národní bezpečnosti a že FBI momentálně vyšetřuje, zda jsme ty nebo já neporušili nějaké zákony, když jsme se o něj začali zajímat.“

„Jistě, nejlepší obranou je dobrá odveta. Ještě něco, co bych měl vědět?“

„Telefonoval mi právník Lea Marstona. Řekl, že tvoje obvinění jsou absurdní a že nás oba budou stát sedmimístnou částku. Zítra to otisknu.“

„To se dalo čekat.“

Caitlin se usmívá jako dítě schovávající si bonbon. „Taky mám nějaké dobré zprávy. Volal mi znovu můj otec a řekl, že pokud se hodlám svého příběhu držet, pak na něm určitě musí něco být. Pomůže mi.“

„Jak?“

„Zapojením veškerých zdrojů své mediální skupiny do vyšetřování Marstona a Portmana. Už mluvil se senátorem Harrisem z Virginie. Zítra jde Harris na Senátní zpravodajský výbor, aby požádal o speciální usnesení autorizující otevření Paytonova spisu. Když se mu to nepodaří, požádá, aby byl odstraněn z opatrovnictví FBI na místo, kde se ho nebude moci nikdo dotknout, alespoň dokud nebude objasněna účast ředitele Portmana na případu. Pokud ani to nepomůže, vystoupí na půdě Senátu a požádá o celou věc veřejně.“

Cítím úlevu člověka snažícího se tlačit auto vzhůru do kopce, ke kterému se v tomto úsilí připojí čtvero silných zad. Ten pocit však rychle pomíjí. „Požádat, aby byl spis otevřen, je skvělý nápad. Ovšem pokud se mu to nepodaří, bude nejlépe, když spis zůstane tam, kde je. Alespoň do neděle.“

Caitlin se na okamžik tváří zmateně. Pak mě chytá za zápěstí. „Lutjens se na něj pokusí podívat?“

„V neděli.“

„Řeknu tátovi, aby senátorovi zavolal ještě jednou.“

„Je milé mít vlivné přátele.“

Ironicky na mě pomrkává. „Ze ano?“

Kelly se směje. Není si jistý, do čeho se to dostal, ale očividně se mu to zamlouvá.

„Jak ti pan Kelly zachránil život?“ zajímá se Caitlin.

„Zabil dva chlapy, kteří se snažili zastřelit mě. Jedním z nich byl bratr Arthura Lee Hanrattyho.“

„Ježíši. Stalo se to někde blízko řeky? Slyšeli jsme z vysílačky nějaké hlášení, ale bylo zakódované.“

„To bylo ono.“

„Můžu ten příběh otisknout?“

„Rozhodně. Čím veřejnější tahle záležitost bude, tím jsme bezpečnější.“

„V tom případě bychom měli být velmi bezpeční. Bez přestávky mi sem volají z velkých novin, rozhlasu, televize, odevšad.“

Ozve se důrazné zaklepání na dveře a Caitlin odchází do haly na rychlou poradu. Když se vrací, má obličej uzardělý dorůžova vzrušením. „Policie právě obklíčila v bytovkách Concordu podezřelé ze střelby na Whitestonea. Jedu tam, abych udělala reportáž na místě.“

Condord Apartments jsou bytovky pro obyvatele s nízkými příjmy, středisko drogové a gangové aktivity Natchezu. „Tamní obyvatelé nejsou zrovna velkými fanoušky policie,“ varuju ji. „Právě teď jsou pravděpodobně všichni výbušní jako starý dynamit.“

„Proto tam jedu. Nechceš jít se mnou?“

„Nemám čas. Musím společně se svou odpovědí na obžalobu ještě vyplnit soudní dotazníky a žádost o zpřístupnění dokumentů. To Marstona vyvede z míry, přivede ho to k přesvědčení, že jsem připravený jít kdykoli k soudu.“

„Když už mluvíme o Marstonovi, kde je tvoje druhá přítelkyně?“

„Moje druhá přítelkyně?“

Podívá se na mě postranním pohledem. Myslí Livy.

„Ach tak. Nemám ponětí. Myslím, že se svým otcem.“

Caitlin očividně chce říct ještě něco, ale nehodlá to udělat před Kellym. „Musím jít, hoši.“

„Počkej. Jděte tam s ní, Kelly.“

Kelly se dívá na Caitlin, pak zpátky na mě. „Já myslím, že to vy tady potřebujete ochranu, šéfe.“

„Já s sebou budu mít fotografa,“ protestuje Caitlin. „Nic se mi stát nemůže.“

„Kelly stojí za deset fotografů. Já budu nejmíň dvě hodiny tady, pak jedu rovnou zpátky do motelu. Cestou ti může povídat, jak mi zachránil život.“

Caitlin váhá.

Kelly se shýbá, nadzvedává okraj svých džínsů, vyndává malou automatickou pistoli a podává mi ji. „Je zajištěná.“

Strkám si zbraň do kapsy a dívám se na Caitlin. „Spokojená?“

„Dobrá, vezmu si ho. Ale ty odsud jeď rovnou do motelu. Zádně zajíždky.“

„Potřebuju počítač. A kávu. Hodně kávy.“

„Máme tu dost obojího.“

*****

Kelly s Caitlin se do chvíle, než odjíždím z redakce, stále ještě nevrátili. Zatímco jsem vyplňoval papíry, odposlechl jsem dost z konverzace kolem sebe, abych stačil sledovat situaci odvíjející se v Concord Apartments. Dva dospívající mladíci podezřelí ze střelby na Billyho Earlea Whitestona se zabarikádovali v bytě se svou babičkou. Caitlin se nějak podařilo dostat je k telefonu a během konverzace se jeden z chlapců přiznal ke střelbě. Tvrdil, že zastřelil Whitestonea, protože smrt Ruby Flowersové natolik zarmoutila jeho babičku, že s tím prostě musel něco udělat. Vybral si za svou oběť Whitestonea, protože často slyšel svého strýce vyprávět o tom, jak Whitestone stál ve „zlých časech“ v čele Klanu. Hodinu po tomto doznání přemluvila babička hochy k tomu, aby se sami vzdali, za podmínky, že je Caitlin bude smět doprovodit na policejní stanici a zaručí jim bezpečnost. Předpokládám, že Caitlin je teď stále na stanici, přivádí policii k šílenství a Kelly vyskakuje nervozitou, že není se mnou.

Kellyho pistole mi leží za jízdy k motelu v klíně. Na ulicích nevidím žádná auta, ba dokonce ani na dálnici. Strach si úspěšně propracoval cestu do přediva města.

Z prázdné temnoty vyjede policejní vůz s ječícími sirénami, mířící opačným směrem. Napůl cesty k motelu kolem mě proburácí pickup plný bílých teenagerů. Když jedou kolem mě, zpomaluje, jeho pasažéři si mě prohlížejí, pak šlápnou na plyn. Noční jezdci pátrající, na čem by si mohli vybít energii? Nebo kluci snažící se dopídit, kvůli čemu je všechno to pozdvižení? Nedozvím se to, dokud si nepřečtu zítřejší noviny.

Jednopatrové domky motelu Prentiss mně připomínají prázdninové výlety z dob mého dětství. Když se na né ale dívám bez kaleidoskopických čoček dětského údivu, je to ubohý a depresivní pohled. Pomyšlení, že moji rodiče tady musí žít kvůli tomu, co dělám, je těžko snesitelné. A přesto od požáru nepronesli slůvko stížnosti, dokonce ani matka, která na mě od samého začátku naléhala, abych se od Paytonova případu držel dál. A co dělá teď, když vývoj situace dokázal, že měla pravdu? Tu nejlepší věc ze všech. Nejraději bych vytáhl z postele nějakého agenta s nemovitostmi a koupil jí ten největší zatracený dům ve městě.

Orientuju se podle zelenkavé záře plaveckého bazénu, parkuju a vydávám se k našim pokojům. Kellyho zbraň mám v ruce, držím ji těsně u nohy. V polovině cesty pocítím náhlé zachvění.

V jednom z křesel u bazénu někdo sedí. Ve vzdálenosti patnácti metrů ode mě je na pozadí mihotavé vodní hladiny vykreslená temná postava. Když kráčím podél dlouhé řady dveří, vstává z křesla. Dávám prst na spoušť pistole a zrychluju krok.

„Penne?“

Hlas mne přikovává na místě. Patří Livy.

Zasunuju si Kellyho zbraň za pas a pospíchám k plůtku bazénu. Livy otevírá branku a čeká hned za ní. Má na sobě bílé večerní šaty bez ramínek, které vypadají vedle opuštěného plaveckého bazénu poněkud formálně. Měsíční světlo jí dopadá na ramena, ale jaksi se ztrácí v jejích očích, které jsou dnes v noci spíš šedivé než modré.

„Co tady děláš? Co se děje?“

„Chtěla jsem tě vidět,“ říká. „To je všechno. Musela jsem tě vidět.“

„Je všechno v pořádku?“

„To záleží na tom, co myslíš tím v pořádku. U nás doma panuje trochu napjatá situace. Ve skutečnosti víc než trochu. Ale jsem si jistá, že u vás to bylo stejné, když můj otec šel po tvém.“

Nemůže ani tušit, jak zlé to bylo u nás doma během roku předcházejícího procesu. Ale brzy to možná pozná na vlastní kůži. Než stačí něco dodat, kladu jí otázku, kterou jsem jí chtěl položit od té doby, co jsem ji uviděl na letišti v Baton Rouge. „Livy, před pár dny, na večírku… mi tvoje matka vylila pití do obličeje.“

„Cože udělala?“

„Řekla, že jsem ti zničil život.“

Livyin výraz se nemění. Upírá oči do mých, pozorná jako divák na opeře. Já ale cítím, že vynakládá nesmírné úsilí zachovat si tuto iluzi normálnosti.

„O čem to mluvila?“ naléhám na ni.

„Nemám ponětí.“ Odvrací se ode mě. „Matka to pravděpodobně taky netuší. Každý den do pěti odpoledne o sobě neví. Otec uvažuje o tom, že ji pošle na léčení k Betty Fordové.“

„Ona narážela na něco konkrétního. Viděl jsem jí to na očích.“

Livy se odvrací a dívá se do kalné vody. „Můj rozvod ji trochu rozrušil. Rozvod nebývá součástí pohádkového příběhu. Kdyby byl, už dávno by mého otce opustila.“

„Já myslel, že jenom žijete v odloučení.“

„To je jedno. Vždyť je to jen hra se slovy.“ Dívá se na mě přes holé rameno s ublíženým výrazem v očích. „Myslíš, že bych tě požádala, aby ses se mnou miloval, kdyby tu byla šance, že můj manžel a já se dáme znovu dohromady?“

Tohle je jeden z okamžiků, kdy si z budoucnosti děláme nebe či peklo tím, že volíme poctivost nebo přetvářku. „Já nevím. V minulosti jsi tak rezervovaná nebyla.“ >

Trhne sebou, ale dokáže snést mnohem horší věci než tohle. „Minulost, minulost,“ říká. „Ta zatracená svatá minulost. To nemůžeme projednou žít v přítomnosti?“

„To včera byla jediná ničím nezatížená jízda, které se nám mělo dostat.“

Dívá se zpátky do hlubin bazénu. „Mám pokoj,“ říká odhodlaným hlasem. „Druhé dveře od tvého. Nechceš si promluvit uvnitř?“

Pokoj. Jakási část ve mně by jí nejraději vyťala políček za to, že se odvažuje tolik doufat. Přesouvám se stranou, abych jí viděl do tváře. „Slibuješ, že si se mnou promluvíš?“

Zvedá si vlasy nahoru, jako by chtěla, aby ji vánek osvěžil vzadu na krku. Klíční kosti jako by měla vytesané ze slonoviny, vytvářejí stínové dolinky dole na její šíji.

„O čem?“ ptá se.

„O čem? O všem. Proč jsi udělala to, co jsi udělala před dvaceti lety.“

„Co tím myslíš?“

Jako bychom vypadli z Kafkova románu. Copak si opravdu natolik upravila minulost, že si už nepamatuje, jak hrozně zradila naše sny? „Proč jsi na rok zmizela? Kam jsi šla? Proč jsi pak utekla do Virginie? Proč ses ke mně chovala jako k cizinci, když jsem za tebou přiletěl a žádal tě, abys svého otce přiměla zastavit ten proces?“

Otáčí se ke mně, nechává vlasy spadnout dolů, a jakákoli maska, kterou měla na sobě, padá s nimi. Vypadá zranitelnější, než jsem ji kdy viděl, a když promluví, její hlas je zbavený veškerého afektu. „Penne, já to nemůžu udělat.“

„Livy, kdybych některou z těch věcí pochopil, možná bych… nu – věci by se nemusely dít takovým způsobem, jakým se teď dějí.“

„Co tím chceš říct? Ze když odpovím na tvoje otázky, stáhneš obvinění, která jsi vznesl proti mému otci?“

Sám nevím, co tím myslím. Začal jsem s případem Dela Paytona proto, abych zničil Lea Marstona, ale ve srovnání s pochopením tajemství, která utvářela můj život, mi pomsta připadá bezvýznamná. Samozřejmě, stále je tu Del Payton. A Althea. A taky něco jako spravedlnost –

„Teď už z Paytonova případu nemůžu vycouvat. Na to je příliš pozdě. Mohl bych ho ale vést jiným směrem. Kdyby účast tvého otce byla jen –“

„Přestaň,“ říká a vrtí hlavou. „Opravdu nemůžu mluvit o tom, co bylo před dvaceti lety. Ani proto, abych to ulehčila svému otci.“

Dělá krok mým směrem. Chci, aby zůstala vzadu, protože čím blíž ke mně přistupuje, tím víc toužím odejít s ní do jejího pokoje. Je v měsíčním světle až bolestně krásná.

„Jak jsem ti zničil život?“ ptám se.

Vrtí hlavou, zprošťuje mě jakéhokoli možného hříchu. „Nezničil jsi mi ho.“ Další krok. „Ale můžeš ho zachránit.“

„Livy, poslouchej –“

„Pojď se mnou,“ žadoní. „Hned teď.“

Kdyby mne v tu chvíli políbila, odešel bych pryč. Jenomže ona to neudělala. Vzala z křesla u bazénu svou kabelku a s cílevědomou naléhavostí mě vedla přes parkovací plochu směrem k motelu.

Déja vu chůze kolem očíslovaných dveří je natolik mocné, že mě přemísťuje v čase. Kdybych měl zavřít oči a znovu je otevřít, uviděl bych šaty za osmnáct tisíc dolarů, vlající za ní jako vlečka utkaná z mlhy. Celé životy vody, která uplynula pod mostem od té noci, se v rozpětí pouhých pár okamžiků přivalily zpátky.

Když otevře dveře a zavře nás uvnitř, přitahuju ji k sobě a líbám ji s žízní alkoholika vracejícího se ke své láhvi. Moje otázky se mění ve skomírající jiskry, stávají se irelevantními v absolutním spojení našich rtů a rukou. Dokonce ani nevím, že ji tlačím proti dveřím, dokud do nich nenarazí. Stojí proti jejich nepoddajnému dřevěnému povrchu, ale já se nezastavuju, dál ji tlačím proti nim, přejíždím po jejích šatech, hledám jejich lem.

„To je hezké,“ říká ochraptělým hlasem. „To je tak hezké… tak –“

V okamžiku, kdy má ruka najde její přirození, začne dýchat jako sprinterka v posledních pár metrech závodu. Líbá mne s téměř zoufalou vášní, pak si shrnuje dolů předek šatů bez ramínek a tlačí má ústa ke svému ňadru. Během vteřin má roztažené ruce, její prsty se chvějí, vyzařují šílenou energii, která se řine z jejího nitra. Dotýkat se jí tímto způsobem je pro mne extází a já na tomto světě v tuto chvíli nepotřebuju nikoho a nic jiného, žádnou věc, ani přítele, ani myšlenku –

Zaklepání na dveře rozvibrovává naše těla, šokuje nás v obapolném transu. A přesto se Livy stále tlačí dolů proti mé ruce, neochotná vpustit zpátky dovnitř okolní svět. Odtrhávám ji ode dveří a smýkám jí na postel, plný strachu, že by někdo mohl začít střílet přes tenký kov.

Klepání se ozývá znovu. Tentokrát, utišeno vzdáleností k posteli a s polovinou mých smyslů již v normálním stavu, zní docela diskrétně.

„Kdo je to?“ volám a lovím přitom v kapse Kellyho zbraň. Rozechvělý tón strachu v mém hlase se mi hnusí.

„Kelly.“

Úleva se mnou valí jako vodopád. Obracím se k Livy, abych jí řekl, že je všechno v pořádku, a zjišťuju, že tam stojí s oběma rukama strnule nataženýma ke dveřím, s pistolí sevřenou mezi nimi. Zřejmě ji vyndala ze své kabelky.

„Hou!“ říkám a zvedám ruce. „Já toho člověka znám. Patří ke mně.“

Pomalu zbraň spouští, jakoby nejistá, zda může důvěřovat mému úsudku. Otáčím se zpátky ke dveřím a otevírám štěrbinu.

Pískově blonďatá hlava Daniela Kellyho se naklání k mé.

„Právě ve chvíli, kdy jsem přijel, jsem vás viděl jít sem,“ říká. „Jenom jsem chtěl, abyste věděl, že jsem zpátky.“

Přikyvuju. „Slyšel jsem o tom, co se stalo v bytovkách. Určitě jste unavený. Jděte se vyspat.“

„Jsem v pořádku. Svěží jako rybička, opravdu.“

Váhám mu položit další otázku, ale chci to vědět. „Je s vámi Caitlin?“

Kratičký ironický úsměv. „Ta je zpátky v redakci, píše ten článek. Je to pěkně tvrdá dáma, člověče.“

Od Daniella Kellyho je to skutečně vysoké ocenění. „Děkuju vám, že jste se o ni postaral. A ještě jednou díky za tu věc na náspu.“

Přikyvuje, ale v jeho običeji se zračí zvláštní váhání.

„Co je, Kelly?“

„Nu, já myslel, že vy a Caitlin jste… však víte.“ Dívá se za mě, štěrbinou ve dveřích. „Asi to není pravda, co?“

„Myslím, že není,“ odpovídám, a cítím přitom podivnou prázdnotu v hrudi.

Vydává mlaskavý zvuk jazykem. „Jdu si dát pár míchaných vajec naproti k Shoneymu. Některý z hochů vás tu pohlídá.“

„Díky.“

„Jo, a vaše malá holčička je v pořádku. Nedělejte si o ni starosti.“

Jeho slova mne pálí jako políček. Možná chtěl, aby tak zapůsobila. Tváře mi červenají studem.

„Dobrou, šéfe,“ říká a mizí ze zápraží.

Zavírám za sebou dveře a zamykám je na zástrčku.

Livy sedí na posteli, obličej má vyrovnaný, zbraň nikde v dohledu. O našem krátkém dostaveníčku u dveří svědčí jen její rozcuchané vlasy.

„Proč u sebe nosíš zbraň?“

Krčí rameny. „Celé město zešílelo, ne snad? Otec na tom trval.“

To se Leovi podobá.

Na podlaze vedle její bosých chodidel leží boty, punčochy a kalhotky. Dívá se na mě, jako by nemohla pochopit, proč stále stojím na místě. Jako by to, co se stalo u dveří, bylo úvodní větou nějaké symfonie.

Dívám se na hodinky. Dvanáct dvacet. Annie už určitě spí, ale Kellyho slova mne naplnila provinilým toužením. Musím se podívat na svoji dcerku, jak spí.

„Jdu se podívat na Annii.“

Livy vstává, bere mě za ruku a přitahuje mě k sobě.

„Livy –“

Líbá mi přes košili bradavku. Ostré konečky jejích zubů tahají za maso a vlhkou látku, vysílají mnou rozkošný proud bolesti.

„Bude to trvat jen chvilku,“ říká. „Budu hned –“

Třemi nebo čtyřmi rychlými pohyby mi rozepíná kalhoty, shrnuje je dolů a osvobozuje mne, pak proplétá prsty vzadu na mém krku. Když se snažím promluvit, bere mě za pravou ruku a zvedá ji k mým ústům, přerušuje má slova. Její vůně na mých prstech je omamná.

„Já první,“ šeptá.

Přestože opovrhuju sám sebou, jedním prudkým pohybem sahám pod její šaty, zvedám ji do vzduchu a pokládám ji dolů na sebe.

29 KAPITOLA

Parkuju v uličce mezi Wall Street a Pearl Street, v právnickém centru města. Je skoro tma a neúnavně prší, protivným mžením obsahujícím v sobě příslib podzimu. Nade mnou se na svém piedestalu tyčí mezi větrem ošlehanými duby budova soudu, šedobílá a impozantní. Přes ulici jsou jedna vedle druhé natěsnány kanceláře různých právnických firem, z nichž všechny jsou malé a většina velmi zisková. Mezi nejprestižnějšími je i ta, co patří Marstonovi a Simsovi. Firma založená v roce 1887 Ambrosem Marstonem, Leovým pradědečkem, si dokázala poradit se vším od záludných kriminálních případů ke korporačním sporům, kde šlo o částky desítek milionů dolarů. A já parkuju tady v uličce proto, abych se přesvědčil, zda starší partner této firmy spáchá dnes v noci zločin.

Svou žádost o zpřístupnění dokumentů žalující strany jsem předložil dnešního rána, a pokud má Leo v úmyslu zničit jakoukoli písemnou dokumentaci, čím dříve to udělá, tím lépe, alespoň z jeho pohledu. Rád bych tu byl, až se o to pokusí. Zaměřil jsem se na jeho kancelář, protože Toskána – na pozemku ohraničeném plotem – jakoukoli možnost sledování vylučuje. Daniel Kelly hlídá zadní vchod do kanceláře a jsme spolu v kontaktu prostřednictvím miniaturních vysílaček, které byly mezi hračkami, co si on a jeho kolegové přivezli z Houstonu. V jejich výbavě byla i videokamera Hi-8 s čočkami na noční vidění, která teď leží na sedadle vedle mě. Zadní vchod do kanceláře je dobře osvětlený lampou nade dveřmi, takže Kellymu stačí standardní kamkordér vypůjčený od Caitlin Mastersové. Pistole, kterou mi dal včera večer, leží na sedadle vedle kamery. Je odjištěná.

„Jedna-Adam-dvanáct, jedna-Adam-dvanáct,“ prská z vysílačky Kellyho hlas.“Ohlaš se.“

Směju se a přepínám vysílačku. „Zatím nevidím nic než déšť.“

„Mám pocit, jako bych byl na rybách. Tohle mi aspoň říká můj zadek.“

„Jo. Možná něco chytíme.“

Když pokládám vysílačku zpátky na sedadlo pro spolujezdce, něco bouchne do postranního okna na mé straně a mně se málem zastaví srdce v těle. Sahám po zbrani, věda, že ji stejně nezvednu včas, abych se zachránil, pokud má člověk venku v úmyslu ublížit mi.

Když se moje oči soustředí přes potůčky vody stékající po skle, vidím Caitlin Mastersovou, s vlasy zmáčenými deštěm. Vydechuju úlevou a naznačuju jí, aby auto obešla dokola k sedadlu pro spolujezdce.

„Ještě že nejsem vrah, co by tě chtěl zabít,“ říká, když se souká dovnitř na sedadlo. „Už bys byl mrtvý.“

Má na sobě větrovku s nápisem Los Angeles Times na hrudi. Z kapsy vytahuje baret, dává si jeho anténku do pusy, pak sklápí zrcátko nad hlavou. „Zatím nic?“ ptá se skrze zuby.

„Nic.“

Zvedá svoje černé vlasy a spíná je do volného uzlu v týle. „Sakra, tohle jsem měla udělat, než jsem vyšla z domu.“

Otáčí se ke mně s oslnivým úsměvem na tváři. „Tak co, jak jsi informovaný o událostech dnešního dne?“

„Já se zajímám o svoje události. O zbytku světa nevím nic.“

„Čtyři televizní vozy natáčely podezřelé z Whitestoneovy vraždy, když šli k soudu. Z Jacksonu, Baton Rouge, Alexandrie a stanice Gulf Coast. Soudní budova vypadala jako v obležení. Moje tři články jsou teď znovu otiskovány v tuctech novin.“

„Vidím, že jsi tomu Pulitzerovi každý den o krůček blíž. Který soudce ty kluky dostal?“ Natchez má dva soudce trestního soudu, bílou ženu a černého muže.

„Ten černý. A určil kauci.“

„U vraždy prvního stupně?“

„Nechtěl za to nic míň než plné doznání. Navíc určil částku milion dolarů za každého, což je pro rodiny těch kluků totéž jako miliarda. Ale slyšela jsem, že NAACP jim možná přispěje. Dvě stě tisíc dolarů každému.“

„To můžou rovnou namalovat těm klukům terče na záda.“

Caitlin bere videokameru, zapíná ji a míří s ní na leštěné mahagonové dveře Marstonovy a Simsovy kanceláře. Jsou zasazené v hlubokém cihlovém výklenku; přítomnost kanceláře oznamuje veřejnosti jen mosazná tabulka z ulice.

„Noční vidění,“ mumlá. „Hezké. Kde je Kelly?“

„Hlídá zadní dveře.“

Přibližuje si v kameře dveře, pak jí přejíždí po deštěm bičované ulici. „Na kolik tě ti tví tělesní strážci přijdou?“

„Řekněme, že si budu muset pospíšit a dokončit další knihu.“

Směje se. „Jsou to dobře utracené peníze. Ten Kelly byl všude možně a dělal dost divoké věci. Navíc je docela milý.“

Cítím iracionální bodnutí žárlivosti. Znervózňuje mě to. „Z téhle stránky ho nemám prověřeného.“

„Ale no tak, nebuď takový suchar.“ Strká mě do kolena a pak přejíždí kamerou po ulici. „Hele… tamhle vidím známou tvář.“

„Kde?“

Otáčím klíčkem v zapalování a pouštím stěrače.

„Na naší straně ulice.“

Už ji vidím. Po chodníku běží žena v tenkých elastických kalhotách a tričku.

„To je ta servírka, co na tebe tak letí,“ říká Caitlin.

„Jenny?“ Nakláním se kupředu a pozoruju tmavovlasou mladou ženu přibližující se k nám deštěm. Je to Jenny. „Dej mi s tím pokoj.“

„Myslím to vážně. Ta holka je z tebe úplně mimo.“

Jenny probíhá slušnou rychlostí kolem našeho auta, nevěnuje nám sebemenší pozornost. Déšť prosákl její tričko, neponechal naprosto nic představivosti.

„Měla by na sobě nosit nápis,“ říká Caitlin suše. „Kulte oči na moje cecíky.“

„Překvapuje mě, že něco takového komentuješ, po té blůze, cos měla na sobě v den, kdy jsi se mnou dělala interview.“

Caitlin si sundává kameru od očí a potutelně se na mě usmívá. „To bylo něco jiného. Snažila jsem se tě rozptýlit.“

„Zabralo to.“

„Zabere to vždycky. Ve skutečnosti jsem docela stydlivá.“

„Jestli můžu mluvit za sebe, tak mně taková rozhodně nepřipadáš.“

Její úsměv se maličko mění. „Ve skutečnosti mě ještě moc neznáš, víš?“

Natahuje ruku a vypíná motor, zastavuje stěrače na čelním skle. „Máš nějaké informace o tom, kdy se bude konat pohřeb Ruby Flowersové?“

Držet krok s jejím rychlým střídáním vzájemně nesouvisejících témat je pro mne poměrně obtížné. „Mose – pan Flowers – by ho chtěl mít v neděli, ale datum zatím nebylo napevno určeno.“

„V neděli? Ale to je… pět dní po její smrti.“

„Černí to tak mívají. Copak nečteš úmrtní oznámení ve svých vlastních novinách?“

„Proč s tím tak otálejí?“

„Nu, obvykle musejí čekat celé dny, než se sem do Mississippi dostanou jejích příbuzní, kteří žijí na severu. Někdy musejí jet autobusem. Ruby má dva syny v Detroitu, dcera v Chicagu a dalšího chlapce v Los Angeles.“

„Tos jim nemohl zaplatit letenky?“

„Udělám cokoli, oč mě pan Flowers požádá, ale nechtěl o tom ani slyšet. Můj otec už koupil Ruby rakev a náhrobek, které pravděpodobně stály víc než kostel, kde bude probíhat obřad. Osobně si myslím, že to přehnal. Když žila, Ruby nikdy nechtěla vynikat nad ostatní, a myslím, že by o to nestála ani po smrti. A vůbec, proč se zajímáš o to, kdy se koná její pohřeb?“

„Nerada bývám zvěstovatelem špatných zpráv, Penne, ale Rubyin pohřeb se stane epicentrem mediálního hurikánu.“

„Cože?“

„Promluví Shad Johnson a mají tam být televizní přenosové vozy a –“

„Zatracené, tak to přece být nemělo.“

„Spíš bys měl poděkovat bohu za malé zázraky. Dnes ráno volal Shadovi Al Sharpton a nabízel se, že sem přijede a ‚pomůže s hnutím‘. Shad mu řekl, aby raději zůstal v New Yorku.“

Dokonce i ve chvíli, kdy Shadrachu Johnsonovi tiše děkuju, stoupá mi do krku hořká žluč.

„Ber to v klidu,“ říká Caitlin a dotýká se mého ramene. „Pověz mi, cos dnes dělal.“

„Co jsem dělal? Tady nejde o to, co jsem dělal já, ale spíš o to, co dělal soudce.“

„Který soudce?“

„Ta bílá žena. Franklinová. Před dvěma hodinami určila datum našeho přelíčení.“

Caitlin utichá. „Datum našeho přelíčení? Myslíš ten proces s našimi novinami?“

„Jenom moji část. Ty si zatím nemusíš dělat starosti. Jde o to, že datum konání mého procesu bylo stanoveno na příští středu.“

„Na příští středu? To je pouhých“ – rychle počítá na prstech –“šest dnů ode dneška!“

„Jo.“

„To je přece absurdní.“

„Očekával jsem, že to bude brzy, ale domníval jsem se, že dostanu alespoň měsíc. Přinejmenším tak dlouho by mi trvalo projít si materiály, které jsem si vyžádal k prošetření.“

„Jak mohla soudkyně stanovit tak vražedné datum?“

„Jednoduše. Marston ji má v kapse. Proč myslíš, že si ji vybral?“

„Vybral? Já myslela, že soudci se určují taháním losu nebo tak nějak.“

„V tomto okrese se přidělují případy soudcům na základě jednoduchého střídání. Teoreticky je to tak, že kterýkoli soudce je na řadě, když je podána obžaloba, dostane daný případ. Jenomže jediné, co musí příslušný úředník udělat, aby nahrál případ určitému soudci, je pozdržet ho, dokud na něm není řada. Stačí jeden telefonát od Marstona.“

„Jak víš, že má Franklinovou v kapse? Možná má pod palcem jen toho úředníka.“

„Mluvil jsem s místním právníkem, se kterým jsem chodil do školy. Marston se hodně zasloužil o to, že se Franklinová stala soudkyní. Velké příspěvky, rubopis, slova do správných uší. To bylo před osmi lety, ale ona samozřejmě nezapomněla, kdo ji dosadil na soudcovskou lavici.“

„Čím by ale dokázala obhájit tak brzké datum přelíčení? Nikdo přece nedokáže dát dohromady kauzu tak rychle.“

„Ve své odpovědi na Marstonovu žalobu jsem uvedl, že mou obhajobou bude pravda. Pravda je tou nejstarší zbraní proti obvinění z nactiutrhání. Podle definice nemůže být pravda nactiutrhačská. Pokud bych si na Franklinovou stěžoval kvůli brzkému datu přelíčení, řekne: ‚Obžalovaný tvrdí, že žádné nactiutrhání nepronesl, protože jeho konstatování jsou pravdivá. Dovolme mu tedy bezodkladně to dokázat. Pověst Lea Marstona by neměla utrpět více, než se už stalo, jen tím, že pan Cage bude nahodile lovit důkazy.‘ Také se může odvolat na rasové násilí ve městě, které je důsledkem mého obvinění Marstona.“

Caitlin vrtí hlavou. „Krucinál! Jsi v pořádném průšvihu.“

„Pomůžeš mi projít ty materiály, které jsem si vyžádal k prošetření?“

„Samozřejmě. Jakmile je dostaneš, začnou na tom pracovat všichni moji reportéři a asistenti.“

Hrábne do kapsy své větrovky, vytáhne tyčinku Snickers a roztrhne obal. Po dvou kousnutích ztuhne a provinile se obrátí ke mně.

„Promiň.“ Nabízí mi, co zbylo.

„To je v pořádku. Dojez si to.“

„Ale no tak,“ naléhá. „Bacily už jsme si přece vyměnili. I když mi to připadá už hrozně dávno.“

Beru si tyčinku z její ruky. „Díky. Nejedl jsem celé hodiny.“

Čokoláda jako by se mi instantně rozpouštěla v ústech, dodává mému organismu potřebnou dávku cukru.

„Takovéhle čekání naslepo je hrozné,“ mumlá Caitlin. Pohlédne směrem k právnické kanceláři, pak se podívá zpátky na mě. „Pocházela tvoje manželka z bohaté rodiny?“

„Sára? Ne. Proč?“

„Nu… Livy Marstonová je z bohaté rodiny.“

„No a?“

„Já jsem taky z bohaté rodiny. A měla jsem pocit, že tě přitahuju. Dokud se neobjevila Livy, samozřejmě. Jenom jsem si říkala, jestli tě na tom určitým způsobem neláká to pozadí.“

„To rozhodně ne. Sářin otec byl tesař. Proto se mnou pravděpodobně přežila ty roky, kdy jsem byl asistentem okresního prokurátora. Když jsme zbohatli, nebyla si jistá jak na to reagovat. Zpočátku trvala na tom, abych ukládal do banky každý čtvrťák a nic neutrácel, abych šetřil peníze pro děti. Ale jakmile se dostala na seznam bestsellerů moje třetí kniha, začala povolovat. Když jsme si koupili dům v Tanglewoodu, myslela si, že umřela a ocitla se v nebi.“

Caitlin mě pozoruje se zvláštní intenzitou. Natahuju ruku a dotýkám se jejího zápěstí. „Hej. Ty mě přitahuješ pořád.“

Vypadá zranitelně, a přesto připravená vydržet krutou pravdu. „Ale spíš s Livy Marstonovou. Je to tak?“

Vím, že je chybou odvrátit zrak, ale nedokážu v tuto chvíli vydržet její pohled. „To ti řekl Kelly?“

„Ani nemusel. Vycítila jsem to sama. Promiň, neměla jsem ti to říkat. Nemám na to právo. Jenomže mi na tobě záleží, Penne. A Livy se jen snaží zabránit ti v tom, abys ublížil jejímu otci.“

„O nic takového mě nepožádala. Ve skutečnosti ji neznáš. V určitých ohledech svého otce nenávidí.“

„V určitých ohledech. Ale ne ve všech.“ V Caitlininých očích se zračí vědomosti daleko přesahující její věk. „Je příliš vychytralá, než aby dokázala být upřímná. Možná jenom chce odvrátit tvou pozornost. Snad si dokonce svoje opravdové motivy ani nepřipouští. Jenomže ve skutečnosti chrání svého otce.“

„Budu o tom přemýšlet. Ano?“

„Mohla bych ti položit ještě jednu otázku?“

„Samozřejmě. Kolik chceš.“

„Měla ji tvoje žena ráda?“

Z mé břišní dutiny se rozlézá pocit prázdnoty. „Neměla.“

Caitlin se dívá stranou, jako by se styděla, že mě donutila připustit to. Už chci začít mluvit, když tu popadne videokameru, zaměří ji na dveře kanceláře a začíná nahrávat.

„Co se děje?“

„Objekt tvé posedlosti právě zaparkoval před kanceláří svého otce.“

Když napnu zrak přes déšť, vidím před kanceláří Marstona a Simse stát stříbrný Lincoln Town Car. Za volantem sedí žena s vlasy po ramena. Mohla by to být Liv) ‚, ale nejsem si tím jistý. Dokud nevystoupí. Svižným krokem kráčí deštěm k mahagonovým dveřím a její královská chůze prozrazuje její identitu se stejnou přesností jako otisky prstů.

Jakmile Livy odemkne dveře, ze sedadla pro spolujezdce v Lincolnu se zvedne Leova obrovitá postava. Jeho nakrátko zastřižené vlasy se stříbrně zalesknou ve světle pouličních lamp.

„Co to tam sakra dělají?“ šeptá Caitlin.

„Počkejme a uvidíme.“

Livy drží dveře otevřené pro Lea a pozoruje tmavou ulici. Chci věřit tomu nejlepšímu, co v ní je, ale dokonce i na dálku vidím, že její oči jsou plné odhodlání. Pokládá ruku na rameno Leovi, který prochází dveřmi, pak se ještě jednou rozhlédne po ulici. Vidí nás, a nevidí. Najednou se ocitám zpátky v motelovém pokoji, kde jsem strávil minulou noc, prováděn skrze karnální labyrint s Livy jako mým průvodcem, rozpouštěl jsem se v ní a znovu skládal, dokud jsem tam neležel naprosto vyčerpaný, s vyprahlými ústy a kůží rozbolavělou na dotek –

„Sakra,“ syčí Caitlin. „Teď nic neuvidíme. Měli bychom zavolat soudkyni Franklinové.“

„Uklidni se. Možná tam dělají nějakou legální práci. Připravují jeho případ. Livy je právnička, víš?“

„Já bych se vsadila, že právě v tuto chvíli se zbavují spisů, o které jsi požádal.“

„Prostě jen hezky v klidu seď, ano? Uvidíme, co se bude dít.“

Vteřiny ubíhají v napjatém tichu, a Caitlin po celou dobu nahrává zavřené dveře. Moje vysílačka na kraji jejího sedadla zaprská.

„V budově se svítí,“ sděluje mi Kelly.

„Máme návštěvníky. Nejsme si jistí, co tam dělají. Hlavně zůstaňte v pohotovosti.“

„Jsem tady, kdybyste mě potřebovali.“

Najednou se mahagonové dveře otevřou a Leo vycouvá z výklenku se dvěma velkými pořadači na spisy v náručí.

„Vidíš to co já?“ syčí Caitlin. „Ten hajzl je vinen.“

„Funguje tam ukazatel data a času?“

„Myslím, že ano. Vidím ho v hledáčku.“

Zatímco Leo skládá krabice na zadní sedadlo Lincolnu, Livy vychází ze dveří kanceláře a nese další.

„Ona mu pomáhá!“ hrozí se Caitlin. „Měl bys zavolat soudkyni.“

„Jenže my nevíme, co je v těch krabicích. Možná jsou to záznamy, které potřebují k přípravě Leovy kauzy.“

Zoufale vrtí hlavou, ale to už se Leo vrací s dalšími krabicemi. Livy vzápětí dělá totéž, pak se vracejí ještě jednou. Celkem takto vynesli šest krabic. Když jsou hotovi, Livy zamyká dveře kanceláře.

Caitlin vyndává z pouzdra u svého pasu mobilní telefon a podává mi ho. Odstrkuju ho zpátky k ní.

„Ne. Nejdřív se podíváme, kam pojedou.“

„Ježíši! Ta si tě dokonale omotala kolem toho svého půvabného prstíčku.“

„Nech toho, Caidin!“

Startuju motor a čekám, až Livy vyjede.

„A co Kelly?“ ptá se Caitlin.

Beru vysílačku a mačkám tlačítko. „Sleduju Livy Marstonovou, Kelly. Hlídejte mi záda. Zavolám, až vás budu potřebovat.“ Pokládám vysílačku na podlahu se zrakem upřeným na Caitlin. „Pokud si nás nevšimnou.“

Držím se několik délek za Lincolnem, ale nemusím si dělat starosti. Livy jede rovnou do Toskány. Sídlo stojí kus od silnice, obklopeno osmi akry stromů vytvářejících mu dokonalou zvukovou i vizuální bariéru. Brána se zavírá v okamžiku, kdy jí Lincoln projede, nechává nás zamčené venku.

Caitlin s videokamerou v ruce vyskakuje z auta, ještě než stačím zastavit. Vypínám motor a následuju ji, a musím se přitom hodně snažit, protože už přelezla bránu a běží dál po Marstonově pozemku. Utíkám za ní po dlouhém oblouku příjezdové cesty a pod chodidly mi křupe vlhký štěrk.

Toskánu nechal postavit v roce l850 vysloužilý anglický generál, který přivezl z Londýna do Natchezu posedlost vším italským. Sídlo s přízemím a dvěma patry je skvostem severoitalské architektury, s věží u vchodu, galeriemi vpředu a po stranách, mramorovými úhlovými kameny v rozích, obrovskými zaoblenými okny s mramorovými římsami, a balustrádovými balkony v prvním patře. A přesto je navzdory vší té okázalosti celkový efekt takto přesazené vily překvapivě vkusný.

Velké dveře vily se zavírají, právě když s Caitlin přibíháme na dohled k nim. Z místa, kde stojíme – pod mokrým dubem s kmenem silným jako deset mužů –, vypadá Toskána jako dějiště výpravného filmu, osvětlená, obklopená úhledně zastřiženými keři, azalkami, mechem ověšenými jižními stromy s tvrdým dřevem a bujně rostoucími magnoliemi. Široké, voskovité listy magnolií se lesknou krůpějemi dešťové vody.

„Vyznáš se v tom domě?“ šeptá Caitlin.

„Znával jsem to tam.“

„To bych se vsadila. Pojďme.“

Přikrčena běží směrem k domu. Brzy již máme přitisknuté tváře k tabulím tři metry vysokých oken a do zad nás bodají ostnaté keře. Okenní tabule jsou přes sto let staré, plné vlnek a nerovností, ale Caitlin přes ně přesto nahrává. Za zkreslujícím sklem vidím Lea Marstona, který stojí před obrovitým mramorovým krbem. Nad krbem visí portrét Livy jako dospívající dívky, nebo je to možná Maude. Leo se sklání dolů, zakrývá před námi část krbu, pak se napřimuje a dává si ruce v bok. Z plynového hořáku za jeho koleny začínají šlehat vzhůru plameny.

„Rozdělává oheň,“ šeptá Caitlin hlasem plným nevíry. „Je dvacet stupňů a on rozdělává oheň v krbu.“

Moje poslední zábrana se hroutí. „Dej mi svůj mobilní telefon.“ Volám na telefonní centrálu, abych si zjistil číslo soudkyně Franklinové, pak se nechávám přes počítač spojit. Zvedá to soudkyně sama, a její hlas zní, jako bych ji vyrušil v koktejlovou hodinku. „Tady je Penn Cage, paní soudkyně. Právník, kterého žaloval Leo Marston za nactiutrhání.“

„Ach. Proč mi voláte domů?“

Leo zvedá jeden pořadač se spisy a pokládá jej naplocho na kozlík krbu. Plameny šplhají vzhůru po stěnách lepenkové krabice, sežehávají ji dočerna.

„Paní soudkyně, právě v tuto chvíli se dívám, jak Leo Marston ničí to, co pokládám za důkaz, který jsem si vyžádal ve své žádosti o poskytnutí dokumentace žalující strany.“

Ohromené ticho. „On je v té místnosti s vámi?“

„Ne, paní. Před chvílí jsem se díval, jak si ty pořadače se spisy odnáší poněkud kradmým způsobem ze své kanceláře. Sledoval jsem ho domů a teď se dívám, jak spisy pálí ve svém krbu. Dívám se na to oknem.“

„Chcete říct, že jste bez povolení vtrhl na jeho pozemek?“

„Na tom přece ve skutečnosti nezáleží, paní soudkyně.“ Slyším cinknutí ledu o sklo, spěšné polknutí. „Paní soudkyně, mám s sebou šéfredaktorku natchezského Examineru a všechno je zaznamenané na videokazetě. Nahrává i v tomto okamžiku.“

„Kriste Ježíši! Co po mně chcete, abych udělala, zástupče?“

„Zavolejte policii! Ať jedou přímo do Marstonova domu a zabaví ty spisy. A byl bych rád, kdybyste sem přijela s nimi. Možná zabráníte krveprolití.“

„Udělám to, pane Cagei. Hlavně okamžitě odejděte z pozemku Lea Marstona, než vám vystřílí dávku slaných štětin do zadku. Nebo něco ještě horšího.“

„Ano, paní.“

Vypínám telefon a dotýkám se Caitlininy paže. „Posílá sem policii.“

„Nepodaří se jim přijet sem včas. Brána je zavřená, nebudou se moci dostat dovnitř.“

„Co chceš dělat?“

„Přinutit Marstona, aby je tu chtěl mít.“

Vytrhává se z mého sevření a prolézá keřem za námi. O pár vteřin později se nad osvětleným trávníkem rozlehne zvuk tříštícího se skla.

Leo u krbu ztuhne, uši našpicované. Caitlinin kámen rozbil okno v jiné místnosti, a on si není jistý, co to slyšel.

Pak se tříští další sto padesát let stará tabule, tentokrát necelé tři metry od Marstona. Hledí na rozbité okno, pak se dívá zpátky ke krbu, načež pospíchá ven z místnosti.

Caitlin stojí na příjezdové cestě jako nadhazovač v rohu hřiště, pravou ruku ohnutou, kámen v hrsti. Možná neví, o co teď Leovi jde, ale já to vím. Z galerie by ji Marston mohl snadno zabít, i kdyby střílel od pasu.

Prodírám se ostnatým keřem a běžím přes trávník. „Vypadni odsud! Utíkej se schovat!“

Její ohnutá ruka vystřelí a další tabule se tříští do neopravitelných střepin. Běžím posledních pár metrů, chytám ji za ruku a táhnu ji směrem k houštině azalek. Právě ve chvíli, kdy se vrháme do keřů, se přední dveře Toskány s třísknutím otevřou a Leův hlas zaburácí do noci:

„Kde jste, vy drzí hajzlové? Vylezte a bojujte se mnou jako muži!“

Jedno mu musím uznat. V tomto okamžiku spí většina Natchezanů schoulená ve svých domech, vyděšená z hrozby rasové války. Podle všeho, co Leo ví, mu rozmlátil okna gang poblázněných výtržníků, kteří by na něj rnohli každou chvíli začít střílet z keřů, a on tam přesto stojí s puškou v ruce, brání svůj hrad jako Horacio na mostě. Vykřikne ještě dvakrát, pak naslepo vypálí do noci. Zakrývám Caitlin svým tělem, zatímco střelba duní skrze stromy kolem nás jako rány z děla. Po pěti výstřelech Leo vykřikne závěrečnou nadávku, pak vchází zpátky dovnitř a zabouchává za sebou dveře.

Jen bůh ví, co si o to myslí Maude a Livy. Některá z nich už určitě zavolala policii a otevřela bránu.

„Vypadni,“ sténá Caitlin pode mnou. „Nemůžu dýchat.“

Převracím se stranou do azalek a škrábu se na kolena.

Caitlin mělce dýchá. „Tohle nebylo přesně to, co jsem si představovala, že spolu budeme dělat v horizontální poloze,“ usmívá se na mě.

„Já taky ne.“

Její úsměv mizí. „Než sem přijede policie, Marston stačí všechny spisy spálit.“

„Neexistuje nic, co bychom mohli udělat, abychom mu v tom zabránili.“

„Dej mi svou pistoli.“

„V žádném případě. Je to nebezpečné.“

Frustrovaně si povzdechne a překulí se, aby měla výhled na dům. Takto čekáme na policii.

Netrvá dlouho a po příjezdové cestě přibíhají pěšky tři ozbrojení policisté. Buší na velké dveře, na což Leo odpovídá hlasitým rozezleným křikem. Posílá policisty ke všem čertům a o celém policejním sboru se vyjadřuje jako o neužitečné chásce bláznů a středoškolského odpadu. Podle tělesné řeči policejních důstojníků se nezdá, že by byli jeho slovy dvakrát nadšeni. Zatímco Leo pokračuje ve svém přívalu nadávek, po příjezdové cestě přijíždějí dva hlídkové vozy a zastavují u předního schodiště, před kterým stojí soška černého lokaje nesoucího poštu. Z prvního vozu vystupuje černý policista a otevírá dvířka na straně pro spolujezdce.

Vystupuje z nich obvodní soudkyně Eunice B. Franklinová. Má na sobě neforemné modré džínsy, staré triko z Ole Miss, natáčky schované pod modrým šátkem a vypadá naštvaně. Zvedám Caitlin na nohy a pospíchám s ní ke galerii. Když tam přiběhneme, Leo už osočuje soudkyni Franklinovou stejným nadřazeným tónem, jakým nadával policii. Zdá se, že Franklinová to snáší s pozoruhodnou vyrovnaností.

Jakmile si Leo uvědomí, že vedle soudkyně stojím já, jeho obličej zbrunátní. V očích má vraždu a každý na galerii to vidí.

„To tys mi vytřískal okna, Cagei?“ řve.

„Neodpovídejte, zástupče,“ nařizuje mi soudkyně Franklinová. Otáčí se zpátky k Marstonovi. „Leo, dnes večer nám jde o něco jiného. Odstranil jste ze své kanceláře jisté spisy a pokoušel se je spálit?“

V Marstonových očích konečně svitne pochopení. „To ti řekl ten grázl?“

Caitlin míří videokamerou na Leův obličej. „Všechno to mám nahrané, soudkyně Franklinová. Můžete se na to podívat hned teď, jestli chcete.“

Franklinová se dívá zpátky na Marstona. „Chcete si promyslet svou odpověď, Leo?“

Marston se napřimuje jako feudální pán donucený knězem chovat se civilizovaně k vazalům. „Ano, přinesl jsem si domů nějaké spisy ze své kanceláře. Staré haraburdí. Daňové záznamy, spisy o promlčených dluzích.“

Franklinová trpělivě přikyvuje, ale čelist má pevně zaťatou. „V tom případě by vám jistě nevadilo, kdyby je policisté odnesli do mé kanceláře, kde zůstanou v bezpečné úschově. Jsem si jistá, že jde o nedorozumění, ale alespoň vám ušetřím práci s vynášením popela.“

Leo blokuje dveře svou obrovitou postavou, ruce má roztažené od rámu k rámu. „Eunice, myslím, že my dva bychom si měli promluvit v soukromí.“

Franklinová se dívá na videokameru. „Vypněte to, slečno Mastersová.“

„Je mi líto, paní soudkyně, ale První dodatek k ústavě mi zaručuje právo dělat to, co teď dělám.“

Soudcové obvykle nereagují příliš dobře na jakékoli akty vzdorovitosti. Eunice Franklinová o odstín zrudne, a já se na okamžik obávám, že nařídí, aby Caitlin zatkli. K mému překvapení se obrací k Marstonovi a říká: „Odejděte z těch dveří, Leo.“

Marstonovy tvrdé modré oči se vpíjejí do očí Franklinové. „Eunice, raději si rozmysli, co –“

„Důstojníku Washingtone,“ skočí mu do řeči Franklinová, „jděte dovnitř a zabavte jakékoli spisy, co tam najdete. Odneste je rovnou do mé kanceláře.“

Dva policisté se protlačí kolem Marstona, jemuž nezbývá než ustoupit stranou nebo odmítnout splnit rozkaz soudkyně a napadnout policejní důstojníky. S obličejem rudým hněvem ustupuje stranou. Eunice Franklinová za to zaplatí vysokou cenu, ale moje sympatie jsou omezené. Dilemata jako tohle bývají cenou politiky odehrávající se v zákulisí. Marston s posledním divokým pohledem mým směrem ustupuje zpátky do temných končin své vily.

Soudkyně Franklinová mě strčí do hrudníku, zpraží mě chladným pohledem. „Zítra v devět budete u mě v kanceláři, pane.“ Ukáže na Caitlin. „Také chci tu videopásku.“

„Bude tam i Leo Marston?“ ptám se.

„To není vaše starost.“

„Zničení důkazu je zločin, soudkyně.“

Franklinová stáhne rty, dokud se neobjeví pavučinka vrásek kolem jejích úst, což je důsledek dlouholetého kouření cigaret. Zatímco se díváme jeden na druhého, policistka vynáší předními dveřmi ohořelou krabici se spisy.

„Jděte domů, pane Cagei,“ nařizuje mi soudkyně Franklinová. „A počítejte s tím, že budete muset uhradit opravu jakýchkoli fyzických škod napáchaných na budově.“

Už chci dát na její radu a odejít, když předními dveřmi Toskány vyjde Liv) ‚. Hlasem, kterým by oloupala broskev, říká: „Paní soudkyně, jmenuji se Livy Marstonová-Sutterová. Jsem právní zástupkyně svého otce, Lea Marstona. Tyto krabice obsahují spisy klientů právní kanceláře Marston a Sims, a tím pádem podléhají ochraně na základě výsadního vztahu mezi právníkem a klientem.“

Soudkyni Franklinovou to na okamžik zaskočí, ale rychle se vzpamatuje. „U mě v úřadě budou spisy stejně bezpečné jako kdekoli jinde.“

Livy se dívá za ni na mě. „Penne? Mohl bys mi prosím tě říct, co se tady děje?“

Stojím před ní a mlčím. Události dnešní noci z nás učinily nepřátele, ale dokonce i v tomto absurdním okamžiku část mne zůstává v ní, spojuje nás tím nejprimitivnějším způsobem.

„To mi řekni ty, Livy.“

„Kdo nám rozbil okna?“

„Udělala jsem to já,“ odpovídá Caitlin, jako by vítala další konfrontaci.

Liv) ‚ ji obdaří pohledem plným pohrdání. „Co tady dělá ta Lois Laneová?“

Caitlin zvedá do výše videokameru. „Natáčím domácí video, sladká tvářičko. Neřekla bych, že se vám bude líbit.“

„Tak dost,“ zasahuje Franklinova. „Odejděte odsud, oba. Vy jděte zpátky dovnitř, paní Sutterová.“

„Tvůj otec se pokoušel zničit důkazy, Livy. To jsem nemohl dopustit.“

„Důkazy? Ty myslíš ty nepotřebné daňové záznamy? Hned v den mého příjezdu mi otec řekl, že se těch starých spisů potřebuje zbavit. Pomohla jsem mu, protože ho bolí záda.“

Opravdu se mě snaží přesvědčit, že její motivy jsou čisté? Nebo využívá mou přítomnost jako příležitost pokusit se zmírnit svou trestnost v očích soudkyně Franklinová?

„Řekla jsem, že schůzka skončila,“ vyštěkne Franklinová.

Beru Caitlin za ruku nad loktem a odvádím ji od domu. Brzy jsme téměř ve tmě, obklopeni pachem mokré trávy a tlejícího listí. Pulz v její pažní tepně bije jako tamtam.

„Co si o tom myslíš?“

Místo odpovědi se otáčím zpátky a dívám se přes mokré stromy na Toskánu. Kdysi to pro mě byl chrám vzpomínek, teď je mi nepřítelem. Galerie, kde se v minulosti pořádaly zahradní slavnosti, nyní praská pod dupajícími policejními botami a sladký pach hlíny v sobě nese pachuť střelného prachu. Po pěti generacích izolace se svět za branami vtlačil do Toskány s úmyslem pomstít se.

Vyjíždím pohledem nahoru do druhého patra, kde ve vysokém okně svítí osamělé světlo. Zarámovaný v tom okně je amorfní tvar, který mne zpočátku mate, ale nakonec se rozpouští v cosi lidského. Je to natupírovaná hlava Maude Marstonové, kdysi věhlasné krasavice, nyní trosky zničené emocionální bolestí a alkoholem, kterým si navykla otupovat ji. Ve chvíli, kdy mě Caitlin bere za ruku a táhne mě po příjezdové cestě, vzpomenu si na zálibu Dwighta Stonea v citátech. Jeden mě napadá právě teď: Jaké pozdvižení jsem přinesl do tohoto velkého domu?

30 KAPITOLA

Dva dny následující po pokusu soudce Marstona zničit spisy míjejí ve frenetické změti práce, která mi připomíná, co je to být činným právníkem. V devět hodin pátečního rána se soudkyně Franklinová a já dohadujeme na nekonvenčním kompromisu hodném Šalamouna. Aniž by udala důvody, dává mi najevo, že by raději neobvinila soudce Marstona z maření výkonu spravedlnosti či pohrdání soudem. Než stačím proti tomuto stanovisku něco namítnout, říká mi, že uvažovala o odmítnutí případu, ale zavrhla tu myšlenku proto, že Marston sehrál v dosazení černého soudce stejně velkou roli, jako tomu bylo v jejím případě. Oba víme, že mohu jít k soudní dohlížecí komisi a poprosit o přezkoumání, ale mám pocit, že Eunice Franklinová má v úmyslu nabídnout mi něco.. Tím, co mi nabízí, jsou krabice, které se Marston pokoušel zničit, ž nichž jedna obsahuje tři právnické spisy, jak naznačovala Livy. Marstonův nehorázný pokus o jejich likvidaci přesvědčil soudkyni Franklinovou, že se snažil zničit důkaz zločinecké aktivity. Má pocit, že Marstonův skutek ospravedlňuje můj přístup k těmto záznamům. Kromě toho i Leo raději souhlasil s tímto postupem, než aby byl obviněn z maření či pohrdání. To mi napovídá, že spisy, třebaže pravděpodobně poškozují Marstonovu reputaci, nebudou obsahovat žádný důkaz o jeho účasti na vraždě Dela Paytona.

Takto dohodnuti trávíme soudkyně a já pár minut tím, že se vzájemně seznamujeme. Eunici Franklinové je padesát šest let a dokončila studia práv na Ole Miss rok před vraždou Dela Paytona. Mohu si jen představovat peklo, kterým musela projít během prvních tří let v chrámu jižanského mužského tradicionalismu. Zaujímá poněkud obranný postoj ohledně svého vlastního soudu a zdá se, že příčinou je moje „světácké“ působení v Houstonu. Upozorňuje mne, že bude řídit proces přinejmenším s takovou disciplínou, na jakou jsem zvyklý „z velkého města“ a možná s ještě větší. Nebude tolerovat žádné šaškárny či divadýlka, ode mě ani od Marstonova právníka.

Lea bude zastupovat Blake Sims, syn Creswella Simse, který byl jeho partnerem čtyřicet let. Soudkyně Franklinová již poučila Simse, že – vycházejíc z časného data soudního přelíčení, které si jeho klient vyžádal a dostal ho – bych měl do uzávěrky pracovního dne dostat všechny potřebné vyšetřovací materiály.

Vyjadřuje silné pochybnosti ohledně mého úmyslu zastupovat se u soudu sám, ale říká, že mi samozřejmě nemůže bránit sabotovat můj případ, pokud je to mým úmyslem. Datum přelíčení zdůvodňuje přesně tak, jak jsem to nastínil Caitlin, a dodává, že v jejím rozhodnutí sehrálo svou roli vzniklé rasové napětí a násilí ve městě. Volby starosty jsou jen čtyři týdny daleko a ona chce, aby moje pobuřující prohlášení o Paytonově smrti byla vyřešena a doufejme i zapomenuta do doby, než voliči přistoupí 3. listopadu k volebním urnám.

Odcházím z její kanceláře a cítím se s ohledem na situaci o trochu lépe, než když jsem vcházel dovnitř. Soudkyně Franklinová je Marstonovi zavázaná za určité služby, avšak Leův pokus zničit důkazy ji pobouřil. Pod náporem pozornosti, kterou tento případ přitáhne, Eunice možná napřímí záda a povede relativně nezaujatý soud.

Mediální šílenství již propuklo. Spojovat lidi jako John Portman a Leo Marston s mrtvým mužem černé pleti je jako mávat rudým pláštěm před stádem býků. Dvacet čtyři hodin poté co se moje obvinění objevilo v novinách, obnovila Mississippi svou roli velkého propagátora boje proti rasismu. Oslavovaní autoři a akademici začali zveřejňovat mnohomluvné licoměrné články ve všech hlavních novinách od New Yorku až po Los Angeles. V závěru nočních zpráv vzpomínal Dan Rather s vážným obličejem na dny, kdy pracoval pro hnutí za občanská práva v Mississippi. Černé mediální hvězdy odsuzovaly stát, mluvily, jako by lynčování vzdálené minulosti stále bylo na denním pořádku.

Protichůdných názorů bylo poskrovnu a bitva se stávala rozpačitě jednostrannou, a to až do dnešního rána, kdy se k boji připojil můj starý přítel Sam Jacobs, samozvaný mississippský Žid, který v napolo humorném dopise do New York Times konstatoval, že ačkoli Mississippi může cizincům připadat časově vykolejená, ve skutečnosti drží kolektivní prst na pulzu Ameriky. Magnoliový stát, prohlásil Sam, dal světu Williama Faulknera, Elvise Presleyho a Tennesseeho Williamse. A třebaže tato svatá trojice americké kultury by měla každému stačit, pro skeptiky jsou tu navíc Robert Johnson, Richard Wright, Jimmy Rodgers a Muddy Waters; Leontyne Priceová, Charley Pride, Tammy Wynetteová a John Grisham; Vyjící vlk B. B. King, čtyři Miss Amerika a Oprah Winfreyová. A navzdory nepříjemnostem jako Kukluxklan a jeho zvěrstva i skutečnosti, že otroctví málem rozdělilo celý národ, nelze proboha rafinovat zlato bez ohně. Stát Izrael vznikl z popela holocaustu a Mississippi je na cestě ke spáse. Vždyť jen odkaz bluesové muziky, prohlásil Sam, kterým byly jazz a rokenrol, udělaly pro skončení studené války víc než všichni ti bezkrevní diplomati, ražení na Harvardu a Yale.

Jak je možné, že si Timesy vybraly zrovna Samův dopis, to se nikdy nedozvím, ale mého vydavatele to podnítilo k tomu, že mi zatelefonoval, přečetl mi to nahlas nad snídaní a neopomenul zdůraznit, že ten seznam umělců jen potvrdil jeho teorii, že velké utrpení produkuje velké umění, a protože já už jsem si ho užil až dost, měl bych se teď vrátit zpátky na sever do civilizovanějšího prostředí. Prohlásil jsem sám sebe za Jižana do morku kostí a zamířil do úřadu soudkyně Franklinové. Během naší schůzky jsem na článek zapomněl, ale jakmile jsem naložil Marstonovy ohořelé krabice se spisy do kufru svého auta a zamířil do budovy natchezského Examineru, slyšel jsem moderátora z Jacksonu, jak čte Samův dopis do éteru. Do večera budou o Samu Jacobsovi mluvit v každé domácnosti po celém Jihu.

Caitlin mi nabídla jako pracovní prostor svou prosklenou konferenční místnost a k ní dobrovolníky ze svého štábu, aby mi pomohli projít Marstonovy spisy. Sotva jsem odnesl krabice se spisy do konferenční místnosti, už shání reportéry, fotografy a internisty ke krátké instruktáži. Examiner je využíván jako cvičební území pro Mastersovy tiskové sbory; a tak místní štáb pochází ze všech stran kompasu. Nikomu mezi nimi není přes třicet a všichni jsou to zuřiví liberálové. Považuji tuto skutečnost za pozitivní, protože jakmile Marstonův tábor zjistí, že využívám tyhle děti v boji proti nim, určitě se pokusí podplatit některé z nich za účelem získání informací. Mladí a levicově orientovaní politici jsou vůči podobnému chování natolik imunní, že bych někoho takového sotva našel někde jinde.

Caitlinina řeč připomíná proslov armádního důstojníka vysílajícího dobrovolníky na extrémně špinavou misi. Obšírně sumarizuje mé důvody k vyprovokování procesu s nactiutrháním, pak rozmáchle popisuje, co budeme hledat v hromadě papíru, která dorazí později toho dne.

„Jde o poněkud neobvyklou situaci,“ uzavírá. „Někteří z vás si možná myslí, že překračuji etickou linii, když noviny zaplétám do soudního procesu, o kterém budeme psát. To je sice pravda, jenomže já už překročila mnohem přísnější linii otištěním obvinění pana Cagea. Budeme tento příběh podávat způsobem, jakým přinášely noviny příběhy ve starých zlých časech. Zapojujeme do případu veškeré zdroje naší mediální skupiny.“

Od jejích posluchačů se zvedá souhlasné mumlání.

„Hledáme pravdu o strašlivém zločinu a já tuto pravdu zveřejním, až ji najdu, ať to bude souhlasit s mým přesvědčením nebo ne. Budeme se držet toho nejpravdivějšího ducha objektivity.“

Po těchto slovech následuje výbuch potlesku. Dva reportéři, jejichž kozí bradky jim dodávají vzhled anarchistů z filmů Sergeje Ejzenštejna, zvedají zaťaté pěsti do vzduchu.

Caitlin si odhrne neposlušný pramen vlasů z očí a pokračuje. „Pokud se v tomto ohledu někdo cítí nepříjemně, ať mě navštíví v mé kanceláři. Budete omluveni bez jakýchkoli dotazů a bez negativních následků.“

Světlovlasý mladík vzadu říká: „A vrátíme se k reportážím o zasedání plánovacích komisí?“

„Na takových schůzích je alespoň legrace,“ vypískne tmavovlasá dívka s brooklynským přízvukem. „Jen zkus psát o výstavách květin.“

Caitlin zvedá ruce. „Než se rozejdeme, chci, aby řekl pár slov tady pan Cage.“

Stojící proti kruhu mladých tváří plných očekávání mám pocit, jako bych oslovoval nové asistenty okresních prokurátorů v Houstonu, chytré mladé lidi, kteří skrývají svůj idealismus za skořápkami agresivního cynismu. „Tak především, všichni mi říkejte Penne. Bez výjimek. Když jsem vznesl obvinění proti Leovi Marstonovi, neměl jsem v úmyslu vkročit do soudní síně. Jenomže Marston je mocný muž a bude se konat soud. Ten soud je už za pět dní ode dneška. Mám pět dní na to, abych dokázal, že Leo Marston je vinen z vraždy.“

Konferenční místností se ozývají skeptické povzdechy.

„Dobrou zprávou je, že je skutečně vinen. Spatnou je naopak to, že lidé, kteří to o něm vědí, nepůjdou svědčit. Vaším úkolem je probrat se písemnou dokumentací. Budete hledat několik věcí. Za prvé, jakékoli nezákonné aktivity. Nejste právníci, ale pokud vám to bude smrdět nebo připadat špinavé, pravděpodobně to takové bude. Za druhé, jakoukoli korespondenci zmiňující se o Rayovi Presleym nebo společnosti Triton Battery. Za třetí, jakoukoli zmínku nebo korespondenci s federální vládou, především s ředitelem FBI Johnem Portmanem nebo bývalým ředitelem J. Edgarem Hooverem.“

„Panečku,“ podotýká jeden z anarchistů. „To je jako v Aktech X, člověče.“

Skupinou se přežene vlna smíchu.

„Tento případ možná bude Akty X víc, než je teď kdokoli z nás ochotný věřit,“ říkám mu. „Hlavně si pamatujte, že žádný z vás není Fox Mulder ani agentka Scullyová, ano? Kvůli tomuto případu umírají lidé v tomto městě. Nechci, aby se kdokoli v této místnosti pokoušel získat Pulitzera tím, že půjde na vlastní pěst po Rayovi Presleym. Zabíjel už předtím a pravděpodobně založil požár, při kterém zahynula Ruby Flowersová. Neváhal by zabít kteréhokoli z vás, kdyby měl pocit, že pro něj představujete hrozbu. Je to jasné?“

Ponurá přikývnutí ze všech stran.

„Máte nějaké dotazy?“

Jeden z reportérů s kozí bradkou zvedá ruku. „K té vraždě došlo před třiceti lety. Po celou dobu zůstala nevyřešená. Máme sakra alespoň špetku naděje, že se nám podaří objasnit ji za týden?“

„Vy vycházíte z předpokladu, že se někdo snažil řešit ji. Tohle je malé město. V malých městech někdy dřímají pravdy, které každý zná, ale nikdo o nich nemluví. Otevřená tajemství. Ve skutečnosti nechce nikdo pátrat po detailech, protože nás to nutí čelit příliš mnoha nepříjemným skutečnostem. Raději se odvrátíme pryč, než bychom uznali primitivní síly pracující pod povrchem společnosti.“

„Ámen,“ zamumlá někdo.

„V případě Dela Paytona nikdo přesně nevěděl, kdo instaloval bombu, která ho zabila, ale všichni si mysleli, že chápou, proč se to stalo. Namyšlený negr vystoupil z řady, a tak někdo zakročil a připomněl ostatním, kde je čára. Nepříjemné, ale nevyhnutelné.“ Moje nenucené použití slova na N některé z posluchačů očividně šokuje. „Věřím, že tento zločin byl špatně pochopen od samého začátku. Smrt Dela Paytona možná neměla nic společného s bojem za občanská práva. Nebo s ním souvisela jen okrajově. Jeho smrt může být úkladnou vraždou maskovanou jako rasový zločin. A pochopení této záhady by mohlo být klíčem k vyřešení celého případu.“

Caitlin přistoupí ke mně a říká: „Nějaké další dotazy? Ceká nás plno práce.“

Žádné další ruce se nezvedají.

Rozpouští je a oběma rukama je pohání do práce. Jakmile jsou pryč, sedá si do čela konferečního stolu, se skeptickým výrazem ve tváři.

„Penne, máme opravdu nějakou naději, že se nám podaří v době, která zbývá do procesu, spojit Marstona s Rayem Presleym nebo místem činu?“

„To záleží na tom, co najdeme v těch písemných materiálech.“

„Ty si opravdu myslíš, že Marston by nám dovolil vzít si něco inkriminujícího?“

„Za svou kariéru jsem během předběžného vyšetřování už narazil na pěknou řádku překvapení. Lidé se dopouštějí hrubých omylů.“ Ukazuju prstem na krabice, které policie zachránila minulou noc v Toskáně před spálením. „Navíc je tu tohle. Možná budeme mít štěstí.“

Caitlin přikyvuje, ale netváří se příliš nadějně. „Uvědomuješ si, že téměř každý svědek, který ví něco, co bys potřeboval sdělit porotě, by svědčením u soudu příšerně zostudil sám sebe? Frank Jones… Betty Lou Jacksonová. Nejenom to, vystavili by sami sebe na oči vrahům. Tvůj přítel z ATF bude svědčit a možná i Lester Hinson, když mu náležitě zaplatíš. Ale ostatní? Ti rozhodně ne.“

„Od toho jsou tu soudní obsílky.“

„Tak naivní nejsi. Portman, Marston a Presley vědí o všech těchto lidech, nebo brzy budou. A zkusí všechno – od úplatků k vraždě – aby jim zabránili mluvit.“

„Proto se ode dneška do příští středy musíme snažit, aby Marstonovi praskly nervy.“

„A co když se ti to nepodaří?“

„Tak se budeme modlit, aby zapracovali naši přespolní přátelé.“

„A to je kdo?“

„Například Peter Lutjens. Za dva dny se hodlá podívat na Paytonův spis.“

„Přemýšlela jsem o tom. O co přesně se chce pokusit? Ten spis má čtyřicet čtyři svazků. Nemůže je vynést ven schované pod kabátem. Dokonce je ani nemůže okopírovat, pokud na to nebude mít celou noc.“

„Nebude muset/Pamatuješ si, co nám řekl Stone v Coloradu? Ten spis sestává z třiačtyřiceti svazků nesmyslů a jeho závěrečné zprávy. To je všechno, co potřebujeme. Stoneovu závěrečnou zprávu.“

„Lutjens to ví?“

„Mluvil jsem s ním dnes ráno.“

„Nějaký další přespolní přítel?“

„Stone sám.“

Caitlin vrtí hlavou. „V tohle doufáš marně. Je příliš vystrašený. Oni na toho člověka něco mají. Stone nikdy mluvit nebude.“

„Nesouhlasím s tebou. Cokoli má ten padouch Portman na Stonea, je to dvousečný meč. A ve Stoneovi pracuje svědomí. Hryže ho už třicet let. Vina je mocná věc, Caitlin. Stone se potřebuje zbavit své přítěže a já myslím, že sem kvůli nám přijede. Nebo spíš kvůli sobě.“

„Co Ike Ransom?“ ptá se. „Ten by nemohl něčím přispět?“

„Myslím, že Ike v sobě nosí osobní zášť vůči Marstonovi, která ovšem nemá nic společného s Paytonem. Věděl, že půjdu po Marstonovi, když proti němu budu mít nějaký druh zbraně, a tak mi dal Paytonův případ.“

„Poskytl ti ale nějaké skutečné informace? Nějakou představu o Marstonově motivu k vraždě?“

„Ve skutečnosti ne.“

Bubnuje prsty do stolu. „Motiv, prostředky a příležitost, je to tak? Prostředky a příležitost měl Ray Presley, ale vázneme na motivu. Marston ve skutečnosti v šedesátých letech veřejně vystupoval na podporu hnutí za občanská práva. Našla jsem to v našem archivu.“

„Podle mě jsou za tím peníze. Paytonova smrt nějak zvýšila Marstonovo bohatství či moc.“

„Já si to nemyslím. Payton byl po finanční stránce nula.“

„Možná byl překážkou k něčemu. K nějakému velkému podniku.“

„A co sex?“ navrhuje Caitlin. „Sexuální žárlivost. To bývá obvyklý motiv vraždy.“

Myslí mi přelétají vzpomínky na fotografie v domě Althey Paytonové, následované představami Dela Paytona objímajícího se nad stolem s večeří s Medgarem Eversem, hovořícího s ním o nutnosti změnit srdce bílého člověka. „V tomto případě určitě ne. Payton byl muž s hlubokým smyslem pro rodinu.“

„Tak se to vždycky říká, dokud ptáčka nenalapají, jak vyzobává zrní v cizím krmítku.“

„Sex to není, Caitlin. Jsou to peníze nebo moc. Pro tohle Marston žije.“

Povzdechne si a vstává, pak spouští levou ruku na ohořelou krabici se spisy z Toskány. „Doufám, že v tom něco najdete.“

„Nezapomeň na jednu věc. Já k tomu přistupuju jako k případu vraždy, jenomže o tu tady ve skutečnosti nejde. Je to občanskoprávní případ.“

„Takže?“

„Takže nároky na průkazní materiál jsou nižší. Já nemusím těch dvanáct porotců na sto procent přesvědčit, že Marston je vinen. Stačí, když jich přesvědčím devět, že bylo spíš pravděpodobnější než ne, že Marston byl zapletený do Paytonovy vraždy. To znamená jednapadesátiprocentní jistotu. A porota se nebude muset kvůli svému rozhodnutí trápit tak, jako by musela porota u trestního soudu, protože jejich verdikt nepošle Marstona do vězení nebo na vozík k Smrticí injekci. To už bude mít na práci jiná porota.“

Caidin přechází ke dveřím. „Myslím, že budeš mít zatroleně hodně práce, abys těch devět lidí přesvědčil, pokud nepřijdeš na to, proč by Marston chtěl mít Paytona mrtvého. A navíc to dokázal.“

Když otevře dveře, proletí jimi dovnitř anarchisté s kozí bradkou, rukávy vyhrnuté, úsměvy na tvářích.

„Mulder a Scullyová se hlásí do služby,“ říká jeden.

Caidin zavrtí hlavou a jde ven, nechává mě, abych si sám poradil se svými novými asistenty.

*****

Během osmačtyřiceti hodin od konce mé páteční přednášky do nedělního rána jsme vystavěli okolnostní kauzu proti Leovi Marstonovi. Jediným odpočinkem, kterého se mi v té době dostalo, bylo krátké zdřímnutí na pohovce v Caitlinině kanceláři, zatímco reportéři, fotografové a asistenti pracovali na směny nad krabicemi Marstonových papírů, které přicházely v nesouvislých náporech z neznámých skladovacích prostor. Pouze moji anarchisté – jejichž skutečná jména zněla docela prozaicky: Peter a Ed – se mnou dokázali udržovat během tohoto šíleného maratonu tempo. Zdálo se, že v tom vidí něco jako svaté poslání, takové, jakého by se s radostí zúčastnili obrazoborci.

Daniel Kelly procházel budovou jako duch, pronášel suché poznámky, přinášel kávu a mizel na krátké průzkumné obhlídky, kterým řikal „kontroly perimetru“. Kdykoli Caitlin opustila budovu, aby mohla napsat něco aktuálního o naší záležitosti, Kelly jel s ní. Díky policejní vysílačce ve své kanceláři byla schopná přijet na dějiště několika rasových střetů ještě dřív, než se tam dostali policisté. Většina z nich zahrnovala dva až tři jedince a vypukala v obchodech nebo restauracích, kde se často rozpoutaly pobuřující řeči. Při dvou příležitostech slovní potyčky přerostly ve rvačky a Kelly v obou případech prokázal své poněkud alarmující schopnosti, jejichž pomocí chránil Caitlin.

V neděli ráno anarchista Ed usoudil, že potřebujeme čerstvou inspiraci, a tak se posadil k počítači a inkoustové tiskárně a pustil se do práce. O hodinu později vešel do konferenční místnosti oblečený v tričku s nápisem PŘIPÍCHNI TO PRASE, rudě vyvedeným na hrudi. Nevěřil jsem, že Ed kdy sledoval jedinou epizodu ze seriálu Vévodové rizika, ale on mě ujistil, že se na něj díval s téměř nábožnou úctou jako dítě vyrůstající v Michiganu a že většina jeho představ o Jihu byla ovlivněna právě tímhle groteskním televizním pořadem. Do odpoledne na sobě měla stejná trička polovina štábu Examineru a jejich galvanizující účinek byl nepopiratelný. Dokonce i Caitlin, která nahlédla do konferenční místnosti, si jedno oblékla.

Práce sama však byla únavná a vyčerpávající. Hlavní mapou, která nás vedla na naší papírové cestě do Marstonovy minulosti, bylo daňové přiznání z roku 1997. Vyčíslovalo většinu jeho podnikatelských holdingů (počet soupisů C a E byl ohromující) a já na tomto základě začal bezprostředně vypisovat dodatečnou žádost o další materiály pro vyšetřování. Podle formuláře číslo 1040 činil jeho hrubý příjem v roce 1997 přes dva miliony dolarů a čirá různorodost jeho podnikatelských zájmů byla závratná. Pozemky, továrny, banky, dřevařský průmysl. A navzdory skomírajícímu naftařskému průmyslu nedávno narazil na bohaté naleziště v jižním Texasu. Co mě fascinovalo, bylo množství a rozličnost malých podniků, ve kterých měl své podíly. Několik restaurací s rychlým občerstvením ve městě. Místní prádelna. Školka vánočních stromků. Lovecké tábory. Bytovky v černých částech města. Dokonce jsme našli ručně psaný záznam uvádějící příjmy, které mu plynuly do kapsy z vyřizování soukromých adopcí za dobu pětadvaceti let.

Zkrátka zdálo se, že Leo Marston vládne říši velkých i malých království, všech výlučně poctivých. Při bližším zkoumání se však začala vynořovat temnější spodní stránka. Jedna z krabic, kterou měl Leo v úmyslu spálit, obsahovala záznamy výběrčí agentury, jejímž byl jediným majitelem. Jako výkonný úředník této společnosti byl uveden jistý Raymond Aucoin Presley. Byl to první hmatatelný důkaz spojení mezi Marstonem a Presleym. Našli jsme kopie dopisů posílaných stovkám místních občanů, požadujících splacení dluhů za všechno možné, od materiálů koupených přes Marstonovy podniky až k osobním půjčkám uděleným soudcem samotným. Nebylo těžké uhodnout, jakou funkci zastával Presley, když tyto dopisy v případě splácení vyšších částek selhaly. Co bylo nejdůležitější, věnoval se této činnosti během května 1968, kdy sloužil jako důstojník natchezské policie, v měsíci, kdy byl Del Payton zavražděn. Bližší inspekce Marstonových dalších společností odhalila, že Presley byl u několika z nich veden jako placený „bezpečnostní poradce“.

Jiná z krabic „na spálení“ obsahovala záznamy o pozemkových převodech uskutečněných na Marstona nebo jeho obchodní partnery. Všiml jsem si znepokojivé frekvence, s jakou byly části pozemků prodávány ženami, které nedávno ovdověly a o jejichž domy se starala Marstonova realitní kancelář. Mnoho dalších prodejců patřilo mezi dlužníky uvedené v krabici se záznamy „výběrčí agentury“. Právě jeden dopis z této krabice mi poskytl první náznak možného motivu pro Paytonovu vraždu.

Dopis se vztahoval k velké parcele jižně od města, blízko současného průmyslového parku. Byl napsaný nepřímým stylem, ale já si z něj vyvodil, že Marston použil tajného prostředníka, aby pro něj daný pozemek koupil. Třebaže sám nebyl legitimním majitelem, měl kontrolu nad budoucím použitím parcely a měl dostat všechny peníze plynoucí z ní, aniž by o tom věděl kdokoli kromě prostředníka. Další dopis – tentokrát od jistého Zebulona Hicksona, majitele několika továren na výrobu koberců v Georgii a Alabamě – vyjadřoval zájem o koupi tohoto pozemku jako stavebního místa pro novou továrnu. Hickson v něm vyjadřoval obavy kvůli pracovní morálce v Adams County. Byl si vědom skutečnosti, že Natchez byl dlouho „unionistickým“ městem, ale větší starosti mu dělala vlna rasových nepokojů valící se přes jižanské továrny. Zcela jasně šlo o eufemismus pro „trable s negry“. Nejzajímavější na tom byla skutečnost, že tyto dopisy byly odeslány a přijaty v lednu roku 1968, jen pár měsíců před smrtí Dela Paytona. Situace se až přízračně podobala současné, kdy Leo Marston vlastní pozemek, který potřebuje BASF, aby měla patřičné prostory ke stavbě své plánované továrny.

V sobotu večer se začaly věci obracet v náš prospěch. Požádal jsem o Marstonovy telefonní záznamy k prošetření, ale s procesem necelý týden vzdáleným jsem si dělal pramalou naději, že je dostanu. Technicky bychom telefonní záznamy mohli obdržet po pouhém stisku počítačové klávesy, ovšem telefonní společnost je spolek úzkoprsých byrokratů a ve skutečnosti může trvat celé týdny, než vám je dají k dispozici. Zavolal jsem výkonnému úředníkovi společnosti Bell South v Jacksonu, který mi slíbil, že se celý proces pokusí urychlit, a evidentně to udělal. V sobotu večer se dostavil technik z místní pobočky Bell South a přinesl manilovou obálku obsahující Marstonovy telefonní záznamy, mapující všechny hovory počínaje dnem předtím, než vyšel Caitlinin „nactiutrhačský“ článek.

Pospíchal jsem do Caitlininy kanceláře a probírali jsme se výpisy společně. V 13:45 v den, kdy článek vyšel, byl uskutečněn hovor z Marstonovy právnické kanceláře na jedno číslo ve Washingtonu, D. C. Caitlin rychle ověřila, že jde o číslo hlavní operační centrály v Hooverově budově, ředitelství FBI. Hovor trval osmnáct minut. O hodinu později volali do Marstonovy kanceláře z D. C, tentokrát z jiného čísla, o němž vyšlo najevo, že je číslem kanceláře Johna Portmana v Hooverově budově. Toho dne se uskutečnilo celkem šest telefonních hovorů mezi Marstonovou kanceláří a Hooverovou budovou a několik dalších jich následovalo během přistích, dnů. Konečně jsme mohli dokázat, že existuje spojení mezi Leem Marstonem a ředitelem FBI, který v roce 1968 pracoval jako agent na případu vraždy Dela Paytona, když byl Marston okresním prokurátorem. A třebaže jsme netušili, co si během těchto hovorů řekli, jejich načasování naznačovalo, že se téměř s určitostí týkaly Paytonova případu.

Caitlinin otec nám faxoval neutuchající proud informací, jak o Marstonovi, tak o Portmanovi. Marstonova mississippská historie mi byla známá, jeho národní politické aktivity nikoli. Nebyl jen mocnou silou v Mississippské republikánské straně, ale také hlavním vlivem v národní GOP. Jako mnoho Mississippanů byl Marston celý svůj život nominálně demokratem, který volil demokraty v místních volbách, ale republikány v prezidentských. Jenomže v Reaganově éře přeskočil loď a od samého začátku volil republikány. Jako blízký přítel a poradce senátorů Johna Stennise a „Velkého“ Jima Eastlanda – mississippských demokratů, jejichž vyšší věk jim po desetiletí zaručoval s nikým nesrovnatelnou moc na Capitol Hillu – se Marston stal hlavním stoupencem senátora Trenta Lotta, který nakonec povýšil na pozicí majoritního lídra Senátu.

Detailní biografie Johna Portmana mě fascinovala. Narodil se do starých peněz v Connecticutu, zatímco jeho otec „hlídkoval pobřeží“ Rhode Islandu proti německým ponorkám na své jachtě. Portman byl vychován v klášterním světě guvernantek a squashových dvorců. Vystudoval Choate, pak Yale, kde byl považován za vynikajícího studenta a skončil ve svém ročníku jako druhý nejlepší na právnické fakultě. Měl správný věk pro Vietnam, ale nesloužil (možná v důsledku nedostatku jachtových jednotek). A třebaže FBI možná vypadala jako podivná volba pro právníka s modrou krví, během Reaganovy éry odpálily doporučovací listiny z Úřadu Portmanův meteoritický vzestup do horních řad na ministerstvu spravedlnosti. Jeho hvězdná právnická kariéra federálního prokurátora a soudce byla korunována poetickou symetričností návratu na pole, kde začínal, ovšem nikoli již jako pěšák, ale jako generál. Sdělovací prostředky na to skočily. Hanrattyho aféra byla jediným zádrhelem na cestě k jeho jmenování ředitelem FBI, a protože se nedalo nic dokázat, bylo na to prakticky zapomenuto. Portman proplul slyšením bez dalších problémů a od té doby vládne Úřadu bez jediného mylného kroku, o kterém by veřejnost věděla.

Zkrátka a dobře, zdálo se, že John Portman je v teflonu oblečený byrokrat, bez jakékoli viditelné slabiny. Jeho neúčast ve vietnamské válce by mohla být živnou půdou pro bulvární plátky, ale mému případu by to nepomohlo a beztak na tom nic nebylo, jinak by to vyšlo najevo během prověrek před jeho jmenováním ředitelem FBI. Čím víc jsem se toho o něm dozvídal, tím hlubší jsem nabýval přesvědčení, že jediným způsobem jak odhalit jeho tajemství, by byl ten, kdyby se Dwight Stone rozhodl mluvit nebo kdyby se Peteru Lutjensovi podařilo ukrást Stoneovu závěrečnou zprávu z Paytonova spisu v archivech FBI.

Jak jsem se tak probíral horami papírů, s pálícíma očima a pulzem přeskakujícím od kofeinu, začaly na mě ztěžka doléhat tragédie uplynulých pár dní. Zapojil jsem se do případu Dela Paytona vlastně ze sobeckých důvodů. A v důsledku mých činů vyhořel dům mých rodičů, moji dceru terorizovali, a Ruby Flowersová zemřela. Smutnou ironií bylo, že jsem se vrátil do Natchezu, abych pomohl uzdravit Annii, jenomže té se ode mě nedostávalo plné pozornosti už celé dny, a během posledních dvou dnů mě dokonce ani neviděla. Přesto mě cosi hnalo dál. Protože navzdory sobeckosti, která stála u zrodu mého pátrání, jsem cítil novou a zároveň povědomou energii hýbající se ve mně. Když jsem se probíral zažloutlými dokumenty a zatuchlými knihami a dělal druh práce, kterou jsem se zabýval jako mladý právník, sterilní prázdnota a úzkost, jež jsem cítil v měsících následujících po Sářině smrti, se začaly vytrácet. Připadal jsem si opět živý. A věděl jsem jedno: Annii bude mnohem lépe s otcem, který je plně zaneprázdněn, než s takovým, co marně hledá smysl života v úzkostlivém lpění na minulosti.

Nepracoval jsem ve vakuu. Byl jsem obklopen mladými idealisty, kteří nepochybovali o tom, že jsou na správné straně vznešené výpravy za spravedlností. Během osmačtyřicetihodinového maratonu pronikaly do budovy Examineru útržky informací, že obyvatelstvo Natchezu není ve svých názorech tak jednostranné, jak jsem se původně domníval. Mnoho bílých, kterých se redaktoři vyptávali kvůli Paytonovu případu, prohlásilo pro záznam, že pokud by vrah Dela Paytona byl dopaden, měl by za svůj čin dostat maximální trest, bez ohledu na to, kdo by to mohl být nebo kolik času od té doby uplynulo. Mrzelo je, že bitva mezi mnou a Marstonem je zdrojem tak špatné publicity pro město, ale spravedlnosti, jak říkali, je třeba učinit zadost. Vznikal jakýsi společný postoj, že zbytku národu je třeba ukázat, že Mississippi nemá strach konfrontovat svoje staré démony, pokud a jestli je lze vytáhnout na světlo.

K obávaným výtržnostem před pár dny nikdy nedošlo. V sobotu odpoledne uspořádali místní černí lídři tichý pochod k uctění Rubyiny památky. Černé procesí prošlo bez incidentu od hudebního pavilonu na útesu až na křižovatku St. Catherine Street a Liberty Road, kde byli před občanskou válkou prodáváni otroci. Symbolika tohoto cíle pochodu byla všem bílým zřejmá, ovšem na spořádanost a sebeovládání černých obyvatel tváří v tvář Rubyině smrti bylo pohlíženo jako na nepochybně pozitivní signál víry černých v natchezský justiční systém.

Ke skutečné vichřici docházelo na místech vně Mississippi. Ocitli jsme se v centru bouře sdělovacích prostředků, tiše jsme se starali o své justiční záležitosti, zatímco postavy celonárodního významu hřímaly a kázaly o naší zaostalosti. Brzy jsem v tom začal vidět metaforu Paytonova případu samého. Ano, Ray Presley pravděpodobně byl mužem, který instaloval bombu, co zabila Dela Paytona. A Leo Marston mu možná nařídil, aby to udělal. Jenomže mně bylo jasné, že nejednali sami. J. Edgar Hoover nezapečetil Paytonův spis proto, že by mohl potenciálně uvést do rozpaků stát Mississippi. A John Portman nevyhrožoval mně ani netrestal Petera Lutjense kvůli místním důsledkům tohoto případu. A ten děsivě vyzbrojený ostřelovač, který po mně střílel na náspu, rozhodně nebyl typem zabijáka, jakého by si najal rozzuřený jižanský byznysman jako Leo Marston. Co bylo ještě znepokojivější, začal se mi vybavovat komentář Dwighta Stonea o načasování Paytonovy vraždy. Dela zabili pět týdnů po vraždě Martina Luthera Kinga a tři týdny před Robertem Kennedym. Že by existovalo nějaké spojení mezi černým továrním dělníkem z Natchezu v Mississippi a explozivní národní politikou v roce 1968?

Jak jsem tak přemítal nad touto otázkou, můj motiv, který začal jako touha po pomstě a vyvinul se s Livyiným příjezdem v exorcismus mé minulosti, se začal opět měnit. Jako odolávající uhlík odpočívající skrytý v popelu se v mém mozku živě rozhořela touha po pravdě. Rozfoukaný k životu tento žhnoucí uhlík překonal svým jasem přízemnější motivy, které mne dovedly až tak daleko. Pomsta vůči Leovi Marstonovi je klamný a možná dokonce sebezničující cíl. Neodepíšu jeho zničením také druhou šanci žít s Livy, která mi byla dána? A co můj hlad po vysvětleních od Livy? Je to její chyba, že ve svém nitru nosím už dvacet let zmatek a hořkost jako šrapnel z nějaké nerozhodnuté války, kterou by mnohem vyzrálejší člověk již dávno vzdal?

Deset let před Livyiným odchodem z mého života byl Del Payton brutálně zavražděn. To je jediné, na čem teď záleží. Právě to přivedlo smrt zpátky do tohoto tichého města a vystavilo životy těch, které miluji, smrtelnému nebezpečí. Zbývá mi vyřešit jedinou záhadu. Ike Špičák mi to zdůrazňoval od samého začátku. Nejde o to, kdo zabil Dela Paytona, ale proč. Protože to proč je dnes stejně živé, jako bylo tehdy v roce 1968, a právě tady leží odpověď na všechny mé další otázky. Úleva, která provázela toto osvobozující procitnutí, mne v sobotu pozdě večer přivedla k hlubokému spánku na pohovce v Caitlinině kanceláři.

V neděli za úsvitu bylo shrnutím všeho, co jsme se dozvěděli, toto: potenciální pozemkový obchod v roce 1968, který zahrnoval Marstona a jistého průmyslníka z Georgie, jenž si dělal starosti s pracovní morálkou černých v Natchezu (obchod, který, podle všeho, co jsme věděli, nebyl nikdy uskutečněn); telefonní výpisy dokazující podezřelé kontakty mezi Marstonem a Johnem Portmanem; a důkaz, že Ray Presley pracoval jako „bezpečnostní konzultant“ pro Marstona v době Paytonovy vraždy, kdy byl současně zaměstnán na místním policejním oddělení. Za čtyřicet hodin práce to byla dobrá žeň, ale s procesem vzdáleným pouhé tři dny to ani zdaleka nestačilo. Ani všechna trička s nápisem PŘIPÍCHNI TO PRASE mne nemohla přivést o pouhý krok blíž k prokázání Marstonovy účasti na vraždě. A bez toho nikdy nerozmotám spletené přadeno lží, korupce a oficiálního mlčení, které udělaly z vraždy Dela Paytona takovou travestii a přinutily můj rodný stát nést za ni výlučnou vinu, o niž by se měli podle práva podělit jiní.

Potřeboval jsem svědka.

Korunního svědka.

Potřeboval jsem Petera Lutjense nebo Dwighta Stonea.

V neděli v jedenáct hodin dopoledne jsem byl připravený zavolat Stoneovi, aby zajistil bezpečný hovor, když mi Caitlin vrazila do ruky šálek kouřící kávy a řekla mi, abych se šel domů naobědvat a převléknout na Rubyin pohřeb, který měl začít za tři hodiny.

31 KAPITOLA

Neexistuje působivější náboženské představení než černošský pohřeb. Pokud jste někdy na nějakém byli, sami to víte. Pokud ne, tak to ani vědět nemůžete. Žal a vzpomínky nejsou obětovány falešným bohům majetku a dekoru, ale jsou uvolňovány do ovzduší jako primitivní hudba, vibrující shromážděním přítomných v procesu kolektivního osvobozování od bolesti. I Rubyin pohřeb by takový měl být, ale není. Je to rituální boj zatížený břemenem politického cirkusu.

Kostel, ke kterému se blížíme, je obléhán. Annie sedí na zadním sedadle s mými rodiči, Kelly vpředu vedle mě. Další muži z Argusu jedou ve druhém voze za námi. Malé bílé stavení na kopci, v háji dubů a cedrů, stojí uprostřed armády vozidel, včetně půl tuctu televizních dodávek zaparkovaných těsně vedle sebe za malým hřbitovem. Rady vozů se táhnou dolů od obou stran příjezdové cesty ke kostelu, která se pod kopcem mění v Kingston Road, křivolakou starou dvouproudovou asfaltovou silnici do jižní části okresu, kde z bažiny vyvěrá Studená díra.

Černě oděný duchovní nás máváním posílá pryč z příjezdové cesty, ale Kelly ho ignoruje, projíždí uličkou mezi zaparkovanými vozy a zastavuje až před schody kostela. Naše BMW okamžitě obklopí novináři s kamerami.

V tu chvíli se na schodech objeví starý bělovlasý černoch, který bodá prstem do šílícího davu kolem nás. Mezi reportéry se vevalí vlna mladých mužů ve svátečních oblecích a s vydatnou pomocí tří tělesných strážců z Argusu, kteří zastavili za námi, je odstrkuje svými těly od našeho vozu. Starý muž schází ze schodů a otevírá nám dveře.

„Moc se za tuhle situaci omlouvám, doktore Cagei. Jsem reverend Nightingale. Pojďte všichni dovnitř. Některý z mladíků zaparkuje vaše auto.“

Annie prolézá mezi sedadly do mé náruče a já s ní pospíchám nahoru po schodech, zatímco štáby s kamerami se shlukují kolem nás. Vzduch plní kakofonie hlasitých otázek, ovšem jediné, co jsem schopen rozlišit, jsou jména: Marston, Portman, Mackey, starosta Warren… Jakmile přijdeme ke kostelním dveřím, otáčím se a vidím mou matku a otce prodírající se davem za námi. Konečně za nimi reverend zabouchne dveře. Kellyho nechává venku, aby pomáhal bránit vchod.

K zadní části kostela je otočeno na dvě stě černých tváří, které hledí na nás. Lidé jsou natěsnáni v lavicích a naskládáni podél zdí jako sáhové dříví. Zdá se, že v budově je víc těl než vzduchu. Jenom středová ulička je volná. Reverend Nightingale bere mou matku za ruku a provádí ji uličkou mezi tichými hledícími tvářemi. Zadní lavice jsou zářivým mořem barev, oscilujících vln modré, oranžové, žluté a zelené (ale ne červené, nikdy červené), a jako hrdé plachty nad vlnami na něm pluje ta nejroztodivnější směsice klobouků, jaké jsem kdy viděl mimo filmy ze čtyřicátých let. Všechny děti jsou oblečeny v bílé, jako andělé. Procházím uličkou za reverendem a svou matkou a v mysli mi zní Rubyin hlas: Nikdy nenos na pohřeb červenou; červená znamená, že mrtvý člověk byl podle tebe blázen. Čím jsme blíž k oltáři, tím je oblečení přítomných tmavší, až jsou nakonec všechny šaty černé.

Na konci uličky usměrňuje reverend Nightingale mou matku doleva a já vidím cíl naší cesty – čestná místa na lavici stojící u zdi, ohrazené vyřezávaným dřevěným zábradlím. Navzdory davu tísnícímu se v kostele je lavice prázdná. Je to lavice matek, místa vyhrazená pro „sestry“, které dosáhly určitého věku (tuším, že to je osmdesát let) a těší se „mateřskému“ statutu. Dnes je tato lavice určena nám. Usedáme na čestná místa za zábradlím a já vidím stejnou lavici u protější stěny. Lavice jáhnů. Za jejím zábradlím sedí Rubyina nejbližší rodina: její manžel Mose, tři synové (všechno vysocí muži s šedí prokvetlými vousy), dcera Elizabeth, která si utírá oči kapesníkem, hrstka vnoučat (všem je jim kolem dvaceti) a dvě malé děti.

Vstup do kostela s možností natáčet celý obřad byl povolen jedinému kamerovému štábu. Na jejich kameře je logo WJTV, což jsou poznávací písmena stanice v Jacksonu, patřící černým. Rozhlížím se po davu a všímám si známých tváří. V první lavici sedí Shad Johnson v obleku, který stál tolik, že by si za něj koupil kterýchkoli deset obleků v řadách za sebou. Kousek od něj sedí ve stejné lavici rodina Paytonova: Althea, Georgia, Del mladší a jeho děti. Althea na mě kývá a její hnědé oči jsou plné soucitu. Ve druhé řadě sedí rodina Gatesova, již čtyřicet let nejmocnější síla černé politiky v Natchezu, nyní podporovaná jihofily z Chicaga. O několik řad za nimi sedí Willie Pinder, bývalý policejní náčelník. Zachytím jeho pohled a Pinder na mě mrkne. A v poslední lavici, nepokojně se ošívající na místě, jako by byl připravený rychle odejít, sedí muž, který mi hodně připomíná Charlese Everse. Bývalý starosta Fayette a Medgarův bratr vypadá jako člověk, který nemá v úmyslu nechat se kýmkoli obtěžovat.

Najednou se otevírají zadní dveře a dovnitř jimi vplouvají dvě bílé tváře. Caitlin Mastersová a jeden z jejích fotografů, provázeni zástupcem Ikem Ransomem v uniformě. Ike zůstává hned za dveřmi, jako strážný, zatímco Caitlin a její fotograf se prodírají davem k zadní stěně a zastavují vedle kamery WJTV.

V šoupavém, upoceném tichu začíná hrát varhaník a v purpuru oděný chór se zvedá a začíná tichý přednes písně „Ježíši, nech mě blízko svého kříže“. Budovu plní bohaté vibrato dvou tuctů hlasů, rozeznívá kostel jako ozvučnou desku klavíru. Protože celé shromáždění zná slova, tiše se připojují.

Poslední slova písně odeznívají a reverend Nightingale pomalu prochází uličkou a vystupuje na kazatelnu. Je to malý muž s jemnými bílými vlasy a křehkými údy, ale jeho hlas má hluboký zvučný témbr těch nejlepších černých kazatelů.

„Bratři a sestry. Matky, jáhnové a hodnostáři. Návštěvníci a přátelé. Shromáždili jsme se tu dnes, abychom oplakávali odchod sestry Ruby Flowersové.“

Kostelem se ozve kolektivní mm-hm, přerušené párem tichých amen. Reverend Nightingale se dotkne okraje svých brýlí a pokračuje.

„Každý v této místnosti ví, jak věrně sestra Flowersová podporovala náš kostel. Narodila se v roce 1917 a přišla k Ježíši, když jí bylo devět. Pastorem byl tehdy reverend Early. Byl to dobrý muž, který však šetřil chválou, a přesto jsem ho jako chlapec často slyšel podotknout, jak je šťastný, že má ve svém stádečku věřících ženy jako sestra Flowersová.“

Ano, Bože, ozývá se odpověď. Ano, Pane,

„Během posledních pár dnů se mě reportéři ptají, jaká byla sestra Flowersová. A víte, co jim odpovídám?“

Pověz nám to…

„Odpovídám: ‚Víte, jaké to je, když spolu mají dva lidé nést po cestě něco těžkého? Jako například velkou skříň? Existují odlišné způsoby jak ke svému údělu přistupovat. Můžete na to jít zpříma a rovně, zapřít se nohama, podepřít ji zády a poctivě nést svůj díl tíhy,“ reverend Nightingale se odmlčí, aby si to shromáždění mohlo představit, „nebo můžete švindlovat. Uchopíte ji jenom rukama, nebo ji vezmete moc vysoko, čímž přenecháte většinu tíhy na druhém člověku.“

Tichý provinilý smích. Avšak obličej reverenda Nightingala jako by byl vytesán z kamene.

„Sestra Flowersová taková nebyla,“ zahřímá.

Ne, Ježíši, ozve se chór. Já vím, že je to pravda.

„Sestra Flowersová šla na všechno zpříma a rovně,“ prohlásí. „Zvedala, kdykoli ji o to požádali. Ba co víc, ona zvedala, i když ji o to nežádali.“

Chvalte Ježíše!

„Sestra Flowersová nebyla bohatá žena,“ pokračuje reverend konverzačním tónem. „Ale štědře rozdávala peníze, které si vydělala. Měla přelaskavé srdce. Kupovala mouku, cukr a máslo a pekla koláče dlouho do noci, aby je mohla prodat a získat peníze pro chudé.“ Nightingale zvedá pravou ruku, ukazováček vztyčený k nebi. „A během krize? Sestra Flowersová chodila po domech bílých rodin, shromažďovala staré kabáty a svetry, klobouky, boty a rukavice na zimu a roznášela je dětem, které neměly nic na sebe.“ Prst klesá dolů, nyní v káravém gestu. „Vy dnešní děti se ušklíbáte a ohrnujete nos, když řeknu staré kabáty a staré boty. Jenomže vy nevíte – a měly byste za to děkovat Bohu –, že když je vám zima, vezmete zavděk jakýmkoli kabátem a botami a budete za to blahořečit Ježíši.“

Ano, Pane! Chvalte Ježíše.

Reverend Nightingale se obrací k lavici jáhnů a podotýká, jaké hodné děti Ruby vychovala. Mnozí rodiče mají pocit, že Rubyiny děti pro svou matku neudělaly dost, když uváží, jak se pro ně obětovala. Jenomže udělaly to, po čem Ruby toužila nejvíc – odešly na sever, našly si dobrá zaměstnání, založily rodiny. Částí ceny jejich úspěchu je možná zahanbení nad skrovným postavením jejich matky nebo smutek nad její neochotou odejít z Mississippi, místa, které považovaly za zaostalé a zlé.

„Sestra Flowersová nebyla vážně nemocná ani jinak postižená,“ pokračuje reverend Nightingale důrazným hlasem. „Odešla odsud předčasně, cizí vinou. Policie neví, kdo založil ten strašlivý požár. Já to ale vím.“

Šokované zalapání po dechu z lavic.

„Byl to člověk, který se odvrátil od Pána. Ten člověk trpí. Dnes. V tuto chvíli. A já doufám, že brzy pochopí, že jediným způsobem, jak očistit svou duši, je přijít, přiznat se a zaplatit za svůj čin spravedlivou cenu.“

Reverend Nightingale svírá přední okraj pulpitu oběma rukama. „Taky vím, proč ten člověk zabil sestru Flowersovou. Protože chtěl zabránit panu Pennu Cageovi v tom, aby zjistil, kdo zavraždil bratra Delana Paytona.“

Na místnost padá ticho. Oči všech přítomných se stáčejí ke mně.

„Někteří z vás teď možná cítí hněv na pana Cagea za to, co se stalo sestře Flowersové. Ale neměla by ho vinit jediná duše v této místnosti. Protože Penn Cage dělá to, co neměl odvahu udělat žádný člověk – bílý ani černý – za celých třicet let. Vystavuje sebe i svou rodinu nebezpečí jen proto, aby zjistil, kdo zavraždil bratra Dela.

A proč Dela zabili?“ Reverend Nightingale plácne rukou do desky pulpitu se zvukem připomínajícím výstřel z pistole. „Aby udrželi černé v této komunitě na samém dně. Aby zabránili poctivým černým lidem vystrčit nohu za čáru. Aby nám znemožnili vydělávat si slušnou mzdu v dobrém zaměstnání. V zaměstnání, kde má člověk svou důstojnost.“

Vyndává z kapsy svého tmavého roucha bílý kapesník a otírá si jím čelo. Masa těl mění malou místnost v tavicí pec.

„Možná se divíte, proč to pan Cage jako bílý muž dělá. Určitě z toho bude mít nějaké peníze, říkáte si. Nepochybně se chce dostat do pořadu Oprah s knihou, kterou o tom napíše. Jenomže tomu tak není. Ne. Já vám povím, proč to pan Cage dělá. Dělá to proto, že ho vychovala sestra Flowersová.“

Matčina ruka se sevře kolem mé.

„A sestra Flowersová ho nevychovávala sama. Vychovával ho doktor Tom Cage. A doktor Cage se stará o černé lidi v tomto městě už skoro čtyřicet let. Když jste nemohli zaplatit, odvrátil se snad doktor Cage od vašich dveří?“

Nad hlavy shromážděných se zvedá hlasitý příliv Ne, Pane! Bože, ne! a valí se kostelem, provázený vrtěním hlav a slovy díků. Když stočím hlavu doleva, naskýtá se mi pohled, jaký jsem neviděl nikdy předtím: můj otec tam sedí se skloněnou hlavou, zarytě hledí do země, čelistní svaly má napjaté, a po tvářích mu stékají slzy.

„A paní Cageová,“ pokračuje reverend Nightingale. „Paní Cageová byla jednou z dam, které pomáhaly sestře Flowersové sbírat v zimě staré kabáty a staraly se o to, aby se dostaly tam, kde jich bylo nejvíc zapotřebí.“ Usměje se na mou matku a mluví dál. „Když minulý čtvrtek v novinách otiskli článek o Delovi, zeptal jsem se sestry Flowersové na Penna Cagea. Víte, co mi řekla? Řekla: ‚Pastore, ten chlapec dostal správné vychování a udělá, cokoli je třeba, aby byla napravena křivda, která se stala Delovi.‘“

Vůbec jsem s Ruby o Paytonově případu nemluvil. Avšak uvědomění, že věděla, na čem pracuju, a souhlasila s tím, uklidňuje mé svědomí způsobem, jakým by to nedokázalo nic na světě.

„Někteří z našich starších členů si možná pamatují,“ říká Nightingale, „že Del Payton tento kostel několikrát navštívil jako chlapec. Del sám chodil do Beulahova baptistického kostela na Pine Ridge. Ten chlapec však měl příliš krásný hlas, než aby si jej nechával jen pro jeden bohoslužebný stánek. Několik nedělí jsme byli poctěni tím, že nám Del zpíval sólo tady u Mandama. A mnohé rodiny“ – reverend Nightingale vyslovuje rodny – „si Dela vyžádaly, aby jim zazpíval sólo na pohřbu. Věřím, že právě teď Del oblažuje svým krásným hlasem nebesa a připravuje armádu andělů na přijetí sestry Flowersové.“

„Chvalte Ježíše!“ odpovídá chór.

„Nyní nám zazpívá sólo sestra Vicky Winansová. Sestra Winansová je umělkyně z Jacksonu, která nahrává gospely. Přijela sem k nám, aby nás obšťastnila svým pěveckým nadáním. Potom k vám chce na pár minut promluvit bratr Shadrach Johnson. Všichni víte, že bratr Johnson je kandidátem na starostu a volby se blíží. Věří, že to, co se zde stalo během uplynulých pár dní, má význam pro všechny z nás, a promluví o tom. Sestro Winansová?“

Ze středu chóru se zvedne žena v rozevláté modré róbě, sepne ruce před sebou a začne zpívat píseň „Drahý pán“ s takovou dramatičnosti a autentickou vírou, že počáteční výkřiky Zpívej! Zpívej! odeznívají do ohromeného ticha a mnozí ze starších členů kongregace nepokrytě propukají v pláč. Když si znovu sedne na své místo, vzduch se tetelí očekáváním, a právě tehdy vstane Shad Johnson a kráčí ke stupínku. Jak asi musí vyhlížet v očích shromážděných ve svém nažehleném obleku za dva tisíce dolarů? Já bych řekl, že jako Spasitel.

„Bratři a sestry,“ začíná mírným hlasem. „Když jsem dnes přišel do tohoto kostela, myslel jsem, že jsem pro sestru Ruby Flowersovou byl cizincem. Jakmile jsem si ale vyslechl zanícenou chvalořeč reverenda Nightingala, pochopil jsem, že jsem se mýlil. Znal jsem stovku žen jako sestra Flowersová, když jsem vyrůstal tady v Natchezu. Možná i pět set. Cizí černé ženy, které obětovaly všechno proto, aby jejich děti mohly vyšplhat o stupínek výš na žebříčku k lepšímu životu.“

Ano, Pane.

Shad kývne ke své levici a asistent, kterého jsem viděl na jeho ústředí, pospíchá směrem k zadní části chrámu. Zastaví se před kameramanem WJTV a něco mu říká. Kameraman se tváří zmateně, ale o chvíli později pokrčí rameny a dotkne se ovládání své kamery postavené na třínožce.

„Bratři a sestry,“ pokračuje Shad, „požádal jsem, aby byla kamera vypnuta, protože k vám chci hovořit upřímně. Všichni víme, co se děje v tomto městě. Proč je dnes v našich srdcích tolik utrpení. Sestra Flowersová zemřela násilnou smrtí. Zemřela zjizvená a ve strašlivých bolestech. Zemřela rukou vraha. Nepochybně rukou bílého vraha. A následky tohoto hrůzného činu rvou naše společenství vpůli. V tomto okamžiku sedí dva z našich mladých lidí v žaláři, protože vzali život muži, který kdysi nařizoval bití a vraždy afrických Američanů. Cítíte kvůli tomu hněv. Cítíte vztek. A je to jen přirozené.“

Shad zvedá ruce a pomalu je spouští dolů. „Ale já jsem dnes přišel mezi vás s úmyslem požádat vás, abyste svůj hněv potlačili. My totiž stojíme na pokraji velkého vítězství. Plantážnická mentalita, která tak dlouho paralyzovala toto město, konečně eroduje zevnitř ven. Nezanedbatelný počet bílých je už unavený ze sobeckého šplhání a profitování lidí jako Shnilej Waren. A právě tito lidé mne mohou za několik týdnů dosadit na místo starosty. Ne vy, moji dobří přátelé. Bůh ví, že potřebuju každého z vás. Ale bez těch dobrých bílých lidí by naše práce přišla vniveč. Oběti Ruby Flowersové a Dela Paytona? To všechno je k ničemu. Přemýšlejte o tom. Del Payton zemřel před třiceti lety. Zemřel v boji za občanská práva. Ale o kolik lépe se máte dnes, než jste se měli v roce 1968? Ano, můžete se sice napít z veřejné fontánky. Můžete jít do restaurace a jíst vedle bílých. Ovšem jste schopni bez problémů platit své účty? Jak dobré zaměstnání můžete získat? Pokud se toto násilí vystupňuje ještě víc, myslím, že těch lidí z BASF se u nás ve městě nikdy nedočkáme. Existuje příliš mnoho měst, kde vládne klid, než aby se rozhodli postavit tak dobrou továrnu na tak problematickém místě.

A tak,“ pokládá Johnson ruce na pulpit, „co po vás teď chci? Tutéž věc, o kterou žádal Ježíš. Je to ta nejobtížnější věc na světě, bratři a sestry, především pro vás, mladší lidé. Chci, abyste nastavili druhou tvář. Zachovejte klid. Protože když to uděláte, my pokorní začneme konečně dědit něco málo z této mississippské země.“

Shad se pomalu otáčí, dává každému člověku v místnosti šanci pohlédnout mu do očí, a nakonec se zastavuje tváří ke mně. „A žádám Penna Cagea, teď a tady, aby stáhl svoje obvinění proti soudci Leovi Marstonovi.“

Shromážděním prochází vlna tichého mumlání. Dokonce i reverend Nightingale se tváří zaskočeně.

„Po volbách,“ pokračuje Shad, „bude spousta času k prošetření smrti Dela Paytona. Můžete si být jisti tím, že až budu stát v čele města, dojde na to. Jenomže v současné situaci se může stát, že pokračující tlak na Marstona udrží Shnilýho Warena v úřadě starosty další čtyři roky. A to si prostě nemůžeme dovolit.“

Shad na mě hledí, jako by očekával, že vstanu a odpovím mu, tady, na pohřbu ženy, kterou jsem miloval jako svou druhou matku. Každé oko v kostele se upírá na mě. Jakoby tažen kolektivní vůlí shromáždění začínám vstávat, ale ruka mé matky se dotkne mého stehna, zatlačí mě zpátky na lavici. V tom okamžiku vstane v první lavici Althea Paytonová a rozhlédne se kolem sebe po kostele. Mluví tiše, ale ve ztichlé místnosti zvoní každé její slovo přesvědčivostí.

„Před třiceti lety mi vzali manžela. Zavraždili ho. Už třicet roků čekám na spravedlnost. A žádný živý člověk nezvedl ani prst, aby mi pomohl dostat ji, aniž bych mu zaplatila. Minulý týden jsem zašla za panem Pennem Cagem a požádala ho, aby mi pomohl. A on souhlasil.“

Althea zvedne oči k pulpitu, od kterého hledí Shad jako právník čelící nebezpečně nepředvídatelnému svědkovi a ukáže na něj prstem. „Tamten muž se chce stát naším starostou. Přišel sem z Chicaga schválně kvůli tomu. Možná je opravdu dobrý. Určitě mluví o dobré hře. Já ale vím jedno. Nikdy nepřišel do mého domu a nenabídl se, že mi pomůže zjistit, kdo zabil mého muže. A teď se tady postaví…, využije pohřeb ubohé staré ženy k tomu, aby řekl dobrému muži, ať přestane dělat tak dobrou věc…, jen proto aby jeho mohli zvolit… Nu, to mi nepřipadá správné.“

„Paní Paytonová, myslím, že jste špatně pochopila mé motivy,“ říká Shad vemlouvavým hlasem.

„Já jim rozumím víc, než si myslíte,“ odpovídá Althea. „Zvolte mě, říkáte. Pak se postarám, abyste se měli dobře. Jenomže jak řekl ten muž před dlouhým časem: ‚Když ne teď, tak kdy?‘“

„Pověz mu to!“ ozve se výkřik ze zadních lavic.

„Ano, Pane!“ zazní ze stanoviště chóru. „Když ne teď, tak kdy?“

Shad už chce odpovědět, ale reverend Nightingale ho s nuceným úsměvem odstrčí od pulpitu. Althea se posadí na svoje místo v lavici, zatímco reverend si uhladí sako a řekne: „Děkuji bratru Johnsonovi za podnětnou řeč. Jistě toho máme v tyto dny hodně k přemýšlení. Obřad je téměř u konce, ale já myslím, že bych se dopustil chyby, kdybych nedal možnost promluvit našim bílým přátelům.“

Tohle nás zaskočilo, ale v tichu, které následuje, duchapřítomně vstává moje matka a obrací se ke shromáždění. Její hlas je tišší než Althein, ale i tak se nese v ztichlém kostele dostatečně daleko.

„Ruby pro nás pracovala pětatřicet let,“ říká. „Považovali jsme ji za součást naší rodiny a vždycky budeme.“

Sedá si.

Výraz na tváři Shada Johnsona jasně naznačuje, že považuje toto konstatování za bílý paternalismus v té nejhorší podobě, ale obličeje v lavicích říkají něco jiného.

Reverend Nightingale končí obřad modlitbou, pak se obrací k chóru, aby zazpíval „Neskonalou milost“.

Zřízenci nesou Rubyinu rakev uličkou a ven předními dveřmi. Před nimi jdou jáhni, kteří fungují jako bezpečnostní služba, odhrnující ode dveří s pomocí Daniela Kellyho a mužů z Argusu reportéry. Shromáždění čeká, až se zvedne naše rodina, pak za námi vychází ven a brzy již stojíme na malém hřbitově vedle kostela, zatímco pět kamerových štábů vše neúnavně filmuje od okrajů davu.

Rubyina rakev leží nad čerstvě vykopanou jámou, na popruzích, jejichž pomocí ji spustí po skončení obřadu do země. Reverend Nightingale začíná svou modlitbu, když tu se ozve hlasité troubení klaksonu z Kingston Road, nepřetržité burácení, ale naštěstí polevující na hlasitosti, jak se vozidlo vzdaluje po silnici. Zatímco jeden z kameramanů odbíhá, aby si provokatéra natočil, reverend Nightingale zvyšuje hlas a odříkává dvacátý třetí žalm. Po skončení se obrací k shromážděným pozůstalým.

„Rodina zůstane sedět,“ říká. „Členové se prosím odvrátí pryč od těla.“

Třebaže neobeznámený s tímto zvykem, uposlechnu. Ze vzduchu by to asi vypadalo podivně: dvě stě lidí shromážděných do kruhu kolem jámy v zemi, odvrácených od ní. Nejsem si jistý významem tohoto rituálu, ale odvrátit se pryč od smrti je někdy tím nejlepším, co můžeme udělat. Reverend Nightingale zarecituje další krátkou modlitbu končící slovy „Popel popelu, prach prachu“ a kongregace odchází pryč od hrobu jako jeden muž.

Zůstane tam jen půl tuctu mladíků a volně ležící hromada lopat, a já zůstávám s nimi. Rubyiny děti hodí květiny do hrobu a začínají se i s vlastními dětmi rozcházet ke svým autům. Potřásám si rukou s každým z nich a vyjadřuju jim upřímnou soustrast. U každého cítím odlišnou reakci, ale všichni jsou zdvořilí.

Když je Rubyina rakev spuštěna na dno hrobu, chápu se jedné z lopat a zarývám ji do měkké hromady zeminy. Otec se ke mně chce připojit, ale já se dotknu jeho hrudníku, připomenu mu jeho srdeční problémy a on odchází k matce a Annii čekajícím na kraji malého hřbitova.

Mám pocit, jako by se mělo dát do deště, ačkoli slunce praží s neutuchající silou do zadní části mého saka. Hážeme ubývající hromadu hlíny na lesknoucí se rakev a já myslím na pohřby bílých, kterých jsem se zúčastnil, na to, jak všichni po skončení obřadu u hrobu odejdou a nechají tam rakev, aby ji zaházel hrobník nebo pár cizích kopáčů. Takhle je to lepší. Měli by nás zaházet hlínou lidé, kteří nás milovali.

Jakmile je hrob zasypaný a zarovnaný, a kamerové štáby spotřebovaly všechnu metráž, co chtěly natočit, na kopci u kostela zůstává posledních pár lidí. Moji rodiče stojí s Annií a reverendem Nightingalem vedle BMW, které někdo přivezl z místa, kde bylo zaparkované. Kelly a jeho kolegové se zdržují na úpatí kopce, ostražití vůči možné hrozbě. Caitlin s fotografem sedí na kostelních schodech, dělají tam něco s kamerou, zatímco Ike Ransom se dívá. Jakmile se reverend Nightingale odkolébá k jeho dětsky modrému Cadillaku, Ike mi pokyne, abych šel k boční straně kostela, mimo doslech Caitlin a fotografa. Prohodím pár slov s rodiči, pak odcházím za Ikem.

„Co jste zjistil?“ zabručí. Stoupne si rovnou přede mě, takže nevidím nikoho než jeho. Krvavé žilky v jeho očích tvoří rudou síť kolem tmavých duhovek, a společně s jeho slovy kolem mě vane pach levné whisky. „Máte toho dost, abyste ve středu Marstona přibil?“

„Pracuju na tom.“

„Pracujete? Soud se koná za tři dny ode dneška!“

„Vy myslíte, že já to snad nevím?“

„Tak mi řekněte, co jste zjistil.“

Rychle mu sumarizuju svoji kauzu, od Franka Jonese k Betty Lou Beckhamové a všechno mezi tím.

„Bude ta děvka vypovídat u veřejného soudu?“ ptá se Ike, tak nahlas, že to musí být slyšet až za kopcem. „Betty Lou?“

„Já nevím. Má strach z Presleyho a její manžel nechce, aby svědčila. Můj otec ji přesvědčuje.“

„Jak jste pokročil ve vyšetřování spojení Presleyho s Marstonem?“

„Mám něco rozdělaného,“ odpovídám neochotně a myslím přitom na Petera Lutjense, který v tuto chvíli možná riskuje vězení, aby pořídil kopii Stoneovy originální zprávy pro FBI.

Ike mě chytá za zápěstí. Jako by mi držel ruku v klepetu. „O čem to mluvíte?“

Vyškubávám mu ruku. „Dám vám vědět, jestli to vyjde.“

Jeho pohled je znepokojivý. „Pomáhá vám Stone?“

„Ne.“

„Požádal jste ho, aby vypovídal?“

„Neudělá to. Poslyšte, musím už jít. Moje rodina mě čeká.“

„Vždyť jste mi sakra nic neřekl, člověče!“

„Měl byste se jít vyspat, Iku.“

„Vyspat? Dovolte mi říct vám něco. Přemýšlel jsem. Přemýšlel jsem, jak jsem to zpackal, když jsem přišel za váma. Možná pošlete Presleyho do vězení, jenomže to nic neznamená. Ten beztak umírá. Marston se vám směje za zadkem, člověče. Starý Shad má možná pravdu v tom, že byste se na to měl vykašlat, přestože ten negr je na můj vkus trochu moc nablýskaný.“

„Už musím jít, Iku.“

Chytá mě za paži. „Informujte mě, jo?“

Vážně přikyvuju. „Pusťte mě.“

Hledí na spletenec našich končetin, jako by si vůbec nebyl vědom skutečnosti, že mě drží. Když mou ruku pustí, napadá mě otázka. „Vy jste členem tohoto kostela, Iku?“

„Já? Baptista? Jsem katolík, člověče. Svatá rodina.“

„Iku, od samého začátku toho víte víc, než jste mi řekl. Cokoli víte, nastal čas povědět mi to.“

Škubne hlavou dopředu, pak dozadu, jako člověk, který usíná za volantem. „Vy si snad myslíte, že já tu jejich hru na mlčení hraju taky?“ Mírný úsměv, jakoby nad soukromým vtipem. „Už jsem vám to říkal člověče, každý tu něco tají. Je to jediný způsob jak zůstat v bezpečí.“

„Musím jít, Iku. Dávejte na sebe pozor, ano?“

Když vycházím ven zpoza rohu kostela, všichni kromě Caitlin a Kellyho nuž čekají v autech. Caitlin mu něco říká, pak od něj odchází a setkává se se mnou vpůli cesty.

„O čem jste se tam bavili? Znělo to, jako by na tebe křičel.“

„Je opilý. Jak se soud blíží, ztrácí nervy.“

„A co ty?“

„Jsem pevný jako skála.“

Usměje se. „Nemohla jsem uvěřit, že se do tebe Shad obul tady v kostele.“

„Otiskneš, co řekl?“

„Sám to řekl, sám si je za to zodpovědný.“

„V pořádku.“

„Neozval se ti Peter Lutjens?“

„Zatím ne.“

„Ty si opravdu myslíš, že bude mít odvahu pokusit se podívat do toho spisu?“

„Pokud ne, pak stráví hodně zim odklízením sněhu v Severní Dakotě.“

„Bože, doufám, že se mu to podaří. Jestli ne…!“

„Pořád je tu Stone.“

„Šetři si dech. Ten mluvit nebude. Nechceš se vrátit do redakce a probrat se ještě nějakými spisy? Pomohla bych ti.“

„Zatím ne. Chci se projet. Moji rodiče a Annie jedou zpátky s hochy z Argusu.“

Bere mě za ruku. „Chtěl bys společnost?“

„Tentokrát ne.“ Tisknu jí ruku. „Ale díky za nabídku.“ Odvrátí pohled směrem ke Kingston Road a povzdechne si. „Ty na tu projížďku bereš Kellyho, je to tak?“ Ne“

„Ne“

Podívá se zpátky na mě, její oči jsou nejdřív ustarané, pak plné podezření. Pouští mou ruku. „Vyřiď Livy, že ji pozdravuju.“

„Livy? Já nemám v úmyslu setkat se s Livy. Kelly klidně může jet se mnou, jestli chce, ale ve svém vlastním autě. Prostě jen potřebuju být chvilku sám.“

Její výraz jihne. „Omlouvám se. Chápu. Vyřídím mu to.“ Stoupá si na špičky a líbá mě na tvář. „Dávej na sebe pozor.“

„Budu.“

32 KAPITOLA

Někdy si myslíme, že se pohybujeme náhodně. Jenomže nahodilé chování je u lidí vzácné. Vždycky se pohybujeme ve spirále kolem něčeho, ať už to vidíme nebo ne, kolem tajného středu gravitace s neviditelnou silou černé díry. Když jsem byl dospívající kluk, většina mých „bezcílných“ jízd vedla kolem Toskány. Obvykle jsem projel kolem vchodu, v naději, že zahlédnu Livy, jak vjíždí nebo vyjíždí se svým vozem. Ale několikrát, v noci, jsem pomalu zajel dovnitř po dlouhé příjezdové cestě (tenkrát tam ještě nebyla brána) a díval se nahoru do jejích osvětlených oken, upíral jsem na ně zrak jako jeskynní muž do ohně, pak jsem se otočil dokola a pokračoval ve svém nekonečném obíhání, v rituálu, který mne plnil ustavičným nepokojem, ale nebylo v mé moci ho zastavit.

Po Rubyině pohřbu objíždím okres po jeho starých silnicích, svištím po štěrkových cestách s Kellym v závěsu, řídícím jeho pronajatý Taurus. Jako planeta a její měsíc kroužíme kolem města a tajemství ležícího v jeho srdci. Akt řízení často funguje jako katalyzátor, který umožňuje informacím odrážejícím se od stěn podvědomí usměrnit se na novou cestu.

Dnešek je jiný.

Dnes se emocionální důsledek pohřbu tak snadno nerozptýlí. Vykreslení mých „nesobeckých“ motivů reverendem Nightingalem mě zahanbilo tak jako nic předtím. Jak tam tak stál na stupínku a vychvaloval mě, připadal jsem si jako voják zběhlý z boje, kterého omylem odměňují Řádem stříbrné hvězdy. Druhým extrémem byl můj hněv na Shada Johnsona, který zneužil Rubyin pohřeb pro své vlastní politické cíle. A přesto kdybych byl černý, dával by mi jeho návrh, abych stáhl své obvinění proti Marstonovi, smysl. Moje veřejná prohlášení již možná vyděsila liberální bělochy – kteří by zřejmě volili Shada – natolik, že raději budou hlasovat pro Warrena a daný stav věcí.

Po hodině zdánlivě bezcílného ježdění konečně začíná krystalizovat tajné srdce mé chaotické oběžné dráhy. Celý uplynulý týden jsem se choval jako spisovatel. Dvakrát tak dlouho jako romanopisec jsem ale byl státním zástupcem, a měl jsem podle toho uvažovat. Alespoň že mé ruce vědí, kam mě mají vést, když už to neví můj mozek. Jsem na ulici Church Hill, něco přes kilometr od karavanu Raye Presleyho. Když sjedu z cesty vedle chátrající struktury, Daniel Kelly zaparkuje vedle mě, vystoupí a běží k okénku mého vozu.

„Co je, šéfe? Kdo tady bydlí?“

„Muž, který zabil Dela Paytona. Myslím, že má na svědomí taky Ruby.“

Kelly nevěřícně mrká. „A co tady děláte vy?“

„To, co jsem měl udělat už před mnoha dny.“

Přimhouří oči a pohlédne k dvouproudové silnici. „Já nepodepsal, že budu někoho zabíjet. Nebo že se budu dívat, jak to děláte vy.“

„Jenom si s ním chci promluvit.“

Změří si mě skeptickým pohledem. „To zatraceně připomíná něco jako Jenom si to s ním jdu vyřídit.‘“

„Myslím to vážně. Jsem tady, abych si s ním promluvil. Ovšem pravda je taková, že ten muž je nebezpečný. Předpokládám, že tu nebudete jen tak stát a dívat se, kdyby se snažil zabít mě.“

„Buďte bez obav. Stačí jediný špatný pohyb, a má to spočítané.“

„Tak jdeme.“

Vystupuju a mířím k přívěsu, s Kellym v patách. Jsme tři metry od betonových schodů, když se přední dveře s prásknutím otevřou a Presley zevnitř zařve: „Tak tohle už přesahuje všechny meze! Co tu sakra děláš, Cagei?“

„Chci si s vámi promluvit.“

„Kdo je ten hipík?“

„Přítel.“

„Má u sebe zbraň?“

„To se vsaďte.“

Dlouhá odmlka. „Nemám, co bych ti řek. Ty asi nevíš, že vším tím svinstvem, cos řek v novinách, si velice nebezpečně zahráváš s budoucností svýho táty.“

„Nevyslechl jste si moji nabídku, Rayi. Když mě poslechnete, možná si tím zachráníte život. Ať už vám ho zbývá jakékoli množství.“

„Jo? Di do prdele. Moh si zachránit svýho tátu před vězením. Stačilo neotvírat dršťku a odejít zpátky do Houstonu.“

„Můj otec nikdy nepůjde do vězení za to, co se stalo v Mobile, Rayi. Půjdete tam vy, jestli o tom budete mluvit.“

Do ticha rozdováděně vykřikne sojka, zvukem připomínajícím skřípot zrezivělé staré brány.

„Máš dvě minuty,“ volá Presley, „ale ten hipík zůstane venku.“

Ohlížím se na Kellyho, který opatrně jde s rukama podél těla kolem mě a nahoru k otevřeným dveřím. Neslyším, co říká, ale po chvíli se vrací zpátky ke mně a zvednutým palcem mi naznačuje, že je všechno v pořádku.

„Co jste mu řekl?“

„Dal jsem mu na srozuměnou, že ublížit vám by nebylo moc dobrým nápadem. Pochopil to. Dávejte si ale pozor na tu holku v rohu. Vypadá podezřele.“

S rukama tak, aby na ně bylo vidět, vystupuju po třech schodech a vcházím do přívěsu.

Mé chřípí zasáhne nápor plesniviny a hnijícího jídla, jako by přívěs nebyl větraný už celé dny. Když se mé oči přizpůsobí tmě, vidím Raye stojícího u zdi s policejními fotografiemi a dalšími pamětihodnostmi. Je oblečený stejně jako při mé první návštěvě: v kalhotách od pyžama, tílku a kšiltovce stažené do čela. Navíc drží v ruce brokovnici, která je namířená mým směrem, a z popruhu na rameni mu visí pouzdro, z něhož vyčnívá pažba velké pistole. Hlouběji ve stínu, na pohovce vedle infuzního stojanu, sedí bezkrevná blondýna, kterou jsem viděl při své první návštěvě. Má nohy zkřížené pod sebou a svírá v rukou pušku. Vypadá dost nervózně, hotová zmáčknout spoušť bez sebemenší provokace.

„Tak mluv,“ pobízí mě Presley.

„Mám tři dny na to, abych dokázal, že Leo Marston zosnoval vraždu Dela Paytona.“

Odfrkne si. „Možná bys taky moh do středy zjistit, kdo vodprásk Kennedyho.“

„Já vím, že Dela jste zabil vy, Rayi.“

Jeho úzký obličej sebou ani necukne.

„Vím, že jste lhal o tom dynamitu. Narafičil jste na místo činu roznětky. Také vím, že ta vražda nevzešla z vaší hlavy.“

Jeho hadí oči mrkají v šeru. „Víš velký kulový.“

„Ve středu zjistíte něco jiného.“

Hlaveň brokovnice se posune blíž ke mně. „Nemůžeš dokázat, že jsem toho negra zabil, protože já ho nezabil.“

„Ale no tak, Rayi. Jaký má teď smysl lhát?“

Tiše se zasměje. „Víš, jak se říká ‚Ten hoch o tom nemá ani páru‘? Nu, ty dokonce nemáš ani zatracený podezření.“

„Jestli řeknete okresnímu prokurátorovi, jak k Paytonově vraždě došlo – jestli udáte Marstona –, přiměju prokurátora, aby vám zaručil plnou imunitu.“

„Imunitu za vraždu?“

„Vaše svědectví přinutí Marstona přiznat se k vině. Jestli to Leo udělá, městu to ušetří hanbu z veřejného soudu za rasovou vraždu. Právě tak to chtějí zdejší autority.“

„Srazit na kolena soudce Marstona?“

„A Johna Portmana.“

Krátké posměšné vyštěknutí. „Bože, ty seš tak zatraceně stupidní, že se divím, jak se ti podařilo vyštudovat práva. Co s tím měl podle tebe společnýho Portman?“

„Já nevím. Ale vím, že je natolik vyděšený, aby se pokusil zabít vás, abyste nemohl mluvit.“

Nerv v Presleyově levé tváři sebou cukne. „Ta liška podšitá. V šedesátým osmým neznamenal ani hovno.“

„Teď ale znamená. A zkusí to znovu. Má toho hodně co ztratit. Přiznejte vinu a zkrátíte celý soud. Bude po všem, než si Portman uvědomí, co se stalo.“

Presley rozzuřeně mává brokovnicí. „Ty myslíš, že se starám o to, jestli bude nějakej soud? Co je mi do toho, že vozbrojený negři běhaj volně po ulicích? Ať ta zatracená krvácející srdce vidí, co se stane, když kolem není nikdo jako já, aby udržoval ty vopice z džungle v lajně.“

Odvrací hlavu a Odplivává si ven úzkými dveřmi, za kterými tuším koupelnu. Pak říká: „Ty na tomhle pracuješ s tím negrem, že jo?“

„Myslíte Altheu Paytonovou?“

„Sakra, to ne. Toho negerskýho zástupce. Ransoma.“

„Toho neznám.“

„Nesnaž se mi lhát, hochu. Nemáš v tom praxi. Ransom to nemá v hlavě v pořádku. Nikdy neměl, už vod tý doby, co sloužil v armádě. Bere drogy a štve proti sobě místní lidi. Už dvacet let nasává jako z cecku. Ten chlap není schopnej bez flašky fungovat. Nikdy ses sám sebe nezeptal, proč tolik chce zničit Marstona?“

Mlčím.

„Znal jsem Ika, když byl u policajtů. Ta jeho sračka ho stáhne dolů stejně rychle jako mě.“

„Vy mě neposloucháte, Rayi. Jestli to bude nutné, budete ve středu do západu slunce obviněn z vraždy. To vám zaručuju.“

Presley na mě mhouří oči, jako by si mě měřil do rubáše. „Jestli budeš na tom soudu trvat, možná se středy ani nedožiješ. A ten tvůj tělesnej strážce, co ho máš venku, ti nepomůže.“

„Kdo mě zabije? Vy?“

„Já? Já nevytáhnu paty ze svýho karavanu.“

„Přiznejte se, Rayi. Je to vaše jediná šance.“

„Já a soudce jsme přátelé už třicet let. A já nejsem žádná sketa, abych udával svý kamarády.“

„Vy si myslíte, že Leo Marston je váš přítel?“

Bodne zbraní proti mně. „Já jen vím, že jím nejseš ty.“

Blondýniny oči mě sledují přes mušku její pušky, celou cestu až ke dveřím. Vím, že bych neměl říkat jediné další slovo, ale Rubyina krev na mě volá z hrobu.

„Kde jste byl v úterý odpoledne, Rayi?“

Střelí očima po blondýně, pak se se samolibým leskem v očích podívá zpátky na mě. „Myslím, že jsem vyřizoval nějakej vzkaz ve městě.“

„Vzkaz,“ opakuju, náhle zahlcený vzpomínkami na plameny prožírající se střechou našeho domu, na pach škvařícího se Rubyina masa. Mé dlaně se sevřou u boků v pěst.

„Nemyslím si ale, že ho adresát obdržel,“ ušklíbá se.

Jdu na půl metru k němu. „Já ten případ vyřeším, ty svině. Chcípneš ve vězeňské nemocnici u Parchmana. Tam ti ten tvůj mexický koktejl dodávat nebudou. A taky tam nejsou žádné blondýny, aby se o tebe staraly, jak tomu říkáš. Zádně holky.“

Jeho rty se rozevřou v dravčím úsměvu, odhalí malé bílé zuby. „Ty budeš mrtvej dřív než já. Už to přichází a ty seš tak pitomej, že to ani nevidíš.“

Když otevřu dveře, slunce mě udeří do očí jako žárovka. Je dobrý pocit vypadnout z páchnoucího karavanu.

Kelly stojí u aut. „Bylo to k něčemu dobré?“

„Ne.“

Když přijdu k autům, poklepe mi na rameno. „Jedeme zpátky do města, šéfe.“

*****

Jednou z věcí, které vždycky odlišovaly Natchez od ostatních mississippských měst, je skutečnost, že když chcete skleničku, dostanete ji, bez ohledu na denní či noční hodinu.

Kelly navrhl Salon pod kopcem (ten bar je národní poklad), jenomže tam se o nedělích scházejí davy, aby pozorovaly západ slunce nad řekou, a začínají pít dost brzy.

Dav nepatří mezi to, po čem bych právě teď toužil.

Barový pult u Biscuits & Blues je dubový a táhne se dobrých dvanáct metrů podél stěny, se zrcadlem vzadu a lesknoucími se láhvemi a sklenicemi srovnanými vpředu. Restaurace je prázdná až na pár, který jí v boxu u zdi naproti baru. Těžkými kuchyňskými dveřmi se line řinčení nádobí a cinkot, ale jinak atmosféra dokonale vyhovuje mé náladě.

Objednávám si skotskou, Kelly rovněž. Naše odrazy nás pozorují ze zrcadla za barem jako nějací vážní příbuzní, kteří přijeli na návštěvu z chladné severské země. Když nám přinesou whisky, polykám doušek dostatečně velký na to, aby mě připravil o dech, pak si otírám ústa rukávem saka. Kelly usrkává s hlubokou soustředěností člověka, který poznal nuzný život a teď si chce všechno vychutnat, zatímco to jde. Nemluví. Nedívá se na mě. Hledí dnem své sklenice, jako by pozoroval strukturu dřeva pod ní. A přesto jsem si jistý, že jeho mentálnímu radaru neunikne jediný pohyb v restauraci – ba ani na ulici venku. Hlídá mě dokonce i v tuto chvíli.

„Kelly?“

„Mm?“

„Měli jste služku, když jste vyrůstal?“

Jeho hlava sebou škubne. Pak uslyším tichý smích, ironické zachechtání.

„Tak měli?“ opakuju.

„Moje máma byla služka.“

Pohlédne na mě koutkem oka, pak se znovu zahledí do své sklenice. Rozpaky nejsou přesně tím, co cítím. Je to spíš něco jako pokora. Pokouším se vymyslet jak se mu omluvit, když tu řekne: „Na tom, že je žena služka, není nic špatného. Jde o poctivou práci. Jako vojákování.“

Nejraději bych ho za to objal.

„Jak dlouho pracovala Ruby pro vaši rodinu?“

„Pětatřicet let. Přišla k nám, když mi byly tři.“

„To je dlouhá doba.“

„A uhořela k smrti. Kvůli tomu, co dělám, uhořela.“

Kelly natočí svou stoličku a položí si chodidlo na opěrku mojí. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Proč to vůbec děláte?“

„Pravdu? Já nevím. Na začátku jsem se chtěl pomstít člověku, který kdysi dávno hodně ublížil mému otci. A mně taky.“ Polykám další velký doušek skotské, po kterém mi vyráží pot na kůži. „Což je podle mě špatný důvod.“

„Ne zas tak špatný.“

„Rozhodně nestojí za Rubyin život.“

„Ne. Jenomže to není jediný důvod, proč to děláte. Vy se pokoušíte objasnit tu vraždu. A pokud můžu mluvit za sebe, ona potřebuje vyřešit. Posledních pár dní vás pozoruju. Jste jako osamělý rytíř na křížové výpravě. U armády jsem poznal pár dobrých chlapů, a vy jste jako jeden z nich. Získal jsem z toho dojem, že když jste byl malý, musel jste vidět nějaké hrozné zvěrstvo. Rasovou vraždu nebo něco podobného. Něco, co vás poznamenalo na velice dlouhou dobu.“

„Ne. Nikdy jsem nic takového nezažil. Abych pravdu řekl, tady k takovým věcem moc často nedocházelo.“

Polykám zbytek skotské a signalizuju barmanovi, aby mi dolil. „Na něco si přece jen vzpomínám… ale nepovažuju to za důležité. Byl jsem ve čtvrté třídě, když tady začala integrace. Tehdy jsem chodil do veřejné školy. V prvním pololetí poslali do naší školy pět černých dětí. Pět. Všechny do základní školy dosud výlučně pro bílé. Černý kluk v mé třídě se jmenoval Noble Jackson. Nikdo se k těm dětem nechoval špatně. Alespoň navenek. Ale každý den o přestávce jsme byli venku, hráli si s míčem nebo jinak a Noble tam stával na kraji hřiště sám. Jenom tam stál a pozoroval nás. Vyhoštěný. Myslím, že prvních pár dní se pokoušel hrát s námi, jenomže o něho nikdo nestál. Každý den tam stál úplně sám. Díval se, kopal do kamínků, nechápal, proč ho mezi sebe nechceme. V dalším pololetí mé rodiče přepsali do přípravky k Svatému Štěpánovi.“

Skotská mi zhořkla v žaludku. „Teď když jsem starší, chápu, že rodiče toho dítěte se vědomě rozhodli udělat něco velice obtížného, něco, co by moji rodiče v životě neudělali. Riskovali vzdělání svého dítěte, možná dokonce i jeho život, vehnali ho do situace, ve které pro něj bylo takřka nemožné učit se kvůli tlaku okolí. Udělali to, protože to někdo musel udělat. Když si vzpomenu na toho kluka, není mi zrovna do zpěvu. Protože vyloučení je pro dítě tou nejhorší možnou věcí. Je to druh násilí. A následky jsou dlouhodobé. Myslím, že Noble Jackson je možná částí důvodu, proč tohle všechno dělám.“

„Co se s ním stalo?“ zajímá se Kelly. „Jak dopadl?“

„Nemám ponětí. Často jsem o tom přemýšlel. Ať je kdekoli, vsadil bych se, že vypadl z pekla Jihu tak brzy, jak jen to bylo možné.“

Vracíme se ke svým skleničkám, oba ztraceni v úvahách. Když nám barman znovu dolévá, Kelly se ptá: „Máte tu telefonní seznam, šéfe?“

Barman se otáčí dokola a bere ho od telefonu. Natchezský telefonní seznam je pouze něco přes centimetr silný, včetně zlatých stránek. Kelly jím listuje, pak sbíhá prstem dolů po jedné stránce. „Tady je ten váš člověk. Noble Jackson.“

Cítím, jak se mi podivně stahuje hrudník. „To bude pravděpodobně jeho otec.“

„Mohl bych si půjčit telefon?“ ptá se Kelly barmana.

„Místní hovor?“

„Jasně.“ Kelly si bere telefon a vytáčí číslo. Pozoruje mě přitom v zrcadle. „Haló, chtěl bych Noblea… To jsi ty? Tady je seržant Kelly, Noble. Daniel Kelly… Copak nepoznáváš můj hlas? Z Braggu?… Fort Bragg. Snažím se najít nějaké příslušníky mé staré jednotky… Ty si ze mě děláš srandu, co?… Žes nikdy nebyl v armádě? To jsem blázen, člověče. No, Noble vždycky tvrdil, že vypadne z Mississippi, hned jak bude moct… Jo? Kolik je ti let?… Jo, to by odpovídalo. Čím se živíš?… Ha, ha. Noble, ten o motorech nevěděl zhola nic. Jsi ženatý?… Nežertuju. Člověče, mrzí mě, že jsem tě otravoval. Je to moje chyba. Přeju hezkou neděli, kámo.“

Kelly zavěsí a barman položí telefon zpátky před zrcadlo.

„Noble Jackson pracuje jako mechanik pro Goodyear. Je mu osmatřicet let, je ženatý, má čtyři děti a celý svůj život žije v Natchezu. Připadal mi mnohem spokojenější než většina lidí, co znám.“

Toto zjištění, třebaže zní tak světsky, jaksi zmírňuje můj žal nad Ruby. „Kelly, vy jste ale legrační člověk.“

V očích se mu zableskne. „To se o mně říká.“

Podívá se mi přes rameno a já slyším, jak se za mnou otvírají dveře restaurace. Jeho výraz mi říká, že kdokoli přišel, je to žena, přitažlivá. Zjišťuju, že se modlím, aby to nebyla Caitlin.

„Žena směřující na vaši šestou hodinu,“ říká. „Znáte ji?“

Otáčím se na stoličce a dívám se, jak jde opálená bruneta ke mně. Je to Jenny, číšnice. Má na sobě modré džínsy a tričko s nápisem LILITH FAIR. Trnavé vlasy má sčesané dozadu a velké hnědé oči se jí lesknou. Když se k nám přiblíží, plaše na mě zamává.

„Jenny, tohle je Daniel Kelly.“

Usměje se a potřese si s Kellym rukou, pak se podívá zpátky na mě. „Překvapuje mě, že vás tu vidím. Nekoná se dnes ten pohřeb?“

„Právě jsme odtamtud přijeli.“

„Ach tak. Ehm, mohla bych s vámi na chvilku mluvit?“

„Jistě.“

Nenápadně se podívá na Kellyho. „Myslím o samotě.“

Kelly začíná sklouzávat ze své stoličky, ale Jenny ho chytne za ruku a podrží ho tam. „Nemyslela jsem tím, abyste odešel.“

„Co takhle některý z boxů?“ navrhuju.

„Nu… doufala jsem, že se mnou půjdete nahoru. Do mého bytu. Jen na chvilku.“

Můj mentální budík zvoní, tiše, ale neúnavně. Dokonce i ta nejskromnější sláva může přilákat divné lidi a vyprovokovat divné skutky, a často následují právní komplikace. Caitlin poznamenala, že Jenny je na mě podivně fixovaná, hned jak ji viděla poprvé. Možná má pravdu.

„Je to tu prakticky vylidněné,“ namítám. „Pojďme se posadit do boxu.“

Jenny najednou vypadá, jako by měla slzy na krajíčku. „Nejde o nic divného, slibuju. Je to… osobní. Má to něco společného s tím, na čem teď pracujete. S vaším případem.“

Zvědavost utišuje poplašný zvonek v mé hlavě. „S Paytonovým případem? Co o tom víte?“

Podívá se na barmana, který kousek od nás mačká tlačítka kalkulačky. „Má to co dělat s Marstonovou rodinou.“

Přesvědčila mě. „Dobrá. Je to v patře, že ano? Dejte si ještě jednu skleničku na mě, Kelly.“

„Rád, šéfe. Pozor na kalhoty.“

Jenny mě vede k zadní části restaurace, odkud vede točité schodiště vzhůru do prvního patra. Míjíme několik dlouhých stolů připravených na párty, pak vystupujeme po dalším krátkém schodišti na malou podestu s červenými dveřmi. Jenny vyndává z kapsy klíč, otevírá dveře a čeká, až jimi projdu.

Byt je spartánský jako cela člověka odsouzeného na doživotí. Postel je úzká a ložní prádlo překvapivě maskulinní. U zdi po mé pravici stojí vysoká knihovna, napěchovaná odshora až dolů. Většinou romány, mezi kterými vidím i povědomé hřbety svých knih, společně s Martinem Cruzem Smithem, Donnou Tartovou a Peterem Hoegem. Není tam televize, ale vedle postele stojí reprobedna a na zdi nad ní je připevněný plakát oznamující koncert skupiny Indigo Girls. Caitlinino podezření, že Jenny je do mě blázen, mi připadá každou vteřinou méně opodstatněné.

Jenny opatrnými kroky přejde místnost do opačného rohu, kde stojí na stolku vedle umývadla mikrovlnná trouba a kávovar. Naleje vodu z umělohmotné láhve do kávové karafy a z té pak do kávovaru. Je otočená zády ke mně a zdá se, že se cele soustředí na své pohyby.

„Bude vám stačit zelený čaj?“ ptá se.

„Jistě.“

Lžička hlasitě zacinká v šálku. Jenny se třesou ruce.

„Jste v pořádku?“ ptám se.

Rychle kývá, stále odvrácená ode mě. „Jenom jsem nervózní.“

„Odkud znáte Marstonovu rodinu? Vy pocházíte z Natchezu?“

„Ne.“ Otáčí se ke mně tváří, odhaluje úzkost ve svých očích. Něco mi napovídá, že mi řekne, že Leo Marston ji donutil spáchat nějaký sexuální akt nebo ji možná přivedl do jiného stavu. Je na něj příliš mladá, ale pokud může zneužívat mladé dívky bývalý vrah typu Raye Presleyho, proč by nemohl Leo Marston?

„Ale znáte Marstonovy,“ naléhám na ni.

„Znám Olivií.“

Olivií. „Má snad Livy něco společného s Paytonovým případem?“

„Já nevím.“

„Jenny, proč mi prostě neřeknete, co víte? Začněte hezky od začátku a já pak usoudím, nakolik je to důležité.“

Zavrtí hlavou. „Mýlíte se. Chci říct – maličko jsem vás zmátla. Tady nejde o váš případ.“

Můj poplašný zvonek opět cinká, nyní na plnou hlasitost. „O co tedy jde?“

„Je to pro mě tak těžké.“ Zvedne hlavu a podívá se do stropu, pak soustředí své lesknoucí se oči na mě. „Myslím – chci říct, jsem si docela jistá –, pane Cagei, jsem si jistá, že jste můj otec.“

33 KAPITOLA

Jsem si jistá, že jste můj otec.

Jennyina slova prodlévají ve vzduchu jako ozon po úderu blesku. Můj pocit nepohodlí se během zlomku vteřiny stupňuje v paniku. Tak tohle je kořen té záhadné fascinace, které si Caitlin všimla už prvního večera v restauraci. O něčem podobném jsem slýchal celý svůj život, o osiřelých nebo adoptovaných dětech, které samy sebe zdárně přesvědčí, že otec, který je opustil, je nějaký slavný člověk.

„Poslyšte, slečno –“ pátrám v paměti po jejím příjmení, ale pak si uvědomuju, že mi je nikdy neřekla.

„Doeová,“ říká. „Není to patetické? Tak se jmenuju. Jennifer Doeová. Stojí to v mém rodném listu.“

Couvám směrem ke dveřím, které vedou na krátké schodiště do prvního patra, k točitému schodišti do restaurace a k příčetnosti. „Myslím, že bychom se raději měli vrátit dolů.“

Prosebně zvedá ruce, žadoní o mou pozornost. „Já od vás nic nechci. A nejsem blázen. Věřte mi, prosím. Jenom jsem vyděšená k smrti. Mám takový strach. Chci prostě vědět, kdo jsem!“

V kávovaru bublá horká průzračná voda na čaj, který nikdy nebude uvařen.

„Já vám v tomto ohledu nemůžu být nijak nápomocný, Jenny.“

„Kdybyste mě dvě minuty poslouchal, pochopil byste, že můžete.“

Moje ruka spočívá na klice u dveří.

„Livy Marstonová je moje matka!“ vykřikne.

Tohle mne zastavuje.

Snažím se v duchu vypočítat okamžik početí. Únor, leden, prosinec – sakra, stačí odpočítat dvanáct měsíců a pak tři přidat. Jestli Jenny mluví pravdu, byla počata v květnu roku 1978. V měsíci, kdy jsme Livy a já maturovali na střední škole.

„Dokazuje to můj rodný list,“ říká obranným tónem.

Sundávám ruku z kliky. „Ukažte, podívám se na něj.“

Jde ke knihovně, vytahuje z ní můj druhý román, otvírá jej na prázdém krycím listu a vyndává bílý papír, který natahuje ke mně. Když po něm sahám, nedívám se jí do tváře. Vím, že kdybych to udělal, pátral bych v ní po podobnostech s mou vlastní.

Rodný list vypadá autenticky. Byl vydán státem Louisiana ve městě New Orleansu. Pod jménem dítěte je uvedena Jennifer Doeové. Ovšem to, co mi málem zastavuje srdce v těle, je uvedeno v řádce Matka. Právě tam, černé na bílém, je jméno Olivia Linsfordová-Marstonová.

Rubrika Otec je prázdná.

„Ježíši Kriste,“ šeptám.

„Byla to soukromě zprostředkovaná adopce,“ říká Jenny. „Zařízená ještě před mým narozením. Adoptivní rodiče chtěli mít na rodném listu jméno Jennifer.“

Mám pocit, že mi zapomíná bušit srdce.

Roztřeseným hlasem mluví dál. „Ještě před rokem jsem o tom nevěděla. Většinu života jsem strávila v náhradních domovech. Chtěla jsem vědět, odkud pocházím. Kdo byli moji rodiče. Nikdy jsem neměla nikoho –!“

„Jenny, zpomalte.“ Zvedám ruce. „Já si vás vyslechnu, ano? Hlavně se uklidněte a hezky pomalu mi všechno povězte.“

Vypadá strnule, jako filmový pás zastavený uprostřed pohybu. Výraz úlevy v jejích očích mi láme srdce. Kdyby nebyla tak polapená v síti svých vlastních emocí, možná by si uvědomila, že poté co mi ukázala svůj rodný list, by bylo zapotřebí páru koní, aby mě vytáhli z jejího bytu. Věci, které mi nedávaly pokoj dvacet let, již začínají zapadat na místo. Livy v našem posledním ročníku otěhotněla. Nebo spíš v létě po něm. A donosila dítě. Proto zmizela. Hádám, že předpoklady, které jsem měl v roce 1978 o ženské reproduktivní biologii, byly stejně přesné jako moje úsudky o Livyině pravé povaze.

„Nalejte si čaj,“ říkám zmámeně. „To vás uklidní.“

„Já ho nechci.“

„Dobře…, řekla jste, že jste chtěla zjistit, kdo jsou vaši praví rodiče. Jak se vám to podařilo?“

„No, jak už jsem řekla, byla to soukromá adopce, a to je v Louisianě velký kšeft, pokud to nevíte. Dalo mi to hodně práce, ale nakonec jsem se dozvěděla jméno právníka, který mou adopci zařizoval. Clayton Lacour z New Orleansu. Trochu jsem si ho oťukla a zjistila jsem, že má dobré styky. Styky s mafií, abyste rozuměl. Měla jsem strach, že když tam prostě jen tak přijdu a zeptám se, Lacour mi o mých pravých rodičích nic neřekne. Jediné, co po něm vyžadoval zákon, bylo, aby se zeptal mé matky, zda chce, abych se o ní dozvěděla. A já si byla jistá, že ať je to kdokoli, nebyla by příliš nadšená, kdybych se po dvaceti letech objevila u jejích dveří.“

Jennyin hlas se konečně zklidňuje; pouhé vyprávění jejího příběhu ji odpoutává od obav bublajících v jejím nitru.

„Chvíli jsem se zdržovala kolem, obeznamovala se s prostředím. A pak, místo abych napochodovala dovnitř a zasypala ho otázkami, požádala jsem o práci v Lacourově kanceláři. Sekretářka, poslíček, holka pro všechno, cokoli. Oblékla jsem se jako studentka – s poněkud uvolněnými mravy – a zajistila jsem si, aby mě Lacour uviděl, hned jak vejdu do dveří. Pásl se na mně očima od hlavy až k patě. Vzal mě do své pracovny na osobní pohovor a na místě mě přijal.“

Byla by dobrou vyšetřovatelkou okresního prokurátora.

„Byl to závod mezi snahou zjistit, co potřebuju vědět, a Lacourem, který postupně sbíral odvahu skočit na mě rovnou v kanceláři. Kdykoli jsem se ocitla o samotě, prohledávala jsem to tam. Na obědy jsem nechodila, ale nosila jsem si jídlo z domu, a každému jsem říkala, že držím dietu. Prohledávala jsem místnost se spisy, počítače, jeho osobní skříňky, šatny, zkrátka všechno. Spousta věcí měla zámky na číselné kódy. Trvalo mi pět týdnů, než jsem zjistila, kde všechno je, a další týden, než jsem si to zkopírovala.“

„Co jste zjistila?“

„Lacour zařídil spoustu adopcí. Všechny soukromě, a vždycky šlo jen o bílé děti. Za velké peníze. Když jsem byla adoptovaná já, vyměnilo si ruce pětatřicet tisíc dolarů. Věřil byste tomu? Prošla jsem si všechny jeho záznamy a nakonec jsem našla rodný list Jennifer Doeové. Vždycky mi říkali Jenny, v každém domově, kam jsem šla. A tak jsem si ten spis okopírovala a doma si jej prostudovala. Zjistila jsem, že jsem byla adoptovaná hned v den, kdy jsem se narodila, bezdětným bohatým párem z New Orleansu. Lacour si dělal do spisu poznámky. Domníval se, že ten pár se snaží zachránit adopcí dítěte své manželství. Ukázalo se, že měl pravdu. Rozvedli se, když mi byly dva roky a žádný z nich se o mě nechtěl dál starat. Šla jsem do dětského domova. Adoptovala mě další rodina, ale…“ Zalesknou se jí oči, objeví se v nich slzy. „Nerada bych zabíhala do detailů. Byla to… ponižující situace. Skončila jsem v pěstounském opatrovnickém systému, a tam jsem zůstala až do osmnácti let.“

Kvůli mně zabíhat do detailů ani nemusela. Jako mladý asistent okresního prokurátora v Houstonu jsem měl na starosti případy dětí z pěstounské péče, které mám stále vpálené hluboko do paměti.

„Jediné, na čem záleželo,“ pokračuje, „bylo to, že v tom spisu bylo uvedeno jméno mé pravé matky. Olivia Marstonová. Také na něm stálo jméno jiného právníka, toho, který na mě Lacoura upozornil.“

„Leo Marston,“ říkám tiše.

„Ano. Soudce Marston a Clayton Lacour se spolu znali už delší dobu. Společně udělali mnoho obchodů. Naftové pronájmy, pozemky a nemovitosti, stačí jmenovat. Pochopila jsem z toho, jak to bylo. Marstonova dcera v osmnácti letech otěhotněla, a on zařídil, aby jí dítě bylo odebráno a svěřeno k adopci. Tím dítětem jsem byla já. Jenom jsem jaksi nepochopila, proč nešla na potrat.“

„Marstonovi jsou zanícení katolíci,“ odpovídám.

Jenny se na mě dívá ztrhaným pohledem utečence, který poznal, jak krutý umí být život. „Co si o tom myslíte vy?“

Samozřejmě tohle odůvodnění neobstojí. Livyina sestra taky byla na potratu, když studovala na univerzitě.

„Co jste udělala, když jsi to zjistila?“

„Odešla jsem od Lacoura. Ale než jsem to udělala, ukradla jsem všechno, co se týkalo Marstona. Většinou šlo o spisy. Taky tam byly kazety.“

„Kazety?“

„Lacour si všechno nahrával. Měl nebezpečné styky, jak už jsem řekla. A navíc to byl naprostý paranoik. V mladším věku pracoval pro rodinu Marcellů. Pro Carlose Marcella, velkého mafiána. Proto si schovával nahrané telefonní hovory, stejně jako spisy. Někdy, když se napil, mluvil o své ‚pojistce‘. Myslel tím ty kazety. Měl tam dvanáct kazet označených Marstonovým jménem. Všechny jsem si je vzala v den, kdy jsem odešla.“

„Co říkal Lacour na váš odchod?“

„Já se nezdržela, abych mu to sdělila. Jsem si jistá, že podle něho jsem odešla proto, že si na mě pořád dovoloval. Pracovala jsem u něho pod falešných jménem, takže mě nemohl dát vypátrat. Chybějících spisů si určitě všiml, ale co? Ukradla jsem ještě nějaké další spisy, jen abych zmátla stopu.“

Talent Jenny Doeové přichází v zaměstnání číšnice nazmar. „Co jste udělala pak?“

„Odjela jsem do Atlanty vyhledat svou matku.“

„A?“

„Odmítla se se mnou setkat.“

„Naprosto?“

„Když jsem jí zavolala domů, zavěsila mi to. A tak jsem ji jednoho dne doslova přepadla v její kanceláři. Je to velká právnická firma. Měla takový strach ze skandálu, že si mě odvedla do soukromé pracovny. Chovala se ke mně, jako bych byla klientka. Řekla mi, že se mnou nechce mít nic společného. Nezajímala se o můj život, o nic. Vypsala mi šek na pětadvacet tisíc dolarů a řekla, abych se jí klidila z cesty.“

Jenny teď nepokrytě pláče, ale utírá si slzy se zuřivým odhodláním. „Toho dne mi zlomila srdce. Prožila jsem toho v životě už hodně a myslela jsem si, že jsem odolná. Ale aby mi žena, která mě porodila, nabídla peníze za to, že navždy zmizím z jejího života… aby předstírala, že jsem se nikdy nenarodila… To se prostě nedalo vydržet.“

Zavírá oči, zhluboka se nadechuje a zadržuje dech.

„Nechcete se posadit?“ navrhuju jí.

Vydechne vzduch v dlouhém, pomalém výdechu. „Ne, takhle je to lepší. Opravdu.“

„Co jste dělala dál?“

„Roztrhala jsem ten šek. Asi jsem si ho měla nechat, protože jsem ty peníze opravdu potřebovala, jenomže jsem to nedokázala. Roztrhala jsem ho a požádala jsem ji, aby mi řekla jméno mého otce. Měl jste vidět, jak zbledla, pane Cagei. Ta žádost ji vyděsila k smrti. Prosila jsem ji, aby mi to řekla, ale neudělala to. Ujistila jsem ji, že nikdy neprovedu nic, čím bych jí ublížila, a požádala jsem ji, ať to ještě rozváží. Pak jsem odešla.“

„Je mi to moc líto, Jenny.“

„Po tomhle zážitku jsem byla asi tři týdny úplně mimo. Ze spisu jsem pochopila, že moje matka otěhotněla na konci posledního ročníku střední školy. Což znamenalo, že tehdy pravděpodobně ještě bydlela tady, že ano? Stále tu žil její otec. Napadlo mě, že když se budu chvíli zdržovat kolem, možná zjistím, s kým tehdy chodila. Snad se mi takto podaří přijít na to, kdo je můj pravý otec. A tak jsem sedla na vlak a přijela do Natchezu. Když jsem se sem dostala, zjistila jsem, že Livy Marstonová je tu prakticky celebrita. Všichni si ji pamatovali. Mluvili o ní, jako by to byla princezna nebo něco podobného.“

„Svým způsobem byla. Řekla jste někomu, že je to vaše matka?“

„Ne. Chovala jsem se velice nenápadně. Někdy jsem slýchala, jak o ní lidé mluví, když jsem čekala u jejich stolů nebo procházela kolem, a tak jsem se na ni zeptala. Netrvalo dlouho a zjistila jsem, že v posledním ročníku na střední škole jste byl jejím klukem vy. Dokonce jsem viděla starou ročenku s fotografií, na které jste spolu. A vy jste byl celebrita. Chci říct jste. Opravdová. To mě zaskočilo, čestně. Znala jsem tolik opuštěných dětí, které si vymýšlely podobné fantazie. Jenomže ta moje fantazie byla skutečná.“

Ocitl jsem se mimo bod, kdy jsem schopen reagovat.

„Lidé říkali, že Olivia krátce po maturitě zmizela z města. Prý odjela do Evropy nebo někam jinam. To bylo v době, kdy byla těhotná.“

Kdesi hluboko v mém žaludku se začínají rodit počátky nevolnosti. Logika Jennyina příběhu – a jeho shoda s mně známými fakty – je nenapadnutelná. Během pěti minut tahle číšnice doplnila chybějící kousek skládačky, který mi nedával pokoj dvacet let. Leo Marston šel po mém otci proto, že jsem přivedl jeho dceru do jiného stavu. Proto, že jsem změnil kurz jejího života a roztříštil sny, které o ní měl. Jeho největším snem bylo, že půjde na Ole Miss, že bude studovat na stejné právnické škole, kam chodil on. Že se provdá za vhodného ženicha z Mississippi a odstěhuje se zpátky do Natchezu, kde bude vést právnickou praxi společně se svým otcem. O tomhle Maude mluvila tuhle v noci, když mi vychrstla pití do obličeje. Nechápal jsem na tom jen jedno. Proč mi Livy tehdy neřekla, že je těhotná? Proč to přede mnou tajila? A proč si mě její otec pln vzteku nezavolal a nepožadoval po mně, abych se s ní oženil?

Tato otázka však obsahuje odpovědi na jiné. Livyini rodiče nebyli bílým smetím ze špatné strany kolejí, rodinou, pro kterou by sňatek se synem lékaře – dokonce i nucený sňatek – znamenal krok vzhůru na společenském žebříčku. Byli to Marstonové. Natchezská šlechta. Nejhorší věcí, kterou si Leo a Maude pravděpodobně dokázali představit, bylo cokoli, co by zpomalilo hybnou sílu dokonale nalinkovaného života jejich dcery. Její sňatek se mnou pro ně nepřicházel v úvahu. Nechtěli, aby se jediná duše dozvěděla, že je Livy těhotná, a proto se rozhodli, že její dítě musí zmizet z povrchu zemského. Připadá mi neuvěřitelné, že Leo vůbec svolil, aby Livy dítě donosila.

Co se týče skutečnosti, že Livy zatajila těhotenství přede mnou, její uvažování bylo prosté. Měla své ambice a sňatek v osmnácti mezi ně nepatřil. Když pomyslela na manželství, představovala si někoho, kdo se určitě nedá najít v tomhle ospalém, zaostalém státě, kde se narodila. A přesto se v těch posledních pár dnech chovala, jako by po ničem netoužila víc než strávit zbytek života se mnou.

„Ona vám o mně nikdy neřekla?“ ptá se mě Jenny tichým hlasem.

„Ani slovo. Dokonce jsem ani netušil, že by Livy měla dítě. Nevěděl to nikdo.“

„Nu, ví to ona. Nechce se ke mně znát, ale pořád je to moje matka.“

„Jenny, já vím, že to zní pateticky, ale… já zkrátka nevím co na to říct.“

„Vím, že vás to zastihlo v hroznou dobu. Tolik mě mrzí, co se stalo vaší služebné.“

„To je v pořádku.“

Dělá opatrný krok ke mně. „Prokážete mi službu, pane Cagei?“

„Jestli budu moci. O co jde?“

„Necháte si udělat krevní test?“

Můj žaludek se svíjí. „Myslíte zkoušku k určení otcovství?“

„Je to jen jedna zkumavka krve. Na test DNA.“

„Jenny –“

„Já vím, že máte pocit, jako by vám někdo vysypal na hlavu tunu cihel,“ drmolí. „Nechci vás k ničemu nutit. Jenomže když jsem vás dnes viděla sedět tady dole, vypadal jste tak zranitelný. Přesně tak, jako se já cítím po celou dobu. Prostě jsem najednou věděla, že jste soucitnější než– ona. Věděla jsem, že dokonce i kdybyste se ke mně nechtěl znát, budete se k celé věci stavět lépe.“

Moje mysl opět sklouzává jinam. Livyina reakce na Jennyinu návštěvu v Atlantě mi připadá nepochopitelná. Umím si představit, že byla šokovaná nebo měla strach, co by si o tom mohl pomyslet její manžel. Ale zachovat se takto krutě…

„Je to možné, viďte?“ ptá se Jenny. „Chci říct, spal jste s Livy Marstonovou na střední škole?“

„Ano.“

Vrtí hlavou, jako by stále nemohla uvěřit, že spolu mluvíme tváří v tvář. „Je to tak děsivé. Na druhé straně je to pro mě osvobozující. Myslela jsem si, že odsud utečete. Rovnou k soudci, aby mi zakázal přibližovat se k vám.“

„Jenny –“

„A máte malou holčičku,“ říká vzrušeně. „Chci říct, mohla bych mít sestru.“

Mé srdce svírá primitivní strach. „Jenny, na tohle musíme pomalu. Vy –“

„Já vím. Nechtěla jsem na vás naléhat. Nechci vám zničit život ani jinak ublížit. To bych nikdy neudělala. Jenomže si celý život připadám tak strašně sama.“ Její obličej jako by se v tu chvíli bortil do sebe. „Nemáte ani ponětí o všech těch hrozných věcech, co jsem prožila, pane Cagei.“

„Dovedu si to představit. Poslyšte, ze všeho nejdřív bych si asi měl promluvit s Livy.“

„Ona o tom nebude mluvit.“

„Se mnou bude.“

Jenny si nervózně mne ruce. „Včera večer jsem slyšela nějaké řeči. Kdosi v restauraci říkal, že se s ní zase scházíte. Viděli vás spolu v autě. Nechtěla jsem tomu věřit. Myslela jsem, že chodíte s tou šéfredaktorkou od novin.“

„Jenny… Livy se k vám možná zachovala krutě, ale není to žádná zrůda.“

„Podle mě se v tomhle ohledu vůbec nechová racionálně.“

„Ví o vás Leo Marston?“

„Jistě.“ Pomalu přikyvuje. „Jednou jsem s ním mluvila. Vyslechl si mě, pak mi řekl, že musí ctít přání své dcery a že totéž očekává ode mě.“

„Vsadím se, že vám nabídl padesát tisíc, abyste zmizela.“

„Cha! Řekl mi, že by bylo bývalo lepší, kdybych se nikdy nenarodila, ale protože už se stalo, měla bych se snažit nikomu nepřekážet. Život je krutý, řekl. Věřil byste tomu? Jako by jeho život byl krutý. Ten hajzl. Taky mi vyhrožoval. Řekl, že jestli se pokusím rozpoutat veřejný skandál, podnikne náležité kroky k ‚vyřešení situace‘. A neměl na mysli právnické kroky. Škoda že jsem si ten rozhovor nenahrála. Bože, v Lacourově kanceláři v New Orleansu jsem vídala mafiány. V podstatě to byli docela milí hoši, alespoň většina z nich. Ale Leo Marston… to není příjemný člověk. Mám z něj pocit, že bych prokázala světu službu, kdybych si podřezala žíly.“

„Je mi to líto, Jenny. To je všechno, co vám na to teď můžu říct.“ Třebaže bych pravděpodobně neměl, jdu k ní a beru její ruce do svých. Jsou děsivě studené. „Nevím, jaká je pravda. Opravdu to nevím. Ale pokud jsem váš otec, postarám se o vás. Je příliš pozdě, abych vám byl otcem v pravém slova smyslu. Ale nebude vám nic chybět a nebudete sama.“

Vidět dospělou ženu, jak se hroutí v dítě, je hrozná věc, a nebudu tady o tom mluvit.

*****

V budově Examineru to hučí jako v úle, ale když procházím zpravodajskou redakcí, nikde nevidím Caitlin. Jdu rovnou ke konferenční místnosti, kde jsou v daném okamžiku dvě reportérky probírající se Marstonovými spisy a oddělující zrno od plev.

„Dámy, mohl bych mít místnost na pár minut pro sebe?“

Podívají se na mě jako maturantky vyrušené při studiu v knihovně, pak mrknou jedna na druhou.

„Och jistě,“ špitne ta s brýlemi na nose.

Jakmile se za nimi zavřou dveře, vrhám se na hromadu papírů na stole, hledám něco, co mi ještě před dvěma dny připadalo naprosto nepodstatné: ručně psaný záznam vyčíslující příjmy, které Marston měl ze soukromých adopcí. Včera to byl jen další cár papíru mezi ostatními. Dnes je to moje osobní Rosettská deska.

Na stole není.

Klesám na kolena a začínám se probírat pečlivě srovnanými hromádkami na podlaze, odhazuju stranou list za listem, nechávám je ležet tam, kam dopadnou. Po pěti minutách je místnost zasypaná papíry a mně stéká po tváři pot. Po deseti se snažím potlačit zuřivý nápor paniky pacienta s Alzheimerovu chorobou, který si někam odložil klíče od auta a o pět vteřin později je nemůže najít.

A pak tu zatracenou věc konečně držím v ruce.

Kus zažloutlého papíru se sloupci let začínajícími rokem 1972 a pokračujícími do současnosti. Některé roky nejsou uvedeny, ale vedle každého letopočtu, který tam je, vidím finanční obnos. Nejvyšší částky jsou u osmdesátých let a za některými následuje jednociferné číslo v závorce, které pravděpodobně uvádí počet adopcí provedených v daném roce. Vedle roku 1978 je částka 35 000 dolarů.

Jenny Doeová mluvila pravdu.

Tíha této vědomosti je děsivá, ale než ji stačím začít vstřebávat, dveře konferenční místnosti se se zaskřípěním otevřou a dovnitř vejde Caitlin s obličejem uzardělým vzrušením.

„Právě jsem se dozvěděla, že jsi tady. Poslechni si tohle. Před dvaceti minutami mi volal můj otec. Zjistil, proč pro nás Dwight Stone nechce svědčit.“

Skládám list papíru a strkám si ho do kapsy. „Proč?“

„Stone má dceru.“

„No a? Já mám taky dceru.“ Možná dvě.

„Tvoje dcera nepracuje jako agentka FBI.“

List papíru je momentálně zapomenut. „Dwight Stone má dceru u FBI?“

Na Caitlinině obličeji září vítězoslavný úsměv. „Už deset let. John Portman může jediným podpisem zruinovat její kariéru.“

Věděl jsem, že to bude něco takového. Dwight Stone na mě tehdy v Coloradu zapůsobil natolik poctivým a čestným dojmem, že jsem zkrátka nechápal, co by mu mohlo zabránit, aby nám pomohl odhalit pravdu o tom, co se stalo v roce 1968. Jenomže děti nás všechny činí zranitelnými. Jsou rukojmími štěstí, jak řekl básník.

„Rukojmími štěstí?“ říká Caitlin.

Zřejmě jsem mluvil nahlas. „To nic. Na tom nezáleží.“

„Penne, co se děje? Vypadáš úplně mimo.“

„Jsem v pořádku.“

„Nesmysl. Vypadáš hrozně.“ Rozhlíží se kolem po místnosti, která je poházená volnými listy jako listím spadaným v lese. „Co se tady stalo? Co hledáš?“

„Už jsem to našel.“

„Co?“

„Něco osobního. S naším případem to nijak nesouvisí.“

Caitlin jde ke stolu, sebere pár stránek, srovná je do hromádky a položí je zpátky dolů. Pak ke mně obrací své pozoruhodné zelené oči a říká mi hlasem plným rozjitřeného pocitu ublížení: „Jde o Livy Marstonovou, viď? Nic jiného by tě tak nerozrušilo.“

„Ano, má to něco společného s Livy.“

„A ty mi samozřejmě nemůžeš říct, o co jde, viď?“

„Zatím ne. Ne, dokud si tím nebudu absolutně jistý. Teď si ale musím zatelefonovat.“

Znechuceně mávne rukou. „Použij kterýkoli telefon.“

„Potřebuju soukromí.“

„Můžeš jít do mé kanceláře.“ V očích se jí zračí něco jako lítost.

Jde se mnou přes místnost, cestou krčí rameny na Kellyho. Jakmile za mnou zavře dveře, vytáčím číslo Toskány. Naštěstí to bere Livy.

„Tady je Penn.“

„Co chceš?“ ptá se mrazivým hlasem.

„Musíme si spolu promluvit.“

„Uplynulé tři dny sis to nemyslel.“

„Teď si to ale myslím. Je to důležité.“

„Důležité.“ Následuje dlouhá pauza, ale já se nesnažím vyplnit ji. „Dobrá,“ souhlasí nakonec. „Kde?“

Zavírám oči. „Ještě jsem nejedl. Myslel jsem, že bych něco zakousl u Biscuits & Blues. Vyhovovalo by ti to?“

Ticho.

„Livy?“

„Já ve skutečnosti nemám hlad.“

„Tak se můžeš dívat, jak jím já,“ říkám naléhavým tónem.

„Nechceš se místo toho raději projet? Venku je hezky.“

Jistě, a nechceš požádat naši dceru, aby jela s námi? „Je doma tvůj otec?“

„Ne. Je u sebe v kanceláři, s Blakem Simsem. Připravuje se na přelíčení.“

„Vyzvednu tě za pět minut.“

„Za pět minut?“

„Je to důležité.“

„Dobrá. Vypadám sice hrozně, ale budu tě čekat na galerii.“

Livy Marstonová nevypadala hrozně nikdy v životě. „Hlavně nech otevřenou bránu.“

Pokládám telefon a pospíchám z kanceláře. Caitlin a Kelly spolu tiše rozmlouvají v rohu. Když mě Caitlin uvidí, poodejde od něho a doslova mi zatarasí dveře.

„Penne, musíš mi říct, co se děje.“

„S tebou to nemá nic společného. Jde o čistě osobní záležitost.“

Rozhlédne se kolem sebe po místnosti a uvědomí si, že její zaměstnanci na ni bez ostychu hledí. Bere mě za zápěstí a tichým hlasem říká: „Já myslela, že tvůj osobní život se týká mě.“

Na tohle nemám odpověď. Na Caitlin mi záleží, ale právě v tuto chvíli se v mé hrudi otáčí motor, neodolatelně mě žene směrem k Toskáně, jedinému místu, kde lze odhalit pravdu mého života. „Možná bude, jednoho dne. Ale teď ne. Nech mě jít, Caitlin.“

Zaváhá, pak pouští mé zápěstí a ustupuje stranou.

Kelly pospíchá za mnou.

„Zůstaňte tady,“ říkám mu. „Na tohle vás nepotřebuju.“

Zastaví se, ale ještě než se za mnou zavřou hlavní dveře, slyším, jak mu Caitlin říká: „Jděte s ním.“

*****

Toskána je nádherné sídlo, ale působilo by necelistvě bez nesmazatelné představy Livy stojící na galerii. Má na sobě královsky modré přepásané šaty sahající jí těsně pod kolena. Vzduch pod stromy je chladný a čerstvě spadané listí bylo naváto větrem do nahodilých hromádek. Všechno kolem vypadá jako nainscenované, jako barevná fotografie z inzerátu v časopise Architectural Digest. Na koho ta kráska čeká? říkáte si, když listujete stránkami. Kéž by tak na mé.

Tahle kráska čeká na mě. Jenže nemá ponětí, jak děsivý dar jí přináším. Tu poslední věc, kterou by ode mě chtěla přijmout. Požadavek pravdy, což znamená přinutit ji, aby ji vyslovila.

Parkuju vedle sloupku v podobě černého lokaje a zůstávám sedět v autě. Livy sestupuje dolů po schodech. Její chůze je ladná, pohyby graciézní. Jde ke dveřím pro spolujezdce, a očividně se diví, proč jsem neoběhl auto dokola, abych je pro ni otevřel. Neschopný čekat, až mi jízda poskytne záminku k rozhovoru, vystupuju a oslovuju ji přes lesknoucí se černou střechu vozu.

„Znáš dívku jménem Jenny Doeová?“

Ztuhne s rukou na kličce dveří. Za očima, které tak dobře znám a o kterých léta sním, vyhlíží další pár očí. Jsou to vyděšené oči štvaného zvířete.

„S kým jsi mluvil?“ ptá se hlasem podivně zbaveným emocí.

„Záleží na tom? Chci vědět, jestli jsi byla v roce 1978 těhotná.“

„Do toho ti nic není.“

„Že mi do toho nic není? Je ta dívka naše dcera, Livy?“

Zhluboka se nadechuje, s pozoruhodnou přizpůsobivostí získává zpět ztracený klid. „Ne,“ odpovídá jednoduše.

„Ne, jako že není moje dcera? Nebo ne, že není ani tvoje?“

Našpulí rty, jako by v duchu kalkulovala účinek různých odpovědí. „Nech toho, Penne. Opravdu ti do toho nic není.“

„Spala jsi tehdy na jaře sedmdesátého osmého roku ještě s někým kromě mě?“

V očích se jí zableskne. „A ty snad ne?“

V srdci náhle cítím podivný chlad. „Ne. Ale pokud jsi ty spala s jinými, jak můžeš s jistotou vědět, kdo je otec?“

„Možná mi nezáleží na tom, kdo to byl.“

Ocelové odhodlání v jejím hlase nemůže zamaskovat strach a úzkost v její tváři. „Livy –“

„Poslouchej mě, Penne. Ty nejsi otec té dívky. Vím to s naprostou jistotou. A kdyby ses nad tím zamyslel, věděl bys to taky.“

„Co to má sakra znamenat? Vypočítal jsem měsíce z dívčina rodného listu. Klidně bych mohl být otcem. Otěhotněla jsi těsně před svým zmizením.“

Prohlíží si mě s chladnou objektivitou, jako by činila rozhodnutí, které má změnit její život. „Jestli se někdy zmíníš o tom, co teď hodlám vyslovit, popřu, že jsem to řekla. Jenny Doeová je moje dcera, ale není tvoje. Je jí dvacet let a já nemám žádnou ze zákona vyplývající povinnost starat se o ni. Co se mě týče, neexistuje. A protože to není tvoje dítě, nemáš právo cokoli v této záležitosti podnikat, a už nikdy by ses o tom přede mnou neměl zmiňovat.“

„Livy, kde se to v tobě bere? Jak můžeš být k tomu děvčeti tak krutá?“

„Ty jsi tak naivní. Nic nevíš. Ty –“

Odmlčí se, protože mezi stromy se ozve tiché vrčení motoru. Předpokládám, že to je Kelly, dokud ohybem příjezdové cesty nevyjede kolem azalkových keřů stříbrný Lincoln Town Car.

„Vypadni odsud,“ říká Livy napjatým hlasem. „Jdi. A už se nevracej. Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že by to mezi námi mohlo zase klapat.“

Nehýbu se. Nemohu.

Leo parkuje svůj vůz za BMW, ale jeho obličej je maskován odleskem slunce od čelního skla. Když vystoupí, není brunátný vzteky, jak bych čekal, ale naprosto klidný. Zamíří ke mně a rty mu zkroutí strojený úsměv. Zastaví se metr ode mě a já vidím, že má uzardělé horní poloviny tváří. Když promluví, cítím z jeho dechu nasládlý pach bourbonu.

„Livy?“ utrousí, s pohledem upřeným na svou dceru přes střechu BMW. „Má tenhle člověk tvé svolení být na našem pozemku?“

„Právě je na odchodu.“

„To neodpovídá na mou otázku. Ptal jsem se, jestli je to host, nebo vetřelec, jako tuhle v noci.“

Livy se na mě dívá prosebnýma očima, povědomýma očima, které jsem kdysi znal. „Je to můj host, ale už je na odchodu. Pojďme dovnitř.“

„Minutku, ještě minutku.“ Leo se uculuje jako šestiletý kluk, který má nějaké tajemství. „Jsem rád, že jsem na tebe narazil, Cagei. Mám pro tebe novinu, která tě bude určitě zajímat.“

„Opravdu?“

„To se vsaď. V Hooverově budově ve Washingtonu, D. C, právě zatkli jednoho tvého přítele.“

Žaludek se mi svírá vinou a strachem o Petera Lutjense.

„Zdá se, že ten chlápek se pokoušel ukrást nějaký spis,“ drmolí Leo dál. „Spis zapečetěný na základě národní bezpečnosti. Má takové legrační jméno. Cizí jméno. Asi holandské. Myslím, že tu půjde o zradu. Vyšetřuje to John Portman osobně.“

Obrací se k Livy. „Ten hoch na mě nemá vůbec nic, Livy. Vůbec nic.“ Obrací se zpátky ke mně, směje se tichým dunivým smíchem hluboko z hrudi. „Až přijde středa, budeš si přát, abys sis o mně nikdy nebyl otevřel hubu. Budeš litovat zatraceného dne, kdy ses rozhodl poslat Lea Marstona do prdele.“

Synapsemi v mém mozku prolétají zmatené představy. Můj otec na podlaze své ložnice, když se zhroutil se srdečním záchvatem. Matka v slzách, neschopná vyrovnat se se stresem z otcova obvinění ze zanedbání lékařské péče. Jenny Doeová popisující mi setkání s mužem, který teď stojí přede mnou, s mužem, jenž v ní vzbudil pocit, že by prokázala světu službu spácháním sebevraždy. Peter Lutjens, kterému nasazují pouta, zatímco jeho žena a děti na něj čekají doma v hukotu stěhovacích vozů. V Leově obličeji je vepsáno vítězství jako krev po lovu a jeho modré vlčí oči se smějí.

Neuhodil jsem žádnou lidskou bytost od svých patnácti let, ale teď mé koleno s nadpřirozenou rychlostí a silou vylétá do jeho slabin. Z plic mu exploduje vzduch. Když se zlomí vpůli, vrazím mu loket do boční strany hlavy, přesně tak jak mě to kdysi učil jeden detektiv z Houstonu.

„Nech toho!“ křičí Livy. „Penne, přestaň!“

Obíhá vůz, aby se dostala mezi nás. Nějaká část mého mozku ví, že bych měl přestat, ale já se přesto hýbu dál, pronásleduju Lea, který se přede mnou potácí dozadu. Vrtí hlavou a zvedá svou velkou ruku k bradě. Stahuju pěst zpátky a tuhnu, protože před mým nosem se jakoby kouzlem objevuje stříbrný derringer. Musel jej svírat v dlani po celou dobu, malý, niklem oplátovaný gamblerský speciál.

„Tak dělej, ty sráči,“ vrčí na mě. „Dělej.“

„Tati?“ Livy stojí půl metru za svým otcem. Její hlas se láme na prahu hysterie.

„Jdi dovnitř, dítě. Tohle přece nechceš vidět.“

„Tati, já ho miluju.“

Její prosté konstatování zasahuje Lea jako šíp. Doslovně sebou škubne, jako medvěd trefený do žeber, a po jeho obličeji se rozlézá výraz čiré nenávisti. „Jdi dovnitř, Livy! Tenhle hoch zapomněl, kde je jeho místo. Napadl mě na mém pozemku.“

Jenomže Livy neodchází. Všichni tři zůstáváme nehybní ve svých pozicích jako patetické sousoší na pokraji tragédie, které tam stojí, dokud k nám po příjezdové cestě pomalu nepřijede pronajatý Taurus Daniela Kellyho.

Kelly zaparkuje vedle našich vozů, metr a půl od nás, a stáhne dolů okénko, jako turista, který se chce zeptat na cestu. Jenomže z okénka vozu nevystrkuje mapu, ale pistoli Browning Hi-Power, kterou míří na Lea.

„Jděte prosím do domu, pane,“ říká.

„Kdo sakra jste?“ ptá se Leo, který mi dál drží derringer před obličejem.

Kellyho opálená tvář zůstává klidná, jako by naslouchal pokojné hudební skladbě. „Jsem člověk, který ukončí váš život, pokud si tu zbraň ihned neodnesete do domu.“

„Kecy,“ zabručí Leo. „Vypadněte sakra z mého pozemku.“

„Jsem tady, abych dělal svou práci, pane,“ říká Kelly stejným nenuceným hlasem. „Nedělejte sám sebe její součástí.“

Leo se konečně opravdu důkladně podívá na Kellyho a svaly na jeho čelisti ztuhnou. Hojně rozšířil bohatství své rodiny tím, že se naučil dokonale odhadovat lidský charakter. A cokoli vidí v očích Daniela Kellyho, přesvědčilo ho, že dnes není vhodný den pokoušet osud. Spouští ruku s derringerem dolů.

„Právě ses stal součástí mé práce, synku.“ Zvedá dva prsty v gestu jdi se vycpat, pak se otáčí a vystupuje po širokých schodech svého sídla.

„Livy,“ říká, aniž by se otočil, „tvoje matka tě potřebuje.“

„Už jdu.“ Udělá krok směrem ke mně a pokouší se vzít mě za ruku, ale já před ní couvám. „Ještě pořád se můžeš veřejně omluvit, Penne,“ žadoní. „Prosím. Udělej to a já přesvědčím otce, aby svou žalobu stáhl.“

„Na to už je příliš pozdě.“

Smutně se na mě podívá. „Nemůžeš hrát hru mého otce a vyhrát. Ne v tomhle městě. Ne v tomhle státě. To nedokáže nikdo. Mohl bys přijít o všechno, co máš.“

„Máš krátkou paměť, Livy. Tvůj otec to proti mně prohrál před dvaceti lety a teď prohraje taky.“

„To bylo něco jiného. Ve srovnání s tímhle byl ten případ bezvýznamný.“

„Tak proč ho tehdy vzal?“

V jejích očích zaplápolá nečitelná emoce. „To netuším. Ale vím, že jsi téměř omdlel, když ti řekl, že zatkli toho muže z FBI. Byl tvou poslední nadějí, viď? Byla to veškerá tvoje obhajoba. Jestli ve středu vejdeš do soudní síně, budeš jako beránek, co jde na porážku.“

Ustupuju od ní, snažím se nemyslet na Petera Lutjense. „To už je můj problém. Ty máš mnohem větší. Celý tvůj život se odehrává kolem nějaké tajné tragédie, jejíž skutečnou obětí je dívka, která pláče samotná ve svém pokoji pět kilometrů odsud. Co s tím uděláš?“

Její oči opět chladnou. „Nic. A ty bys taky neměl.“ Odvrací se a vychází tři schody, pak se otáčí zpátky ke mně. „Hlavně neříkej, že jsem tě nevarovala.“

Tentokrát vyjde celou cestu až nahoru a projde masivními dveřmi.

Nastupuju do BMW a chystám se k odjezdu, ale Kelly vjede se svým Taurusem před něj, zablokuje mi cestu. Pak vystoupí ven a obejde vůz dokola k mému okénku.

„Šéfe? Nezaujatému pozorovateli to musí připadat, že se zatraceně hodně snažíte nechat se zabít.“

„Během uplynulé půl hodiny jsem se dozvěděl jisté znepokojivé skutečnosti. Zatím jsem je nezačal chápat. Jediné, co vím, je to, že chci toho hajzla dostat mnohem víc, než jsem kdy předtím chtěl cokoli ve svém životě, kromě toho, aby moje žena neumřela. A to bylo mimo moji moc.“

„Tohle je možná taky,“ podotýká klidným hlasem. „Rád bych pro vás toho syčáka odpráskl sám. Jenomže mám pocit, že věci se spikly proti vám. Někdy musí člověk umět couvnout. Stáhnout se. Zkusit bojovat v jiný den.“

„Ne,“ říkám tvrdohlavě, možná pošetile. „Pokud nechám odumřít hybnou sílu, Marston a Portman za svoje činy nikdy nezaplatí. Jakýkoli důkaz, který teď možná existuje, zmizí.“ V mé hlavě se jako přízračný refrén opakují slova Althey Paytonové. „Když ne teď, tak kdy. Víte?“

Skeptické zabručení. „Jo, možná.“

„Ještě mi jedno eso zbývá, Kelly.“

„Jaké?“

„Dwight Stone. Zná pravdu. Mohl by sám strhnout celý zatracený chrám.“

„Caitlin říká, že Stone svědčit nebude.“

„Chce mi pomoct. Já vím, že chce. Jenomže má dceru u FBI. To dává Portmanovi naprostou kontrolu nad jejím životem a ve svém důsledku i nad Stoneovým.“

„Co chcete dělat?“

„Poletím do Colorada.“

Na Kellyho rty se vrací jeho typický úsměv. „Nu… taky bych odsud na chvilku rád vypadl.“

„Pořád nás hlídají ti hoši od FBI?“

„Dnes jsem je viděl třikrát. Jsou dobří.“

„To je v pořádku. Postaráte se, aby měli plné ruce práce.“

„Jo, ale jak je setřeseme?“

„Nesetřeseme. Tentokrát poletím sám.“

34 KAPITOLA

Americký orel ATR brázdí koryto turbulence, klesá jako kámen, pak je vynesen vzdušným vírem ze Skalistých hor pod námi a znovu se ustaluje ve vzduchu. Jsme padesát kilometrů od Crested Butte v Coloradu a já se nemůžu dočkat, až se kola podvozku dotknou přistávací dráhy. Když jsem vylétal z Baton Rouge, bylo devětadvacet stupňů. Ve chvíli, kdy jsem přesedal z jednoho letadla do druhého v Dallasu, bylo osmnáct. V Coloradu leží na zemi přes půl metru sněhu, moje letadlo mělo tříhodinové zpoždění kvůli neočekávané bouři a jediné, co vím o strojích společnosti ATR, je to, že létají jako slepice se zamrzlými křídly. To ale není jediný důvod mých obav. Za necelou hodinu budu stát tváří v tvář zvláštnímu agentovi Dwightu Stoneovi, jedinému člověku na světě, který mi může poskytnout to, co chci.

Touha po pomstě, kterou jsem cítil, když jsem včera napadl Lea Marstona v Toskáně, mi nyní připadá triviální. Jsem jiný člověk, než jsem byl včera. Minulost, o které jsem se domníval, že ji znám, je mrtvá. Minulou noc jsem totiž přišel na kloub pravdě tak strašlivé, že jsem se s ní dosud nevyrovnal.

Jakmile jsme Kelly a já odjeli z Toskány, zamířili jsme rovnou do motelu. Cítil jsem všepřemáhající touhu obejmout Annii, dceru, o které beze stínu pochybností vím, že je moje. Strávil jsem večer tím, že jsem se s ní díval na televizi, pak jsem ji uložil do postele a poslal jsem Kellyho pro láhev Absolutu. Poprvé po letech jsem pil čistě jen s cílem opít se. Netrvalo dlouho a opilost s sebou přinesla požehnanou neschopnost uvažovat střízlivě o událostech zpřed dvaceti let. Kdo spal s kým. A kdy. A proč, „kdybych se nad tím zamyslel“, jak řekla Livy, bych věděl, že není možné, abych byl otcem Jenny Doeové. Usnul jsem v křesle a kdyby moje matka nezaklepala na dveře, aby mě zkontrolovala, možná bych na tu strašlivou pravdu nepřišel ještě hodně dlouho. Jenomže takto jsem se probudil uprostřed noční můry, mučen výjevy, které jsem si nedokázal ani představit v den předtím.

Livy mluvila pravdu.

Nejsem Jennyin otec.

Vím to, protože když jsme se Livy a já naposledy milovali –nemyslím teď před pár dny –, bylo to týden po maturitě a právě jí začínala menstruace. Měla ji tenkrát o pár týdnů zpožděnou a oba jsme měli strach, že je těhotná. Když ji nakonec dostala, oslavili jsme to tím, že jsme šli do hotelu – což jsme téměř nikdy nedělávali – a milovali se. Tehdy před sebou měla Livy už jen dva týdny v Natchezu před odjezdem na letní soustředění do Radcliffu. Bylo mi nanic, protože dříve zjara jsem svému otci slíbil, že po maturitě s ním pojedu do Shilohu. Z dvou zbývajících týdnů s Livy jsem měl jeden strávit tím, že budu bloumat po válečném poli z občanské války. Utěšoval jsem se vědomím, že na podzim spolu budeme v Ole Miss, kde nám bude patřit všechen čas na světě, ale když jsem se vrátil z Shilohu, Livy už odjela do Cambridge a já ji neviděl déle než rok.

Během té doby jsem přirozeně zvažoval možnost, že Livy by mohla být těhotná. Byl jsem si však zcela jistý, že byť je možné, aby žena počala během periody, šance jsou opravdu mizivé. Později jsem se dozvěděl, že žena může menstruovat, dokonce i když je těhotná, ale do té doby jsem možnost Livyina otěhotnění beztak odepsal. Vycházeje z předpokladu, že Livyina sestra byla na potratu, byl jsem si jistý, že Livy by v případě těhotenství udělala totéž a rozhodně by si nenechala ujít rok studia jako nějaká „problémová holka“ z Peytonova hrádku. Očividně jsem se však ve svém předpokladu mýlil. Otázkou bylo proč.

V Toskáně mi Livy řekla, že si je jistá, že nejsem Jennyin otec. Jenomže pokud jím nejsem já, kdo tedy? Livy porodila Jenny devět měsíců po odchodu z Natchezu. Otcem musel být někdo, s kým se vyspala bezprostředně po poslední menstruaci. Vezmu-li v úvahu Livyinu promiskuitní historii, mohl to být někdo, koho jsem vůbec neznal. Jenomže když jsem se minulé noci se škubnutím probudil, zalitý lepkavým potem paniky, pochopil jsem, že Jennyina otce znám. Toto uvědomění mě zasáhlo dokonce ještě předtím, než jsem si je vědomě připustil, oznámilo svůj příchod vlnou zděšení, která mne zvedla z křesla a přiměla mne pospíchat do koupelny.

Jennyiným otcem je Leo Marston.

Ať se mi z té představy dělalo jakkoli zle, nemohl jsem ji vytlačit ze své mysli. Pouze tento závěr dával smysl každému nepochopitelnému skutku a prohlášení, které následovaly až do současnosti. Livyina nevysvětlitelná promiskuita na střední škole. Chronický alkoholismus její matky. Skutečnost, že mi o svém těhotenství neřekla a pak na rok zmizela, odřízla se od rodiny a přátel. Začala nový život ve Virginii, jako by její minulost v Mississippi nikdy neexistovala. Usadila se v Atlantě. A především nebyla ochotná mluvit s Jenny dokonce ani dvacet let po jejím narození. To, co mi připadalo tak kruté před pouhými hodinami, náhle dávalo smysl. Jenny byla živoucí připomínkou něčeho tak strašlivého, že Livy tomu prostě nedokázala čelit. Co mi to řekla tam na mostě, když jsem se jí ptal, zda by mohla znovu žít v Natchezu?

Ne, dokud žijí moji rodiče.

Představa, že Leo od dětství sexuálně zneužíval svou dceru, mne zanechala s pocitem naprosté prázdnoty, s něčím na způsob stravující nemoci. Všichni v Natchezu si mysleli, že Livy Marstonová se těší nejprivilegovanějšímu a nejlepšímu dětství, jaké jen může dítě mít, chráněnému před nedostatkem, plnému lásky a zbožňování. Jenomže kolikrát mi sama řekla, že Toskána pro ni nebyla palácem, ale vězením? Kolikrát jsem její lamentování odsoudil jako kňourání rozmazlené bohaté holky? Tehdy večer, kdy jsme se poprvé začali sbližovat, kdy se mi přiznala k tomu rande, na kterém ji znásilnil starší kluk ze školy… byla to fikcionalizovaná verze násilnění jejím otcem? Pokračovalo to dokonce i tehdy? Bylo obtížné představit si Livy v dospělém věku, jak se podřizuje Leovu chtíči. Byl o padesát kilogramů těžší než ona, jenomže Livy byla v té době silná dívka s atletickou postavou. Vím toho o zneužívání tak málo, a tolik lidské síly pramení z ducha, nikoli z těla. Bylo snad Livyino dětství jedinou velkou lží? Bylo její hvězdné excelování na střední škole součástí nějakého důmyslného vyrovnávacího mechanismu určeného k maskování strašlivé reality, ve které žila za zdmi Toskány?

Této interpretaci faktů protiřečily pouze dvě věci. Tou první bylo Leovo tažení proti mému otci. Kdybych Livy přivedl do jiného stavu já, Leův útok by byl snadno pochopitelný: snaha pomstít se v zastoupení za svou dceru. Jenomže pokud Livy oplodnil Leo, pak soudní případ s mým otcem nedával smysl. Druhou bylo Livyino rozhodnutí donosit dítě. Jestliže bylo její těhotenství důsledkem znásilnění jejím otcem, rozhodnutí přivést dítě na svět mi připadalo naprosto zrůdné. Dokonce i ten nejdogmatičtější katolík by za takových okolností uvažoval o potratu, a Livy dogmatická rozhodně nebyla. S jistotou jsem věděl, že její sestra si nechala těhotenství uměle ukončit. Brzy jsem však tuto myšlenkovou linii opustil. Protože tím, že jsem se řídil diktátem A. Conana Doyla –eliminoval jsem všechny možné odpovědi a přijal tu, která zbyla jako pravdivá, bez ohledu na to, nakolik nepravděpodobná –, dospěl jsem k závěru, že čelím odpovědi tak strašlivé, že jsem dokonce ani nebyl schopen uvažovat o ní.

Přemýšlel jsem o Marstonově pronásledování mého otce, když jsem si stříkal vodu do obličeje v motelové koupelně a konzumoval plnou hrst sušenek ve tvaru zvířátek, které Annie nechala na televizoru. Jakmile cukr pronikl do mého krevního oběhu, konečně mi svitlo a já dohlédl až k pravdě případu s údajnou nedbalostí mého otce.

Bylo to tak prosté, až to bralo dech.

Maude Marstonová se zřejmě dozvěděla o těhotenství své dcery. Bylo je třeba nějak vysvětlit. Kdo mohl být pravděpodobnějším kandidátem otcovství než Penn Cage, Livyin poslední nápadník? Nezáleželo na tom, zda Leo skutečně řekl Maude tuto lež, nebo ji nechal, aby si to sama domyslela. Když se mu naskytla šance zničit mého otce v soudním procesu, skočil po ní – jeho jediným cílem bylo potvrdit původní lež o Livyině těhotenství. Otázka, zda Maude mohla – na nějaké úrovni – vědět o jejich krvesmilném vztahu, byla něčím, o čem jsem nehodlal dokonce ani přemýšlet. Avšak tím, že se snažil zničit mého otce v aktu „pomsty“, Leo ještě důkladněji pohřbil vlastní smrtelný hřích před svou ženou, a možná i před sebou. Podle mě je dokonce možné, že po dvaceti letech popírání přesvědčil sám sebe, že skutečně jsem Jennyin otec, muž, který „zničil“ jeho dceři život.

Pravda vždycky objasňuje, avšak s objasněním přichází vír emocí, které nedokáže nikdo předvídat. Mou počáteční reakcí bylo zděšení smíšené s hněvem. Najednou mi dokonce i vražda Dela Paytona připadala triviální. Payton uhořel k smrti během několika agonizujících minut. Pokud mám pravdu o rodičích Jenny Doeové, Livy musela lhát tisíckrát ještě předtím, než dosáhla dospělosti. Hořela zaživa přes třicet let.

Seděl jsem sám v temnu noci, zvažoval, co mám s tou strašlivou vědomostí dělat. Po hodině jsem vyřídil pár meziměstských hovorů, rozčilil jsem několik lidí. Když se začalo rozednívat, probudil jsem Kellyho, promluvil si s ním a o pár hodin později jsme provedli lest, která ho zanechala obklopeného našimi hlídači z FBI v natchezském Mall Cinema, zatímco Sam Jacobs mě ve svém Hummeru odvezl na letiště v Baton Rouge. Tam jsem zaplatil v hotovosti za letenku do Dallasu, kde jsem přesedl na letadlo do Albuquerque a pak na palubu ATR, které směřovalo na maličké letiště v Crested Butte.

Pilot zahájil sestup, pluží s malým strojem přes dlouhé horské údolí od jeho jižní strany. Zasněžený majestát Skalistých hor na mne nijak nepůsobí. Kdesi hluboko ve mně, v té nejvlhčí a nejprimitivnější temnotě, začíná klíčit zlovolné semínko. Touha nikoli jen veřejně pokořit Marstona nebo dokonce zničit jeho kariéru právníka a soudce tím, že ho pošlu do Parchmanova vězení, ale ukončit samotnou jeho existenci. Odstranit ho ze světa. Ne ve jménu Dela Paytona, ale v Livyině a mém. Za život, který nám ukradl.

Brzy budu naslouchat, jak mi zvláštní agent Dwight Stone vysvětluje, proč nemůže říct porotě, co ví o Leovi Marstonovi a Johnu Portmanovi. S vážnou tváří mi poví o své dceři, agentce FBI. A bude ode mě jako od otce očekávat, že jeho stanovisko pochopím.

Jenomže já je nepochopím.

Mám pro Dwighta Stonea překvapení.

*****

Když jsme konečně přistáli v Crested Butte, přestal padat sníh. V půjčovně naštěstí nasadili na pneumatiky mého Fordu Explorer řetězy. Nejsem zvyklý na zledovatělé vozovky, ale netrvá dlouho a začínám to zvládat. Potíž je v tom, že sněhovým pluhem byly protaženy jen hlavní silnice. Lesní cesta, vedoucí vysoko do hor (a k Stoneově chatě), je protažená pouze k letním sídlům u Nicholsonova jezera. Džípem vyjeté koleje, které se od ní oddělují, jsou nesjízdné, alespoň pro mne s mými omezenými schopnostmi jezdit po horských cestách, a tak mi nezbývá než ponechat Explorer zaparkovaný blízko velké štěrkové jámy a vydat se vzhůru do hor pěšky.

Ujdu sotva dvacet metrů a pochopím nutnost nosit v daném prostředí sněhule, druh obutí, které jsem na sobě v životě neměl. V botaskách s tenkými podrážkami si prakticky koleduju o omrzliny, ale říkám si, že Stoneova chata nemůže být dál než pět kilometrů. Je krátce po třetí hodině a měl bych mít dostatek světla, abych to zvládl. Na letišti jsem vytočil Stoneovo číslo, abych se ujistil, že je doma, a zavěsil jsem v okamžiku, kdy to zvedl. Nechtěl jsem, aby jak on, tak kdokoli, kdo odposlouchává jeho telefon, věděl, že k němu jdu na návštěvu, dokud nebudu na místě.

Stopa po džípu je ve sněhu neviditelná, ale zevrubným sledováním řeky Slate proti proudu musím nakonec dorazit ke Stoneově chatě, která je situovaná nedaleko jejího pramene. Dnes je Slate, která byla při mé poslední návštěvě obyčejným tří až čtyřmetrovým potokem, burácející záplavou modročerné vody, řítící se dolů údolím jako shluk klád vodním žlabem. Po zdánlivě nekonečném klouzání, padání, prohrabávání se závějemi a narážení kolen a zadku procházím kolem vchodu do starého dolu na úpatí Anthracite Mesa a mířím vzhůru ke kraji úzkého kaňonu, kde je Slate stísněna do divoké peřeje nad dva a půl metru vysokým kolmým přepadem. Opatrně našlapuju podél okraje kaňonu, věda, že bych pád do ledové vody nemusel přežít.

Konečně vidím Stoneovu chatu zaklíněnou pod vysokými jedlemi a borovicemi mezi vyjetými kolejemi a řekou. Z jejího komína stoupá kouř, při pohledu na který pookřeju. Tak zima mi nebylo už mnoho let. Zastavuju se, abych popadl dech a nabral síly, pak se vydávám na posledních dvě stě metrů, jako horolezec snažící se dobýt vrcholek Everestu.

Stone přichází ke dveřím s pistolí na boku. První slova z jeho úst jsou: „Vy zatracený blázne!“ Pak mě vtáhne dovnitř, zabouchne dveře a přejde k přednímu oknu, u kterého nehybně stojí a hledí ven přes záclonu.

Na kávovém stolku před pohovkou leží děsivá sbírka zbraní – lovecká puška, dvě kulovnice, několik automatických pistolí –a v pískovcovém krbu praská obrovský oheň. Přes zadní okna jsou zataženy závěsy, blokují výhled na Slate a stromy za ní.

Stoneovi táhne na sedmdesátku, ale jeho vitalita nahání strach. Je jedním z těch tvrdých hochů, kteří stále běhají deset kilometrů denně, i když je jim osmdesát. Když jsme se setkali posledně, zdálo se, jako by byl nabitý potlačovaným hněvem. Dnes celý interiér chaty přímo srší zuřivostí, jako by moje první návštěva otevřela nějaký kanál k minulosti, a není v jeho moci uchovávat ji déle zavřenou v sobě.

„Co je tam venku?“ ptám se.

Dál se dívá ven z okna, s očima přimhouřenýma jako ostřelovač. „Vy jste si jich cestou sem nevšiml?“

„Jediné, co jsem viděl, byly hory a sníh. Žádná auta. Žádní lyžaři. Nic.“

„Jsou tam venku celý den. Čtyři.“

„Kdo je to?“

„FBI, jak doufám.“

„A jestli ne?“

Podívá se na mě. „Pak vás nechali vejít dovnitř jen z jednoho důvodu.“

„A tím je?“

„Bude pro ně snazší zabít nás oba najednou.“

„Nesmysl. Na co tady v tom případě čekáme?“

„Kdybychom se pokusili uniknout jim venkem, byli bychom jako kachny na mušce.“

„V tom případě zavolejte policii.“

Stoneův zachmuřený obličej se sotva pohne. „Je tu jen šerif a pár zástupců. Pokud jsou tu ti muži proto, aby nás zabili, zavraždí taky každého, kdo se do toho odváží plést. A já mám náhodou zdejšího šerifa rád.“

„Možná jsou to legitimní agenti FBI.“

„Možná. Jenomže mně takoví nepřipadají.“

„Co státní policie?“

„Trvalo by jim příliš dlouho, než by se sem v tom sněhu dostali. A navíc mám napíchnutý telefon. Mám sice mobil, ale kdokoli je tam venku, mají pokryté i tohle pásmo. Pokud mají v úmyslu zabít nás, začnou jednat v okamžiku, kdy zavolám o pomoc.“

„Není ještě brzy na sníh? V Mississippi je bezmála třicet stupňů.“

„V říjnu se může stát cokoli. Čtyři dny pršelo v celém státě, pak se to najednou proměnilo ve sníh. Proto je tak rozvodněná řeka.“

Přecházím k přednímu oknu a vyhlížím ven. Nevidím nic než jedle, borovice a sníh. „Proč se nehýbou?“

„Vyčkávají na tmu.“

„A to tady budeme sedět a čekat na ně?“

Stone se ještě jednou podívá z okna, pak přejde ke stolku, na kterém leží jeho zbraně. „Poslyšte, tohle všechno jste začal vy. Teď s tím musíte žít. Tak hezky v klidu seďte. Já už byl v podobných situacích předtím. Je to hra nervů.“

Přijel jsem do Colorada sám, s vědomím, že zřejmě narazím na muže, kteří Stonea hlídají. Udělal jsem to ve víře, že Stone – dobrý člověk s černým svědomím – bude neochotný přidávat mou smrt ke svému pocitu viny tím, že mě pošle zpátky do Mississippi samotného. Byl jsem si jistý, že ho přesvědčím, že jedinou slušnou věcí bude jet se mnou do Natchezu, aby tam svědčil u soudu. Nepočítal jsem s možností, že ti muži venku by se mohli pokusit zabít ho na místě – a mě s ním.

Bere z kávového stolku bezdrátový telefon, mačká tlačítko, naslouchá, pak zavěsí a zastrčí si telefon do kapsy. „Vy jste zabil bratra Arthura Lee Hanrattyho, je to tak?“

Přikyvuju.

„To mě trochu uklidňuje.“ Vyndává zpoza opasku na svých zádech pistoli (té jsem si nevšiml), pak bere z kapsy bezdrátový telefon a sedá si na pohovku se zbraní a telefonem v klíně. „Nu, tak proč jste se vrátil?“

„Pro pravdu. Vy ji znáte, já ji potřebuju vědět. Je to prosté.“

Přes Stoneův obličej přelétne ironický úsměv. „Protože spolu možná brzy zemřeme, mohl bych vám objasnit pár faktů. Ale svědčit pro vás nebudu. Dobrovolně ani jinak. Nejdřív ze všeho byste mi ale měl ukázat, že u sebe nemáte odposlech.“

Opakuju rituál ze své návštěvy v Presleyho přívěsu. Svlékám si kalhoty a košili a Stone mi naznačuje, abych si sundal taky trenýrky a ponožky. ‚ „Pojďte sem,“ říká.

„Rektální prohlídce se nepodrobím,“ protestuju, když mířím k pohovce.

Zasměje se, pak vstane a prohrábne mi prsty vlasy, projede mi po lebce. Pak mi zasune prst do jednoho ucha po druhém. „Omlouvám se, ale tyhle věcičky jsou dnes zatraceně malé.“

„A teď když jsme skončili se striptýzem,“ říkám a natahuju si kalhoty, „bych si rád poslechl, co se opravdu stalo v Natchezu v roce1968.“

„Jak daleko jste se v pátrání dostal?“

„Podařilo se mi zjistit, že akt vraždy samotný spáchal Presley. Mými svědky jsou Frank Jones, jeho bývalá manželka a Betty Lou Beckhamová. Odborník na výbušniny z ATF dosvědčí, že byla použita plastická trhavina C-4, dokáže, že Presley umístil na místo činu podvržený důkaz. A jeden ze zlodějů z Fort Polk prodal Presleymu ukradenou C-4.“

Stone se usmívá. „Takže jste dostal můj fax.“

„Díky.“

„Přišel jste na nějaké spojení mezi Presleym a Marstonem?“

„O tom mi řeknete vy.“

Zvedne obočí. „Já myslel, že jste na to přišel sám.“

„Nu… měl jsem agenta FBI, který se snažil zkopírovat pro mě vaši původní zprávu. Jenomže ho včera zatkli.“

Stone vážně přikyvuje. „Slyšel jsem.“

Samozřejmě. Řekla mu to jeho dcera.

„Takže,“ říká, „Marston nařídí Presleymu, aby pro něho zavraždil Paytona. Takhle to vidíte?“

„Nu… je tu taky Portman, samozřejmě. Jenomže nevím, jakou hrál roli. Byli do toho zapletení ještě další lidé?“

„Spiknutí bývají vždycky složitá. Jenomže v tomto případě byli dokonalými komplici Presley s Marstonem, tak nač to ještě komplikovat někým jiným? Vy na Marstona ale nic nemáte, že ne?“

„Ne, ale vy jste měl.“

„Ano.“

„Povězte mi, jak se vám to podařilo.“

Znovu bere bezdrátový telefon, mačká tlačítko, naslouchá, pak zavěsí a začne ke mně mluvit tichým, jasným hlasem. Pravou rukou svírá zbraň na svém klíně.

„Tak za prvé, Portman nebyl můj partner. Hoover mi ho přidělil, čerstvého absolventa z Yale Law a akademie FBI. Jeho otec byl právníkem na Wall Streetu s konexemi ve Washingtonu. Myslel si, že Úřad bude dobrým politickým inkubátorem pro jeho syna. Něco jako vojenská služba, ovšem bez rizika. A tak přítel Edgar přidělil toho kluka na úzkoprofilový úkol, bezpečně pod křídla agenta veterána Dwighta Stonea.“

Stone se na chvíli odmlčí a naslouchá. Slyším jen praskání ohně a – možná – dravý proud rozvodněné Slate za chatou.

„Portmana nějaký Paytonův případ absolutně nezajímal,“ pokračuje nakonec. „Jediné, oč mu tehdy šlo, bylo pucovat kliky, líbat zadky a dostat povýšení do Skládačkového paláce.“

„Jenomže vás to zajímalo. Řekla mi to Althea Paytonová.“

Zamyšleně přikyvuje. „Cagei, ve všech těch horách svinstva vámi někdy otřese jeden případ, víte? Pro mě to byl tenhle. Payton byl dobrý kluk, který se v podstatě staral o svoje záležitosti a tak jako každý si chtěl v životě trochu přilepšit. Jenomže ho zabili. Když jsem zjistil, že sloužil v Koreji, začal jsem si to brát osobně. Poznal jsem tam pár černých vojáků, a byli to bezva chlapi. Payton přežil Chosin Reservoir, jen aby se nechal vyhodit do vzduchu nějakým zbabělým lopošem ve svém rodném městě.“ Stone připlácne bezdrátový telefon proti svému stehnu a poklepe na něj. „Člověče, jak já chtěl ty hajzly dostat.

Moje první kroky byly stejné jako ty, co jste podnikl vy. Frank Jones, jeho žena, pak Betty Lou Jacksonová. Myslím, že teď se jmenuje Beckhamová. Betty Lou něco věděla, jenomže nechtěla mluvit. Pak po mně a Portmanovi stříleli na dálnici 61. Hoovera ten incident naštval. Grázlové beztrestně střílející po agentech FBI jaksi nezapadali do jeho představ. Poskytl nám další peníze a lidi. Zmáčkl jsem Betty Lou, a tak se na scénu dostal Presley. Portman a já jsme ho navštívili u něj doma a on nám řekl, ať se jdeme vycpat. Byl to pěkně tvrdý hoch, to mu musíme uznat. Dokonce i poté co jsme přiměli zloděje z Fort Polk přiznat, že mu prodali C-4, nás Presley poslal k čertu.

Museli jsme na to jít jinak. Hoover na mou žádost povolil instalaci odposlouchávacího zařízení v Presleyho domě, plus ilegální odposlech všech telefonních automatů v okolí. Podplatili jsme členy místního Klanu, ale ani ti o Paytonově smrti nic nezjistili. Kdokoli Paytona zabil, jednal bez vědomí Klanu. Nasadili jsme na Presleyho nesouvislý dohled, dost těsný, aby mu to šlo na nervy, ale na druhé straně natolik volný, aby je dokázal setřást. Po týdnu volal Leovi Marstonovi z telefonního automatu v blízkosti svého domu.“

„Co mu řekl?“

„Nic inkriminujícího. Řekl, že si s ním chce promluvit někde v soukromí. Marston byl tehdy okresním prokurátorem. Na tom, že si Presley chtěl promluvit s okresním prokurátorem, nebylo nic ilegálního. Řikal jsem si, že Presley se možná pokusí dohodnout se státními autoritami, aby se vyhnul federálnímu stíhání. Klan měl v té době velký vliv u Parchmana a mohli mu zajistit docela příjemný pobyt ve vězení. Také ovlivňovali promíjení trestů.“

„Jenomže takové dohadování nebylo Presleyho stylem.“

„Ne,“ souhlasí Stone. „Nicméně v okamžiku, kdy se Hoover doslechl jméno Leo Marston v souvislosti s Paytonovým případem, situace se změnila. Ředitel se o něj začal osobně zajímat.“

„Proč?“

„Hooverovi vždycky šlo o politiku. Vyžadoval naprostou kontrolu nad každým případem, který se týkal kohokoli, kdo by mu mohl na jeho cestě prospět nebo naopak ublížit.“

„Co bylo dál?“

„Instalovali jsme ilegální odposlech v Marstonově sídle, prošpikovali jsme ho štěnicemi od půdy až po sklep. Telefony, dům, zahrada, zahradní altán, stáje. Byla to krásná práce.“

„Vy a Portman?“

„To ne, sakra. Já s Henrym Bookbinderem. Technologie byla primitivní, ale Henry v ní byl umělec, Bůh žehnej jeho duši.“

„Získali jste něco?“

Stone se spokojeně usmívá. „Matečnou rudnou žílu. Jednoho dne přijel k domu Presley a zaklepal na dveře. Pak šli se soudcem do altánu v zahradě a dlouho si spolu povídali. Za třicet minut toho řekli dost na to, aby to Marstona poslalo do plynové komory.“

Slyším slabé zvonění v uších. „Ježíši! Co říkali?“

Stone vrtí hlavou. „Jak daleko jste se dostal ve vypátrání Marstonova motivu?“

„To je můj problém po celou dobu. Vím, že Leo tajně vlastnil jistý pozemek, o jehož koupi uvažovala jedna společnost z jiného města. Jenomže to mělo háček. Pracovní problémy s černými dělníky. Kromě toho jsem nezjistil nic.“

„Uhodil jste hřebík na hlavičku, aniž jste o tom věděl. Šlo o firmu na výrobu koberců z Georgie. Její majitel, jistý Zebulon Hickson, byl něčím na způsob Huna Attily, zaníceným zastáncem otroctví. Považoval je za tu nejlepší a nejméně pochopenou instituci, kterou tahle země kdy měla. Zakládal nové továrny na místech, kde to, čemu říkal ‚negerský problém‘, neexistovalo. Samozřejmě, před rokem 1968 bylo obtížné najít taková místa. Především u řeky Mississippi, a právě tam chtěl Hickson investovat.

Leo Marston hodlal na tom pozemku vydělat velké peníze. Jenomže situace s pracovní silou nebyla tak stabilní, jak si Hickson přál. Černí obsazovali za pomoci odborů místa určená dosud jen pro bílé. Hicksona napadlo, že kdyby někoho pro výstrahu zavraždili, černoši by opět začali sekat dobrotu. Zřejmě něco podobného provedl někde v Georgii a vyšlo mu to.“

Marstonův plán mi nyní připadá nad slunce jasný. Zbývá objasnit posledních pár faktů.

„Upřímně pochybuju o tom, že by si Marston myslel, že něco takového bude fungovat,“ přemítá Stone nahlas. „Na to byl příliš chytrý. Jenomže jemu bylo jedno, jestli to bude fungovat. Šlo mu jen o to, aby Hicksonovi prodal ten pozemek.“

„A tak šel za Rayem Presleym,“ skáču mu do řeči. „Řekl mu: ‚Potřebujeme někoho pro výstrahu oddělat.‘“

„Přesně tak. Marstonovi bylo úplně jedno, kdo umře. Šlo prostě jen o byznys.“

„Proč k tomu nepoužil místní Klan? Stačilo pošeptat slovo do správného ucha a nechat Klan, aby se o Paytona postaral. Proč si k tomu vybral policistu?“

„Marston byl okresní prokurátor. Věděl, že Klan je prolezlý federálními informátory. Chtěl nulové riziko, že k němu povedou jakákoli vodítka. Také pohrdal Výborem bílých občanů. Několikrát se o nich do telefonu zmínil jako o negramotných baptistických zkurvysynech.“

„Ovšem důvěřoval Presleymu.“

„Ano. A měl k tomu důvod. Což je ironické jako peklo samo, opravdu.“

„Proč?“

„To se dozvíte za chvíli. Takže Presley si vybral za oběť Dela Paytona. Proč, to netuším. Měl na starosti dohled nad voličskou registrací pro místní NAACP, ale jinak to byl tichý hoch. Měl pěkný dům a milou ženu. Ukládal si peníze. Měl pěknější dům než Presley. Už jen tohle mohlo být důvodem. Nicméně Zeb Hickson už byl celý žhavý oznámit svoje plány na výstavbu natchezské kobercové továrny –!“

„A vy jste v podstatě drželi Marstona za vlasy.“

„Jo.“

„Jenomže jste nikoho nezatkli.“

Stone si zhluboka povzdechne. „Přesně tak.“

„Proč ne?“

„Jakmile si Hoover vyslechl pásku s rozhovorem mezi Marstonem a Presleym, nařídil mi poslat každou kazetu, přepis, hlášení ze sledovaček, zápisy z výslechů svědků, fotografie a pásky do Washingtonu. Když se na to všechno osobně podíval, naplánoval si návštěvu do pobočky FBI v Jacksonu. Údajně proto, aby pozvedl morálku místních agentů. Skutečným důvodem té návštěvy bylo setkání s Leem Marstonem.“

Zvonek v mé hlavě nyní hlasitě vyzvání na poplach. „Kvůli čemu?“

„Kvůli politice. Ten hovor vyřizoval Clyde Tolson, Hooverův asistent. Stále ještě jsme měli instalovaný odposlech, takže jsem všechno slyšel. Marston si myslel, že Hoover jede do Jacksonu proto, aby mu vyjádřil uznání za jeho práci ve funkci okresního prokurátora. Když za ním přijel, Edgar si to s ním vyříkal a pak se u něj pokusil o klasický hooverovský trik.“

„Což jest?“

„Pracuj pro mě, nebo dostaneš trest, který si zasluhuješ za svoje hříchy.“

„Jak pro něho měl pracovat?“

Stoneovy rty se stáhnou do cynického úsměvu. „Právě tady to začíná být zajímavé. A špinavé. Del Payton zemřel v květnu roku 1968, pět týdnů po Martinu Lutherovi Kingovi. Co jiného se tehdy dělo?“

„Válka ve Vietnamu?“

Netrpělivě mávne rukou. „Prezidentské primárky. Jakmile Eugene McCarthy dokázal, že L. B. J. je zranitelný, Bobby Kennedy do toho skočil rovnýma nohama. A ve chvíli, kdy se ve volebním vlaku ocitl Kennedy, Johnson oznámil, že nebude znovu kandidovat. Dela Paytona zabili v den, kdy Bobby vyhrál primárky v Nebrasce. Týden předtím zvítězil v Indianě. Kennedy se pomalu ale jistě stával pravděpodobným vítězem listopadových voleb.“

„Já tomu nerozumím. Jaká je tady souvislost?“

„Hoover, Cagei. Ve světle prezidentských voleb se Hoover ani za mák nestaral o to, co se stalo nějakému černému dělníkovi v Mississippi. Proč? Protože ředitel FBI vždycky sloužil k potěše prezidenta. Hoover byl ředitelem od roku 1924 a mínil jím zůstat až do své smrti. Jeho dvěma nejméně oblíbenými lidmi na světě byli Robert Kennedy a Martin Luther King. Kingova vražda ho doslova nadchla. Jenomže z Bobbyho prezidentské kampaně měl žaludeční vředy. Uhádnete, co bylo v roce 1968 Hooverovým životním posláním?“

„Snad ne zabít Roberta Kennedyho?“

„Ne, ne. Na tenhle nesmysl zapomeňte. Chtěl dosadit do prezidentského úřadu Richarda Nixona. A byl ochoten udělat pro to cokoli. Hoover a Nixon se již nějaký čas znali, od voleb v roce 1960, kdy to Nixon prohrál s J. F. K. Na druhé straně, Bobby Kennedy se k Hooverovi, který byl tehdy generálním prokurátorem, choval jako ke kusu lejna. A tak zatímco Nixon v květnu roku 1968 střízlivě hovoří o právu a pořádku, aby si získal Ameriku, Bobby Kennedy jezdí z ghett do univerzitních kampusu a káže o rasové rovnoprávnosti, chudobě v Mississippi, o zlu vietnamské války a o vstřícnosti vůči Sovětskému svazu.“

„Já stále nevidím žádnou souvislost s Delem Paytonem.“

Stone je zničený z mé nechápavosti. „Má to souvislost s Leem Marstonem. A co je důležitější, s jeho otcem. Leův otec byl hlavním mississippským politickým makléřem, bývalým státním generálním prokurátorem, stejně jako později Leo. Byl blízkým přítelem Velkého Jima Eastlanda, známého segregacionisty, hlavy senátního justičního výboru, a hlavního zastánce J. Edgara Hoovera na Capitol Hillu.“

Konečně se mi ten obrázek začíná skládat dohromady.

„Výsledky prezidentských voleb v roce 1968 byly druhé nejtěsnější v historii, Cagei, po Nixonovi a J. F. K. v roce 1960. V šedesátém osmém vyhrál Nixon necelým jedním procentem hlasů. Tak blízko to tehdy v listopadu bylo. V květnu, když byl zavražděn Del Payton, se mohlo stát cokoli. Mississippi byla demokratickým státem, ale v prezidentských volbách volili dost divně. V roce 1960 její voliči nedali svoje hlasy JFK ani Nixonovi, ale jakémusi člověku jménem Byrd. V šedesátém čtvrtém volili Goldwatera. A v roce 1968 vyjadřovali sympatie –“

„Wallaceovi,“ skáču mu do řeči. „Georgi Wallaceovi.“

Stone přikyvuje. „Byl to rasistický štváč z Alabamy, který kandidoval za nezávislé. Leo a jeho otec byli demokrati, ale Bobbyho Kennedyho považovali za komunistu. Wallace pro ně byl příliš rasistický a, což bylo důležitější, neměl podle nich šanci vyhrát. A tak vsadili na Nixona. Starý pan Marston dělal všechno pro to, aby movery a shakery v Mississippi přiměl zapomenout na Wallacea a volit republikány.“

„Ježíši!“

„Už to chápete? Do této šlamastyky přijde zvláštní agent Dwight Stone, který řekne J. Edgaru Hooverovi, že syn jednoho z největších Nixonových stoupenců je zodpovědný za rasovou vraždu v Mississippi. Nadchlo to ředitele? Ne, pane. Myslíte si, že Hoover hodlal říct svému kamarádovi senátoru Eastlandovi, že syn jeho starého přítele půjde za mříže za to, že zabil černocha, který vystoupil z řady? Ne, pane. A pomyšlení, co by s takovou informací udělal Bobby Kennedy, stačilo k tomu, aby z něj Hoover dostal srdeční záchvat. Takže… co podle vás řekl Hoover Leovi na tom jejich setkání v Jacksonu?“

„Nemám ponětí.“

„Proboha, hochu, vy ale máte dlouhé vedení. Byl jste na správné stopě, ale nechal jste se zmást. Dobrou věcí je na tom to, že jste se nenechal chytit našimi lidmi, jinak by pro vás byl život v tuto chvíli velice nepohodlný. Vlastně by stále ještě mohl být. Hoover tehdy hovořil s Leovým otcem. Bylo to jako vystřižené z Kmotra. Nic formálního, ale každý všemu rozuměl. Věrnost lenímu pánovi. Absolutní loajalita.“ Stone moduluje svůj hlas do drsného ztělesnění Mariona Branda: „Někdy tě možná požádám, abys pro mě vykonal obtížný úkol, ale do té doby si užívej mou přízeň jako dar.“ Od toho dne měl Hoover Marstonovu rodinu v kapse. Veškerý jejich vliv, všechno.“

„Hoover zatloukl vaše důkazy?“

„Všechny. Leo Marston se vrátil zpátky ke své práci a své budoucnosti. Na Paytonův případ bylo zapomenuto. Odnesl to jen Ray Presley.“

„Presley?“

„Střílel po nás na dálnici, pamatujete? To Hoover nemohl nechat beztrestně projít. Byla to součást ceny, kterou požadoval od Marstona. Presley musel jít za něco sedět. Nezáleželo na tom, za co.“

„Marston jim ho dal?“

„Neváhal ani vteřinu. Presley si vydělával peníze množstvím bokovek. Jeho práce u policie pro něj byla jen opěrným bodem pro všechno ostatní. Obchodoval s kradeným zbožím, nechával si peníze vybrané na pokutách –“

„A prodával drogy.“

„Přesně tak. Hlavně amfetaminy, řidičům náklaďáků. Mezistátní přeprava federálně regulovaných narkotik. Marston nám řekl všechno, co jsme potřebovali k tomu, abychom ho dostali, a my jsme to tlumočili státní policii. Načapali ho s drogami, které měl v úmyslu distribuovat. Ukázal jsem se při zatčení, aby Presley věděl, že jde o odplatu.“

„Přišel někdy na to, že to byl Marston, kdo ho udal?“

„Pokud je mi známo, tak ne. Což je ironické. Marston mohl bez obav důvěřovat Presleymu, ovšem Presley udělal chybu, že věřil Marstonovi. Presley je něco jako pes.“

„Možná pitbul.“

Stone opakuje svůj malý rituál s telefonem.

„Cekáte nějaký hovor?“ ptám se.

„Ne.“ Bere svou pistoli, vstává a přechází k přednímu oknu.

„Pořád jsou tam venku?“

„Pořád.“

„Takže to zapečetění kvůli národní bezpečnosti byla jen kamufláž?“

Stone se suše zasměje. „Naprostá. Zamyslete se nad tím. Úřad byl pověřen vyšetřením krutého porušení občanských práv na jihu. Místo toho Hoover úmyslně ututlal rasovou vraždu pro vlastní politické účely. Normálně by přiložil Paytonův spis ke svým osobním spisům. Neslavné vyděračské spisy. Jenomže Paytonův spis na to byl příliš objemný. Agenti v Natchezu nám posílali stohy neužitečných nesmyslů. Pečeť v zájmu národní bezpečnosti představovala neproniknutelný štít.“

„Myslíte si, že ta páska s nahrávkou Marstona a Presleyho je stále přiložena k spisu?“

„Pochybuju o tom. Byl to hlavní důkaz. Pravděpodobně ji odvezli do Hooverova domu, když zemřel, společně s těmi vyděračskými materiály. O tom, co se s nimi mohlo stát, byly napsány celé police knih. Tu pásku už nenajdete.“

„Takže Marstonovým motivem byly čistě jen –“

„Peníze,“ říká Stone za mě. „Chamtivost. Hajzlům jako on jde o jedinou věc: schlamstnout všechno v jejich dosahu. Myslí si, že každý dolar, který získají, je přivede o krůček blíž k nesmrtelnosti, a každý člověk, kterému stoupnou na hřbet, je vynese o něco výš nad ostatní. Myslím si, že pro takové jako Marston ostatní lidé ve skutečnosti neexistují. Jsou pro ně jen prostředky sloužícími k jejich účelu.“

Včetně jeho dcery, pomyslím si se zachvěním. „Když jste měli ty štěnice v jeho domě,“ říkám váhavě, „nenahráli jste někdy něco… neslušného?“

„Vražda je dost neslušná.“

„Já mluvím o věcech sexuálního charakteru.“

„Jednoho dne jsme ho slyšeli, jak si to rozdává s nejlepší přítelkyní své ženy.“

„Mám na mysli zneužívání. Zneužívání dítěte.“

Odvrací se od okna a upírá pohled na mě. „Ne. Sám jsem tehdy měl malou dceru. Kdybych zaslechl něco takového, vtrhl bych tam a utloukl ho k smrti.“ Levý koutek Stoneových úst sebou cukne. „Mikrofony byly uvnitř jen pár týdnů a nevzpomínám si, jestli Henry instaloval odposlech i do pokoje té holčičky.“

Nutím sám sebe vytlačit Livy ze své mysli. „Potřebuju, abyste ten příběh zopakoval před porotou, pane Stone.“

„To nikdy neudělám, synu.“

„Já myslím, že uděláte. Vím o vaší dceři.“

Uprostřed otočky zpátky k oknu prudce škubne hlavou ke mně. Oči mu hoří hněvem.

Zvedám obě ruce. „Jenom chci říct, že vím, že to ona vám brání v tom, abyste mi pomohl.“

„V tom případě taky víte, že je bezpředmětné žádat mě, abych svědčil.“

„Opravdu? Dnes jsem s ní o tom mluvil, a má na to odlišný názor.“

Stone dělá krok směrem ke mně. „Vy jste dnes mluvil s mou dcerou?“

„Ano. Caitlin Mastersová ji pro mě vyhledala.“

„Vy idiote! Jestli jste ohrozil její život, tak –“

„Je v pořádku! Nic se nestalo. A souhlasí se mnou. Portman s ní začal hrát už před celými dny hru na cukr a bič. Nemusel jsem jí dokonce ani říkat, že byste ho mohl srazit na kolena. Věděla to sama.“

„Neměl jste právo takto ohrozit její život, Cagei.“

„Chci spravedlnost. To je všechno.“

„Vy chcete pomstu.“

„Máte pravdu. Jenomže jsem ji chtěl pro sebe. Teď ji chci pro někoho jiného. Marston dělal věci, za které by měl zemřít, Stone. Dávám vám na to svoje slovo.“

Starý agent mačká pistoli ve své ruce. „Moje dcera mi před dvěma dny říkala, že bych měl jít svědčit. Ona si snad myslí, že dostat tuhle věc ze sebe by zachránilo tu moji zatracenou duši či co já vím.“ Jeho výraz tvrdne. „Nemá právo obětovat svou kariéru kvůli mému provinilému svědomí. Ona neví, jak to ve skutečnosti chodí.“

„Ak ví.“

„O tomhle nerozhoduje ona, zatraceně!“ Přelétne očima po místnosti. „Bože, kéž bych tu tak měl flašku.“ Přechází ke krbu a šťourá do polen, vysílá chuchvalce jisker vzhůru do komína. „Nechtějte po mně, abych šel svědčit, Cagei.“

„Proč ne?“

„Jsem vadné zboží.“

„Myslíte kvůli tomu vašemu pití?“

„Pití není můj jediný problém. Je toho víc.“

„Proč vás vyhodili až pět let po Paytonově vraždě? Ono to nebylo kvůli pití, viďte?“

Rozhrabává oheň ještě důkladněji. „Ne. I když jsem tehdy pil jako duha. Když se Hoover dohodl s Marstonem, nemohl jsem tomu uvěřit. Nevím proč…, viděl jsem ho to dělat mnohokrát předtím. Jenomže to obvykle byly případy, které byly špinavé od samého začátku až do konce. Tahle vražda měla skutečnou oběť. Nevinnou oběť. Hodně mě ovlivnila taky skutečnost, že to byl voják z Koreje. Začal jsem pít, abych na to zapomněl. V Úřadě se tehdy dělo hodně svinstva. Hoover nás zneužíval k pronásledování lidí, kteří protestovali proti válce, a na ostatní špinavé věci. Pak se do funkce dostal Nixon. Část Úřadu začala fungovat podobně jako to zatracené KGB. Bylo mi z toho nanic. Alkohol to činil snesitelným. Ale beztak jen na chvíli. Nedokázal jsem s tím žít. Odešla ode mě žena i s dítětem. Zpackal jsem to na několika frontách. A pak jsem tomu nasadil korunu. Asi z toho dostanete psotník, protože se to týká vašeho přítele Marstona.“

„Cože?“

„V roce 1972 jsem byl ve Washingtonu, dělal jsem tam nějakou špinavou práci, kterou Nixon chtěl po Hooverovi. Něco příliš nudného pro Liddyho a jeho instalatéry. Procházel jsem halou kancelářského komplexu Watergate a tam, většího než život sám, jsem uviděl stát Lea Marstona. Přijel do města za Johnem Stennisem, po kterém cosi chtěl. Když jsem ho uviděl, měl jsem pocit, jako by mě hodili do ledové vody. Paytonův případ mi nedával pokoj už čtyři roky. Jakmile mě Marston spatřil, ten hnusný bastard se to snažil uhrát, jako bychom byli staří kamarádi. Ještě o tom žertoval. Prý jsme se poznali kvůli mrtvému negrovi. Vyříkal jsem si to s ním na místě. A každý v té hale ve Watergate mě slyšel. Marston to nevydržel. Vrhl se na mě a já proti němu vytáhl zbraň.“

Málem se dávám do smíchu, protože jsem si vzpomněl, jak jsem se já neovládl včera a vrhl se na Marstona.

„Henry Bookbinder byl venku v autě,“ vzpomíná Stone. „Vběhl dovnitř a odtáhl mě od něho. Nikomu se nic nestalo, ale Marston pak před Hooverem řval o vraždě. Jedním z Hooverových posledních činů před jeho smrtí v sedmdesátém druhém bylo to, že mě vyhodil. Považuju to za určitý druh pocty.“

„Kde byl tehdy Portman?“

Stone ztuhne, pohrabáč se zastaví nad praskajícími poleny. „Šplhal po žebříčku Úřadu. Předtím jsem vám neřekl všechno. Když Hoover převzal Paytonův případ, začal jsem si pořizovat kopie záznamů ze svého vyšetřování. Také jsem si udělal kopii pásky, která inkriminovala Marstona.“

Cítím, jak mi vstávají chlupy na předloktí. „Pořád ještě tu kopii máte?“

Vrtí hlavou. „Portman si všiml, co dělám. Začal na mě donášet, podával hlášení Hooverovi. Ta jeho hlášení si dovedu představit. Jak se chovám ideologicky nesprávné a další bla, bla, bla. Nicméně, všechno ukradli z mého bytu dva dny před mým vyhazovem. Byl to Portman, tím jsem si jistý. A udělal to na Hooverův příkaz.“

Moje srdce klesá.

„Nechtějte mě za svědka. Přibili by mě na kříž. Mám příliš mnoho vlastních hříchů.“

„Čeho se Portman tak bojí? Podle příběhu, který jste mi řekl, bylo jeho zapojení jen okrajové.“

„Co se týče styků s veřejností, má Úřad už deset let problémy. Jeho velkou Achillovou patou je diskriminace. FBI je soustavně žalována černými agenty, Hispánci, ženami. Všichni hovoří o rasismu a systematické diskriminaci. A tyto skupiny vyhrávají. Portman byl jmenován do funkce proto, aby tyto problémy napravil, aby vyleštil image Úřadu. Jmenoval ho demokratický prezident. Kdyby mělo vyjít najevo, že jeho ‚hrdinská práce v boji za občanská práva v Missisippi‘ sestávala z toho, že pomáhal krýt rasovou vraždu, vyhodili by ho na minutu. Prezident by neměl jinou možnost.“

„Tak to dejte světu vědět. Prokažte Úřadu a své zemi službu.“

Stone vkládá pohrabáč zpátky do stojanu a sedá si ke krbu. Jeho obličej je ztrhaný. „Kéž bych tak mohl. Přezkoumali by každé soudní rozhodnutí, které Portman učinil jako federální prokurátor a soudce. Už nikdy by nemohl pracovat ve veřejném sektoru. A jakmile by sdělovací prostředky začaly strkat nos do jeho minulosti, kdoví, co by ještě vyhrabaly. Člověk jako Portman nepřekročí čáru jen jednou či dvakrát. Dělá to soustavně.“

„Jak to, že sdělovací prostředky na nic nepřišly během jeho prověřovacích slyšení?“

„Úřad je těsně sevřené společenství. Přežívá prezidenty, soudce, dokonce i justice Nejvyššího soudu. Pokud si vedení tohoto společenství usmyslí udržet Portmanova tajemství pod pokličkou, aby mohl být jmenován ředitelem FBI, tak tomu tak bude.“

Stone bere svůj telefon a znovu kontroluje linku. „Rád bych vám pomohl, Cagei. Jenomže mě drží v šachu kvůli mé dceři. Už hodně dlouho. Od té doby co byla malá.“

„Cože?“

„Je to tak. Když mě vyhodili, Hoover mi poslal vzkaz. Doručil ho Portman. Jestli prý se pokusím veřejně prozradit něco o špinavém prádle Úřadu, moje dítě se na mě bude dívat v pořadu Meet the Press.“

„To je neuvěřitelné.“

Trpce se zasměje. „To bylo v roce 1972. Každý den se tehdy stávaly mnohem horší věci, a vláda byla přímo v centru toho všeho.“

Odtahuju závěs z předního okna a mžourám ven do snášejícího se soumraku. Za tím, co je zřejmě vyjetými kolejemi po džípu, šplhá směrem k obloze sněhem pokrytá stěna Anthracite Mesa, s jedlovými a borovými kmeny pochodujícími po ní vzhůru v temných řadách. Nevidím venku ani živáčka.

„Co jste myslel tím, když jste řekl, že Presley a Marston byli dokonalými komplici? Řekl jste: ‚Nač to ještě komplikovat někým jiným?‘“

Stone vstává a jde ke mně s telefonem v ruce. „Nemyslel jsem tím nic. Zapomeňte na to.“

„Vy přede mnou stále něco tajíte, že ano?“

Znovu si přikládá telefon k uchu a tentokrát jeho obličej bledne. Hodí telefon na zem, běží ke mně a natahuje ruku s pistolí. „Vezměte si ji!“

„Cože?“

„Telefon je hluchý! Vezměte si tu zbraň!“

Beru zbraň, která vypadá jako Magnum .357, a Stone popadá ze stolku loveckou pušku. Winchestrovku 300, s teleskopem.

„Otevřte mi zadní dveře,“ nařizuje. „Venku je ostřelovač. Otevřte je jen napůl a držte se vzadu.“

Běžím k zadním dveřím a říkám si, že nepřivést s sebou Daniela Kellyho bylo jedním z nejhloupějších nápadů, jaké jsem kdy měl.

Stone si kleká dva metry ode dveří, zvedá si winchestrovku na rameno a přikládá pravé oko k teleskopu, jako by se chystal střílet přes dveře.

„Otevřte je,“ říká. „Pomalu. Pak se mi rychle kliďte z cesty.“

Zvolna otáčím dveřním knoflíkem, pak se Odtahuju ode dveří tak daleko, jak jen mohu, a napolo je otevírám.

Stone rychle zacílí a vypálí. Zvuk pušky uvnitř chaty zní jako detonace.

„Dostal jsem ho!“ volá Stone. „Rychle za mnou!“

„Kam?“

Než stačí odpovědět, přední dveře chaty explodují dovnitř a od krbu se odrazí kulka. Stone se otočí, vytáhne od pasu malý automat a vyprázdní půlku zásobníku přes rozbité okno.

„Dělejte!“ křičí, chytá mě za rameno a táhne mě ke dveřím.

„Kam?“ ptám se znovu, hrdlem vyschlým jako písek.

„Někam, kde nás nemůžou sledovat!“

„A to je kde?“

„Na řece.“

„Na řece? V čem?“

„Uvidíte. Hejbněte kostrou!“

35 KAPITOLA

Ve chvíli, kdy mě Stone táhne ven zadními dveřmi, něco exploduje za námi. I když jsem od toho odvrácený, záblesk mne málem oslepí a ušní bubínky jako bych měl proražené. Padáme tvářemi do sněhu, otupení jako dobytek po zásahu elektrickou tyčí, ale vzápětí se slepě škrábeme pozpátku do útočiště ke stěně chaty, protože instinktivně víme, že odhalení znamená smrt.

Přikrčený ke stěně chaty přehlížím ve skomírajícím světle rozvodněnou řeku a její břehy. Nevidím žádný způsob, jak by se dal dravý proud využít coby prostředek k útěku. Stoneovy rty se pohybují, ale nic neslyším. Odvrací se ode mě a začíná něco tahat zpoza chaty. Je to jakýsi druh nafukovacího člunu, dlouhá červená věc z plastu, něco na způsob křížence mezi kánoí a kajakem. Když si Stone uvědomí, že jeho příkazy neslyším, bere si zpátky pistoli, kterou mi dal, pak mi naznačuje, abych odtáhl kajak k vodě, do vzdálenosti okolo pětadvaceti metrů. Očividně má v úmyslu krýt mě, zatímco já budu táhnout člun, jenomže já ho nehodlám táhnout. Jestliže mám překonat smrtelně nebezpečný otevřený prostor, musím to udělat, jak nejrychleji budu moci.

Klesám na kolena, obracím kajak dnem vzhůru, lezu pod něj a mírně ho nadzvedávám zády jako nějaký podlouhlý želví krunýř. Jeho pogumovaná látka by pravděpodobně nezabránila v průniku kulce, avšak alespoň budu schopen běžet s tou věcí na zádech.

Běh je však mnohem problematičtější, než jsem si myslel. Vybíhám směrem k řece a nohy v reebokách mi kloužou po sněhu. Příď kajaku se při běhu kolébá dopředu a dozadu, zakrývá mi výhled, činí mou trestnou uličku delší, než musí být. Krčím se při palbě z automatické zbraně kdesi za sebou, ale ujišťující hřmot Stoneovy Pětačtyřicítky mne pohání dál. Alespoň že jsem dočista nepřišel o sluch.

Druhá polovina mého úprku k řece má strašlivou, jakoby snovou povahu běhu k vzdalujícímu se horizontu, přičemž nárazy mých chodidel do kamenů pod sněhem jsou jediným hmatatelným důkazem, že opravdu bdím. Rychle se snášející soumrak mi pravděpodobně poskytuje větší ochranu než Stoneova pistole, ale určitě to nebude trvat dlouho a někdo se do pohybujícího kajaku strefí.

Když moje nohy konečně rozvíří se šplouchnutím vodu, vrhám se dopředu a přistávám v kosti zmrazujícím proudu, který mi stahuje kajak ze zad jako obří ruka. Stone za mnou stále střílí. Klekám si v proudu na kolena, obracím kajak dnem dolů a lehám si na mělčinu vedle něj, takže je teď vidět jen moje hlava. Na vzdálenost pětadvaceti metrů je obtížné rozlišit, co se děje v chatě za mnou. Záblesky z hlavní v oknech se střídají se záblesky o něco níž, odkud pálí Stone. Následuje krátké ticho, pak se Stone vynoří ze tmy. Běží směrem k vodě, s dvoulopatkovým kajakovým pádlem v jedné ruce a svou winchestrovkou ve druhé.

Otočí se a dvakrát v běhu vystřelí, pak se rozbíhá mým směrem a využívá přitom bílou propanovou nádrž jako kryt. Je napůl cesty k vodě, když vnitřek chaty osvětlí další zášleh. Stone se popadne za hýždě, vrhne se dopředu, pak se otáčí, klesá do sněhu a vrací přitom palbu.

Snažím se vytáhnout kajak na břeh, ale dno pode mnou je stále mělčí a moje pozice se stává nebezpečně odhalenou. Mám pocit, jako by voda kolem mě stékala rovnou z tajícího ledovce. Okrádá mě o dech a neovladatelně mi rozcvakává zuby, ale pořád je to lepší než to, čím teď prochází Stone. Každých zhruba pět vteřin se otočí a vypálí z Pětačtyřicítky za sebe k oknům chaty, jenomže to tak nemůže dělat donekonečna. Kdesi v mé hrudi začíná škrábat kolem sebe šílené zvíře paniky, naléhá na mne, abych utíkal. Nemusel bych udělat nic jiného než se jen poddat proudu. Mohl bych se takto nechat odnést po proudu padesát metrů, pak bych si vlezl do kajaku a nic už by mě nezastavilo.

Jako by vycítil mou paniku, Stone se s pádlem a puškou podél těla začíná kutálet po sněhu směrem k řece. Starý agent v tu chvíli vypadá jako dítě hrající si na sněhu. Kulky víří bílý prach před ním, ale on ani nezpomalí. Když je pět metrů ode mě, zařvu na něj: „H-hoďte mi pistoli!“

Pětačtyřicítka klouže po sněhu, ale naštěstí se mi podaří sevřít ji do prstů, než zmizí v řece. Ocel mi ve srovnání s ledovou vodou připadá teplá. Je příliš velká tma, než abych odsud mohl přesně zamířit na chatu, ale poté co se objeví další dva záblesky, pálím tři výstřely ve směru paobrazu, který mi ulpěl na sítnici.

„Do proudu!“ křičí Stone.

„Nevlezeme si do kajaku?“

„Je to příliš snadný terč! Hlavně nepouštějte to lano!“

Překulí se na mělčinu, pak se chvíli drží rukama ostrých kamenů. Ještě dvakrát vypálím směrem k chatě, pak Stonea chytím za opasek a táhnu ho do proudu, zatímco kulky rozstřikují vodu u mých kolenou. Záblesky z hlavně se teď objevují mezi chatou a řekou. Jdou si pro nás.

Zatímco bezmocně tápu po kajaku, Stone se ve vodě zvedá na kolena, velkou winchestrovku zapřenou proti rameni. Vypálí, pak čeká tři vteřiny, načež vypálí podruhé.

Ze tmy exploduje ohnivá koule velikosti chaty, vsakuje do sebe vzduch kolem nás. Cítím tah v plicích a nosních dutinách a do mozku se mi vpaluje milisekundový obraz hořícího muže. Pozpátku klopýtám do ledové vody. Nádrž s propanem, žasne hlas v mé hlavě. Jeden výstřel k proděravění jejího kovového pláště, druhý ke vznícení plynu…

Stone je již v proudu, snaží se udržet nad hladinou hlavu a svou pušku. Omotávám si lano vedoucí z přídě kajaku těsně kolem zápěstí, skáču do černé vody, kde je proud nejsilnější, a poddávám se mu. Ozve se pár nesouvislých výstřelů, ale možná jsou to jen volné náboje v pistolích mrtvých, samovolně vyletující v žhavém infernu, které Stone udělal ze svého domova. Řeka nás má nyní ve své moci, a vrazi nejsou ničím víc než jen hořící vzpomínkou vyhledávající za námi ve tmě.

„Stone? Stone!“

„Před vámi,“ ozve se slabá odpověď. „Zasáhli kajak?“

„Myslím že ne.“

„Má tři komory. Zkontrolujte je.“

Protože na kajaku je závislá moje další existence, není pro mne obtížné uposlechnout Stoneův příkaz. Zdá se, že podivné plavidlo je nedotčeno, třebaže jeho komory nevypadají tak plně nafouknuté, jak by měly být. Stoneovo dvoulopatkové pádlo je zaklíněno mezi sedadly a okrajníkem na pravoboku.

Proud je tady rychlý, řeka plyne hladce. Měsíc a hvězdy svítí bílým jasem, odrážejí se od hladiny hluboké vody jako diamanty rozházené po hladině. Kopu nohama v proudu, s nadějí, že zmírním svůj strach a pocit osamělosti tím, že dohoním Stonea.

Zepředu se náhle ozve hlasitý výkřik. Snažím se zjistit jeho směr, když tu mě něco uhodí do žeber a vyrazí mi to dech z těla. Kámen. Stone do něj zřejmě narazil taky.

Z proudu přede mnou se vynoří bledá ruka. Popadnu ji a nepouštím, pak kolem zápěstí pevně omotávám provaz z přídě člunu. Teď alespoň plujeme v řece společně a budeme sdílet stejný osud.

„Díky,“ heká Stone, jehož obličej je šedivou skvrnou vedle mého.

„P-postřelili vás hodně zle?“ ptám se, s úsilím ovládnout svůj hlas.

„Dost ošklivě. Naštěstí to zřejmě nezasáhlo kost.“

„Neměli bychom přece jen nasednout do kajaku?“

Vrtí hlavou. „Abychom do něj mohli nasednout, budeme se muset dostat na břeh. Ještě dalších zhruba čtyřicet metrů.“

Je obtížné odhadnout ve tmě vzdálenost, a tak počítám do deseti, načež začnu kopat nohama směrem k levému břehu a vyhlížím vhodné místo, kde by se dalo vylézt. Moje úsilí je v porovnání se silou řeky směšné; jsme jako automobily polapené v prostředním pruhu dálnice, podřízeni hlavnímu proudu.

„Teď! Plavte ke břehu!“ nařizuje mi Stone. „Rychle!“

Z řeky vyčnívá mělká skalní římsa, něco na způsob rampy, a je docela jednoduché doplavat s kajakem až k ní. Stone si ještě chvíli nechává proudem omývat zraněné hýždě, pak si lehá na římsu a lapá po dechu.

„Co budeme dělat?“ ptám se ho.

„N-nasedněte,“ vydechne. „Musíme dál.“

„Kam?“

„Do města. Devět kilometrů na jih odsud.“

„Devět kilometrů!“

„Poslouchejte, Cagei. Řeka je rozvodněná. Pohybujeme se rychleji, než se vám zdá. A to je dobře, protože musíme cestou do města předběhnout ty ničemy.“

„Jenomže oni můžou jet,“ namítám, s pažemi křečovitě zkříženými přes hrudník v marném úsilí zabránit třesu.

„Museli nechat svoje auta níž, stejně jako vy. Než se k nim dostanou, musí překonat pět kilometrů pěšky. Ve sněhu. Když si pospíšíme, snad se nám podaří předběhnout je. Byl jste někdy na divoké vodě?“

Je to už deset let, co jsem sjížděl řeku, a na tom výletě šel můj průvodce přes palubu a ocitl se zaklíněný mezi dnem raftu a skalami. Zlomil si nohu na třech místech.

„Je to už hodně dávno.“

„Slate je sjízdnější, když je rozvodněná než na nízké vodě. Jenomže tu máme dvě problematická místa. V obou případech se jedná o úzké kaňony s nebezpečnými peřejemi. Ten první je kousek před námi. Je to kolmý spad třídy pět, ale rozvodněný proud by nás měl vystřelit přes něj.“

Hlavou se mi mihne představa dvouapůlmetrového vodopádu, toho, co jsem viděl, když jsem se dnes odpoledne lopotil k chatě. V zoufalé snaze uniknout střelcům se mi podařilo zdárně tu vzpomínku potlačit. Jenomže právě o tom teď Stone mluví. O tom, že vodopád přejedeme v umělohmotném člunu.

„Prostě jen pevně sevřete boční strany kajaku,“ říká, „opřete se dozadu a budete se modlit. Já si poradím s pádlem. O kilometr a půl dál je druhý. Stěny vyšší než člověk a končí v úzké propusti, která připomíná skluzný žlab. Lidé se tam jezdí ve svých autech s pohonem na čtyři kola dívat, jak se kajakáři tříští dole pod ním.“

Ježíši…

Slabým stiskem mě chytá za větrovku. „Kdybych já měl hlídat řeku, přesně na tom místě bych čekal. Stejně se jim po nás ale bude střílet dost těžko. Projedeme tou propustí jako splašený vlak na kolejích a jakmile budeme za ní, bez problémů se dostaneme až dolů do města. Ve tmě nás na řece nenajdou.“

„Tahle řeka protéká městem?“

Potutelně se usmívá. „Přesně tak, synu. Tak a teď pojďme rozjet ten autobus.“

Strkám kajak dolů po kamenité rampě, dokud za něj netahá proud, pak popadnu Stonea za opasek a hrubě ho přehodím přes boční stranu blízko zádi. Jeho hýždě narazí přes vzduchem nafouknuté dno člunu na kámen a Stone ztuhne bolestí, ale neexistuje nic, co bych pro něho teď mohl udělat. Ještě kousek táhnu kajak v klidné vodě, pak se překulím dovnitř přes bok a na příď.

Okamžitě se nás zmocní proud, táhne nás do svého středu, a kajak nabírá rychlost mezi zvedajícími se břehy, které svírají vodu v jejím střemhlavém letu k prvnímu kaňonu. Klesám na kolena a snažím se poslouchat strohé příkazy Stonea – Naklonit doleva! Naklonit doprava! Znovu doprava! –, který zkušeně manévruje pádlem. Každých přibližně dvacet metrů se příď zvedne z vody a plácne sebou dolů s bojechtivým plesk.

„Slyším přepad,“ říká Stone ze zádě. „Nakloňte se doleva. Musíme se udržet uprostřed proudu.“

Neslyším to co Stone, ale černé koryto pod námi nás neúnavně táhne doleva, a před sebou nevidím nic než tmavé seskupení skalisek. Pak moje traumatizované ušní bubínky začínají pomalu rozeznávat přízračný hukot, jako bych držel ucho přitisknuté k té největší ulitě na světě. V hrudi se mi dme strach, vymačkává mi srdce až kamsi do krku.

Nemyslím, že Stoneovo pádlování ještě nějak ovlivňuje dráhu člunu. Mám pocit, jako bych byl uvězněn ve vozíku horské dráhy, který vyjel na ten nejvyšší vrchol a pomalu se začíná v dlouhém, střemhlavém pádu řítit kupředu. Na obou stranách se ze tmy tyčí kamenné stěny, dost blízko na to, abych se jich mohl dotknout.

Pak se ocitáme ve vzduchu.

„Nakloňte se dozadu!“ řve Stone ve chvíli, kdy je kajak vrhán hybnou silou do prostoru. Poslouchám ho z čirého instinktu. Žaludek se mi přesouvá kamsi do krku, zatímco příď kajaku letí po vrcholu hřmícího proudu vody, naráží do čehosi, co nevidím, pak se odráží vzhůru do kolotající masy pěny a tříště.

„Projeli jsme!“ křičí Stone. „Už jen jeden!“

Jsme teď zpátky v hlavním proudu, jedeme hladce jako vagon podzemky při jízdě podle jízdního řádu. Stěny kaňonu odpadly dozadu a obloha nad námi se rozšířila do hvězdnaté pokrývky, která zalévá zasněžené říční břehy stříbřitým svitem.

Deset minut hladce kloužeme pod nebeskou bání, jako bychom pluli na řece zvíci širokého Nilu, ale borový porost na březích řeky mi každou chvíli připomíná, jak rychle se pohybujeme. Čím dál plujeme, tím víc se údolí kolem nás rozšiřuje, až to nakonec vypadá, jako bychom pluli přes rozlehlou sněhovou pláň. Za jiné noci by to mohla být chvíle jako stvořená k rozhovoru, kdy by mi Stone říkal, na co mám dávat pozor vpředu před námi, nebo bychom spolu diskutovali o věčných tématech jako ženy a čas. Ovšem dnes v noci nejsme schopni ničeho jiného než se jen třást ve větru, promrzlí natolik, že pokud brzy nenajdeme teplo a útočiště, zemřeme podchlazením.

Břehy kolem nás se téměř bez povšimnutí opět začínají zvedat. Vypadá to, jako by se řeka na své pouti zařezávala stále hlouběji do země a nás nedobrovolně brala s sebou. Skalní stěny z obou stran jsou stále vyšší a zvuk rozbouřené vody zesiluje, jako bručení velkého zvířete probouzejícího se z dlouhého zimního spánku.

„Blíží se to,“ říká Stone za mnou. „Poslouchejte.“

Hladký je nyní jenom střed proudu, černého přívalu řítícího se úzkým kaňonem, vytvářejícího mlhu stříbrné pěny a vodní tříště. Kajak se vrhá dolů do tmavého tunelu, jako by byl na kolejích, jenomže není. Pokud se příď otočí dokola, ztratíme nad člunem kontrolu a roztříštíme se o skaliska nebo se převrhneme a tlak řítící se vody nás přišpendlí ke dnu.

„Naklonit doprava!“ řve Stone.

Příď kajaku je tažena doleva, pak se prosmykne kolem skaliska a jeho pogumovaná látka škrábne s uši drásajícím zvukem o kámen.

„Sakra!“ řve Stone. „Hlídají to tady!“

Ve tmě je obtížné určit vzdálenost, ale zhruba sto metrů před námi klouže nahoru a dolů po řece pár reflektorů, ve tmě jasných jako ohňostroj. A tam kde čekají světla, jsou i muži se zbraněmi.

„Nepodaří se nám proplout!“ křičím směrem k zádi. „Musíme se dostat ven z kajaku!“

„Příliš pozdě,“ namítá Stone. „Už jsme v kaňonu.“

Mým tělem otřese záchvěv čirého strachu. Mám pocit, jako bych byl mladý býček, kterého ženou do tunelu na jatkách. „Musíme okamžitě vylézt z kajaku!“

„Bez kajaku se nám nepodaří dostat přes kaňon.“

Pln nevíry se otáčím, ale jediné, co vidím, je vážná tvář Stonea odborně manipulujícího s pádlem.

Voda je hnána do stále se zužujícího koryta a proud je tu čím dál tím rychlejší. Světla jsou teď jen sedmdesát metrů od nás.

„Neuvidí nás, dokud nebudeme přímo u nich,“ ujišťuje mě Stone. „Poplujeme tak rychle, že budou mít jen několik vteřin na to, aby vypálili.“

„Co když mají automatické zbraně?“

„Potřebujeme odvetnou palbu. Umíte zacházet s puškou?“

Neobtěžuju se odpovědět mu. Jestliže poplujeme přes propust v tomhle kajaku, kdokoli, kdo sleduje paprsky reflektorů, nás bez milosti rozstřílí na cucky.

„Cagei? Slyšíte mě?“

Světla se přibližují a zároveň s nimi i burácení, při kterém se mi převrací vnitřnosti v těle. Pamatuju si, že jednou z věcí, které mi řekl můj průvodce na raftu – těsně předtím než si zlomil nohu –, bylo to, že nějací průvodci na divoké vodě zkoušeli sjíždění řek jen v záchranných vestách. Jestliže to oni dokáží v přípravě na své povolání, pak to Stone a já zvládneme i bez vest, když nám jde o krk.

„Řekl jsem, abyste si vzal tu pušku!“ křičí.

Bez váhání se vrhám dopředu na pravý okrajník kajaku a vší vahou tlačím dolů. Stone křičí jako šílenec, ale já ho ignoruju, opírám se prudčeji a stále víc dopředu, dokud se přes boční stranu nepřeleje první pramínek vody.

„Nechte toho, vy zatracený blázne!“ řve Stone.

A najednou je to. Nafukovací válec, který tvoří pravý okrajník člunu, se ponoří za bod, odkud není návratu, a řeka se valí do člunu. Během pár vteřin nás zaplavuje. Šok ze studené vody mne opět okrádá o mozek, ale neztrácím duchapřítomnost a kloužu přes bok do proudu.

Kajak stále pluje na hladině dnem dolů – i když z velké části potopený – ale zdá se, že Stone nebude schopný dostat se do vody bez mé pomoci. Nakonec se přece jen zvedne přes zadní okrajník a sklouzne do řeky. Jakmile je volný, člun se vyhoupne vzhůru na hladinu. Prudce se zatočí, narovná se a pluje dál, jako by se nic nestalo.

„Vy stupidní idiote!“ Stone se zjevuje vedle mě jako člověk v posledním stadiu utonutí. Jeho oči jsou zuřivé blýskavé tečky ve tmě.

Neodpovídám. Voda nás žene směrem k propusti s hybnou silou lokomotivy. Stonea, mě i kajak nadskakující v proudu jako rybářské splávky. Musím nás trochu zpomalit, poskytnout nám pár vteřin zpoždění za kajakem –

Uder do hrudi jako perlíkem mě ve vodě zastavuje na místě. Z pouhého instinktu chytám to, co mě udeřilo, a nohama šmátrám ve vodě po Stoneovi. Slyším za sebou hluboké zamručení, které mi napovídá, že do objektu narazil taky, a v tu chvíli pevně zaklesávám nohy kolem jeho pasu.

Je to kmen stromu. Kmen o šířce mužského stehna a hladký jako sklo, zaklíněný do spáry ve skalní římse, odkud spadl. Řeka se snaží vyrvat Stoneovo tělo ze sevření mých kolenou, ale já je nepouštím. S vynaložením všech sil napínám břišní svaly a Vytahuju ho ve vodě o něco výš.

„Chytněte se stromu!“ lapám po dechu. „Chytněte se toho stromu!“

Přehodí přes něj paži, povolí své sevření, pak se mu konečně podaří uchopit kmen oběma rukama.

„Jste schopný udržet se na něm?“ ptám se, s nohama pálícíma od vynaložené námahy.

Sotva znatelně přikývne. Obličej má bílý jako křída.

Jakmile uvolním svaly na nohou, řeka vynese naše těla vzhůru na hladinu a drží nás tam v téměř horizontální poloze. Čtyřicet metrů před námi osvětlují halogenové reflektory desetimetrovou propusť jako pátrací světlomety.

„Člun! Člun!“ ozve se hlas z hukotu na konci malého kaňonu. Hlas od světel.

Osvětlená voda v propusti pění ve vroucím chaosu stovek kulek pálených na její hladinu. Kajak se jakoby kouzlem na pouhý okamžik materializuje ve světlech a během vteřiny exploduje v třásně, které poletují v namodralých paprscích jako zbytky konfet z dětské oslavy.

„Kristepane,“ kašle Stone.

„Poslyšte,“ syčím mu do ucha, s nadějí, že můj průvodce na raftu tehdy věděl, o čem mluví. „Poplujeme nohama napřed. Na zádech, nohama napřed, jasné? Tím bychom měli ztlumit nárazy do kamenů.“

Kýve. Jeho obličej je ve tmě bezkrevný.

„Jak dlouho vydržíte bez dechu?“

„Dvacet vteřin… možná třicet.“

„Dobrá, půjdeme na to. Neplýtvejte zbytečně silami.“

Stone kýve, oči má zavřené.

„Máte u sebe stále tu pistoli?“ ptám se.

„Za pasem.“

„Tak jdeme. Počítám do tří. Jedna… dva… tři –“

Pustit se kmene stromu je jako odevzdat se na milost nějakému bohu, tak mocná je síla, která nás unáší dolů korytem. A přesto mi proud kolem nás připadá klidný. Uprostřed propusti není divoká voda, žádný pěnící příval pěny nebo tříště, jen mocná černá masa tekutiny ženoucí se kupředu s nezadržitelnou silou. To už se pouští i Stone za mnou a řítíme se směrem k reflektorům, ale teď se o něj nemůžu starat. Nemůžu se starat o nic. Předpokládám, že bych se měl modlit, zvracet strachy nebo sledovat film svého života probíhající mi před očima, ale nic z toho se neděje. V určitém bodě se strach stane tak totálním a kontrola nad okolím tak minimální, že si svůj strach prostě můžete svléknout jako kabát.

Ležím na zádech ve vodě, jako bych se chystal ke spánku, nad vodou mám jen obličej, ruce roztažené jako Kristus na kříži, a řítím se nohama napřed směrem k velkým černým vratům na konci propusti. Převrácená mísa oblohy jiskří větším množstvím hvězd, než kolik jsem jich viděl za celá léta dohromady, a cítím náhlou a naprostou jistotu, že cokoli se má stát, bylo to určeno už velmi dávno.

Ve chvíli, kdy reflektory osvětlí oblohu nade mnou, Vydechuju všechen vzduch z plic a nechávám klesnout hlavu pod vodu. Stávám se pro ty nade mnou ničím, pouhou vlnkou vody valící se mezi nimi, kusem naplaveného dříví unášeného proudem.

Najednou se černý proud pode mnou vzdouvá, vynáší mě k obloze jako létající koberec. Kolem burácí hromobití, rozkládá vodu v mlhu. Není tu žádný vzduch, jen různá stadia vody. Visím tam dost dlouho na to, abych slyšel explozi palby z pušky za sebou. Pak mě srazí velká pěst ke dnu studny a drží mě tam, vší silou se snaží otupit mě do bezvědomí. Plíce mě pálí, stejně jako toho dne, kdy jsem vynášel Ruby z hořícího domu, ale neodvažuju se nadechnout. Dýchat tady znamená připojit se k pulzující temnotě.

Stejně náhle jako předtím mne velká ruka zvedá ze dna studny a vzhůru na hladinu, která mi po nehmotné dunivé mlze propusti připadá pevná jako souš. Mám pocit, jako by mě nějaké obrovské zvíře nasálo do tlamy, chvíli mě přežvykovalo, a když zjistilo, že mu nechutnám, zklamaně mě vyplivlo.

Vzduch před obličejem mi připadá teplý. Ohmatávám si ruce a nohy, pátrám po zlomených kostech. Ač je to s podivem, zdá se, že jsem v pořádku. Otáčím se zpátky k hřmícímu oparu, pozoruji exit propusti, bílou tlamu pěny tryskající mezi dvěma skalami jako proud z velké hadice. Stone se už určitě taky dostal na druhou stranu, třebaže ne tak nenápadně jako já. Střelba, kterou jsem slyšel, byla nepochybně zaměřená na něho.

Snažím se šlapat vodu, ale síly mne opustily. Mohu si jen lehnout na záda a splývat, s nosem a ústy nad vodou, a čekat na nějaký náznak skutečnosti, že to Stone přežil. Hlavou mi prolétne představa jeho kulkami provrtaného těla vynořujícího se vedle mě, ale rychle ji zaplaším. Šance, že bez něj přežiju tady nahoře noc, jsou mizivé.

Stone se určitě objeví. Bývalý agent FBI je mnohem odolnější než já. Je mu skoro sedmdesát, to ano. A je zraněný. Ovšem fyzická zdatnost jakéhokoli stupně nemůže ovlinit osud kohokoli, kdo proplouvá tímto vodopádem. Stoneův osud je nyní v rukou bohů.

„Plavte, sakra plavte.“

Na okamžik si ohromeně říkám, že snad mluvím sám k sobě, ale není tomu tak. Stone kope vedle mě jako ztroskotaný námořník, vypadá víc mrtvý než živý.

„Zasáhli vás znovu?“

Má jen napůl otevřené oči. „Kopni do toho, Cagei. Čeká nás dalšího tři čtvrtě kilometru.“

„Proč nevylezeme na břeh už tady?“

„Příliš blízko… plavte, zatraceně.“

Začnu kopat a za chvíli nás již proud unáší dál, stejně jako nahoře za Stoneovou chatou, třebaže nyní pomaleji. Řeka se tu rozšiřuje. V měsíčním světle kolem nás ubíhají keře a balvany, zatímco menší kameny nám odírají kolena a lokty. Stone se mě drží za větrovku a mluví na mě.

„Crested Butte je pět kilometrů na jih. Nemůžeme zůstat na řece bez člunu… je tu moc zima. A já nemůžu utíkat. Neumírám, ale nemůžu utíkat. Blízko odsud je pozemek kempu. Jakmile se k němu dostaneme, vylezete ven na jižním břehu. Oni jsou teď uvízlí na severním. Sledujte řeku po jižním břehu, utíkejte, jak nejrychleji budete moci, snažte se schovávat za skalisky. Až uvidíte světla města, oběhněte ho zprava a vejděte do něj od jihu, pro případ, že by tam čekali.“

„Přece vás tady nenechám. Půjdete –“

„Na tohle teď není čas!“ kašle. „Ptejte se na bar U Stříbrného zvonu, je to kousek od hlavní ulice, na Elk Avenue. Majitel je obrovský chlap, jmenuje se Tiny McSwain. Když jsem ještě pil, byl to můj dobrý kamarád. Řekněte mu, aby vás odvezl na letiště. Na jakékoli letiště kromě toho, kam jste přiletěl. Neztratil jste peněženku?“

Šmátrám po kapse na boku. „Mám ji.“

„Hotovost?“

Přikyvuju. Vzal jsem si dva tisíce dolarů ve stodolarových bankovkách, aby mě nikdo nemohl vystopovat podle plateb kreditní kartou.

„Možná se budete muset schovávat až do prvního ranního letu. Nejlepší asi bude Denver. Udělejte, cokoli budete muset, hlavně se snažte nebýt na očích.“

Ze tmy před námi najednou vytryskne žluté světlo, vznáší se ve vzduchu po mé pravici, zhruba padesát metrů od nás.

„To je tábořiště,“ říká Stone. „Pojďme.“

Pouští mě a každý sám se brodíme na jižní břeh. Když narazím rukama na studené kameny, slyším zaskřípění brzd kdesi před námi. Vylézám z vody a uvědomuju si, že mám téměř necitlivé nohy.

„Ti museli jet jako šílení, aby se sem dostali tak rychle,“ říká Stone přes cvakající zuby. „Utrhněte kus podolku ze své košile.“

„Cože?“

„Své košile.“

Utrhnout v mém vyčerpaném stavu vodou nasáklou bavlnu je jako snažit se přervat telefonní seznam vpůli. Marně zápasím s lemem košile, ale Stone probodne napjatý kus látky ostrou větví a utrhne z ní dlouhý pruh.

„Co s tím mám dělat?“ ptám se. „Vyrobit si bílou vlajku?“

Podává mi látku a převrací se na břicho. „Udělejte z toho smotek a nacpěte mi ho do rány.“

Odtrhávám většinu podolku a pevně jej smotávám do vlhké koule velikosti tenisového míčku. Pak se skláním nad Stoneovými zády. Ze směru od tábořiště k nám doléhají útržky hlasů.

„Kam vás zasáhli?“ ptám se. Snažím se orientovat ve tmě.

„Levá půlka zadnice. Myslím, že mi to vytrhlo kus svalu.“

Šmátrám po jeho levé půlce, dokud se mé prsty nezaboří do teplého otvoru. Stone sebou ani nehne. Rána má nerovné okraje a táhne se přes kus hýždě. Je povážlivě nateklá, a teď když Stone vylezl ze studené vody, bude to ještě horší.

„Pospěšte si!“ zavrčí.

Smačkávám látku do ještě těsnější koule a přikládám ji k ráně. „Připravený?“

„Dělejte!“

Jediným prudkým pohybem vmačkávám látku hluboko do rány, zatímco Stone pode mnou zatíná zuby. Hlavou mi prolétne vzpomínka na to, jak jsem svému otci pomáhal čistit proleženinový vřed jednoho pacienta, když jsem pro něj pracoval na střední škole. Teď potřebuju něco, co udrží smotek na místě. Svlékám si prosáklou větrovku, odtrhávám to, co zbylo z košile, vsouvám to pod Stoneovu levou nohu a těsně látku stahuju nad ránou.

„To je to nejlepší, co pro vás můžu v tuhle chvíli udělat,“ říkám mu, když si natahuju větrovku zpátky na holé tělo.

„Jak se jmenuje ten bar?“ ptá se a převrací se. Jeho obličej je ještě bělejší než předtím.

„U Stříbrného zvonu. Majitel se jmenuje Tiny McSwain.“

„Dobrá. Pohni kostrou, hochu.“

„Co budete dělat vy?“

Spouští ruku k pasu, kde se ve tmě leskne pažba jeho pětačtyřicítky. „Trochu ty bastardy zpomalím.“

„Sakra, já tady zůstanu a pomůžu vám.“

„Nemůžeš mně pomoct. Nemáš zbraň. Pomůžeš mi tím, že se dostaneš zpátky do Mississippi a připíchneš Portmanovu kůži na vrata stodoly.“

„Stone –“

Starý agent mi sevře paži s větší silou, než mu podle mě mohla ještě zbýt. „Bez ohledu na to, co uslyšíš, nezastavuj se. Myslím to vážně. I když to tady nahoře bude znít jako v nějakém zatraceném westernu, utíkej dál, dokud nedoběhneš k tomu baru.“

„Udělám to za jediné podmínky.“

„A tou je?“

„Když mi slíbíte, že půjdete svědčit.“

Jeho smích je plný ironie. „Hochu, jestli přežiju dnešní noc, ani divoké koně mi nezabrání, abych šel svědčit. Portman nařídil těm grázlům, aby nás zabili, protože si myslel, že půjdu svědčit. Nu, bál se oprávněně. Pokud zůstanu naživu, nějak už se do Mississippi dostanu. Stáhnu Portmana dolů z toho jeho horského vrcholku, i kdybych měl strhnout celou horu s ním. Marstona taky. A teď hejbni zadkem.“

Klesám na kolena a dívám se mezi stromy k jihu.

„Nevracej se,“ říká Stone tiše. „Ani s Tinym nebo s šerifem. Jakmile odejdeš, jediným terčem, který tu nahoře zůstane, budu já. Právě tak to chci. Než se sem kdokoli stačí dostat, bude po všem, a jestli to nezvládnu, kdokoli by sem nahoru přišel, umřel by zbytečně. Jestli se vrátíš, vlastnoručně tě zastřelím.“

Chytám ho za rameno. „Soud začíná za šestatřicet hodin. Snažte se dostat do Mississippi. Dlužíte do Delu Paytonovi.“

Přikyvuje ve tmě. „To dlužím, Cagei. To dlužím.“

*****

Můj běh do města je otupělou noční můrou pádů, uklouznutí a srážek se stromy, nekonečným pochodem proti vražednému větru, ale ani na chvíli neuvažuju o tom, že bych si odpočinul. Dwight Stone dává v sázku svůj život, aby kryl můj ústup.

První střelbu za sebou slyším ve chvíli, kdy se v dálce přede mnou objeví jako fata morgána záře Crested Butte. Všechny moje instinkty mi velí, abych se otočil, vrátil se zpátky a pomohl Stoneovi. Jenomže tón starého vojáka, kterým mi udílel své poslední příkazy, mě pohání dál. Přes kameny. Skrz sněhové závěje. Kolem černého zrcadla jezera. Houštinami a trnitými keři. Plahočím se poryvy neúnavného větru stále dopředu, dokud konečně nesjíždím po bílém svahu dolů směrem ke geometrickému nebi světel a tepla.

Když se dostanu na úroveň budov, obíhám městečko zprava v širokém oblouku, kterým se dostanu dokola k jižnímu vjezdu. Vzduchem se ke mně nese tlumený televizní dialog a mezi budovami občas zavrčí motor auta.

Crested Butte nevypadá jako kovbojské městečko, ale spíš jako novoanglická vesnice z devatenáctého století, která sklouzla dolů z hor. Budovy v Elk Avenue mají viktoriánské fasády a každou ulici a okenní parapet lemuje zeleň. Téměř všechna okna jsou tmavá, ale když pospíchám ulicí, vidím majitele jednoho obchůdku, jak vychází na zápraží, podezřívavě si mě prohlíží, pak zamyká dveře a pospíchá k náklaďáčku zaparkovanému přes ulici.

O dvacet metrů dál se v boční ulici po mé levici objeví žlutý trychtýř světla, který zalévá dřevěný zvon pomalovaný stříbrnou barvou. Vbíhám do uličky a pospíchám po sněhu tak rychle, jak mi to moje promrzlé končetiny dovolují.

Hospoda U Stříbrného zvonu má starobylé létací dveře. Je to prosté místo pro potřeby místních, žádný lyžařský bar pro turisty. U pultu sedí tři lidé, další dva osamělce vidím u stolů. Všichni vypadají jako stálí návštěvníci. Za barem stojí obrovitý muž s černým vousem prokvetlým šedí.

Určitě to bude Tiny McSwain.

Jakmile mě uvidí, vyjde ven kolem baru, jako by mě chtěl vyhodit. Zvedám ruce a chroptím:

„Jestli jste Tiny McSwain, posílá mě Dwight Stone.“

Zastaví se na místě a přimhouří na mě oči. „Kdo jste?“

„Bude pro vás lepší, když to nebudete vědět. Stone řekl, že mi pomůžete.“

„Někdo slyšel výstřely nahoře blízko Slate,“ říká podezřívavě. „Byl to Dwight?“

„Byli to lidé, kteří se ho snaží zabít. Jeho i mě.“

„Zavolám šerifa. Kde je Dwight?“

„Je nahoře u řeky. Říkal, abych tam nikoho neposílal. Prý stejně bude po všem, než se tam stačí někdo dostat, a když ne, zabili by je zbytečně.“

„Takhle to říkal?“

„Tak nějak.“

Tiny přikyvuje. „V tom případě nikoho volat nebudeme.“

„Tam nahoře jsou přinejmenším dva muži, možná víc.“

„Stone je tvrdý starý chlapík. Co vám řekl, že máte dělat?“

„Řekl, abych vám vyřídil, že mě máte odvézt na letiště.“

„Na které?“

„Do Denveru. A řekl, abyste to udělal rychle.“

Tiny kývá ženě v tričku, která sedí na stoličce, aby šla za pult, pak vyndává z kapsy sadu klíčů. „Pojďme, příteli.“

„Hej!“ volá žena. „Kam jdete, kdyby se někdo ptal?“

„Když se bude někdo ptát, tak já a tenhle člověk jsme šli zpátky ke Slate pomoct Dwightovi.“ Tiny McSwain se dívá na svoje zákazníky, kteří si mě nezaujatě prohlížejí. „Nikdo jim neřekne nic jiného.“

Netečná přikývnutí od pijáků.

„Moje Bronco je zaparkované vzadu,“ říká. „Pojďme.“

36 KAPITOLA

Stojím u brány společnosti Continental Airlines v Baton Rouge, pátrám v davu cestujících po Danielovi Kellym, a zevnitř mě pomalu, ale jistě sžírá strach. Před týdnem jsem stál pár metrů odsud, uchvácený zjevením Livy Marstonové. Teď tu stojím znovu, chvěju se od náporu adrenalinu a nedostatku spánku, přemýšlím, jestli Dwight Stone přežil noc a zda vůbec budu žít já, abych mohl obhajovat sám sebe u přelíčení proti žalobě pro urážku na cti, které má podle ohlášení začít za necelých čtyřiadvacet hodin.

Kelly tu měl být před několika hodinami, ale zatím jsem po něm neviděl ani stopy. Minul mě tucet podnikatelů, z nichž každý vypadal jako agent FBI, dívali se na mě, někteří do mě dokonce vrazili, ale nikdo se mě nepokusil zastavit. Alespoň zatím. Jestli se Kelly neukáže během příštích pěti minut, pokusím se dostat do Natchezu sám.

Minulou noc mě Tiny McSwain odvezl celou cestu až do Denveru a vysadil mě u motelu na letišti. Zaplatil jsem v hotovosti pod falešným jménem, pak jsem ležel v mrazivé tmě, neschopný usnout. Dvakrát jsem zvedl telefon, abych zavolal coloradské státní policii a poslal je nahoru do hor za Stonem. V duchu jsem ho viděl, jak leží zraněný vedle Slate, jeho útočníci mrtví, on sám umírající, ale šlo by ho zachránit, kdyby se dostal včas k chirurgovi. Jenomže pokaždé jsem v duchu uslyšel Stoneovy příkazy a položil jsem telefon.

Místo toho jsem zavolal Samu Jacobsovi do Natchezu, protože jsem si byl docela jistý, že jeho telefon neodposlouchávají. Geolog slíbil, že hned ráno navštíví Caitlin Mastersovou a jejím prostřednictvím uvědomí Kellyho, aby byl v deset hodin dopoledne na letišti v Baton Rouge a čekal na pasažéry každého letadla přilétajícího po této hodině z Dallasu. Znám Jacobse dost dobře na to, abych si byl jistý, že udělal, oč jsem ho požádal.

Jenomže Kelly tu není.

Když jsem v noci konečně zavřel oči, hlavou se mi míhaly děsivé představy Lea Marstona znásilňujícího Livy jako dítě, nutícího ji do tichého Spiklenectví, vychovávajícího ji ve schizofrenickém světě materiálního přebytku a duševní agonie, ovládajícího ji natolik, že mu dovolovala sexuálně ji zneužívat až do osmnácti let. Když jsem přemítal o povaze toho ovládání, cítil jsem děs a hrůzu naprosto stejné, jako když jsem poprvé viděl film Romana Polanskiho Čínská čtvrť. Zděšení jsem pocítil ve chvíli, kdy Faye Dunawayová řekla Jacku Nicholsonovi, že ta mladá žena, kterou ukrývá, je její dcera a její sestra. Hrůza se dostavila v dalším okamžiku, kdy se Jack, tápající po vlákénku příčetnosti, zeptal na jejího otce: „On tě znásilnil?“ a Dunawayová se na něj podívala a pomalu zavrtěla hlavou. Tímto strašlivým doznáním byla veškerá příčetnost odvržena. Na něco podobného si vzpomínám z četby Anais Ninové na koleji, kde popisovala, jak několikrát svedla svého otce; jenomže Ninová byla ve svých sexuálních dobrodružstvích prostopášná, a navíc to byla Francouzka. Představa Livy Marstonové dobrovolně se milující se svým otcem zkrátka odmítala zapadnout do mé mysli jako realita.

„Cestující Continental Airlines Penn Cage ať prosím zvedne sluchátko nejbližšího bílého telefonního automatu.“

Okamžik trvá, než mi dojde, že to bylo moje jméno, a když se tak stane, můj strach se stupňuje k bodu paniky. Volajícím by mohl být Kelly nebo Caitlin, ale také to může být někdo, kdo má v úmyslu ublížit mí.

„Cestující Continental Airlines Penn Cage ať prosím zvedne sluchátko nejbližšího bílého telefonního automatu.“

Vidím bílý telefon za pásem veřejného prostranství ode mě, blízko řady veřejných telefonních automatů, ale nemohu se přimět, abych k němu přešel. Co když Portmanovy gorily čekají, aby popadly kohokoli, kdo se tam vydá odpovědět na ten hovor? Na druhé straně, jakou jinou možnost mám? Možná mě shání Daniel Kelly.

„Tedy je Penn,“ říkám, když zvednu sluchátko.

„To jsem já, Kelly.“

„Ježíši, vy jste na letišti?“

„Ano, ale nemůžeme se setkat. Poslouchejte, Penne, máme jen pár vteřin.“

Skutečnost, že mě Kelly oslovil křestním jménem místo obvyklého bodrého „šéfe“, bystří moje smysly. „Co se děje?“

„Portmanovi muži jsou v tuto chvíli na letišti. Budete se muset dostat domů sám. Já odvrátím pozornost těch chlapů, ale musíte si pospíšit.“

„Poslouchám.“

„Můj Taurus je zaparkovaný na dohled od terminálu, na krátkodobém parkovišti, místo A-27. Klíčky jsou pod koberečkem a pod sedadlem je mobilní telefon. Máte to?“

„A-27.“

„Dobře. Dál: sejděte dolů po schodech blízko pojízdných pásů se zavazadly. Je tam vystavené Infiniti Q45. Za levým krajem zadního nárazníku jsem nechal zbraň.“

„Ježíši –“ poslouchejte. Vezmete si tu zbraň, vyjdete na parkoviště k autu a odvezete svůj zadek rovnou do Natchezu.“

„Kam pojedete vy?“

„Pokusím se koupit vám nějaký čas. Je tu ale další problém. Nebyl jsem k vám upřímný. Nikdo z naší společnosti nebyl. Všechny vaše pohyby hlásili Portmanovi.“

Mám pocit, jako bych měl v hrudi vzduchoprázdno. „Jak to víte?“

„Protože my hlásíme každý pohyb, který uděláte, do naší kanceláře. A to obvykle neděláme. Náš vedoucí je bývalý agent FBI, víte? A John Portman může Argusu nahrát hodně výdělečných kšeftů.“

Důsledky Kellyho odhalení se odrážejí mou myslí s alarmující rychlostí. „Je moje rodina v bezpečí?“

„Argus lidi nezabíjí. Pouze na obranu klienta, jako jsem to udělal tuhle v noci. Stejně si pro sebe raději najdu nějakou jinou bezpečnostní službu, jen pro jistotu. Možná něco místního. Mám tam dobré kámoše, rodinu.“

„Kelly… jak mám vědět, že vám můžu důvěřovat?“

„Protože žijete. A protože vám tohleto říkám.“

„Proč mi to říkáte?“

Následuje krátké ticho. „Myslím, že to má něco společného s tím, jak jste pohřbil vaši služebnou. A teď odsud vypadněte. Jděte rychle, ale neutíkejte. A jestli uslyšíte střelbu, neohlížejte se.“

Jeho příkaz je dokonalou ozvěnou Stoneova. „Kelly –“

„Než se nadějete, budeme spolu zase popíjet skotskou. Jděte!“

Neochotně pokládám telefon, rozhlížím se po hale, pak se rychlou chůzí vydávám skrz dav. Každou chvíli se otáčím dozadu, jestli mě někdo nesleduje. Projdu přes detektory kovů, uskočím před vozíkem tělesně postižené ženy, pak sbíhám dolů po eskalátoru k výdeji zavazadel, kde jsme se Annie a já loučili s Caitlin Mastersovou, aniž jsme ještě věděli, kdo to je.

Uprostřed haly stojí zaparkované Infiniti Q45 v barvě půlnoční modři. Rozhlédnu se kolem, pak se skrčím dolů, sáhnu pod nárazník a šmátrám podél jeho vnitřní hrany po Kellyho zbrani. Moje prsty se srazí s něčím tvrdým, ale když se je pokusím sevřít kolem té věci, zbraň s rachotem dopadne na podlahu. Rozhlédnu se kolem po lidech čekajících na zavazadla, klesnu na břicho, mávnu rukou přes dlaždice a zbraň narazí do mé hrudi.

Je to Kellyho Browning Hi-Power.

Cpu si pistoli za pas pod košili a pospíchám kolem přepážek automobilových půjčoven k proskleným dveřím vedoucím na venkovní parkoviště. Od svého rozhovoru s Kellym jsem neslyšel žádné výstřely ani křik, ale ve skutečnosti to jen násobí mé obavy. Podařilo se mu odlákat toho, ať to byl kdokoli, kdo tam na mě čekal? Nebo leží mrtvý pod telefonním automatem, s nábojem z pistole s tlumičem v hlavě?

Taurus je zaparkovaný šedesát metrů od terminálu. Vidím jej ode dveří. Vycházím z terminálu se skupinou studentů z louisianské univerzity, držím s nimi krok, dokud se nezastaví blízko Blazeru třicet metrů ode dveří, pak se sprintem rozbíhám k Taurusu. K mému překvapení se mi do těla zahryzává přes sako vítr. Možná do Mississippi konečně dorazil podzim.

Pokládám Kellyho pistoli na sedadlo vedle sebe, vyndávám zpod koberečku klíče, startuju motor a nutím se vyjet normální rychlostí z parkoviště. Během deseti minut jsem na dálnici 61. Natchez leží sto třicet kilometrů severním směrem, ale převážná část cesty vede po dvouproudové asfaltové silnici, kde jezdí hodně náklaďáků se dřevem. Přes den může být jízda mučivě pomalá.

Sahám pod sedadlo pro mobilní telefon, zapínám jej a vyťukávám číslo natchezského Examineru. Caitlin zařizuje přepravu mých meziměstských svědků. Huey Moak a Lester Hinson by měli přiletět do Baton Rouge dnes večer a měl je vyzvednout jeden z mužů od Argusu.

„Penne?“ ozývá se Caitlin po minutě vyčkávací hudby.

„Ano, to jsem já. Nezapomeň, že tvůj telefon odposlouchávají.“

„Co se děje? Už tady trnu strachy.“

„Už jsi požádala některého z těch chlapů od Argusu, aby vyzvedl svědky?“

„Zatím ne. Můžu jim zavolat teď.“

„Nedělej to.“

„Proč ne?“

„Prostě to nedělej. Dokonce se o tom před nimi ani nezmiňuj. Brzy přijedu a zařídím to sám. Do té doby čekej. Pokud je to možné, zdržuj se uvnitř budovy.“

„Penne, Kelly se choval jaksi divně, než odjel. Jako bych ho už neměla znovu vidět.“

Možná že neuvidíš. „Situace je v tuhle chvíli dost komplikovaná. Jsem na cestě.“

„Poslouchej. Před hodinou mi moje sekretářka oznámila, že mi volá vydavatel Rocky Mountain News. Když jsem se dostala k telefonu, řekl mi, že sem posílá svého reportéra, který bude psát o tvém procesu, a chtěl vědět, jestli ten člověk může použít kancelář v naší budově.“

„A?“

„Řekl, že ten reportér se jmenuje Bookbinder. Henry Bookbinder.“

Bookbinder. Stoneův mrtvý partner. A Rocky Mountain News sídlí v Denveru. Chce se mi křičet radostí, ale říkám jen: „Řekl, kdy má ten reportér přijet?“

„Jenom slíbil, že tady bude včas, aby mohl o procesu psát od samého začátku. A je tu ještě něco.“

„Co?“

„Lidi od CNN, Court TV a další tlačí na soudkyni Franklinovou, aby dovolila živý přenos soudního přelíčení v televizi.“

„V soudních síních Mississippi je přítomnost kamer zakázaná.“

„Já vím, jenomže tohle je občanskoprávní spor. Pokud s tím budou obě strany souhlasit, soudkyně to možná dovolí.“

„Ale proč by s tím měl Leo souhlasit? Portman by ho roztrhal na kusy, kdyby to udělal.“

„CNN a ostatní zpravodajské agentury veřejně prohlašují, že pokud Marston a Portman nemají co skrývat, neměly by jim kamery vadit. Pro Portmana je to otázka prestiže. V podstatě je to vydírání. Předpokládám, že ty nebudeš mít proti kamerám námitky.“

„Samozřejmě že ne.“

„To je dobře, protože jsem už řekla jednomu reportérovi od CNN, že s tím souhlasíš.“

„V pořádku. Poslyš, pokud se objeví ten ‚reportér‘, o kterém jsi mluvila, zdržuj ho uvnitř v budově, dokud tam nedorazím.“

„Budu.“

„Díky. Přijedu co nevidět.“

Když zavěsím telefon, zařvu: „Ty starý syčáku!“ Třebaže je teď pravděpodobně patnáct set kilometrů odsud, Dwight Stone je téměř jistě naživu. Jestli se mu podaří dorazit do zítřejšího rána do Natchezu, aniž by ho zabili, můj proces s nactiutrháním se postará o víc ohňostrojů, než město vidělo za celá desetiletí. A Leo Marston bude obviněn z vraždy. Jenomže teď mi ta představa neposkytuje ani stín satisfakce, jaký by mi poskytla ještě před dvěma dny. Pokud mám pravdu v tom, že Leo je otcem Jenny Doeové, veškerý úsudek, který jsem si kdy udělal o Livy Marstonové, byl mylný. V mé mysli se již proměnila z privilegované princezny v tragickou postavu, v ubohou ztracenou dívku marně se snažící nalézt cestu.

Snažím se udržovat Taurus pod hranicí povolené rychlosti. Na tomto úseku silnice straší policejní hlídky celé roky, rozdávají pokutové lístky jako konfety. Kolem ubíhá les listnatých stromů a já pohodlně opřený v sedadle nutím sám sebe přemítat o jedné ze souvislostí, která mě napadla minulou noc ve tmě denverského motelu. Někdy nad ránem mi bleskla hlavou pozoruhodná a zároveň děsivá myšlenka. Možné spojení mezi Delem Paytonem a Leem Marstonem. Dwight Stone věří, že Ray Presley si Dela Paytona vybral náhodně. Jenomže pokud je moje teorie o otcovském incestu správná, mohlo by existovat tajné pouto spojující rodiny Paytonovu a Marstonovu, o kterém Dwight Stone nemohl tušit.

Althea Paytonová.

Althea je zdravotní sestra, která teď pracuje na dětském oddělení v nemocnici. Jenomže kde pracovala na začátku šedesátých let? Je možné, že pro nějakého soukromého lékaře? Snad pro pediatra? Co když si u Livy Marstonové všimla nějakých fyzických důkazů sexuálního zneužívání a nahlásila to doktorovi? Pokud by to udělala, jaký by byl pravděpodobný výsledek? V šedesátých letech bylo sexuální zneužívání dětí ututláváno, a vcházelo ve veřejnou známost jen v těch nejohavnějších případech. Muž tak mocný jako Leo Marston byl nenapadnutelný. A dokonce i kdyby nebyl, měl by doktor odvahu konfrontovat ho? Přizvat k tomu policii, aby vyšetřovala okresního prokurátora?

Jistě, Leo Marston sám nikdy v ordinaci pediatra nebyl. Nikdy si neudělal čas na to, aby svou dceru doprovodil k lékaři. Takové věci měla na starosti Maude. Pediatrovi možná připadalo pohodlnější upozornit na určité podezřelé symptomy matku. Pokud by se neodvážil ani toho, možná to udělala soucitná sestra. Jako matka matce. Umím si živě představit, jak to Althea Paytonová dělá. Vzala si Maude stranou a upozornila ji na pár věcí. V zájmu dítěte.

Co by Leo udělal, kdyby za ním Maude přišla s takovou věcí? Samozřejmě by to popíral. Popíral, popíral, popíral. Pak by chtěl znát zdroj podezření své ženy. Kdyby mu řekla, že to byla Althea, co by udělal? Vražda by Altheu jistě umlčela. Jenomže zemřel Del, ne jeho žena. Možná Leo zpočátku žádnou akci nepodnikl. Ale později, když vyvstala nutnost zabít pro výstrahu černocha, protože si to tak přál kobercový magnát z Georgie, vybral Leo Dela Paytona z jakési perverzní touhy pomstít se ženě, která se odvážila ohrozit ho. Možná divoký scénář. Jenomže Leo již dávno předtím demonstroval svoje sklony nosit v sobě vražednou zášť. Ať to bylo jakkoli, odhalení pravdy o této mrzké tragédii bude noční můrou pro všechny zainteresované. Myšlenka, že budu muset konfrontovat Livy se svými dedukcemi, mne decimuje.

*****

Několik kilometrů před Natchezem volám Samu Jacobsovi do práce, říkám mu, že moje rodina je možná v nebezpečí, a žádám ho o pomoc. Jacobsovi je třicet osm let, má ženu a dvě děti, ale než přijedu k Prentissovu motelu, parkuje před ním s Magnumem .357 ležícím na předním sedadle svého Hummeru. Když to vidím, vím, že se dívám na židovského chlapce, který se mnou v podkroví svého otce objevil před pětadvaceti lety seznamy členů Klanu a Výboru bílých občanů.

Se Samem po boku informuji tři zbývající muže od bezpečnostní agentury Argus, že jejich služby už déle nepotřebuju. Je to rozpačitý okamžik, ale oni nic moc neříkají a odjíždějí z motelu bez jakýchkoli výrazů na tvářích. Jsem v pokušení říct jim, aby svému šéfovi vyřídili po návratu do Houstonu vzkaz – že se má těšit na soudní žalobu o částku multimilionů dolarů –, ale nechci udělat nic, co by mohlo v budoucnu ublížit Danielovi Kellymu.

Moji rodiče jsou tímto činem ohromeni, ale jakmile jim vysvětlím, co mi řekl Kelly, otec usedá k telefonu a hovoří se dvěma svými pacienty – zanícenými lovci – a ti slibují, že se do hodiny dostaví, vyzbrojeni na medvěda. Poté mě otec potěší sdělením, že zatímco jsem byl v Crested Butte, konečně se mu podařilo přesvědčit Betty Lou Beckhamovou, aby šla zítra svědčit k soudu a vypověděla, že viděla Raye Presleyho na parkovišti před Triton Battery jen pár vteřin po smrti Dela Paytona.

Teď ale potřebujeme nějaké nové místo, kde bychom mohli zůstat a řešení tohoto problému se ujímá moje matka. Když náš dům shořel, matčina přítelkyně nám nabídla pokoje ve svém penzionu, který se nalézá v bývalé ubytovně pro otroky u jejího domu. Akvitána je masivní vila v řeckém stylu, postavená v roce 1843. Protože matka tehdy nechtěla zneužívat pohostinnosti své přítelkyně, odmítla její návrh. Jenomže teď je výjimečná situace a podzimní festival právě skončil, takže paní domu nepřijde kvůli našemu pobytu o nic ze svých špičkových sezonních příjmů. Stačí jeden telefonát a stěhujeme se do otrockých příbytků Akvitány.

Protože oheň zničil většinu našich věcí, je stěhování z motelu do vily poměrně bezbolestné. Jednopatrová ubytovna pro otroky stojí přes okrasnou zahradu od hlavní stavby, která okupuje většinu celého bloku na severní straně města, blízko Stanton Hall. Jakmile se zabydlíme ve svých pokojích, objednávám telefonicky pizzu a trávím dvacet minut čekání hraním s Annií v zahradě. Tančí kolem okraje středové fontány jako malá gymnastka, lhostejná k úzkosti narůstající v dospělých s tím, jak se blíží čas zítřejšího soudu. Skutečnost, že nepodléhá naší náladě, vypovídá o tom, jak daleko se dostala na své cestě ze zasmušilé přecitlivělosti, která následovala po Sářině smrti.

Jakmile zhltnu svůj díl pizzy, kontroluju vzkazy, které mi přišly během mého výletu do Crested Butte. Několikrát mi volala Althea Paytonová, ale nejvytrvalejší byl Ike Ransom. Otec říká, že Ike se mnou zoufale potřebuje mluvit a že během hovorů zněl jak rozezleně, tak vystrašeně. Volám Althee a povzbudivě jí sděluju nejnovější vývoj událostí, přičemž jí násilí líčím v méně děsivé podobě. Ona přesto říká, že Del mladší mi pomůže, jakkoli bude moci, a že ho posílá za mnou, aby mě až do soudu hlídal před „zlými“ lidmi.

Za necelou hodinu přijíždí Del s kulovnicí s upilovanou hlavní a zaujímá pozici na balkoně penzionu, odkud je výhled na ulici.

Takže teď zbývá Ike.

Nijak zvlášť se nehrnu mluvit s ním po jeho výstupu na Rubyině pohřbu. Ať už je zdroj jeho nenávisti vůči Leovi Marstonovi jakýkoli, dotlačila ho na nestabilní teritorium. Ike má očividně problém jak s drogami, tak s alkoholem a je neochotný nebo neschopný prozradit mi fakta, která by pomohla dokázat před soudem, že Marston je vinen z vraždy, a já tudíž nevidím naléhavou potřebu volat mu.

Místo toho volám Rayovi Presleymu. Konstatování Dwighta Stonea, že Marston udal Presleyho federálům v rámci své dohody s J. Edgarem Hooverem, bylo rajskou hudbou pro moje „právnické uši“. Presley považuje Lea Marstona za svého přítele a věrnost je pro muže Presleyova ražení tou největší ctností. Pokud se Ray dozví, že pět let strávených u Parchmana bylo službou, kterou mu prokázal jeho přítel Leo Marston, jeho ochranářský postoj vůči soudci se možná rychle změní. Jenomže cokoli by mohl udělat či neudělat, zůstane to pro mne záhadou, protože nezvedá telefon.

Sbírám odvahu zavolat Livy, když tu začne zvonit telefon v mém pokoji. Ike Ransom nějak zjistil, že jsme se přestěhovali do Akvitány. Telefonní číslo do penzionu mu řekli v hlavní budově. Začínám se vymlouvat, ale on mě zarazí na samém začátku. Říká, že má to, co hledáme ode dne číslo jedna. Důkaz spojující Lea Marstona s Paytonovou vraždou. Nic víc mi říct nechce a odmítá přijet do B & B. Trvá na osobní schůzce a naléhá, že musím přijet sám. Když se ho ptám proč, odpovídá, že nikdo jiný nesmí vědět, že právě on je zdrojem informací, které mi hodlá prozradit.

„Kde se chcete setkat?“ ptám se s nepříjemnou vzpomínkou na střelbu ve skladišti u řeky. Vůbec se mi to nezamlouvá.

„Jste tři bloky odtamtud,“ odpovídá.

„O jakém místě mluvíte?“

„O staré fabrice na odpeckovávání pekanů.“

V mysli se mi vybavuje obrovská hnědá budova, kam jsem jako kluk chodil prodávat nasbírané ořechy. Stojí přímo na kraji útesu a jak řekl Ike, jenom tři bloky na západ od místa, kde jsem teď.

„Co ti lidé, co mě hlídají?“ ptám se.

„Vyklouzněte pěšky zadní alejí. Oni hlídají vaše BMW. Nebo nejdřív pošlete toho vašeho židovského kamaráda ven v BMW, a vy pak přijeďte v Maximě vaší mámy.“

Je už skoro tma a já chci odmítnout, především ze strachu. Jenomže Ike mi nabízí něco, čeho mám strašně málo: důkaz. Svědectví Dwighta Stonea by mi mohlo hodně pomoci, ovšem bez spisů FBI, kterými by svou výpověď podepřel, to bude jeho slovo proti Marstonovu (a taky proti Portmanovu, pokud se ředitel FBI rozhodne vyhovět soudnímu předvolání, na kterém jsem trval). Důkaz stojí za cestu přes tři bloky.

„Kdy?“ ptám se.

„Za třicet minut. Na tom místě je teď strojový park. Objeďte to dokola na levou stranu budovy. Řetěz na bráně bude přestříhnutý.“

„Přijedu tam.“

Jakmile zavěsím, promluvím si na balkoně se Samem Jacobsem, který tvrdí, že je připravený odlákat dohled na dostatečně dlouhou dobu, abych se bez problémů dostal z Akvitány.

*****

Stará továrna na odpeckovávání pekanových ořechů stojí na původním pozemku v natchezské staré skladištní čtvrti, jakémsi území nikoho mezi řádným městem a ospalou vilovou čtvrtí zastavěnou viktoriánskými drahokamy. Je odtamtud ničím neomezený výhled na řeku protékající pod Natchezem a jednoho dne tam bude pravděpodobně stát luxusní hotel. Teď je tam jen přízračně osvětlený objekt obklopený vysokým plotem a ostnatým drátem, se ztuhlými rameny velkých jeřábů vyčnívajícími proti noční obloze.

Jak Ike slíbil, řetěz uzamykající bránu na levé straně budovy je přestříhnutý a brána otevřená. Aniž bych musel vystoupit, zajedu s Maximou dovnitř a pomalu projíždím mezi bagry, vleky a buldozery D-9 zaparkovanými tam jako Pattonova armáda připravená na tažení proti nepříteli. Řeku nevidím, ale ve vzdálenosti čtyřiceti metrů po mé levici se útes svažuje kolmo dolů a ustupuje rozlehlé temné obloze. Zanechává to ve mně dojem, jako bych jel podél horského hřebene.

Ze tmy po mé pravici náhle zasvítí jako při karnevalu růžová a modrá světelná tyč, pak zmizí. Pomalu jedu dál, snažím se zjistit polohu Ikova vozu.

Tamhle.

Stáčím volant doprava a pomalu zajíždím směrem k hlavní budově. Ve stínu černé siluety tyčící se nade mnou se znovu zablesknou světla. V jejich svitu vidím, že Ike otevřel stará nákladová vrata továrny a zaparkoval v nich. Když se k němu blížím, startuje motor a popojíždí dopředu, ponechává mi spoustu místa, abych mohl zajet dovnitř. Parkuju Maximu vedle jeho vozu a vypínám motor. Kellyho Browning je v přihrádce na palubní desce, ale raději si ho neberu, protože nemám v úmyslu vyvolat u Ika nějaký druh reflexivní reakce, zvlášť kdyby byl pod vlivem drog.

Ike stojí u mých dveří pro spolujezdce, mezi svým vozem a mým. Vystupuju ven, obcházím kolem kufru Maximy a natahuju pravici, abych si s ním potřásl rukou.

„Co pro mě máte, Iku?“

Natáhne ke mně ruku, ale místo aby si jí se mnou potřásl, chytne mě za zápěstí a zkroutí mě na kolena na betonovou podlahu. Když se snažím vzhlédnout, něco mě uhodí do vrcholku lebky. Uder mi vyrazí z hlavy každou myšlenku, ponechává jen bílý šum. Mým prvním souvislým vjemem je něco studeného a tvrdého přitisknutého k hranici mých vlasů.

„Je to zbraň,“ říká Ike. „Opovažte se sakra hnout.“

Hrůza generovaná hlavní zbraně je absolutní, paralyzující. Pokud se hýbe jediný sval v mém těle, je to svěrač močového měchýře. „Iku? Co to proboha děláte?“

Přerývaně nade mnou dýchá, jako nemocné zvíře.

„Iku?“

„Kde jste do hajzlu byl?“ křičí a z jeho dechu ke mně jako pára zavání pach laciné whisky. „Odpovězte mi, zatraceně!“

„Iku, co se děje? Promluvme si tváří v tvář, člověče.“

„Řekl jsem, kde jste do hajzlu byl?“

„V Coloradu! Byl jsem znovu za Stonem.“

„Já to věděl! Ty zasraný tajnůstkářský hajzle. Tajíš to přede mnou celou dobu. Co ti ten sráč řekl?“

„Řekl mi to, co potřebujeme vědět. Řekl mi, co se tady stalo v šedesátém osmém. S tím, co vím, přimáčknu Marstona ke zdi, člověče.“

Obejde mě a vrazí mi hlaveň zbraně do krční páteře. „Co Stone řekl, že se tady stalo?“

„Řekl mi, proč Marston chtěl mít Paytona mrtvého. Šlo o prodej jednoho pozemku… Marston si měl vydělat hodně peněz za jistou půdu, jenomže předtím musel nechat zabít černým pro výstrahu nějakého jejich předáka. Řekl, že Marston zaplatil Presleymu, aby to pro něho udělal. No a Presley si vybral Paytona.“

„Kecy!“ Další závan whisky nade mnou.

„Co myslíte tím kecy? Já vám nerozumím.“

„Nelži mi zatraceně! Nelži mi!“

Natáhne kohoutek a všechno ve mně začíná klesat volným pádem. Moje myšlenky, odvaha, krevní tlak. „Iku, prosím… mám malou holčičku, člověče. Prostě mi řekněte, o co tady jde a –“

Hlaveň zbraně jezdí kolem mého krku, pod čelist, vzhůru po mé pravé tváři až k oku. Jediné, co vidím, je napnuté břicho Ikovy hnědé uniformy.

„Vstaň,“ říká chladným hlasem. „Vstaň!“

Když vstávám, hlaveň zbraně zůstává přitisknutá pod mým očním důlkem, ale hrůza mě pomalu opouští. Vyhlídka, že zemřu na kolenou, byla stejně ponižující jako děsivá.

Ikova zbraň se chvěje. Když ji sundává od mého očního důlku a přikládá mi ji k čelu, vidím jeho oči, krví podlité a šílené, oči člověka v agonii.

„Ty proklatej lháři,“ říká. „Měl jsem vědět, že bílej hoch přece jen nakonec nepůjde proti svým vlastním. Šoustáš tu Marstonovu děvku celou dobu. Jedeš v tom s nima od samého začátku.“ Vrtí hlavou, jakoby nad svou vlastní hloupostí. „Spikli jste se, abyste dostali negra. Jako vždycky.“

„Iku, já nemám ponětí, o čem to mluvíte. Chystám se položit na lopatky Lea Marstona a Využiju k tomu Raye Presleyho. Jenomže ho nemůžu najít. Dwight Stone a Ray Presley pošlou toho grázla do Smrticí komory u Parchmana.“

Jenomže Ike mě neposlouchá. Při slově Presley se jeho oči zakalí slepým hněvem. „Ten zasranej Presley… on ti to řek, že jo?“

„Řekl mi co? Povězte mi to, Iku! Něco vás sžírá už od té doby, co jsme tohle začali. Co je to?“

Kousne se do rtu a přitiskne mi zbraň ještě prudčeji k Čelu. Pak ji najednou nechává klesnout ke svému boku. „Nevěděl jsem, co dělám, člověče,“ říká skleslým hlasem. „Byl jsem zpátky z Koreje necelé tři měsíce. Nemohl jsem sehnat žádnou práci. Třikrát jsem si podal žádost u policie. Vůbec se se mnou neobtěžovali mluvit. Řekli, že mají přesně tolik negerských policajtů, kolik jich potřebujou. A to byli v celém sboru jen tři. Stejné to bylo u šerifa. Za tu dobu v Saigonu jsem dělal víc policejní práce než ti hajzlové tady za celé svoje životy, a oni mi dokonce ani nechtěli dát šanci.“

Jsem zmatenější, než jsem byl na samém začátku, ale nemám v úmyslu přerušovat ho.

„Co jiného jsem měl dělat, člověče?“ téměř kvílí. „Nechtěl jsem žít z podpory! Musel jsem začít dělat drogového dealera.“ Rozplácne si komára na zpocené tváři. „Presley mě jednou zastavil při dopravní kontrole. Jel jsem jen o krapet rychlejc, než jsem měl, jenomže on vytáhl svoji bouchačku a přinutil mě otevřít kufr. Našel tam čtvrt kila bílý lady. Ilegální prohlídka, ale myslíte, že na tom záleželo? Tehdy mě za takové množství heroinu mohl poslat na padesát let k Parchmanovi.“

Kdesi v koutě mého mozku začínají vykvétat temné představy. Smrdutá, vtíravě páchnoucí orchidej myšlenky. „Co po vás chtěl, abyste udělal, Iku?“

„Nehrajte si se mnou! Vždyť už to víte!“

Bolest v jeho očích je nesnesitelná na pohled. Zvedám obě ruce. „Já vím jen to, co mi říkáte. To je všechno.“

„Co se podle vás stalo, člověče? Ten zkyrvysyn to na mě vyklopil rovnou tam na krajnici. Řekl, že potřebuje někoho zabít. Prý jsem dva roky zabíjel pro Strýčka Sama, tak co znamená jeden mrtvý navíc? Já moc dobře věděl, co znamená jeden mrtvý navíc, jenomže co jsem mohl dělat, člověče? Měl mě v hrsti. Nechtěl jsem jít chcípat na Parchmanovu farmu. Presley si vzal moji drogu a řekl, že kdybych se z toho pokusil vykroutit, nastraží to na mě znovu a půjdu sedět.“

„On po vás chtěl, abyste zabil Dela Paytona?“

„O čem tady podle vás celou tu dobu mluvím?“

Jak se ten strašlivý plán začíná skládat dohromady, začíná se mě zmocňovat nucení na zvracení, pocit jako bych jel na horské dráze, která vede jen jedním směrem – dolů.

„Vy jste Presleyho požádal, aby vám opatřil C-4, že ano?“

Hledí na mě jako otupený. „Presley chtěl to auto vyhodit do vzduchu. O dynamitu jsem nic nevěděl, ale ve Vietnamu jsem pracoval s C-4. Řekl jsem mu, že když mi opatří plastickou trhavinu, mohl bych tu práci udělat.“

„Ježíši, Iku! Vy jste Dela znal?“

„Ne. Byl o deset let starší než já. Vyrůstal v Pine Ridge.“

„Věděl jste o jeho práci pro hnutí za občanská práva?“

„To ne sakra. Myslel jsem, že šoustá nějakou bílou ženskou nebo něco. Na tom ale nezáleželo. Byl jsem v takovém svrabu, že jsem to ani nechtěl vědět.“

„Iku, poslouchejte…, to, co jste udělal, bylo strašné, ale –“

„Neodsuzujte mě, člověče!“ křičí. Svítící bělmo jeho očí z něj ve tmě činí přízrak. „Nehažte po mně kamenem! Sám se tím trápím už třicet let. Jakmile jsem si uvědomil, jakou práci Del dělal, myslel jsem, že z toho zešílím. Celé město za něj pochodovalo. Chtěl jsme na všechny strany rozkřičet, co jsem udělal, co mě Presley donutil udělat, jenomže jsem na to neměl odvahu, nedokázal jsem se postavit tváří v tvář vlastnímu hříchu.“

Ďábelská ironie plánu Raye Presleyho mne ponechává chladným. Ve skutečnosti přiměl černého muže vydíráním ke spáchání rasové vraždy. On a Marston se tomu určitě smáli ještě celé týdny potom. Smějí se tomu vlastně už třicet let.

„Stone to ví?“ ptám se. „Nebo opravdu věří, že Paytona zabil Presley?“

„Stone? Samozřejmě že to ví. Tehdy za mnou přišel a přinutil mě, abych mu celou věc vyklopil.“

„Proč vás nezatkl? Proč o vás neřekl mně?“

Mám pocit, jako by si Ike jen částečně uvědomoval, o čem mluvím. „Já nevím proč. Myslím, že byl jiný.“

„Proč jste mi o tomhle neřekl na samém začátku?“

„Co jsem vám měl říct, člověče? Věděl jsem, co jsem udělal. Věděl jsem o Presleym. Jenomže to je všechno. Věděl jsem, co se stalo, ale nevěděl jsem proč. A to byl jediný způsob, jak jste se mohl dostat k Marstonovi.“

„Jak jste ale věděl, že do toho je zapletený Marston? Presley vám to řekl?“

„Neřekl mně nic. Rok poté co se to stalo, mi někdo telefonoval. Nic neřekl. Už jsem chtěl zavěsit, když se začala přehrávat páska. Byl to Marston s Presleym a bavili se spolu o Delově smrti. Mluvili o mně. Myslím, že to byl Stone. Musel být.“

Stone Ikovi Ransomovi zřejmě zavolal a přehrál mu kopii pásky, kterou odevzdal J. Edgaru Hooverovi. A jeho důvod, jak předpokládám, byl temný. „Třicet let, Iku. Třicet let. Copak jste za celou tu dobu nebyl schopný přijít na způsob, jak to, co víte, vyměnit za imunitu nebo –“

„Za kým jsem měl jít, člověče?“ Z úst mu odletují kapénky slin.

„FBI už věděla, co se tady dole stalo. A nikoho neuvěznili! O pár let později jsem se snažil vyhledat Stonea, ale toho mezitím z Úřadu vykopli. Portman byl federálním prokurátorem, jenomže já tomu yankeeskému kusu hoven nevěřil. A Marston dělal u státního nejvyšího soudu! Co zmůže opilý negerský policajt z Mississippi proti lidem houpajícím takový druh vah? Jen mi to povězte.“

„Proč to v tom případě teď říkáte mně? Proč se o to pokoušíte až po třiceti letech?“

Jeho široká ramena poklesnou, jakoby pod nesmírnou tíhou. Mluví do země. „Neměl jsem na vybranou. Sžírá mě to už tak dlouho… Myslel jsem, že to časem přejde, ale je to pořád horší. Před pár měsíci jsem zjistil, že jdu do kostela. Nechtěl jsem…, ale musel jsem, víte? Vychovali mě jako katolíka. Tam nezáleží na tom, jestli přestanete chodit do kostela. Můžete na Boha zapomenout. Protože on to nikdy nevzdá s váma.“

Stezky utrpení, po kterých se vláčel muž přede mnou, jsou mimo jakoukoli představivost. „Iku, přišel jste za mnou s vědomím, že můžete jít na zbytek života do žaláře. Ze vás za to můžou popravit. To znamená hodně. A já přišel na způsob jak obrátit Presleyho proti Marstonovi. Vy zítra stanete na svědecké lavici a povíte pravdu –“

„Stone bude svědčit?“

„Ano.“

„Je tady ve městě?“

Teď není vhodná chvíle lhát. „Ne. Ale je na cestě sem. Nějací lidé se nás minulou noc snažili zabít. Pravděpodobně Portmanovi muži. Museli jsme se rozdělit.“

Ike začíná chodit sem a tam, poplácává Sig-Sauer na svém stehně. „Ale je naživu?“

„Nemůžete dopustit, aby se vaše rozhodnutí zakládalo na tom, co udělá Stone. Sžírá vás to zaživa, protože víte, že jste udělal špatnou věc. Velice špatnou věc. Nemá to nic společného s vámi ani se mnou. Dlužíte pravdu Althee Paytonové. Dlužíte to Delovi. Dlužíte to sám sobě, člověče.“

„Já nedlužím nic nikomu kromě Boha!“ Sig sebou opět škubne vzhůru, tentokrát namířený na můj hrudník. „Vy nevíte, jak to bylo blízko, Cagei. Nejdřív jsem si myslel, že by se vám mohlo podařit dostat Marstona, aniž bych se musel přiznat. Jenomže to bylo hloupé. Sílené. Čím blíž jste byl k pravdě, tím víc jsem věděl, že budu muset zaplatit pištci, bez ohledu na cokoli. Jedné noci jsem se tak opil, až jsem si myslel, že vás zabiju, abych tomu zabránil. Tehdy jste odcházel z redakce Examineru, sám… Jel jsem hned za váma.“

Mám pocit, jako bych měl v hrudi místo srdce olověnou kouli.

„Ale nedokázal jsem to. Myslím, že nějaká část ze mě chce zaplatit. Otec Tom říká, že to tak bývá. Jenomže já nemůžu jít na Parchmanovu farmu. Poslal jsem tam příliš mnoho bratrů. Nemůžu zemřít tam nahoře v bavlníkovejch polích.“

„Nebudete muset, Iku. CNN bude ten soud zítra natáčet. Vy usednete na lavici svědků a povíte ten příběh tak, jak jste to teď řekl mně. Dostanete za obhájce Johnnieho Cochrana. To, co jste udělal, bylo špatné, ale jste nejméně vinen ze všech tří. Myslím, že Stone si to myslel taky. Vy víte, co je správné. Proto jste v první řadě přišel za mnou.“

Nechává zbraň klesnout, pak se ode mě napolo odvrací a tiše mluví ve tmě. „Začal jsem tak dobře. Jenomže pak se to kdesi zvrtlo. V ten den, kdy mi zranili rameno, začalo jít všechno z kopce.“

Zasouvá svou pistoli do pouzdra a jde kolem mě směrem k širokým vratům, odkud vyhlíží ven na světélkující mraky uhánějící nad řekou. Vidím za ním pár hvězd, nekonečně malých této první chladné noci. Otáčí se zpátky ke mně, ale protože jeho obrys je ve vratech jen vykreslený, nevidím, jak se tváří.

„Udělám to,“ říká. „Otec Tom si myslí, že jsem nejlepší chlap, jakého kdy poznal. Jenomže je jediný. Každý černý muž, žena a dítě v této zemi budou proklínat moje jméno.“

Opět se napolo odvrátí a na jeho obličej přitom dopadne slabý pruh světla. Za osm let, co jsem působil jako státní zástupce, jsem nikdy neviděl tak zničeného člověka.

Otvírá ústa, aby něco řekl, pak natáhne ruku, jako by se mě chtěl dotknout, ale nemůže, protože letí dozadu, vymrštěný jako panáček na gumě. Než dopadne na podlahu, skladištěm se rozhlehne hlasité zadunění.

„Iku!“

Neodpovídá. Leží tváří dolů na špinavé podlaze a z otvoru velikosti pěsti, kde měl předtím lopatku, se řine krev.

37 KAPITOLA

Běžím k Ikovi a klesám na betonovou podlahu, když tu se budovou rozlehne druhý výstřel. Při třetím proletí kulka čelním a zadním sklem Maximy, která stojí zaparkovaná půl metru po mé levici, a náraz ze zbraně se rozléhá po staré budově celé tři nebo čtyři vteřiny.

Střelec je uvnitř.

Uvnitř a pravděpodobně někde vpředu, střílí po nás přes otevřené prostranství. Jenomže určitě nemá teleskop pro noční vidění. Střelil po Ikovi, když se mu zástupce zhmotnil proti světlejšímu pozadí otevřených nákladových vrat. Teď když ležíme naplocho na podlaze, nemůže své terče zasáhnout tak snadno. Ikův obličej je necelých patnáct centimetrů od mého. Oči má vytřeštěné a skelné jako zraněný jelen.

„Iku,“ šeptám. „Slyšíte mě?“

Jeho oči jednou mrknou, ale neříká nic. Ten muž mi umírá před očima.

Potřebuju zbraň.

Kellyho browning je v přihrádce na palubní desce Maximy, jenomže se k němu nedostanu. Když se zvednu ze země, moje silueta se vykreslí proti otevřeným vratům, stejně jako předtím Ikova. Kdybych k těm vratům šel jako první já, byl bych teď mrtvý.

„Iku, potřebuju vaši zbraň.“

Ve chvíli, kdy sahám dolů k jeho pouzdru, proletí něco vzduchem necelých třicet centimetrů nad námi. Následná exploze mi ve srovnání s nadzvukovým přeletem kovu připadá triviální. Potlačuju paniku a snažím se vykroutit Sig-Sauer z Ikova pouzdra, jenomže se ani nehne. Zřejmě jej vsunul do pouzdra a zapnul přezku. Rozepínám ji, vyndávám Sig a odjišťuju jej. Zamířím přes Ikova záda, a v tu chvíli narazí do jeho těla kulka a oba nás odmrští o pětadvacet centimetrů přes studenou podlahu.

Ike nevydá ani hlásku.

Pak, jako zvedající se vítr, mu unikne z hrdla zakvílení nelidské agonie. Natahuju ruku přes jeho břicho a pálím tři rychlé rány do tmy v přední části budovy. Když stahuju ruku zpět, něco ostrého mě bodne do kůže na předkloktí.

Štěpiny kosti.

Poslední výstřel rozdrtil Ikovi pánev. Znovu vykřikne, zvukem ošklivě připomínajícím ty, které vydávala Sára, když narkotika začala prohrávat svůj závod s bolestí v jejích kostních lézích.

Kdo to po nás střílí? Anonymní ostřelovač, jako ten, který po mně střílel tehdy v noci na náspu? Ten, co ho zabil Kelly? S podivným návalem prozření si uvědomuju, že střelec na náspu nestřílel jen po mně, jak jsem si tehdy myslel. Co mi to Ike té noci řekl? Jak víte, ze střílel po vás? Ike věděl od samého začátku, že zná tajemství, kvůli kterému ho budou chtít zabít. Zatímco se krčím za lidským štítem jeho těla, z druhého konce budovy se ozve hlas.

„Vzdej to! Ten negr je mrtvej!“

Než to stačím vstřebat, z Ikových plic zachrčí další nelidské zakvílení. „Bmrrááááách!“

Instinkt mi velí rozběhnout se k vratům, běžet, dokud pode mnou nezačnou umdlévat nohy. Jenomže to by byla sebevražda. V okamžiku, kdy vstanu, udělám ze sebe terč. Snad bych se mohl ze vrat vyplazit…, jenomže Ike ještě není mrtvý. Nemůžu ho tady nechat umřít samotného. Mou další myšlenkou, zrozenou z hněvu, je vstát a zaútočit na tmu, která zaštiťuje ostřelovače, vyprázdnit do ní při útěku zásobník Ikova automatu.

S vzdorovitým výkřikem vypálím další dvě dávky, pak vyskočím a popadnu Ika za nohy. Když ho křičícího táhnu obličejem dolů za jeho auto, budovou se rozlehnou dva výstřely, ale kulky prolétnou kolem, aniž by nalezly maso či kost.

Klekám si vedle Ika a porušuju základní pravidlo o poskytování první pomoci tím, že ho převracím na záda. V tomto stadiu už mu to nemůže moc ublížit. Jeho rty se pohybují, ale žádné zvuky z nich nevycházejí. Nakláním se nad jeho ústa.

„Brr –“ sténá.

Beru jeho ruku do své a tisknu studené maso. „Iku? Co to říkáte?“

„Presuj.“

Zřejmě si myslí, že bych stále ještě mohl zastavit krvácení. „Kde? Myslíte na zádech?“

„Presslííí…“

Presslíí? Ten negr je mrtvej –

Ten hajzl! Žádný ostřelovač najatý Portmanem by se takto nevyjadřoval. Nemluvil by vůbec. Muž na druhém konci budovy je Raymond Aucoin Presley. Soud se koná už zítra a Presley nemá v úmyslu nechat se obvinit z vraždy. Proto nebyl ve svém karavanu, když jsem mu tam předtím volal. Celou dobu sledoval Ika, vyčkával na vhodnou příležitost.

„Rayi!“ křičím z plných plic. „Přestaňte střílet! Potřebuju s vámi mluvit!“

Celní i zadní okno Ikova vozu se tříští a tvrzené sklo se rozlétá přes podlahu.

„Máš pro mě snad něco, co bych chtěl slyšet?‘’ ozývá se hlas, který nyní již poznávám. „Chceš to dostat do hlavy, nebo do srdce?“

Podle toho, co udělám v příštím okamžiku, budu žít, nebo zemřu. „Poslouchejte mě, Rayi! Tohle určitě budete chtít slyšet!“

„Chci slyšet, jak se dusíš svou vlastní krví!“

Stojí mi každý chlup na těle. Presley už není tak daleko, jako byl ještě před chvílí. Blíží se ve tmě ke mně a připravuje se na vražedný výstřel. Přeplazím se k levé boční straně Ikova vozu a vypálím dvě dávky do tmy, pak se rychle stáhnu zpět, abych se vyhnul zpětné palbě ve směru záblesku z mé hlavně.

„Nemáš nárok, hochu.“

Pneumatika vedle mé hlavy exploduje do rozervaných cárů gumy a budovou se odráží další výstřel z Presleyho pušky. Jakmile jeho ozvěna odumře, volám: „Chcete vědět, kdo vás poslal k Parchmanovi, Rayi? Myslím, že budete překvapený.“

Vypálí znovu, vyrazí z podlahy vedle Ikovy hlavy kousek betonu.

„K Parchmanovi, Rayi! Nikdy jste nepřemýšlel o tom, kdo vás udal?“

Ticho. Pak: „Mluv rychle, hochu, blížím se k tobě!“

Je blízko. Vyžaduje si to ode mě každý kousíček nervů, které mi ještě zbyly, abych zůstal na místě. „Byl to Marston, Rayi! Leo vás poslal za mříže! Stone tu vraždu vyřešil, jenomže Hoover nechtěl, aby za ni šel sedět Leo. Leův otec měl příliš velký politický vliv.

Hoover s ním uzavřel dohodu, že ho bude ochraňovat, ale trval na tom, že musíte jít do vězení za tu střelbu na Stonea a Portmana na dálnici. To Leo vás vydal policii!“

„Kecy!“ Jeho hlas se poprvé ozval z víceméně stejného místa jako předtím.

„Stone řekl, že Marston ani chvíli neváhal! Nakrmil státní policii detaily o vašem obchodu s drogami, takže vás mohli přistihnout při činu. Proto se Stone objevil při vašem zatčení!“

„Seš hnusnej prolhanej hajzl. Jenom se snažíš zachránit si vlastní kejhák.“

Skočil mi na to. „Leovi na vás ani trochu nezáleželo, Rayi! Jak jinak by vás dostali? Měl jste tolik času, abyste o tom mohl přemýšlet! Pět let, člověče!“

Další ticho.

„Rayi?“

Není nic slyšet. Nic než jen tichý zvuk chladnoucích motorů dvou aut, stěží slyšitelný přes zvonění v mých uších. Ten grázl se pravděpodobně dál pohybuje mým směrem, s úmyslem zabít mě, a jestli se nepohnu, umřu na místě. Jenomže když se rozběhnu k vratům, můj obrys se zhmotní proti světlejšímu pozadí a Ray bude mít dokonalý terč. Celý roztřesený se tisknu k Ikovu tělu, a teprve po chvíli si uvědomuju, že už nedýchá. Má otevřené oči, ale jsou rozšířené a upřené na jedno místo.

Ike Špičák je mrtvý.

„Rayi…? Mluvte se mnou, Rayi!“

Nic.

Šest metrů široká vrata mi kynou. Ale ve chvíli, kdy se chystám vstát a rozběhnout se k nim, mi v hlavě zazní hlas Ruby Flowersové, ozvěna z mého dětství: Prostorná je brána a široká cesta, která vede do záhuby, ale úzká cesta, která vede k životu…

Po mé levici – tam musí být roh staré továrny – je jezírko tmy tak černé, že by to mohlo být dno Marianského příkopu. Vypadá jako díra do středu země. Moje nohy jsou pode mnou ztuhlé jako ocelové pružiny. Beru Ikovu zbraň do pravé ruky a přikrčený nízko k zemi se prudce vrhám k černé díře. Když mne obklopí tma, mozkem mi šlehne záblesk světla, a víc už nevím.

*****

Vědomí se mi vrací jako krev do spící končetiny. Prvním pocitem je bolest.

Pak světlo.

Bolest vyzařuje z mého čela. Světlo je slabé, ale skutečné, třicet metrů vzdálené. Dopadá na zaparkovaný policejní vůz. Ne, není to policejní vůz. Je šerifův.

Je to Ikův vůz.

Převracím se na místě a šmátrám na studeném betonu po Ikově zbrani. Pravým zápěstím narazím do něčeho chladného, nepohyblivého. Dotknu se té věci a přejíždím po ní rukou. Ocelový kvádr. Je to nákladní rameno vidlicovitého zdvižného vozíku. To, do kterého jsem narazil, když jsem vběhl do jezírka tmy. Proklatý vozík.

Zbraň je pod ním.

Pevně sevřu její pažbu do hrsti, vstávám a kráčím směrem k Ikovu autu. Je to zvláštní, ale nemám strach. Nebojím se, protože vím, že jsem tu sám. Kdybych nebyl, byl bych už mrtvý. Ray konečně uvěřil tomu, co jsem mu řekl, a jakmile se tak stalo, jeho priority se změnily.

Když vyjdu ze tmy, podívám se na hodinky. Osm třicet pět. S Ikem jsem se setkal kolem osmé. Ray po nás začal střílet zhruba deset minut poté, co jsme spolu začali mluvit. Nevím, jak dlouho střelba trvala, ale měl přinejmenším dvacet minut na to, aby se dostal k terči, který jsem mu nabídl místo sebe.

Ikovo tělo leží za jeho vozem, kam jsem ho odtáhl v posledním zběsilém náporu sil. Oči má otevřené, ale nic nevidí. Pro jistotu sahám na jeho krční tepnu, pak mu pokládám dlaň přes ústa.

Nic.

Nastupuju do Maximy, startuju motor a vyťukávám na mobilním telefonu číslo Toskány. Zatímco telefon zvoní, sešlápnu plyn až k podlaze, provedu široký skřípavý obrat na betonové podlaze a s burácením vyjedu ven nákladovými vraty. Ve chvíli, kdy vjedu do Canal Street a málem sklouznu až k obrubníku na protilehlé straně silnice, telefon cvakne.

„Livy Marstonová,“ řekne odměřený hlas. „Jestli jste od novin –!“

„Livy, tady je Penn.“

„Co po mně chceš?“ Hlas není ani o stupínek vřelejší.

„Vím, že mě nechceš poslouchat, ale musíš.“

„Jde o zítřejší soud?“

„Ne. Musíš utéct z domu.“

„Cože?“

Než odpovím, zaváhám. Jakási divošská část ve mně chce dostat Livy pryč a nechat tam jejího otce, aby sám čelil pomstě ze své minulosti. Poetická spravedlnost, pokud vůbec kdy nějaká existovala. Jenomže toho nejsem schopen.

„Ray Presley je na cestě do Toskány. Jede zabít tvého otce. Možná už je u vašeho domu. Nebo někde na pozemku.“

Ticho.

„Slyšelas mě, Livy?“

„Slyšela.“

„Řekni svému otci, aby zavolal policii. Pošlou tam armádu, aby ho ochránili.“

„To je všechno?“

To je všechno? „Rozumělas tomu, co jsem ti právě řekl? Presley jede k vám, aby zabil tvého otce.“

„Doufám, že sem přijede.“

„Cos to říkala?“

Kolem rohu Main a Canal Street projede policejní vůz, který se se zapnutými světly řítí směrem k továrně na odpeckovávání pekanů. Během patnácti minut budou všichni policisté a šerifovi zástupci pročesávat ulice města.

„Zahráváš si s věcmi, kterým nerozumíš, Penne. Pokoušela jsem se ti to tuhle říct. Jsi blázen, že ses do toho vůbec pletl.“

„Rozumím tomu víc, než si myslíš. Teď už vím, proč jsi v minulosti udělala všechny ty věci. Chápu všechna rozhodnutí, která jsi učinila.“

„Jako například?“

„Nechci se o tom bavit po telefonu. Musíme si promluvit z očí do očí.“

„Už nemáme jeden druhému co říct.“

„Prosím tě, Livy. Prosím tě ještě o jednu poslední schůzku. Kvůli všemu, ať to bylo cokoli, co nás k sobě poutalo po všechny ty roky. Jestli to uděláš, myslím, že to změní životy nás obou. Možná navždycky.“

Tentokrát váhá. „Takže to není kvůli zítřejšímu soudu?“

„Mně je sakra jedno, co bude u soudu. Urči místo. Kdekoli, mně je to jedno. Přijedu dokonce i do Toskány.“

„Ne. Židovský kopec.“

„Židovský kopec?“ Další památné místo z naší minulosti. „Na hřbitově?“

„Tam budeme mít to největší soukromí, jaké by sis jen mohl přát,“ říká.

„Nezamykají to tam na noc?“

„Zaparkuj dole pod kopcem. U zdi. Tak jak jsme to dělávali kdysi.“

„Máš stále tu zbraň, kterou jsi měla v motelu?“

„Ano.“

„Vezmi ji s sebou. A jakmile budeš z domu, jeď rychle.“

„Kdy?“

„Jsem pět minut od hřbitova. Vyjeď hned.“

„Dobrá.“

*****

Když přijedu na místo, Livyin vypůjčený Fiat je zaparkovaný u úpatí Židovského kopce, vedle nízké kamenné zídky městského hřbitova. Dostala se tam první, protože já jel širokou oklikou přes město, abych se vyhnul policii. Zastavuju za Fiatem a strkám si za pas Ikovu pistoli, pak vystupuju a mířím ke Spydera.

Livy v autě není.

Po mé levici, na drahé straně Cemetary Road, se tyčí temná silueta Weymouth Hall, sídla postaveného před občanskou válkou a značícího šedesát metrů vysoký útes nad řekou, s vížkou vykreslenou na pozadí hvězdnaté oblohy. Po pravici mám nízkou zeď a téměř vertikální sráz Židovského kopce. Kilometr a půl odsud na jih podél útesu rozvěšuje policie pásky na místě činu v továrně na odpeckovávání pekanů.

Přelézám zeď a prodírám se keři, pak bořím ruce do tváře kopce a začínám po ní vystupovat vzhůru. Když se blížím k vrcholu, na jeho okraji se zjeví přízračná postava a dívá se dolů na mě.

Je to Livy. Vlasy jí povívají ve větru vanoucím vzhůru po útesu od řeky. Má na sobě bílou halenku, prošívaný kabátek a dlouhé kalhoty zužující se u kotníků. Sklání se a bere mě za ruku, pak mě vytahuje nahoru na plošinu plnou náhrobních kamenů, soch a hrobek.

„Volali jste na policii?“ ptám se.

Odhrnuje si uvolněný pramen vlasů z očí. „Otec si zavolal nějaké policisty, co zrovna nejsou ve službě. Dorazili k nám, než jsem odjela.“

„Jak reagoval, když jsi mu řekla, že Presley ho možná jede zabít?“

„Co ode mě chceš slyšet, Penne?“

„Vyděsilo ho to k smrti, viď? Livy, když jsme byli malí, tvůj otec poskytl policii informace, které potřebovali, aby mohli poslat Presleyho k Parchmanovi.“

„Opravdu?“ Její rty se stáhnou do tvrdého úsměvu. „To je dobře.“

„Jenom jaksi nechápu, proč můj telefonát nevyděsil tebe“

Schází kolem mě ke kraji srázu. Světla z Vidalie v Louisianě, kilometr a půl vzdálené, ji vykreslují jako dalšího mramorového anděla mezi kameny. „Proč jsi tady, Penne? O jaké tajemství zase jde?“

„O tebe.“

Obrací se zpátky ke mně. „Já že jsem tajemství?“

„Jsi tajemství mého života. Jenomže teď už ti rozumím.“

V očích se jí cosi zableskne. Nemůžu říct, jestli je zmatená, či vyděšená. „Rozumíš? V tom případě mi to vysvětli.“

„Livy, já vím, kdo je Jennyin otec.“

Dokonce i ve tmě vidím, jak strnula. Odvrací se ode mě, pak ke mně jde zpátky, s bradou zvednutou vzhůru. „Jak to víš? On ti to snad řekl?“

„Reid? Bože, to ne. Vždyť mě nenávidí. Proč by mi to měl říkat?“

Vrtí hlavou. „Nevěřím ti. Nevěřím, že to víš. Bože, to je tak patetické.“

„Já vím, že to je hrozné, Livy. Uvědomuju si, že jsem nikdy nechápal, jaké to bylo – jaké to je – být na tvém místě.“

„Jak bys to mohl vědět, když ti to sám neřekl? Neví to nikdo. Dokonce ani on to neví. Alespoň pokud je mi –“

„Tvůj otec neví o Jenny?“

Zamrká. „Můj otec? Samozřejmě že o ní ví. Jenomže neví, kdo je její otec.“

Moje mysl zmateně víří, snaží se rozebrat v sémantice. „Livy, kdo je Jennyin otec?“

„Právě jsi řekl, že to víš.“

„Zkus si představit, že nevím.“

V očích se jí zračí podezření. „Jestli to nevíš, tak proč bych ti to měla říkat?“

„Livy –“

„Kdo to podle tebe je?“

Dělám krok směrem k ní, ale ona přede mnou ustupuje ještě blíž ke kraji kopce. Jako by věděla, co chci říct. Jako by chtěla uletět ze srázu, jestli se odvážím vyslovit pravdu. „Myslím, že Jennyiným otcem je tvůj otec.“

Dívá se na mě, jako by mi nerozuměla. Pak zavře oči a skloní hlavu do dlaní.

„Nemusíš mi nic říkat,“ promlouvám tiše. „Nemusíš –“

„Zmlkni, Penne. Raději už mlč, prosím. Mohl bys plácnout něco ještě šílenějšího, než jsi právě řekl.“

„Cože?“

Sundává si ruce z obličeje. Nepláče. Hledí na mě s něčím, co vypadá jako morbidní zvědavost. „Ty sis opravdu myslel, že mě znásilnil můj otec?“

Její hlas je silný, ale možná je to síla popírání, nikoli pravdy. „Pořád si to myslím. Jediné, co nechápu, je to, jak tě k tomu mohl donutit v osmnácti.“

Hořký smích. „Je to prosté. Nic takového neudělal.“

„Takže Jenny je nakonec přece jen moje?“

„Kristepane! Nejdřív obviníš mého otce z vraždy. Teď z incestu? Dokázal bys vymyslet něco ještě šílenějšího?“ Natahuje ke mně ruce dlaněmi vzhůru. „Co jsem udělala, že jsem si tohle zasloužila?“

„Já ti řeknu, cos udělala. Tvrdila jsi mi, že toužíš po společné budoucnosti se mnou, a pak jsi zmizela. Dovolila jsi svému otci zničit mého, aniž jsi zvedla prst, abys mu v tom zabránila, a pokračovala sis ve svém životě, jako by se vůbec nic nestalo.“

„Můj bože, Penne! Vždyť jsme byli mladí! Copak tys ještě nedospěl? Po dvaceti letech?“

„A ty snad ano? Honíš mě kolem jako ztracenou lásku svého života, snažíš se oživit naši minulost, taháš mě do postele při každé příležitosti, která se ti naskytne. Nebo snad byla všechna ta vášeň jen předstíraná, abys mi zabránila jít po tvém otci?“

Konečně se na mě podívá nestřeženým pohledem. „Ne.“

„Pokud je moje domněnka o incestu nesprávná, proč ses zachovala k tomu ubohému děvčeti tak ošklivě? Dala jsi Jenny k adopci, což je pochopitelné. Jenomže ta holka má pěkně mizerný život, a když se objevila u tvých dveřích a chtěla po tobě něco málo informací, možná jen vysvětlení, chovala ses k ní jako ke kusu hadru. A tvůj otec ještě hůř.“

„Jak se opovažuješ odsuzovat mě?“ vyštěkne ledovým hlasem. „Nevíš o tom vůbec nic.“

„To je pravda. A proč to nevím?“

Její oči se zalesknou ve tmě. „Ty chceš vysvětlení? Tak dobrá. Poslouchej. Vzpomínáš si na ten týden po maturitě? Na ten týden, kdys byl se svým otcem na výletě kdesi na bitevním poli?“

„Vzpomínám.“

„Zbývaly mi dva týdny před odjezdem do Radcliffu. Pořád jsme oslavovali maturitu. Všichni jsme byli v jednom kuse opilí. Kdosi z jižního Natchezu pořádal večírek na písečných náspech za papírnou. Bylo to dost divoké. Auta jezdící kolem po písku, lodě, střílení z pistolí, svlékání. Jedno auto tehdy dokonce vjelo do řeky. Tys byl mimo město, a tak mě kluci otravovali celou noc. Na příkaz mého otce mě hlídal Ray Presley, tak jak to dělal vždycky. V jednom okamžiku se tam objevila policie. Ray mě strčil do svého pickupu, promluvil s jedním z policistů a provezl mě přes silniční zátaras.“

Obrací se k řece, pouští svá slova do větru. „Byla jsem opilá jako nikdy předtím. Rozhodla jsem se zahrát si takovou malou hru. Ray mě tehdy pořád sledoval, znervózňoval mě, motal se kolem jako nějaký zlý stín. Pamatuješ? A já jsem vždycky slýchala ty povídačky o něm…, jak zabil nějaké lidi, byl ve vězení a další věci. Začala jsem ho pokoušet. Zeptala jsem se ho, jestli někdy někoho zabil a on přiznal, že ano. Vyptávala jsem se ho, jaký z toho měl pocit, jaké to bylo ve vězení a podobné nesmysly. Pak jsem mu řekla, že jsem slyšela, že má tu svoji věc největší ze všech chlapů ve městě. Však víš, jeho vybavení. Jel dál, ale viděla jsem, jak ho to hecuje, svíral volant tak prudce. A tak jsem řekla, hej, tak je to pravda, nebo ne? A on na to, prý existuje jen jeden způsob jak se o tom přesvědčit. A já řekla tak jo, ukaž.“

Vědomí, co má přijít, mě zasahuje jako úder do solárního plexu. „Livy…“

Zvedá ruku: má v úmyslu vypovědět mi ten příběh bez ohledu na cokoli. „A tak si rozepíná pásek a vyndává to ven. Pořád nic neříká. Opravdu to takové měl. Chci říct, že ty povídačky nelhaly. Já vím, že to zní odporně – Ray Presley byl vždycky grázl. Jenomže tehdy mu bylo teprve pětatřicet nebo tak nějak. Byl mladší, než jsme teď my. Tak jsem se odvážila zajít ještě dál. Říkala jsem si, že ho ještě trochu vyprovokuju, abych mu oplatila všechny ty chvíle, kdy po mně házel očima. Byla to ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy udělala. Najednou sjel z Lower Woodville Road rovnou do lesa. To už jsem věděla, že nad tím začínám ztrácet kontrolu, ale nebyla jsem si jistá, jak se z toho vyvléknout. Říkala jsem si, zachovej klid, holka, dovol mu, až tě párkrát políbí, pak mu to uděláš rukou, a vypadneme odsud. Chyba lávky. Další věcí, kterou jsem věděla, bylo to, že mám vyhrnuté šaty na prsou a Ray mě znásilňoval.“

„Detaily mi říkat nemusíš.“

Obrací se ke mně, v očích se jí lesknou nahromaděné slzy. „Je to na tebe moc surové? Myslím, že poprvé jsem omdlela. Když jsem se později probrala, dělal mi to znovu, na zemi před autem. Začala jsem křičet, jenomže on mi nacpal do úst moje šaty. Měla jsem pocit, jako by do mě bez ustání někdo bušil a třískal zevnitř. Když bylo po všem, nastoupili jsme zpátky do auta, jenomže on pořád neodjížděl. Byl z toho úplně mimo. Myslím, že měl strach, že ho můj otec zabije, a tak tam jen seděl a pokoušel se vymyslet, co udělá. Seděl tam tak dvacet minut, zatímco já na něho křičela, snažila se vstát a utéct, šílela jsem. Pak mi to udělal znovu. Tehdy jsem pochopila, že není normální. Chci říct, že třikrát za hodinu mi to u pětatřicetiletého chlapa připadá opravdu divné.“

Tohle déja vu je až příliš silné, než aby se dalo snést. Livy a já jsme takto jednou seděli ve tmě, zatímco ona mi líčila, jak ji na schůzce znásilnil jeden kluk, co hrál za naši školu fotbal. O dvacet let později je jiný jen kontext.

„Je mi to moc líto. To jsem netušil. Něco takového mě ani ve snu nenapadlo.“

„Není to dojímavý příběh?“ Livy stékají po tvářích slzy. „Ray Presley, hrdý otec mého prvního a jediného dítěte.“

Nejraději bych ji vzal do náruče, ale myslím si, že by mě pravděpodobně uhodila, kdybych se jí dotkl.

„Když jsem otěhotněla, nemohla jsem tomu uvěřit,“ říká a otírá si obličej. „Jenomže to byla pravda. A ty myslíš, že bych měla Jenny uvítat s otevřenou náručí?“ Moduluje hlas do hysterického tónu televizní maminy: „Nazdar, drahoušku! Kde ses celý život toulala? Pojď obejmout svoji maminku!“

Z deliria v jejím hlase mi běhá mráz po zádech. „Jenny přece nemůže za to, co ti Presley tehdy v noci udělal.“

„Pro mě je tou nocí ona, Penne! Copak to nechápeš? Myslíš, že bych se na ni kdy dokázala podívat, aniž bych si v duchu přehrávala každou vteřinu těch znásilnění?“

Krčím rameny a mlčím. Nejsem žena, nemůžu to vědět. „Když jsem tě upozornil, že Presley jede k vám, aby zabil tvého otce, řekla jsi, že doufáš, že přijede.“

„Bez výčitek svědomí bych zabila já jeho,“ říká prázdným hlasem. „Jako bych šlápla na švába.“

„Já věděl, že to bude něco jako tohle. Něco temného.“

„Temného? Celá ta věc je tak Sally Jessy Raphaelovská, že se mi z toho chce zvracet.“

„Tys svému otci neřekla, že tě Presley znásilnil?“

Jejím obličejem přelétá stín hanby. „Ne. Začala jsem s tím přece sama, ne snad? Předpokládám, že jsem mohla lhát a namluvit mu, že mě Presley z ničeho nic napadl, jenomže mému otci se lže zatraceně těžko. Je v tomto ohledu přímo děsivý. Dokáže v lidech rozpoznat jakoukoli nepoctivost.“

„Možná proto, že je sám tak nepoctivý.“

„To neříkej, Penne.“

„Jenomže nakonec se přece jen dozvěděl, že jsi těhotná.“

Kýve hlavou, ztracená ve vzpomínkách. „Řekla mu to moje sestra. Sama otěhotněla tři roky předtím a otec ji přinutil jít na potrat. Dost ji to poznamenalo. Naši dokonalí katoličtí rodiče ji prakticky donutili násilně přerušit těhotenství. Člověk by si myslel, že když jsem najednou byla těhotná já, že udělá všechno pro to, aby mi to pomohla utajit. Jenomže ona si připadala celý život podřízená, zatímco já byla výjimečná, zbožňovaná. Nedokázala jim neprozradit, že jsem si zpackala život stejně jako ona.“

„Livy, proč sis proboha to dítě nechala? Za takových okolností –“

„Za takových okolností jsem neuvažovala rozumně, jasné? Po tom znásilnění jsem byla tak zničená, že jsem odjela do Radcliffu o týden dřív. O dva měsíce později, když jsem už s jistotou věděla, že jsem těhotná, jsem myslela na umělé přerušení. Jenomže pak mluvila moje sestra, a můj otec přijel jako na koni do Cambridge a snažil se mě přinutit, abych šla na potrat. Však víš, jací my dva jsme. Sám fakt, že se mě pokoušel donutit k přerušení těhotenství, stačil k tomu, abych to odmítla, především po všech těch jeho katolických dogmatech, která jsem musela poslouchat celý život. Ba co víc, těhotenství mi dalo šanci, jakou jsem neměla nikdy předtím. Dokonalou výmluvu vybočit z nalinkovaného života, který pro mě připravili ještě před mým příchodem na svět. Nevěděla jsem, co chci, ale byla jsem si jistá, že nechci strávit čtyři roky v Ole Miss, v koleji plné holek, které myslí jen na hadry a na to jak si najít vhodného manžela.“

„Díky, žes mi to řekla včas, abych tehdy mohl změnit svoje plány.“

Pohled plný chvilkového zkroušení. „Je mi to moc líto. Nikdy jsem po tobě nechtěla, abys tam šel.“

„Ne. Jenom jsi mluvila o tom, jak by to bylo báječné, kdybychom tam studovali spolu. Ovšem čemu nemůžu uvěřit, je to, že jsi svoje rodiče nechala žít v přesvědčení, že jsem tě do jiného stavu přivedl já. Bylo to tak, viď? Tohle je kořen vší té bolesti, která následovala potom.“

Zhluboka se nadechne a povzdechne si: „Ano, bylo to tak.“

„Neměla jsi odvahu přiznat, že jsi tak dlouho provokovala Raye Presleyho, až tě znásilnil, ale nevadilo ti nechat na mně vinu za to, že jsem tě přivedl do jiného stavu?“

„Penne, ty to nechápeš. Když mě Ray tehdy v noci přivezl domů, vyhrožoval mi. Řekl mi, že jestli povím otci, co se stalo, zabije mou matku.“

Tohle konstatování tlumí můj rašící hněv. „Tvou matku?“

„Věděl, že na mně mi nezáleží. Řekl, že můj otec by ho možná zabil za to, že mi ublížil, ale ještě by mu poděkoval, kdyby zabil mou matku. A já na nějaké úrovni cítila…, že možná mluví pravdu. Otec se v té době choval k matce opravdu hrozně.“

Valí se mnou vlna hanby, studu za mou domněnku, že by Livy byla tak sobecká a povrchní, že by bez omluvy dopustila, aby moje rodina zaplatila za něco, co bylo chybou někoho jiného. Ten pocit mě však rychle opouští. Livy překrucuje pravdu dokonce i v tuto chvíli.

„Lžeš,“ říkám jí. „Nemyslím o té výhrůžce. Jsem si jistý, že Presley ti vyhrožoval. Jenomže tobě vždycky záleželo na sobě samé. Víc než na čemkoli jiném. A nemyslím, že bys měla z Rayovy výhrůžky strach, alespoň ne na dlouho. On byl z tvého otce vyděšený k smrti. Pořád v určitém ohledu je. A když se Leo rozhodl, že se pomstí na mém otci, mohla jsi promluvit. Mohla jsi říct tati, to nebyl Penn. Jenomže jsi to neudělala. Věděla jsi, proč vzal ten případ proti mému tátovi, ale neřekla jsi ani jedno zatracené slovo, abys změnila jeho rozhodnutí.“

„Tehdy už bylo příliš pozdě. Byla jsem ve Virginii a –“

„Přiletěl jsem tam za tebou, abychom si spolu promluvili. A tys přesto neřekla nic. Jsi bezcitná, Livy. Nikdy jsem to o tobě nevěděl, až doteďka.“

Rezignovaně vzdychá. „Myslím, že jsem. Ve věcech, které jsou pro mě důležité.“

„Jsi stejná jako tvůj otec. Potřeboval mít mrtvého člověka, ale neměl odvahu udělat to sám. Byl okresním prokurátorem a zařídil si to tak, aby musel nevinný muž zemřít kvůli zisku.“

„To je nesmysl.“

„Myslíš? Zítra zjistíš něco jiného. Tvůj otec a Ray Presley zařídili jednu z nejodpornějších vražd, na jakou jsem kdy narazil a J. Edgar Hoover to kryl, aby udržel spokojeného tvého dědečka. Aby hlasovali pro Nixona ve volbách v šedesátém osmém roce.“

„Co to tady blábolíš?“

„Ale nic.“

Její obličej na sebe bere podivný výraz. „Jednou jsem se s ním setkala, víš? S Hooverem. Jako malá holka. Byla jsem nahoře v Jacksonu, s mým otcem.“

„Jistě, byli to velcí kamarádi. A kořenem jejich přátelství byla vražda Delana Paytona.“

Vrtí hlavou, jako bych se byl beznadějně pominul.

„Zítra do západu slunce bude tvůj otec usvědčen z vraždy, pokud ovšem nezabije moje svědky. A že se o to snaží, to mi věř.“

„O čem to mluvíš?“

„Tvůj otec a John Portman se mě pokoušeli minulou noc zabít.“

Vrtí hlavou. „Ty lžeš.“

„Vzpomeneš si na jedinou příležitost, kdy jsem ti lhal, Livy? Na jedinou? V šedesátém osmém zabíjel tvůj otec pro peníze a moc, a teď to dělá znovu, aby si kryl záda. To je jediné, oč mu vždycky šlo. Hrál v každé hře a sbíral smetanu z každého podniku, od výstavby továren po tajné adopce. Všechno pro něho byly jen peníze.“

Livy ztuhla. „Co myslíš těmi tajnými adopcemi?“

„Ale no tak. To pro tebe přece nemůže být novinka. Viděl jsem záznamy o soukromých adopcích, které zařídil v průběhu let. Celkem jich bylo kolem dvaceti a jednou z nich byla i ta tvoje. Myslím Jenny. Taky za velké peníze. Na tehdejší dobu určitě.“

Natahuje ke mně ruku a dotýká se mé paže. „Řekni mi, o čem to mluvíš.“

„Copak ty to opravdu nevíš? Vzpomínáš si na ty záznamy, které jste ty a Leo odvezli minulý týden z jeho kanceláře? Ty, které se pokoušel spálit?“

„Ano.“

„Byl tam jeden papír, záznam o příjmech z adopcí. Za tu tvoji strčil do kapsy pětatřicet tisíc dolarů. Jedna z nejvyšších cen zaplacených za dítě na seznamu. Myslím, že chtěl špičkovou cenu, protože to dítě pocházelo z jeho genové banky.“

Z Livyina obličeje vyprchala všechna krev.

„Díváš se na mě, jako bys mi nevěřila. Nosím ten papír u sebe v peněžence od té doby, co mi Jenny řekla svůj příběh. Považoval jsem ho za záznam o našem odloženém dítěti.“

„Ukaž, ať se na něj podívám.“

Vytahuju peněženku a lovím z přihrádky na účtenky kus žlutého papíru. Livy jej popadne a drží si jej před očima v modravé záři pouličních lamp přes ulici, snaží se číst v šeru. Její obličej tone ve stínu, ale netrvá dlouho a papír se jí začíná třást v ruce.

„Ten hajzl,“ šeptá. „Ten hajzli“

„Pořád si myslíš, že lžu?“

„Že by takto těžil z mé bolesti…“

„Pochybuju, že o tom vůbec přemýšlel. Má prostě ve zvyku vydělávat peníze. Všechno, co kdy prošlo jeho rukama, se muselo proměnit v zisk. Ty bys to měla vědět líp než kdokoli jiný.“

Konečně vzhlédne. V očích nemá nic kromě touhy po pravdě. Jsou to oči, které jsem znával na střední škole. „Ty opravdu věříš, že můj otec nařídil, aby zabili Dela Paytona?“

„To není otázka víry. Já to vím.“

„Můžeš to dokázat?“

„Pokud se moji svědkové dostanou do soudní síně živí.“

Pomalu papír složí. „Udělám něco, čemu možná nebudeš věřit. Udělám to proto, že nevěřím, že můj otec zabil Dela Paytona. Nemůžu tomu věřit. Ale kdyby se mělo ukázat, že to udělal, nebudu ho chránit.“

„O čem to mluvíš?“

„Ty papíry, které jsi vyžadoval ke zpřístupnění. Obchodní záznamy a všechno ostatní.“

„Co s nimi?“

„Dostal jsi upravené verze. Existuje ještě jedna sada záznamů. Nikdo o ní neví. Ani daňový úřad, nikdo.“

Srdce mi poskočí v hrudi. „Uvědomuješ si, že zatajení těch dokumentů před soudem –“

„Je zločin? Já ti to neříkám proto, abys mi tu recitoval skautskou přísahu. Než ti prozradím, kde ty spisy jsou, chci od tebe slib.“

„Jaký?“

„Zapomeneš, žes kdy viděl jakýkoli důkaz ilegální aktivity, který se přímo netýká smrti Dela Paytona.“

„Livy –“

„Je to moje podmínka.“

„Dobrá. Souhlasím. Kde jsou ty spisy?“

Kousne se do spodního rtu, stále odolává hluboko zakořeněnému nutkání chránit tajemství své rodiny. „Od dob mého dětství schovává otec všechny citlivé dokumenty ve velkém sejfu pod podlahou své pracovny. Říká tomu sklípek na brambory, ať už to znamená cokoli. Pokud před tebou něco tají, má to ukryté tam.“

„Jak bych se k nim mohl dostat a podívat se na ně? Dnes večer je doma, viď?“

„Pravděpodobně teď bude nahoře. Matka je během uplynulých pár dnů střídavě při vědomí a mimo. Zřejmě je tam s ní a krmí ji koktejly z Darvocetu a Prozaku.“

„Co ti policisté, které si zavolal?“

„Ti si tě nebudou nijak moc prohlížet, když pojedeš se mnou v autě.“

Tváří se upřímně. Jenomže v tuto chvíli ji pohání hněv. Její vztah k otci byl vždycky extrémní, láska a nenávist mísící se v proporcích, které se mění příliš rychle, než aby se daly analyzovat. Abych se mohl podívat do tajného sejfu v Leově pracovně, budu muset jet do Toskány. A v Toskáně mě Leo může dnes v noci zabít a napovídat policii, cokoli bude chtít. Dokonce by mohl přimět některého ze svých policistů, aby mě sám zastřelil. Mou jedinou skutečnou ochranou bude žena, která teď stojí přede mnou.

„Jsi si jistá, že to chceš udělat?“ ptám se.

Složí papír vpůli, pak ještě nadvakrát, do malého obdélníčku, který vsune mezi knoflíčky své blůzy a do podprsenky. Oči jí svítí naprostým odhodláním.

„Nikdy v životě jsem si nebyla ničím jistá víc.“

38 KAPITOLA

Zahrada kolem Toskány je tmavá. Zaparkoval jsem Maximu u benzinové pumpy půl kilometru od brány sídla, pak jsem nasedl do Livyina Fiata a odjel s ní k vile. Když jsme se přiblížili k bráně, vzala z kabelky dálkové ovládání, dotkla se tlačítka a křídla brány se před námi rozjela. To bylo před dvaceti vteřinami. Už bychom měli vidět světla Toskány.

„Livy –“

„Já vím. Ani já nikdy neviděla dům takto potmě. Reflektory jsou vždycky zapnuté.“

„Říkal jsem ti, že má strach z Presleyho.“

„Podívej se,“ říká a ukazuje k jiskřičce světla vysoko ve stromech. „Jsou v druhém patře. V matčině pokoji.“

Svírám ruku kolem pažby pistole za svým pasem. Kolem Ikovy zbraně.

Temnotu prořízne úzký kužel světla, který se zastaví na čelním skle Livyina vozu. Už už začínám vytahovat zbraň, když tu reflektory Fiata oblíznou černou policejní uniformu.

Livy zastavuje.

Policista jde kolem k jejímu okénku a svítí jí baterkou na hrudník, šetří ji přímé záře kuželu světla.

„Brej večír, slečno Marstonová. Všechno v pořádku?“

„Ano. Můj přítel a já jedeme na skleničku. Viděl jste něco podezřelého?“

„Ne, paní. Vůbec nic.“

„Proč jsou zhasnutá světla?“

„Váš otec říkal, že nechce, aby mu zase někdo házel kameny do oken.“

„Chápu.“

„Nemějte strach. Bill a já tu na to dohlídnem.“

„Cítím se mnohem lépe, když to vím.“ Usměje se na něj syntetickým úsměvem, pak vytáhne okénko nahoru a jede dál.

Toskána se zhmotňuje ze tmy před námi jako strašidelný zámek v měsíčním svitu, obklopený letitými duby a tmavými obrysy magnolií. Livy objíždí sídlo dozadu a parkuje v malé garáži.

„Máme tu nový vchod,“ říká. „Vede do spíže.“

Odemyká dveře, pak mě bere za ruku a rychle mě provádí obrovitým domem: spíží, kuchyní, jídelnou, salonem, obývacím pokojem. Interiér tone ve tmě, ale rozlehlé prostoty, vysoké stropy a široké dveře o sobě dávají vědět prostřednictvím rozléhajícího se zvuku našich kroků a proudění vzduchu. Livy mě zastavuje přiložením ruky na hruď, pak otevírá dveře, nahlíží jimi a protahuje mě dovnitř.

Leova soukromá pracovna vypadá, jako by byla chirurgicky vyňata z anglické šlechtické usedlosti, převezena lodí do Ameriky a puntičkářsky zrekonstruována uvnitř Toskány. Jen obložení muselo stát sto tisíc dolarů. Livy pokládá kabelku na psací stůl a ukazuje na bokarovou rohož na podlaze před ním.

„Tamhle.“

Na rohoži stojí klubovka. Když ji začnu odsouvat, chytí mě za ruku a podívá se mi do očí. „Nezapomeneš na svůj slib?“

„Tys celý svůj život věděla, že tvůj otec je ničema?“

Změří si mě pohledem plným pohrdání. „Můj otec udělal z balancování mezi tím, co je legální a co ne, přímo vědu. Dělá to tak spousta jiných lidí. Takto se bohatne.“

„Myslíš například adopcemi?“ říkám tiše. „Nezapomeňme, proč jsme tady.“

„Ty jsi tak zatraceně pokrytecký. Určitě sis během své právnické kariéry taky párkrát pomohl.“

„Byl jsem státní zástupce, Livy. Vždycky jsem se držel na správné straně od čáry, o které mluvíš.“

„Nikdy jsi vědomě neuklidil nějaký ospravedlňující důkaz, abys ho zatajil před obhajobou?“

„Nikdy.“

„Předpokládám, žes taky nikdy nepodvedl svou manželku.“

„Obávám se, že ne. Nepodíváme se teď na ty spisy?“

Prohlíží si mě ještě o chvíli déle, pak sundává ruku z mé paže a odstrkuje klubovku z rohože. Já rohož smotávám a opírám ji o Leův psací stůl.

Tam kde ležela rohož, vykreslují vybledlá prkna padací dvířka ve tvaru čtverce o hraně jednoho metru. Livy přechází k psacímu stolu a vrací se s malou kovovou tyčí s háčkem na konci. Pokleká, zasouvá háček do otvoru, který nevidím, a otvírá padací dvířka. Objevují se ocelová dvířka podlahového sejfu.

Sklání se nad číselným zámkem, chvíli přemýšlí, pak jej posouvá doleva, doprava, a znovu doleva. „Nezměnil kombinaci už celé roky,“ říká a vstává.

Přikrčím se, abych otočil těžkou rukojetí sejfu, ale pažba Ikovy zbraně se mi zarývá do břicha. Jakmile ji odložím na psací stůl vedle Livyiny kabelky, klekám si na kolena, otáčím rukojetí a otvírám těžká dvířka.

Uvnitř je hromada sametových šperkovnic, cenných papírů, peněz v hotovosti, zlatých mincí, manilových obálek a počítačových disket. Jeden metr čtvereční špinavých peněz.

„Kolik máme času?“ ptám se, když sahám po obálkách.

„Možná pět minut. Možná celou noc.“

„Snad bys měla jít nahoru a promluvit se svými rodiči, abych měl jistotu, že –“

„Zůstanu tady.“

Obálky jsou silné a ručně nadepsané. Rukopis je Leův. Po probírání se horami průkazního materiálu jej poznávám stejně snadno, jako by byl můj vlastní. Na jedné nálepce stojí: FED. DANĚ ’94/NEUKAZOVAT PŘI REVIZI ÚČTŮ. Další: HOLDINGY S TŘETÍ ÚČASTÍ (POZEMKY). Na třetí čtu: TRUST. KONTO GRAND CAYMAN.

„Tohle nemá s Delem nic společného,“ říká Livy přes moje rameno.

Možná ne. Ale pravděpodobně by to poslalo Lea Marstona na pár let do žaláře a stálo by ho to povážlivou část jeho majetku. Neochotně odkládám obálky stranou a pokračuju v hledání. Jsou tam doklady o dalších nelegálních příjmech, záznamy o tajných podílech z naftových polí, tucet dalších podniků. Už chci přejít od spisů k počítačovým diskům, když na mě vyskočí obálka, která je nadespaná fosforeskujícím popisovačem. Je na ní jen: EDGAR.

Uvnitř je silný svazek osobních dopisů, všech podepsaných Tvůj Edgar. První začíná: Milý Leo, co se týče Nixonových fondů, chtěl bych tě ujistit, že tvou práci v této oblasti povazuji za příkladnou a beru ji jako projev služby vůči mně. Má sice jisté charakterové zvláštnosti, to ano, ale je to rozumný muž a vzájemně si rozumíme. Ani na chvíli nelze uvažovat o tom, že by v Bílém domě seděl Muskie nebo McGovern –

Hlasité úúmf otvírané korkové zátky odtáhne můj pohled stranou od sejfu. Livy vzala z Leova baru z třešňového dřeva láhev červeného vína a otevřela ji stříbrnou vývrtkou.

„Můžeme předstírat, že je to naše ztracená láhev,“ říká cynickým hlasem.

Bere dvě broušené vinné sklenice, plní je po okraj, pak jednu zvedá ke svým rtům. Polkne dlouhý doušek a podává sklenici mně. Horní ret má červený, ale ani si jej neotře. Jenom se dívá, jak piju. Nedokážu z jejího pohledu nic vyčíst. Víno chutná trpce, nakysle. Livy si bere sklenici zpátky, vyprázdní ji, pak ji pokládá vedle láhve a zvedá si ke rtům druhou. Polovina vína v ní mizí na tři polknutí.

Je rozrušená víc, než jsem si myslel.

Otáčím se zpátky k sejfu a rychle se probírám Hooverovými dopisy, hledám jakoukoli zmínku o Delu Paytonovi, Johnu Portmanovi nebo Dwightu Stoneovi. Většina dopisů je datována ze sedmdesátých let, když už byl jejich tajný vztah dobře zavedený a zabýval se politickými záležitostmi.

„Je tu někde počítač?“ ptám se s pohledem upřeným na 3,5pal-cové diskety v sejfu.

„Ve spodní přihrádce psacího stolu je laptop.“

Sahám po disketách, když tu se Livyina sklenice rozříští o podlahu vedle mě.

„Někdo sem jde.“

Co nejrychleji vkládám manilové obálky zpátky do sejfu – všechny kromě Edgarovy – a zavírám ocelová dvířka.

„Rohožku!“ zasyčí.

Zatímco rozmotávám rohož, Livy zavírá padací dvířka a vstává. Pokládám rohož na místo právě ve chvíli, kdy někdo začíná otáčet dveřním knoflíkem.

„Kdo je tam?“ ptá se tlumený hlas.

Je to Leo.

Livy strčí do obálky v mé ruce. „Jestli si ji chceš nechat, měl bys s ní něco udělat, a to rychle.“

Leo buší na dveře. „Kdo je tam?“

„To jsem já, tati. Už jdu.“

Rozepínám si opasek, zastrkuju si obálku vzadu za kalhoty, přetahuju přes ni košili, pak si znovu zapínám opasek. Livy si mezitím rozepíná tři knoflíčky halenky a cuchá si vlasy.

„Ať to vypadá opravdově,“ říká a přitahuje můj obličej ke svému. Její polibek je vášnivý, dokonce zoufalý, posílený hněvem, vínem a bůhvíčím ještě. Během pár vteřin jeho trvaní mi její polibek vhání krev do tváří a začínám se potit. Stále jsem jako omámený, ale Livy už jde ke dveřím a odemyká je.

„Co tady děláš za zamčenými dveřmi?“ ptá se Leo.

„Nejsem tu sama.“

Prostrčí svou obrovitou postavu dveřmi a otočí hlavu ke mně. Jeho tvrdé rysy povolí údivem.

„Co se to tady ksakru děje?“

„Trochu jsme si s Pennem povídali.“

„Povídali!“ Leo na sobě stále má oblek, i když si povolil kravatu. „Zapni si tu blůzu, Olivie.“

Livy si ji nezapíná. Ustupuje od svého otce, neponechává žádnou překážku mezi jím a mnou.

„Nemůžu uvěřit, žes toho syčáka přivedla k nám domů,“ říká s očima upřenýma do mých. „Chci vysvětlení.“

„Vymysli si nějaké. Jaké chceš.“

Její vzdorovitý hlas na okamžik přetáhne Leův pohled ode mě k ní. „Nemluv se mnou tímhle tónem, mladá dámo.“

„Já si můžu mluvit, jak chci.“

Leo vypadá vyvedený z míry. Livy nehraje roli jeho oblíbené dcery. „Co se to tady děje?“ ptá se. „Co ti Cage napovídal?“

„Co by mi měl povídat? Ty přede mnou snad něco tajíš?“

„Samozřejmě že ne.“

„Ne?“ Sáhne do své blůzy a vytáhne kus žlutého papíru, který rozloží a beze slova mu ho podá.

Leo na něj hledí několik vteřin, načež s prázdným výrazem vzhlédne. „Co je to?“

„Přemýšlej o tom,“ říká s rukama založenýma na hrudi.

V obličeji se mu zračí jen zmatek. Vypadá to, jako by od té doby, co si vyslechl varování před Presleym, vypil pár skleniček. „Nechceš mi to usnadnit?“

„Adopce,“ odpovídá Livy mrtvým hlasem.

„Tvoje adopce?“

„Ano.“

„Co je s ní?“

„Tys za ni vzal peníze?“

Leo pokrčí rameny. „No a?“

„Třicet pět tisíc dolarů?“

„Zaplatilo to celý rok tvého školného na Virginské univerzitě.“

Livy otevírá ústa. „Zaplatilo… Prodal jsi mé dítě, abys uhradil moje školné?“

,“Moje‘ dítě?“ Leův výraz jihne, protože cítí bolest své dcery. „Miláčku, tys to dítě přece nechtěla. Pokoušel jsem se tě přimět, abys šla na potrat, ale tys byla proti. S tou adopcí jsi přece souhlasila, a tak nevím, co je špatného na –“

„Prodeji svého vlastního masa a krve?“ Livy žhnou oči. „Tos ty podělané peníze tak potřeboval?“

„Taková vulgárnost ti nesluší, Olivie.“

„Vulgárnost? Řekni raději obscénnost. Prodat moje trápení za peníze! Obscénnější by to ani být nemohlo. Hádám, že to byl jen další ztrátový podnik. Vynahradil sis povinnost platit univerzitní školné ziskem za nechtěné dítě. Je to tak, sakra?“

Leo k ní natahuje ruku. „Miláčku –“

„Nesnaž se to ospravedlňovat,“ říká chladným hlasem a couvá před ním.

Jeho soucitný pohled se vytrácí. „Já nic ospravedlňovat nemusím. Tys nadělala svinstvo, já ho po tobě uklidil. Bylo to jediné velké svinstvo, které jsi kdy udělala, ale i tak zničilo většinu toho, co mělo přijít pak.“ Obrací se zpátky ke mně. „Díky tomuhle grázlovi.“

„Mě z toho Vynechte,“ říkám mu. „Měl jste o mně mylnou představu celých dvacet let.“

„Co tím chceš říct?“

Livy se dívá na mě a vrtí hlavou.

„Zeptejte se jí,“ říkám mu.

„Livy?“

„Nevím, o čem mluví.“

Leovy oči přejíždějí pracovnu, registrují láhev s vínem na baru, police s knihami a nakonec psací stůl, kde spočine jeho zrak na Sig-Saueru ležícím vedle Livyiny kabelky. Je zbrani blíž než já a ví, že na to myslím.

„To tys mě varoval, že Ray Presley mě sem jede zabít, viď, Cagei?“

„Přesně tak. Prokázal jsem vám službu.“

„Jenomže já si myslím, žes lhal.“ Bodne prst mým směrem. „Myslím si, že ses sem vloupal, abys ukradl důkazy. A myslím si, že teď mám právo ustřelit ti za to tu tvoji zatracenou palici.“

Bere Sig-Sauer, natahuje pistoli a obchází s ní kolem stolu.

„Presley dnes večer zabil Ika Ransoma,“ říkám spěšně. „Snažil se zabít i mě, ale já se ho zbavil tím, že jsem ho poslal na vás. Řekl jsem mu, že jste ho vydal FBI v rámci vaší úmluvy s Hooverem.“

V Leově tváři to škubne. „Pořád lžeš. Snažíš se mě zničit a využíváš k tomu moji dceru.“ Obrací se k Livy. „Soud se koná už zítra, a on je z toho zoufalý. Zneužívá tě.“

Livyiny oči se lesknou temným světlem. „Tak jako jsi mě zneužil ty proti němu?“

Leo není moc dobrý herec; jeho hraný údiv je téměř komický.

„Jakmile jsem sem přijela,“ říká, „uvědomila jsem si, proč jsi mě požádal, abych vás navštívila, a co po mně chceš. Smutné je, že jsem to chtěla udělat. Myslela jsem, že Penn by mohl smazat všechny chyby, které jsem kdy napáchala. Říkala jsem si, že to osud chtěl, aby jeho žena zemřela. Že jsme spolu dostali druhou šanci.“

„To je jen přirozené,“ chlácholí ji Leo konejšivým tónem. „Jenomže on tě opravdu jen využil, zlatíčko. Co po tobě chtěl?“

„Nic. Miluje mě. Vždycky mě měl rád.“ Livyin úsměv je plný ironie a sebepohrdání. „A má v sobě víc cti než my oba dohromady.“

Leo si odfrkne. „Ušetři mě těch sladkobolných řečí. To tys ho sem přivedla? Copak jste se nemohli zapsat někam do motelu?“

„Tak jako jsi to vždycky dělával ty?“

„Olivie –“

„Raději mlč. Jdi zpátky do svého pokoje. Nebo jdi nahoru a postarej se o matku. Raději pozdě než nikdy.“

Místo aby Leo zamířil ke dveřím, měří si mě povýšeným pohledem, kterého se mi dostávalo v soukromých pokojích tuctu soudců. „Soud se koná zítra,“ říká rázným hlasem. „Dám ti poslední příležitost zachránit si tvář a pomoci tomuto městu. Zavolej té své malé děvce od novin a řekni jí, aby otiskla veřejnou omluvu za výroky, které jsi o mně pronesl. Plnou omluvu od tebe i veřejné odvolání od novin. Když to zítra otisknou, stáhnu žalobu.“

Jeho nabídka mi bere řeč. Existuje pro ni jen jedno vysvětlení. Leo má strach.

„Neslyším, že bys něco říkal,“ pobízí mě Leo. „Měl bys po té šanci skočit, dokud můžeš. Nabídka platí šedesát vteřin.“

„Dwight Stone je naživu,“ přemýšlím nahlas. „A vy ani Portman ho nemůžete najít.“

Jeho obličej zůstává netečný. „Padesát vteřin.“

Zmocňuje se mne pocit rozpustilého povznesení. „Můžete si tu nabídku strčit do zadku. Zítra –“

Při zvuku otevíraných dveří se všichni obracíme.

V pracovně stojí Ray Presley s revolverem namířeným na Leův hrudník. Vypadá jako Magnum .357. Vyměnil svoje pyžamové kalhoty a nátělník za levisky, vysoké boty a černou kovbojskou košili. Jenom kšiltovku na hlavě má stejnou. Pod jejím stínítkem žhnou hadí oči, přesně jako v den, kdy jsem od něj koupil osmatřicítku mého otce.

„Brej večír, soudce,“ říká.

Presley vypadá, jako by od té doby, co jsem ho viděl naposledy, shodil nejméně pět kilogramů. Stále je samý sval a šlacha, ale jako by se jaksi scvrkl. Představit si, jak znásilňuje Livy, je pro mě takřka nemožné, protože teď vypadá o hodně starší než ona. Livy přesto couvá ke stěně naproti mně jako vyděšená holčička, jako by se snažila stát svým vlastním stínem.

„Nejsem ozbrojený, Rayi,“ říká Leo zpoza psacího stolu, ale já vidím, že drží za zády Ikův Sig-Sauer.

„Hoďte ten Sig na podlahu, soudce,“ říká Presley jako kárající rodič. „Viděl jsem ho u vás v ruce, když jsem sem vešel.“

Marston ví, že by nebylo moudré zvednout zbraň a pokusit se vypálit, než stačí Ray zmáčknout spoušť. Odhazuje Ikovu pistoli na podlahu k Presleyho nohám.

„Viděl jsem venku nějaké hochy,“ říká Presley téměř přátelským hlasem. „Vy jste věděl, že sem přijdu, že jo?“

„Rayi –“

„Jestli se někdo pohne, tak to bude naposledy,“ říká Presley s očima upřenýma na mě. „Zasáhnu cokoli, na co namířím.“

„Tak jako Ika Ransoma?“ říkám.

Usmívá se. „Mluvil ten negr, než zemřel?“

„Řekl mi toho dost.“

„Ty se taky chceš dát zabít, študovanej?“

„Jděte se vycpat, Rayi.“

Jeho úsměv mizí. „Přišel jsem, abych zabil jednoho, ale můžu stejně snadno a skoro stejně rychle vyřídit i tři.“ Kýve hlavou směrem k Livy a mně. „Vy dva pojďte sem. Zůstaňte přede mnou, otočení zády ke mně.“

Pohybuju se pomalu, přemýšlím, jak bych se mohl dostat k Livyině kabelce – a zbrani –, než mě Ray zastřelí. Moje šance jsou v tomto okamžiku menší než nulové. Ale kdybych se dostal blíž…

Stojíme s Livy vedle sebe, ramenem k rameni, tváří k Leovi za psacím stolem, s Presleym za zády. Presleyho ruka přejíždí po mých nohou, kolem mého pasu, po trupu.

„Nedotýkej se mě,“ říká Livy hlasem, při kterém by zamrzl i alkohol.

Jenomže on se jí zřejmě dotkl, protože Livy se najednou otáčí proti jeho zbrani a dává mu facku tak prudkou, že se Ray kácí dozadu na patách.

„Livy!“ vykřikne Leo. „Nedělej hlouposti!“

Místnost plní Presleyho drsný smích, zatímco Livy před ním couvá a prudce oddychuje. Jestli sáhne po své kabelce, budu ji muset zastavit. Na políček Presley možná odpoví smíchem, ale určitě by poznal hmátnutí po zbrani.

„Rayi?“ říká Leo opatrným hlasem. „Ten hoch na nás nic nemá. Nedokáže nás dát dohromady s Delem.“

Presley si odfrkne. „Nemůže s ním dát dohromady vás. Jenomže mě už má přimáčknutého jako klíště. Mně to ale stejně nevadí. Tahle návštěva nemá s tím mrtvým negrem nic společnýho. Tady jde jen o vás a o mě, soudce.“

Leo předstírá údiv. „Já ti nerozumím, Raymonde.“

Presley škubne zbraní při použití svého křestního jména, což muselo být kdysi výrazem přátelství. „Ale ano, rozumíte. Udal jste mě federálům, zatímco sám jste si tu shraboval prachy. Udělal jste ze mě zatracenýho obětního beránka.“

Marstonovy oči zalétnou ke mně, ne s hněvem, ale s podivným odhodláním. Vybízí mě, abych přemýšlel. Leo vždycky všechno přežije bez úhony a zjevně má v úmyslu přežít i tuhle šlamastyku. Jestliže má neutralizovat nejbezprostřednější hrozbu uzavřením krátkodobého spojenectví se mnou, nebude váhat ani na okamžik.

„Nikdo v této místnosti kromě mě neví, co znamená pět let ve vězení,“ říká Presley. „Těch pět let už nikdy nedostanu zpátky. A já bych ty roky teď zoufale potřeboval. Budete mi za ně muset zaplatit, soudce.“ Přejíždí prstem po spoušti své zbraně, zvedá ji a míří s ní na Leovu hlavu. „Existuje jen jeden způsob jak to udělat.“

Marston zůstává klidný. „Rayi, tys střílel po těch chlapech z FBI na svoje vlastní triko. Hoover za to chtěl zaplatit a cenou jsi byl ty.

Tak už to prostě chodí, synu. Musíš to pochopit. Odsoudili tě na sedm let a já ti to zařídil na pět. Taky mě to něco stálo. A ty mě za to teď chceš zabít?“

Presleyho brada se chvěje hněvem a zbraň se mu třese v ruce. „Vás že to něco stálo} Vy jste mohl utratit půl milionu dolarů a vůbec jste to nepocítil. Za pár měsíců jste si je vydělal zpátky. Ale čas? Ten nemůžete splatit nikdy. Smiřte se s Bohem, soudce. A udělejte to rychle.“

„Rayi!“ volám na něj ve snaze upoutat jeho pozornost. „Jestli ho zastřelíte, strávíte každou hodinu z toho, co vám ještě zbývá, za mřížemi.“

Presley se směje. „To bych se tady musel zdržet tak dlouho, abych se nechal zatknout. Což nemám v úmyslu. Dnes v noci budu v Mexiku a nikdo na světě mi nezabrání dostat se tam. Znám cesty v bažinách, o kterých nemá nikdo ani pára.“

„Já vím, proč ho chcete zastřelit,“ pokračuju. „Sám bych ho taky nejraději zabil. Jenomže podle toho, co vím, jste vy dva už mezi sebou vyrovnaní.“

Presley se na mě dívá nejistým pohledem. „Co tím chceš říct?“

„Jen to, že jsem právě zjistil, co jste mu provedl v sedmdesátém osmém.“

„O čem to mluvíš?“

Kývu směrem k Livy. „Tedy spíš jí, což je totéž, jako byste to udělal jemu. Dává mu to právo zastřelit vás, pokud vůbec existuje něco, co může člověku tohle právo dát.“

„Zmlkni,“ syčí Livy.

Presley začíná obracet zbraň ke mně, ale včas se zarazí a obrátí ji zpátky k Marstonovi.

„O co jde, Cagei?“ ptá se Leo. „O čem to mluvíš?“

„Povězte mu to, Rayi,“ pobízím ho.

Presley udělá krok blíž k Marstonovi, ale nevypálí. Myslím, že chce, aby se Marston dozvěděl před smrtí pravdu.

„Znáte děvče jménem Jenny Doeová?“ ptám se Lea.

„Prosím,“ žadoní Livy.

„Setkal jsem se s ní,“ připouští Leo.

„Víte, kdo je její otec?“

Jeho oči se zablesknou hněvem. „Jsi ty to, ty grázle.“

„Bohužel, soudce. Vůbec jsem nevěděl, že ta dívka existuje, a rozhodně nejsem její otec.“

„Kdo to tedy je?“

„Muž, který na vás míří zbraní.“

Leo třikrát za sebou rychle zamrká. Livy je bledá jako stěna, ale Presleyho obličej je podivnou směsicí údivu a vzdoru. Očividně až do tohoto okamžiku o existenci Jenny Doeové nic netušil.

„Ty a já spolu máme dítě?“ ptá se, s očima upřenýma na Livy.

„Olivie?“ říká Leo tiše.

„Pověz mu to, Livy,“ pobízím ji.

„Znásilnil mě,“ říká jednoduše. „Když mi bylo osmnáct, Ray mě třikrát po sobě znásilnil a přivedl mě do jiného stavu.“

„To je zatracená lež!“ řve Presley. „Dala mi sama, soudce. Dráždila mě celou dobu, tiskla se ke mně jako nažhavená děvka, šahala mi na to. Sama mi tehdy v noci řekla, že to chce.“

„Livy?“ říká Leo znovu.

Pouhý fakt, že se jí na to ptá, vypovídá o Leově ochotě uvěřit, že by Presleyho verze mohla být pravdivá. Ví to i Livy. Má rty pevně stisknuté k sobě, chřípí rozšířené. Chvíli hledí do prázdna, sama se svými démony. Pak vzhlédne a s výrazem absolutní jistoty se podívá na svého otce.

„Znásilnil mě, tati. Měla jsem ti to říct, když se to stalo, ale měla jsem strach. Vyhrožoval mi, že když to udělám, zabije matku. Všechna ta léta jsem tě nechávala žít ve víře, že otcem je Penn. Nebyl. Byl to on.“

Na Leově obličeji se střídá tucet odlišných emocí, z nichž jen malý počet je jich čitelných. Ale tou jedinou, co nakonec vykrystalizuje v jeho rysech, je vztek. Čirý, s ničím nesmíšený hněv. Je to přirozená reakce jakéhokoli otce, ale je v tom ještě něco víc. Ray Presley sloužil Leovi přes třicet let, vykonával skutky příliš nečisté, než aby si jimi jeho pán špinil ruce. Avšak ať už je pouto takto ukované mezi nimi jakékoli, Presley byl vždycky služebníkem. Najatým mužem. Uvědomění, že překročil třídní hranici – že se prohřešil přímo na Marstonově rodové linii –, pravděpodobně uráží Lea víc než akt znásilnění samotný. Zatíná čelistní svaly s takovou silou, že by si umlel zuby až na kořeny, kdyby v tom pokračoval, a jeho modrošedé oči hoří děsivým světlem.

„Ty špinavá bílá svině“ říká a z každého jeho slova přímo odkapává pohrdání. „Ty ses dotkl mojí holčičky? Zlomím ti vaz jako klacek.“

Presley před ním zamává svou zbraní jako člověk snažící se zahnat krucifixem upíra.

„Tak vy mě chcete sakra odsuzovat po tom všem, co jsem pro vás udělal? Ona mi to sama nabídla, jako by rozdávala cukrátka ve škole. A bůhvíjaký prasečinky ještě dělala, když odešla z tohodle města. Já bych řek, že jakej otec, taková dcera.“

Leo k mému překvapení při jeho slovech nevybuchuje, ale naopak se zdá, jako by se zklidňoval. Spouští ruce k přihrádce svého stolu. „Kolik peněz by bylo zapotřebí k tomu, abych si tě zase koupil, Rayi? Abych tě přiměl odejít do Mexika a už nikdy se nevracet?“

„Víc než máte, soudce.“

„Já mám hodně.“

„To je boží pravda. Jenomže nemáte dost, abyste si za to koupil život. Tentokrát ne.“

Leo sahá do zásuvky a šmátrá uvnitř. Jeho ústa se uvolňují.

Presley se temně zasměje a udělá krok vpřed. „Co hledáte, soudce? Ztratil jste něco?“

Leo ztuhne, s rukou stále v zásuvce. Z jeho obličeje se vytrácí barva. Je to obličej zvířete, predátora zahnaného do úzkých nějakým ještě větším.

Presley sahá levou rukou do kapsy a vyndává z ní derringera, kterého na mě Leo onehdy vytáhl před příchodem Kellyho. „Jste příliš předvídatelný, soudce.“ Míří derringerem na Livy, která stojí po jeho levici, a ruku s .357 má stále namířenou na Leovu hlavu.

Má v úmyslu vystřelit.

Mám po ruce jen jednu zbraň, napůl prázdnou vinnou láhev stojící na baru za mnou. Presleyho pozornost je rozdělena mezi to, co považuje za nejbezprostřednější hrozby. Možná se domnívá, že by mi dokonce ani nevadilo, kdyby Lea zastřelil. Vizualizuju si láhev na místě, kde jsem ji viděl naposledy, sahám pravou rukou dozadu, roztahuju prsty, abych ji neshodil z baru omylem.

Konečky prstů se dotknou studeného skla.

Svírám ruku kolem hrdla láhve. Teď už je to jen záležitost okrajového vidění. Jestli se Presley znovu podívá na Livy, mohl bych po něm mávnout lahví, aniž by mě uviděl, dokud nebude příliš pozdě. S pohledem upřeným na Livy se jí snažím silou vůle sdělit to, co potřebuju. Její oči vyhledají moje, pokoušejí se číst mé myšlenky. Zatímco se na mě dívá, nepatrně pohnu hlavou směrem k Rayovi.

Presley natahuje kohoutek své zbraně a Leo se konečně poddává zděšení. „Rayi, prosím tě. Prosím, nedělej to.“

Presley znechuceně zkřiví rty.

„Naše dcera se ti hodně podobá, Rayi,“ říká Livy najednou.

Presley se ode mě odvrátí a podívá se jejím směrem a já jediným plynulým pohybem máchnu lahví v širokém oblouku, který končí ve spodní části jeho lebky. Náraz těžkého skla ho postrčí kupředu a Presley se hroutí přes přední část Leova psacího stolu.

Nějak se mu podařilo neupustit přitom ani jednu ze zbraní. Skočím dopředu a začínám ho bušit zaťatými pěstmi do hlavy. Představuju si přitom Livy ležící pod ním, s šaty vecpanými do úst. Když Rayovo tělo ochabne, vidím Leovy velké ruce, které sevřely Rayova infuzními jehlami zjizvená zápěstí a přišpendlují je ke stolu jako křehké hůlky.

Presley mačká spoušť derringera.

Leo sebou trhne, jako by ho bodl sršeň, ale zdá se, že to není ani tak bolestí jako spíš šokem. Hrábne svou velkou pravou rukou po Presleyho levém zápěstí, vykroutí mu derringer z mnohem menší ruky a hodí jej na podlahu. Druhou rukou vyrve .357 z Presleyho pravice, která je stále přišpendlená k desce stolu.

Presley se snaží zvednout ze stolu, ale spočívá na něm všechna moje váha.

Leo přitiskne .357 k Presleyho čelu.

„Pusť ho, Cagei.“

Praštím Presleyho ještě jednou, jen pro dobrý pocit, pak se z něho zvedám. Navzdory ranám do hlavy vstává jako údery omámený boxer, který myslí na jedinou věc: zůstaň na nohou.

Leo rozevírá svoje sako na dost dlouho, aby se podíval na krvavou skvrnu na pravé straně košile, ale o nic důkladněji si ji neprohlíží. „Tohle znamená problém,“ říká hlasem, ze kterého se už vytratil hněv. V duchu kalkuluje, jak ovlivní Rayovo konání zítřejší soud. „Cagei, měli bychom se společně pokusit –“

Zmlkne při zvuku Livyina hlasu. Nejsem si tím jistý, ale myslím, že řekla: „Rayi?“ Řekla to intimním hlasem milenky. Musela to říct, protože Presley se obrací od stolu po zvuku jejího hlasu. Oči má skelné, a přesto zvědavé.

„Chtěla jsem, abys viděl tohle,“ říká mu.

Pak zvedne Ikův Sig-Sauer a střelí Presleyho rovnou do hrudi.

Ray si sedne na Leův stůl, jako by si usmyslel, že si tam bude jen tak přemýšlet. Když se podívá dolů na červený pramínek vytékající v pravidelných pulzech z horní části jeho hrudníku, vylezou mu oči z důlků.

Livy tam stojí a strnule před sebou drží automatickou pistoli, z jejíž hlavně se kouří, přesně jak to bývá ve starých westernech. Nevypadá ani trochu rozrušeně. Ve skutečnosti se zdá, že uvažuje o druhém výstřelu. Než stačí znovu vypálit, skočím před ni a popadnu ji za zápěstí. Když jí Vytahuju zbraň z ruky, už mi neklade odpor.

„Zamkni dveře, Cagei,“ nařizuje mi Leo zpoza svého stolu. „Pospěš si.“

Poslechnu ho bez váhání, i když si nejsem jistý proč.

„Policisté tu budou co nevidět,“ říká. „Raye jsem zastřelil já. Rozumíš? Vtrhl dovnitř, pokoušel se mě zabít, a já ho zastřelil.“ Leovy oči jsou plné otcovské starostlivosti. „Podržíš mě?“

„Vy žertujete? O něčem takovém přece nemůžete lhát. Ne, když se zítra koná soud.“

Leovi se lesknou oči s téměř hypnotickou intenzitou. „Poslouchej mě, Cagei. Zítra u soudu se můžeme navzájem roztrhat na kusy. Ale pokud ti někdy v životě záleželo na mé dceři, pomoz mi ji teď ochránit.“

„U vraždy nemůžete lhát. Ne v dnešní době. Existují testy na přítomnost střelného prachu… a stovka dalších.“ Dívám se na Raye, který navzdory strašlivé ztrátě krve stále sedí na stole. „Kromě toho,“ říkám a zaraženě kývu hlavou směrem k Rayovi, „on pořád žije.“

Leo obejde stůl a vezme mi Sig-Sauer z ruky. Než se ho stačím zeptat, co má v úmyslu, couvne tři kroky od Raye, namíří mu zbraň na hlavu a vystřelí mu mozek. Presley se zhroutí dozadu přes stůl a přistane s hlavou v koutě.

„Teď je mrtvý,“ říká Leo a dívá se přitom na mě tak chladnokrevným pohledem, že psychopat typu Arthura Lee Hanrattyho vypadá ve srovnání s ním jako malý skautík. „Tady jsou ty tvoje testy.“

Dveře pracovny se zachvějí pod náhlým náporem klepání.

„Soudce Marstone!“ volá mužský hlas. „Soudce! Jste v pořádku?“

„Cagei?“ ptá se Leo klidným hlasem, Sig-Sauer stále v ruce, „jsme dohodnuti?“

Dívám se na Livy, která jako by procházela druhem opožděného šoku. Pak na Raye Presleyho, muže, který zařídil vraždu Dela Paytona a celoživotní utrpení Ika Ransoma…, který nakonec zabil i Ika a pravděpodobně zavinil smrt Ruby Flowersové. Který znásilnil děvče, co jsem v osmnácti miloval, a odsoudil nás k tomu, že jsme navždy ztratili jeden druhého.

„Dohodnuti,“ říkám tiše.

Policisté stále buší a křičí za dveřmi. Leo přechází pracovnu, otevírá ji a mávnutím zve policisty dovnitř. Do místnosti vstoupí dva uniformovaní muži se zbraněmi v rukou.

„Jdete trochu pozdě, hoši,“ říká Leo a ukazuje na mrtvolu ležící za stolem. „Proklouzl vám.“

Policisté zírají na tělo na zemi. Bez své kšiltovky vypadá Presley jako stoletý stařec se třema očima.

„Sakra!“ říká jeden z policistů vyděšeným hlasem. „Není to Ray Presley?“

„Ať jsem proklatý, jestli není,“ říká jeho partner. „Měl jste pravdu, soudce.“

„Ještě že jsem na něho byl připravený,“ říká Leo. „Trefil mě, zasáhl mě do chrupavky. Jenomže já ho dostal. Raději bys měl zavolat náčelníka, Billy, ať to svinstvo vyřídíme co nejrychleji. Zítra ráno mám být u soudu.“

Policista jménem Billy chce obejít stůl, aby si Raye prohlédl zblízka, ale Leo říká: „Nechcete mu zatelefonovat z haly?“

Billy se zastavuje. „Jistě, šéfe.“

„Až si promluvíte s náčelníkem, vraťte se sem a odneste odsud ten odpad.“

Billy se kousne do rtu. „Ehm… je to místo činu, soudce. Nesmíme tu s ničím hýbat. To přece víte.“

„Mnohem větším zločinem je nechat toho hajzla tady, aby mi zakrvácel moje bokarské rohože.“

„Umhm,“ přitakává Billyho partner, ten, který zastavil Liv) ‚ venku. „Je vaše dcera v pořádku?“

„Nic jí není,“ odpovídá Leo, třebaže Livy stojí jako solný sloup blízko dveří. „Jen je trochu vyděšená. Je tu tolik krve, vždyť vidíte.“

Ze rtů mi unikne absurdní smích. Livy je vyděšená asi tak jako lovec kožešin.

Jakmile Billy a jeho kolega opustí pracovnu, Leo jde zpátky za svůj psací stůl a sedá si do židle. „Penne,“ říká. Poprvé po dvaceti letech mě oslovuje křestním jménem. „Mýlil jsem se, když jsem tě všechna ta léta vinil z toho, co se stalo Livy. Teď už to vím.“

„Proto jste šel po mém otci?“ ptám se, jen pro jistotu. „Kvůli mně?“

Kýve. „I to ode mě bylo nesprávné. Je těžké smířit se s tím vším po takové době. Myslím, že konečnou zodpovědnost tu nese Livy.“ Obdařuje mě otcovským pohledem. „Zavolej tomu děvčeti od novin a řekni jí, aby otiskla omluvu. Ukončíme tuhle věc jako džentlmeni, a ušetříme městu spoustu mizerie.“

„Možná bych to i udělal,“ řikám tiše. „Kdybyste vy byl džentlmen.“

Jeho oči se zužují.

„Jenomže protože jste nemorální, pokrytecký, bezcitný mizera, neudělám to. Zítra budete obžalován z vraždy Dela Paytona.“

Odvracím se od něj a mířím ke dveřím.

„Sbohem,“ říkám a dotýkám si Livyiny ruky. „Nemysli moc na Presleyho. Prokázala jsi světu službu. Povím to u soudu tak, jak chce tvůj otec.“

Stisknu jí ruku, pak se zastavím a zlehka ji políbím na tvář.

Zpočátku neříká nic, ale když vycházím ven, řekne: „Penne, já ti nemůžu dovolit odnést si tu obálku.“

„Cože?“ říká Leo, hlasem okamžitě obživlým podezřením. „Jakou obálku?“

„Ukázala jsem mu tvůj sejf,“ říká Livy. „Měla jsem na tebe vztek. Penne, vrať mi prosím tu obálku. Nemůžu ti pomoct zničit mého otce. Ne takto. Ne po všem, co se stalo.“

Sahám po dveřním knoflíku a v duchu si říkám, kam až zajde, aby mě zastavila.

„Ona tě nezastřelí, Cagei,“ říká Leo, „ale já ano.“

Nevím, jestli by byl schopný střelit mě do zad. Ale mám dceru, která na mě doma čeká. A nebudu sázet naši budoucnost na čest Leonidase Marstona.

Obracím se k němu tváří, rozepínám si košili, vyndávám z kalhot Hooverův spis a hážu ho k němu. Je slyšet šustění papírů, jak se dopisy rozlétají po desce stolu a po podlaze. Na odchodu se ještě sehnu dolů a zvednu z rohože vinnou láhev. Přežila srážku s Presleyho lebkou, třebaže většina vína z ní vytekla. Otáčím se zpátky k Livy, převracím láhev dnem vzhůru a vylévám zbytek vína na stůl. Červená tekutina se rozlévá přes soukromé dopisy, které Hoover poslal Leovi.

„Můžeš si představovat, že to je naše ztracená láhev,“ říkám jí. „Vy dva jste byli stvořeni jeden pro druhého.“

Sahám po dveřním knoflíku, otvírám dveře a vycházím do haly. Poslední věcí, kterou slyším, je Leův hlas nesoucí se za mnou:

„Uvidíme se u soudu.“

39 KAPITOLA

Hodinu před výběrem členů poroty v procesu Penna Cagea obviněného z nactiutrhání zablokovala policie vjezd do ulic kolem natchezské soudní budovy pro motorová vozidla. Televizní dodávky byly vpuštěny dovnitř již předtím, přinejmenším osm, a to i navzdory skutečnosti, že povolení k vstupu do soudní síně dostaly pouze CNN a černošská stanice z Jacksonu.

Rozhodnutí soudkyně Franklinové povolit přítomnost kamer při soudním procesu bylo mezníkem v dějinách mississippské justice, který pečlivě obhajovala ve svém předběžném rozhodnutí. Kromě konstatování, že Marston versus Cage je občanskoprávní případ a že oba účastníci dali souhlas k živému vysílání procesu, Franklinová poznamenala, že zájem veřejnosti o Paytonův případ – který je ústředním bodem celého procesu – je již vybičován do takové míry, že „okno do soudní síně“ zprostředkované zpravodajskými kamerami by mohlo učinit hodně pro podporu celkového dojmu o spravedlivé a nezaujaté justici v Mississippi.

Co se týče davů venku před soudní budovou, nezmohly proti nim nic ani policejní zátarasy. Caidinino novinové vylíčení úmrtí Ika Ransoma a Raye Presleyho město přímo elektrizovalo. Černé rodiny si rozkládaly deky pod duby na severním trávníku a bez reptání snášely nepravidelné dešťové přeháňky, které padaly už od svítání. Bílí většinou postávali na jižním trávníku, schoulení s kalvinistickým stoicismem pod deštníky. Rozdělení nebylo jen čistě rasové; na krajích davů se černí a bílí mísili, ale většinou docházelo k přirozené segregaci. Mezi lidmi procházeli policejní důstojníci a dávali pozor na slovní provokace, které byly za daných okolností na spadnutí.

Nic z toho mě ve chvíli, kdy jsem vcházel do budovy soudu provázen dvěma zástupci šerifa, nezajímalo. Jediné, na co jsem dokázal myslet, byl Dwight Stone. Až na ten podivný včerejší telefonát k Caitlin do redakce, kterým jí sdělili, že se k soudu dostaví Stoneův údajně mrtvý partner, se neozval nikdo. Dnešního rána zachytila Caitlin echo AP, ve kterém se pravilo, že poblíž Crested Butte v Coloradu byli nalezeny mrtvoly čtyř neidentifikovaných mužů. To posílilo mou naději, že Stone alespoň přežil střet u řeky, i když od té doby uplynulo již mnoho hodin. Několikrát jsem se pokoušel dovolat jeho dceři, ale neměl jsem štěstí. Dwight Stone jako by se vypařil z povrchu zemského.

Ve městě s více než šesti sty budovami postavenými před občanskou válkou, z nichž přes osmdesát jsou panská síla, by člověk očekával, že soudní budova bude architektonickým skvostem, jehož prostorné sály mají vysoké stropy, jsou obložené dubem a slabě voní citronovým olejem. Skutečnost je taková, že třebaže byla původní natchezská soudní budova postavena v roce 1818, a od té doby několikrát přestavěna, jsou její soudní síně na druhém poschodí ve srovnání s těmi v Houstonu malé a překvapivě funkční co do charakteru.

Síň obvodního soudu má sedm řad lavic pro diváky, s dalšími šesti na balkoně vzadu, z nichž několik bylo dnes zabráno štáby CNN a WJTV. Při pohledu od zadních dveří stojí lavice poroty u pravé stěny, s dveřmi do místnosti poroty ve vzdáleném pravém rohu. Lavice svědků je umístěna napravo od soudcovské lavice a, ač je to s podivem, kousek za ní, přilepená k zadní stěně. Soudcovská lavice je na stupínku uprostřed, se stoly pro soudního zapisovatele a úředníka obvodního soudu situovanými v pravých úhlech k lavici soudce směrem do místnosti. Zapisovatel sedí po pravici soudce, úředník a jeho asistent po levici. Vlevo, za lavicí zapisovatele, je velký otevřený prostor k předkládání věcných důkazů. Stoly pro právní zástupce stojí těsně za přepážkou, neoodděleny od lavic zapisovatele a úředníka, se stupínkem vedle stolu po pravé straně. Jedinými známkami jižanské atmosféry jsou bílé hlavice dórských sloupů viditelné okny za soudcovskou lavicí a proplétající se dubové větve za nimi, což jinak stísněné místnosti dodává nečekanou vzdušnost. A pak jsou tam hodiny na zdi. Symbolicky nemají ručičky, což mi připomíná temný břitký román Carson Mccullersové. Ta by se uprostřed podivného tragického případu, který nás sem dnes přivedl, cítila jako doma.

Když kráčím uličkou ke svému stolu, abych zahájil bezútěšnou fázi výběru poroty, dostává se mi jednoho z největších šoků, jaké jsem kdy v životě zažil. U stolu žaloby sedí vedle Lea Marstona a Blakea Simse Livy Marstonová-Sutterová. Nedívá se na mě, ale jakákoli pomíjivá naděje, že by se dostavila, aby mě morálně podpořila, je rychle eliminována jejím vzhledem. Od vlasů přísně stažených dozadu až po zakázkový kostým v barvě námořnické modři a lodičky značky Prada je každým coulem právnička. Každý její pohyb je dokonalý, každý pohled odměřený, a celkově vyzařuje sebejistotu, která k ní přitahuje oči všech na dohled od ní a probouzí jak v mužích, tak v ženách touhu po její pozornosti a schválení.

Blake Sims vedle ní vypadá ošuntěle. Má na sobě tradiční uniformu právníka z Ole Miss: modré sako, bílou propínací košilí, pruhovanou kravatu, khaki kalhoty a polobotky. Má růžový, masitý obličej předsedy studentské rady, s pískově světlými vlasy a modrýma očima. Čím déle se na Simse dívám, tím víc chápu, proč tady Leo chtěl mít Livy.

Leo sám tam sedí čelem k soudcovské lavici, s pánovitou lhostejností. Je o hlavu vyšší než Blake Sims, a jeho nakrátko zastřižené stříbrné vlasy a rysy jakoby vytesané z kamene mu propůjčují vzhled moudrého, ale přísného soudce, kterým kdysi byl. Zakázkový anglický oblek byl ušitý pro televizní kamery a nikdo, kdo na něm dnes dopoledne spočine pohledem, jej nebude podezírat, že minulou noc zabil s šokující lhostejností člověka.

Během cesty ke svému stolu přejíždím zrakem po tvářích diváků, kterým se podařilo dostat do přeplněné soudní síně. Dnes ráno jsem se dohodl se soudním zřízencem, aby zajistil, že dovnitř budou vpuštěni moji rodiče provázení Samem Jacobsem a také Althea a Georgia Paytonovy s Delem mladším. Všichni sedí na lavici ve druhé řadě napravo, za mým stolem. První řada byla vyhrazena pro městské oficiály, kteří se dostavili v hojném počtu. Starosta Warren a okresní prokurátor Mackey se na mě mračí, kdykoli se podívám jejich směrem. Za nimi je mnoho obličejů z mého mládí a mezi nimi tváře, které zaliďňovaly můj život během uplynulých dvou týdnů. Bývalý policejní náčelník Willie Pinder. Reverend Nightingale. Někteří ze sousedů, co pomáhali hledat Annii v den požáru. Charles Evers. Dokonale mne vystřízlivuje pomyšlení na ty, co tu nejsou. Na Ruby. Ika. Raye Presleyho. Dwighta Stonea.

Potřásám si přes přepážku rukou se svým otcem, pak zaujímám svoje místo. Ve chvíli, kdy si začínám procházet nástin otázek pro potenciální porotce, který jsem si vypracoval minulou noc, se někdo dotkne mého ramene. Je to Caitlin Mastersová. Poprvé od toho koktejlového večírku vyměnila svou neformální uniformu z džínsů a košil za šaty. Modré a bez rukávů, které zdůrazňují její štíhlou postavu. Má to na mě tak pronikavý účinek, že na ni prostě jen beze slov zírám.

„Kromě kalhot a košil vlastním i pár šatů,“ říká, očividně potěšena mou reakcí.

„Moc ti to sluší. Stone se neozval?“

Kousne se do rtu a zavrtí hlavou, pak poplácá pouzdro mobilního telefonu po svém boku. „Má číslo do redakce. Zavolají mi v okamžiku, kdy se ozve on nebo jeho dcera.“

„Pokud se ozvou. Přijel Portman?“

„Mají ho v místnosti nahoře s pěti agenty FBI.“ Natáhne ruku a dotkne se mého předloktí. „A teď se podrž. Mají tam taky guvernéra.“

„Guvernéra čeho?“

„Státu Mississippi. Je tu jako svědek obhajoby.“

Cítím, jak se mi hrne krev do tváře. „Není na seznamu jejich svědků.“

Caitlin mi uštědřuje pohled, který říká „vzpamatuj se“. „Ty si myslíš, že soudkyně Franklinová řekne guvernérovi, aby se vrátil zpátky do Jacksonu, aniž by ho nechala promluvit?“

„Zatraceně.“ Bojuji s nutkáním vyrvat si hrst plnou vlasů.

„Jen klid. Černí guvernéra nenávidí. Spal jsi vůbec?“

Spal? Minulou noc, poté co mě policie a šerifovo oddělení celé hodiny střídavě vyslýchali kvůli střelbě v továrně na odpeckovávání pekanů a v Toskáně, jsem se setkal s Betty Lou Beckhamovou a jejím manželem. Pan Beckham byl zásadně proti, aby jeho žena vypovídala u soudu, ale ona mému otci slíbila, že to udělá a měla v úmyslu své slovo dodržet. Vzhledem k ostudě, kterou utrží, až vyjdou najevo okolnosti, jak se vlastně stala svědkem zločinu, je to od ní vskutku statečný čin. Po setkání s Beckhamovými jsem odjel do hotelu Eola, kde jsem se setkal s Hueym Moakem a Lesterem Hinsonem, které Kelly bezpečně dopravil z letiště v Baton Rouge. Když jsme spolu skončili, strávil jsem pár hodin, které ještě zbývaly do svítání, snahou vystavět přesvědčivou kauzu proti Marstonovi, která by se neopírala o svědectví Dwighta Stonea.

Nepodařilo se mi to.

„Protahuj to tak dlouho, jak jen budeš moci,“ říká Caitlin, která mi tiskne ruku. „Snaž se na ně zapůsobit. Jestli je Stone naživu, přijde.“

„Myslíš, že by se Portman dostavil, kdyby si myslel, že je tu sebemenší šance, že by se Stone mohl objevit? Za přítomnosti televizních kamer?“

„Hlavně se nepodceňuj. Máš Marstonovi dokázat vraždu, a v tom jsi dobrý. Vyber si porotu a zbytku ponech volný průběh.“

Caitlin mi naposledy stiskne ruku a odchází zpátky k lavicím.

Do soudní síně vstupuje soudkyně Franklinová oblečená v černém taláru s bílým krajkovým límcem. Vypadá úplně jinak než v tu noc, kdy zabavila v Toskáně Leovy spisy. Očividně byla u kadeřníka a její makeup vypadá jako připravený pro televizní kamery. Zaujímá své místo na soudcovské lavici a zřízenec volá o klid v soudní síni.

Blake Sims vstává a informuje soudkyni, že Livy Marstonová-Sutterová byla pozvána jako právní poradce obžaloby a s laskavým svolením soudu bude během přelíčení sedět na druhé židli u jejich stolu. Soudkyně Franklinová se mě teatrálně ptá, zda mám nějaké námitky, i když zjevně očekává, že je mít nebudu. Mohl bych poukázat na skutečnost, že Livy nemá právnickou licenci praktikovat v Mississippi, ovšem s jejími nezanedbatelnými zkušenostmi ze soudnictví a se Simsem, který o to požádal jako hlavní právní zástupce, vlastně ani nemám náladu pouštět se do něčeho takového.

Livy se na mě podívá jen jedinkrát během celého procesu výběru poroty, který se stává sám o sobě překvapením. Od samého začátku jsem předpokládal, že budu těžit z výhody převážně černé poroty. Bílí profesionálové mají tendenci využívat své zaměstnání a vliv jako výmluvu k tomu, aby se porotcovské povinnosti vyhnuli, ale dnešního rána jde zvyk stranou. Ze své občanské povinnosti se nesnaží vykroutit ani jeden z bělochů v obeslané skupině svolané k volbě potenciálních porotců. Nejsou vznášeny obvyklé výmluvy na pracovní povinnosti či zdravotní problémy a nikdo se neodvolává na vzdálené příbuzenské vztahy k stranám soudního sporu. Každý z porotců v předběžné skupině dnes stojí o místo v přední lavici.

Blake Sims vybírá porotu pro Marstona. Poněkud zneklidňujícím způsobem chodí sem a tam před lavicí poroty a klade potenciálním porotcům otázky o jejich zázemí. Vyptává se jich, co o případu zatím vědí. Většina jich připouští, že o něm četli v novinách (jak by taky ne?), ale tvrdí, že nezaujímají žádné stanovisko ohledně viny či neviny kterékoli strany. Většina jich lže. Tak už to prostě chodí. Z lidského procesu prostě nelze vyloučit lidskou povahu.

Výběr poroty pokračuje. Všímám si, že Sims se vyhýbá přímým otázkám na rasové názory. Zpočátku jsem si myslel, že to je obezřetnost; s kamerami v soudní síni se chce vyhnout jakýmkoli projevům rasové zaujatosti. Ale jak pokračuje ve svém vyptávání, začíná mi být zřejmá jeho strategie. Usmyslel si, že bude mít převážně bílou porotu, a má v úmyslu získat ji za každou cenu, i kdyby to znamenalo porušení zákona.

Když odmítne čtvrtého černého porotce, vstávám a vznáším první námitku. Cituji případ Batson versus Kentucky a řadu dalších, demonstrujících zákaz vylučování potenciálních porotců na základě jejich rasové příslušnosti v občanskoprávních sporech. Soudkyně Franklinová mou námitku okamžitě bez výhrad přijímá a Livy se konečně otáčí mým směrem. V jejích očích pro mě není vůbec nic. Jsou to pouze oči opozičního právníka, jenž uznává moje malé vítězství ve válce, která zažije mnohem víc šarvátek, než bude rozhodnuto o konečném výsledku.

Od tohoto okamžiku pokračuje výběr poroty mnohem rychleji než v celé mé kariéře. Rozvážně se řídím svými zásadami, pečlivě vybírám na základě instinktu. Když můj mentální radar zachytí ozvuky dělnického původu nebo venkovského zázemí kombinovaného s náboženským fundamentalismem, mačkám spoušť. Odmítám několik bílých, které se mi podařilo nachytat na otázkách ohledně rasové zaujatosti, ale většina rasistů brzy pochopí, jak svoje skutečné názory zamaskovat. Téměř každý potenciální porotce připouští, že do určité míry zná Lea Marstona, a je jich tolik, že je na tomto základě nemohu realisticky diskvalifikovat. Do tři čtvrtě na dvanáct jsme konečně vybrali dvanáct porotců (sedm bílých a pět černých), plus dva náhradníky. Soudkyně Franklinová odchází na oběd a poučuje nás právníky, abychom byli připraveni přednést v jednu hodinu svoje úvodní řeči.

Dávám si rychlý oběd s Caitlin v prázdné konferenční místnosti kancléřského soudu, hltavě polykám přesnídávkové sendviče z Clara Nell’s mezi telefonáty do redakce, jestli se jim už neozval Stone nebo jeho dcera. Neozvali. Pak pospíchám dolů po schodech skrz dav soudních zaměstnanců a zevlujících právníků, abych si naposledy krátce pohovořil se svými svědky, přičemž věnuju pozornost především Betty Lou Beckhamové, která vypadá, jako by se měla každou chvíli zhroutit. Přiznat na lavici svědků, že smilnila v autě s ženatým mužem, pro ni musí být ekvivalentem vyšití šarlatového písmene na vesnickém náměstí. Nebýt přesvědčování mého otce, Betty Lou by se dnes nepřiblížila na kilometr k soudní budově. Držím ji pár minut za ruku, pak se vracím do přeplněné soudní síně, sedám si ke svému stolu a čekám, až na hodinách bez ručiček tikne jedna hodina.

*****

Soudkyně Franklinová s přísným vzhledem nařizuje soudu, aby se zklidnil, a Blake Sims vstává od stolu obžaloby a jde ke stupínku, aby pronesl svou úvodní řeč. Sims je syn bývalého právnického partnera Lea Marstona (nyní zesnulého) a byl po rozvodu svých rodičů vychováván v Greenvillu. Mluví s uhlazeným deltským akcentem, v Natchezu zřídka slýchaným, a třebaže Greenville – domov listu Delta Democrat-Times Hoddinga Cartera – byl během éry boje za občanská práva snad nejliberálnějším jižanským městem, doufám, že Simsův přízvuk evokuje v černých porotcích negativní reakce.

„Dámy a pánové porotci,“ začíná. „Mého klienta není třeba představovat. Přesto mi dovolte říci o něm pár slov. Leo Marston je jednou z nejvýznačnějších postav mississippské justice. Je bývalým generálním prokurátorem státu Mississippi a bývalým soudcem státního nejvyššího soudu. Je přítelem a poradcem mississippských kongresmanů a byl jím po více než třicet let. Je významným podnikatelem města Natchez, zajišťujícím rozvoj průmyslu a pracovní místa v Adams County. Rovněž je pilířem katolické církve a štědrým sponzorem charitativních organizací v našem kraji.“

Sims odchází z pódia a jde napůl cesty k lavici poroty, čímž zkouší přísnost soudkyně Franklinové. Nemá proti jeho pohybům námitky. „Vycházeje z tohoto hlediska,“ pokračuje Sims, „vám chci položit otázku. Jakou cenu má jméno člověka? Obžalovaný v tomto případě, pan Penn Cage, podepsal ujednání specifikující jistá fakta. Za prvé, že pronesl hanebná obvinění, kvůli kterým se dnes koná tento soud. Za druhé, že je pronesl s plným vědomím, že budou zveřejněna v tisku. A za třetí, že pověst mého klienta v důsledku těchto obvinění vážně utrpěla. Nebudu mařit váš cenný čas snahou prokázat míru tohoto poškození. Pan Cage veřejně označil mého klienta za vraha. Jaké zákeřnější obvinění může kdokoli vznést vůči jiné lidské bytosti? Snad jen obvinění z prznění dětí.“ Sims pomalu pokyvuje hlavou, jako by vážil toto prohlášení.

„Můj klient nepopírá skutečnost, že k té tragické vraždě v květnu roku 1968 skutečně došlo. Pan Cage možná dokonce má důkazy proti člověku, který tento zločin spáchal. Jenomže co nemá –co ani mít nemůže – je důkaz, že s tímto zločinem měl cokoli společného Leo Marston. Pan Marston byl v té době okresním prokurátorem, hlavním představitelem justiční spravedlnosti v okrese. Pan Cage možná předloží nějaký druh nepřímého důkazu, který se pokusí vetkat do sítě klamu, aby ošálil vás dobré lidi. Avšak můj klient a já víme, že vy se zmást nenecháte. Del Payton byl členem hnutí za občanská práva, a zavraždili ho, aby mu zabránili nadále pokračovat v jeho ušlechtilé práci. A Leo Marston je příkladem jednoho z rasově nejprogresivnějších činitelů v tomto městě, a je tomu tak od té doby, co byl mladý muž.“

Sims uvádí různé skutky ve prospěch hnutí za občanská práva, které Leo vykonal v šedesátých letech. Hovoří o jeho přátelství s černými vůdci, o milodarech pro jejich věc. Cituje dobropisy, které zahrnuje mezi důkazy, uvádí Marstonovy příspěvky mississippskému hospodářství, čte dopisy od Johna Stennise a Jima Eastlanda (obou zesnulých), Trenta Lotta, Mika Espyho a pěti bývalých guverenérů.

„Takže tu máme,“ uzavírá Sims – a měří si mne teatrálním pohledem plným pohrdání, „senzacechtivý útok provedený nezodpovědným mužem, který již déle než dvacet let vede osobní vendetu proti mému klientovi. Než tento proces skončí, pochopíte proč. A chci, abyste věděli ještě něco. Peníze, o které jde v tomto procesu, mají pro mého klienta druhořadý význam. On chce, a zasluhuje si, především očištění svého dobrého jména.“ Sims si zakladá ruce na hrudi s hranou bezúhonností církevního kazatele. „Ale pokud vy dobří lidé uznáte za vhodné uštědřit panu Cageovi morální lekci o ceně takového nezodpovědného činu, ať tomu tak je. Rozhodnutí ponecháme na vás. Děkuji vám.“

Sims si sedá na místo, neschopen zakrýt své uspokojení, ale pokud doufal v gratulace svého klienta nebo poradce, je zklamaný.

Leo hledí zamračeně před sebe jako řidič náklaďáku po jedenácti hodinách jízdy a Livy tam sedí s chladnou vyrovnaností náhradníka, jenž čeká, až ho zavolají na hřiště.

V nepokojném tichu vstávám od svého stolu a pomalu kráčím směrem k lavici porotců. Jejich obličeje jsou plné očekávání, tak jak tomu bývá vždycky na začátku přelíčení. Než je opanuje nuda. Než se jim v žilách usadí vzdor vůči ješitným právníkům, kteří tak rádi poslouchají sami sebe. Pokládám ruce na zábradlí a mluvím přímo k nim.

„Dámy a pánové, jmenuji se Penn Cage. Jsem spisovatel. Než jsem začal psát knihy, byl jsem státním zástupcem. Každý den svého života jsem trávil tím, že jsem posílal nebezpečné zločince za mříže. Nemálo jsem jich poslal do cely smrti. Narodil jsem se a vyrostl tady v Natchezu, ale jako hodně zdejších mladých lidí jsem se musel odstěhovat, abych si mohl vydělávat na živobytí.“

Několik porotců kývne hlavou, zřejmě těch, co mají odrostlé děti.

„Vydělával jsem si na živobytí jako státní zástupce v Houstonu, v Texasu. Kdybyste se teď vydali do Texasu a zeptali se na Penna Cagea, možná byste našli lidi, kteří budou ochotni mluvit o něm špatně. Kdybyste zavítali do nápravného zařízení v Huntsvillu, našli byste jich tam spoustu.“

Smích z galerie.

„Co byste ovšem nenašli, je jediný člověk, který by mě popsal slovy, jež právě použil pan Sims. Nezodpovědný. Protože když žalujete vrahy a žádáte o trest smrti, je nezodpovědnost slabostí, kterou si nemůžete dovolit. Je to povahový rys, který by můj bývalý nadřízený, okresní prokurátor Harris County, nestrpěl ani na okamžik. Dámy a pánové, díváte se na člověka, který říká to, co si myslí, a myslí vážně to, co říká.“

Podle zaujatých obličejů porotců vidím, že jsem ještě neztratil svůj starý šmrnc. Je to dobrý pocit, jako když vysednete po deseti letech na koně a cítíte, že pod vámi reaguje bez sebemenšího zaváhání. Škoda že nemám připravenou žádnou obhajobu.

„Když jsem nazval Lea Marstona vrahem,“ pokračuju klidným hlasem, „myslel jsem to vážně. Společně s brutálním a nepoctivým policistou jménem Ray Presley spáchal Leo Marston vraždu mladého otce, armádního veterána, a bojovníka za občanská práva jménem Delano Payton. A navzdory tomu, co zde řekl pan Sims – a čemu obyvatelé vašeho města věřili třicet let –, neměla tato vražda nic společného s bojem za občanská práva. Ne, Leo Marston nechal Dela Paytona zabít kvůli zisku.“ Ohlížím se na Livy, ale ta odmítá podívat se mým směrem. „Stejný důvod má pro všechno ostatní. A navzdory tomu, co vám řekl pan Sims, peníze nikdy nemají pro pana Marstona druhořadý význam.

Pan Sims rovněž použil v poněkud hanlivém tónu termín ‚nepřímý důkaz‘. Po všech těch právnících ze seriálů, které vídáme v televizi, se ujala špatná představa, že nepřímý důkaz jaksi přirozeně nemá váhu. Jenomže to není pravda. Nepřímý důkaz je prostě jen druh vedlejšího důkazu. Dejme tomu, že je o půlnoci zastřelena žena pistolí ráže třicet osm. Když se na místo dostaví policie, dozví se od jednoho ze sousedů, že ta žena a její manžel byli právě uprostřed ošklivého rozvodu, a od druhého, že její manžel ujížděl pět minut po půlnoci od domu. Příštího dne policie odhalí, že manžel měl revolver ráže třicet osm registrovaný na své jméno. Všechno, co jsem zde právě uvedl, jsou nepřímé důkazy, ovšem já se domnívám, že si v duchu dovedete poskládat jasnou představu o tom, co se stalo. Netvrdím, že to je nezvratný důkaz. Říkám, že je to důkaz, který nelze ignorovat.“

Další pokývnutí od poroty, především od žen.

„Pan Sims se vás ptal, jakou cenu má jméno člověka. Já vám to povím.“ Otáčím se a ukazuju na Lea, muže, který minulou noc tak chladnokrevně usmrtil člověka. Jeho modrošedé oči žhnou mrazivým chladem tekutého dusíku. „Po dnešním procesu nebude mít jméno tohoto člověka cenu ani šálku kávy. Nařídil jeden z nejodpornějších zločinů v historii tohoto města, a tím, že to udělal, pošpinil jméno Natchezu v Mississippi na třicet let. Navíc s pomocí J. Edgara Hoovera mařil vyšetřování, které následovalo po zločinu. Z chladnokrevných detailů této předem promyšlené vraždy se vám bude dělat zle, stejně jako se dělalo mně. Ale musíte si je vyslechnout. Protože nadešel čas, aby byla konečně odstraněna krvavá skvrna ze jména našeho krásného města. Děkuji vám.“

Porota se po zaníceností mé úvodní řeči tváří poněkud vyjeveně, ale z vlastní zkušenosti vím, že poroty mají vášeň rády – do určité míry. A v mé současné situaci je vášeň lepší než nic.

Když Blake Sims povstane, aby předložil svou kauzu, dělá přesně to, co slíbil: ignoruje problematiku míry poškození Leovy reputace. A dělá to navýsost elegantním způsobem – předvoláním tří svědků, cílem jejichž kombinovaného svědectví je prohlásit jeho klienta za svatého, učinit představu Lea Marstona jako chladnokrevného vraha natolik absurdní, aby ji porotci považovali za nepřijatelnou, ba dokonce směšnou.

Prvním svědkem je guvernér Nunn Harkness, republikán stylu „střílím oběma rukama od boku“, díky kterému vyhrál ve dvou volebních obdobích, a to i navzdory svému metodickému okleštování sociálních programů. Harkness bezchybně hraje pro televizní kamery na balkonech, vychvaluje Lea do nebes, rozplývá se nad jeho úspěchy ve zvelebování mississippského průmyslu a turistického ruchu a podotýká, že třebaže je Marston na jeho vkus v některých ohledech poněkud liberální, morálně je bez poskvrnky. Je to vrcholné vystoupení mistra svého oboru a na porotu zjevně zapůsobilo. Když Sims posílá guvernéra ke mně kvůli křížovému výslechu, nemám na něj žádnou otázku. Nejlepší bude, když Nunn Harkness odejde co nejdřív ze scény.

Simsův druhý svědek je Thomas O’Malley, biskup katolické diecéze Mississippi. Jako bývalý kněz z katedrály Svaté Marie v Natchezu povýšil O’Malley na hierarchickém žebříčku do Jacksonu. Pan biskup se patnáct minut poeticky rozplývá nad množstvím chudobných dětí, jejichž Vánoce Leo rozjasnil dárky. Pak přechází k církvi samé. Když tak člověk O’Malleyho poslouchá, zní to, jako by Leo Marston sám holýma rukama obnovil katedrálu do jejího současného lesku, tím že daroval přes půl milionu dolarů na její zrestaurování. Biskupova řeč mi připomíná, jak byl Michael Corleone vychvalován do nebes papežem v Kmotrovi III. Se zachvěním si pomyslím, jaké si asi musel O’Malley vyslechnout hříchy, z nichž se mu Leo zpovídal za léta jeho působení v Natchezu, ale nic z toho samozřejmě nikdy neunikne přes biskupovy rty vázané zpovědním tajemstvím. Když Sims pošle O’Malleyho ke mně, nechávám ho beze slova odejít. Pokud se nezabýváte rovnou otázkami sexuálního obtěžování či zpronevěřování fondů, je katolická církev neprůstřelná.

Simsův třetí svědek je něco docela jiného. Zatímco biskup O’Malley odchází ze soudní síně, přičemž se zastavuje v uličce, aby si potřásl rukama s půltuctem svých bývalých farníků, Sims předvolává ředitele FBI Johna Portmana.

Portman vstoupí do soudní síně provázen dvěma tělesnými strážci, kteří zaujímají pozice u dveří, zatímco jejich nadřízený kráčí uličkou. Štíhlý a opálený, s dokonalým účesem a oblečený v tmavomodrém obleku, je ředitel FBI očividně zvyklý na televizní kamery. Vystupuje na lavici svědků s aureolou lékařského experta hotového provádět úkony, které přesahují chápání laické veřejnosti.

Tentokrát to není Blake Sims, ale Livy Marstonová, kdo vstává od stolu obžaloby a přistupuje k lavici svědků. Soudkyně Franklinová se dívá tázavým pohledem na Simse, ale ten nic neříká.

„Tohoto svědka se budete vyptávat vy, paní Sutterová?“ ptá se Franklinová, která Livy oslovila jejím legálním příjmením.

„S laskavým svolením soudu, Ctihodnosti.“

Franklinová se otočí ke mně. „Nějaké námitky, zástupče?“

„Ne, Ctihodnosti.“

Livy jde kolem stupínku soudkyně rovnou k lavici svědků. Třebaže Portman je mnohem starší než ona, z obou vyzařuje ovzduší sebedůvěry a uvolněnost!, na které by si méně významní smrtelníci ani neměli začít dělat aspirace.

„Pane Portmane, jaké je vaše současné postavení?“ začíná Livy.

„Jsem ředitel Federálního úřadu pro vyšetřování. FBI.“

„Znáte žalobce v tomto případě?“

„Ano, Lea Marstona znám třicet let.“

„Za jakých okolností jste se seznámili?“

Portman špulí rty, jako by se ve vzpomínkách vracel do minulosti. „Leo byl v roce 1968 okresním prokurátorem v Natchezu. Já jsem tady v té době pracoval jako agent FBI, vyšetřoval jsem smrt Delana Paytona. Pan Marston poskytl Úřadu během vyšetřování neocenitelnou pomoc.“

Moje srdce poklesá.

„Proč si myslíte, že to udělal?“ ptá se Livy.

Portman roztahuje ruce, dlaněmi vzhůru, jako by odpověď byla nasnadě. „Leo Marston věřil v nutnost legislativy boje za občanská práva. S nemalým rizikem pro svou vlastní osobu se snažil pomoci nám dosáhnout spravedlnosti. Ten muž byl hrdina.“

Livy zamyšleně přikyvuje. „Jakým způsobem jste se poprvé dozvěděl o obviněních vznesených Pennem Cagem proti Leovi Marstonovi?“

„Leo mne telefonicky kontaktoval ve Washingtonu v den, kdy bylo obvinění otištěno v místních novinách. Tenkrát jsme spolu dlouze hovořili a následně ještě několikrát.“

Tolik k záznamům o telefonních hovorech. Livyina strategie je zřejmá. Má v úmyslu podkopat to málo důkazů, které mám, ještě než je stačím předložit.

„Co bylo důsledkem těchto rozhovorů?“ pokračuje.

„Soudce Marston vyjádřil starosti kvůli tomu, že tento citlivý případ je vláčen tiskem a je tím poškozována jeho pověst.“

„Nazval jste Paytonův případ citlivým. Proč je tomu tak?“

Portman zaujímá pózu starostlivého otce. „Obávám se, že k této záležitosti mohu mluvit pouze nepřímo. Jak jsem již prohlásil pro tisk, náš spis týkající se Delana Paytona byl zapečetěn v zájmu národní bezpečnosti. Je tomu tak již třicet let. Dříve tohoto týdne odhlasovala Senátní vyšetřovací komise uchování neporušitelnosti dotyčného spisu.“

„Řekněte nám tedy prosím k případu všechno, co můžete.“

Portman souhlasně přikyvuje. „Vyšetřování Paytonova případu zahrnovalo jistého veterána americké armády, muže, který sloužil ve Vietnamu. J. Edgar Hoover, v té době ředitel FBI, měl pocit, že kdyby byly zveřejněny detaily týkající se tohoto muže během vietnamského konfliktu, mohlo by to poškodit národní morálku, především pak bojového ducha vojenských oddílů ve Vietnamu, kde byla rasová otázka nemalým problémem.“

Teď určitě mluví o Iku Ransomovi.

„Jenomže vietnamská válka přece skončila před více než dvaceti lety,“ poukazuje Livy. „Proč je spis stále zapečetěn?“

„Jak jsem již řekl, nemohu se k této záležitosti vyjádřit tak detailně, jak bych chtěl. Mrzí mě, že pan Cage považoval za příhodné zneužít tento případ ve svůj prospěch pro publicitu či pomstu nebo cokoli jiného.“

Livy předstírá, že je touto poznámkou zmatena. „Setkal jste se s panem Cagem již předtím?“

„Měl jsem s ním co do činění, když byl asistentem v úřadu okresního prokurátora v Houstonu, v Texasu. Zjistil jsem, že to je člověk velmi záškodnické, ba přímo fanatické povahy, který se na daný druh práce rozhodně nehodil. Ve skutečnosti zabil bratra muže, kterého zažaloval kvůli vraždě. Fakta tohoto incidentu nebyla nikdy uspokojivě vysvětlena. Myslím, že obyvatelům Texasu se ulevilo, když ze svého zaměstnání odešel, aby se vrhl na kariéru, ve které je jeho živá představivost výhodou, nikoli překážkou.“

Nejraději bych po Portmanovi mrštil svým perem, jen abych narušil rytmus jeho řeči. On a Livy jsou jako tenisoví profesionálové předvádějící exhibiční zápas, uhlazení a zkušení, každým coulem vítězové. Jejich podání jsou dokonale načasovaná.

„Poslední otázka,“ říká Livy. „Co si jako jeden z agentů, kteří původně vyšetřovali Paytonovu vraždu, myslíte o obvinění, že se Leo Marston nějakým způsobem podílel na tomto zločinu?“

Přes Portmanovy rty přelétne povýšenecký úsměv. Bože, jak ten se v tom vyžívá. „Považuji tuto otázku za naprosto absurdní. Skutečnost, že tu dnes sedíme a diskutujeme o něčem takovém, je parodií justice.“

„Děkuji vám, pane řediteli.“ Obrací se ke mně. „Svědek je váš.“

Raději bych Portmana podrobil křížovému výslechu až po předložení své kauzy, ale nemohu nechat projít bez povšimnutí jeho pošpinění mé osoby. Ani si nemohu být jistý, zda se Portman po opuštění lavice svědků vůbec ještě zdrží v Natchezu. Vstávám, ale zůstávám u svého stolu.

„Pane Portmane, vy a já jsme spolu vedli právnický spor kvůli vydání stíhané osoby z Texasu do Los Angeles v Kalifornii, kde jste byl federálním prokurátorem. Je to správně?“

„Zcela správně.“

„Kde byl ten vrah nakonec souzen a odsouzen?“

„V Houstonu, v Texasu.“

„Děkuji vám. Také jste poznamenal, že jsem zabil bratra muže, kterého jsem obžaloval z vraždy. Ten proces skončil jeho odsouzením?“

„Ano.“

„A nebyl ten muž, u kterého jsem se snažil dokázat vinu, předmětem našeho právnického sporu?“

„Byl. Ale –“

„Byl jsem obviněn ze střelby na jeho bratra?“

„Ne, pokud je mi známo.“

„Ctihodnosti, mám na tohoto svědka další otázky, ale rád bych ho vyslechl až během předložení své kauzy.“

Když vidím, jak se mi Franklinová chystá odpovědět, proč nelze od ředitele FBI očekávat, že tu bude sedět, dokud ho nepředvolám, dodávám: „Doufám, že pana Portmana předvolám do konce dnešního dne.“

Soudkyně Franklinová se otáčí k Portmanovi s úzkostlivým úsměvem. „Znamenalo by to pro vás nějaké komplikace, pane řediteli?“

„Jsem vám k dispozici až do konce dne, pokud se ovšem nevyskytne nepředvídaná výjimečná situace.“

„Děkuji vám. Dočasně jste omluven.“ Franklinová se otáčí ke stolu obžaloby. „Pane Simsi, má obžaloba v úmyslu předvést další svědky?“

Blake Sims se naklání přes Leův masivní hrudník a chvíli si něco šeptá s Livy. Ta mu naslouchá, pak vrtí hlavou. Chtějí tohle představení skončit tak rychle, jak jen to bude možné.

„Ctihodnosti,“ říká Sims, „obžaloba je u konce, s tím, že si ponecháváme právo předvolat svědky vyvracející důkazy.“

Soudkyně Franklinová se dívá na hodinky. „Tato fáze přelíčení trvala mnohem déle, než jsem očekávala. Uděláme si desetiminutovou přestávku a pak pan Cage přednese obhajobu.“

Porotci se jeden po druhém vytrácejí a já se obracím a hledám Caitlin. Sedí vedle mých rodičů. Když si mě všimne, vyklouzne z lavice a zamíří k přepážce za mým stolem. Z výrazu jejího obličeje čtu, že pro mě nemá dobré zprávy.

„Zatím nic od Stonea?“ šeptám.

„Nic. Je mi to líto. Budeš muset páčit důkazy ze všech svědků, které máš.“

„Tohle dělám velice nerad. Porota to vždycky vycítí.“

„Myslím, že nemáš na vybranou.“

Jaká útěcha. Desetiminutová přestávka trvá okolo dvou minut, a pak jsem opět na nohou, a dělám to, co jsem dělal v životě nesčetněkrát: předkládám porotě případ vraždy. Nemarním čas. Nemluvím vyhýbavě. Podávám jej přesně tak, jak jsem si to naplánoval.

Moji svědkové přicházejí a odcházejí jako komentátoři v dokumentárním pořadu. Frank Jones přiznává, že policii lhal o tom, jak byl na parkovišti sám; jeho bývalá manželka popisuje, jak našla znečištěné punčocháče v jejich autě; Betty Lou Beckhamová v slzách svědčí, že na místě zločinu viděla Raye Presleyho, čímž si vysluhuje body u poroty za to, že vypovídá proti svému vlastnímu zájmu, pak popisuje následné výhrůžky a brutální obtěžování; odborné svědectví Hueyho Moaka objasňuje, že Paytonovo auto bylo zničeno plastickou trhavinou C-4, což dokazuje, že důkaz „objevený“ Presleym byl falešný. A Lester Hinson svědčí, že v dubnu roku 1968 prodal Rayovi Presleymu C-4. Výslechy všech svědků běží jako švýcarské hodinky.

A právě v tom je problém.

Blake Sims ani Livy jedinkrát nevstanou, aby moje svědky křížově vyslechli. Dokonce ani nepožádají o osobní doklady Hueyho Moaka. Pokaždé když jim pošlu svědka, mávne Sims od svého stolu rukou a řekne: „Nemám žádné otázky, Ctihodnosti.“ Jejich strategie je prostá. Klidně mě nechají dokázat, že Ray Presley je vinen z vraždy, a pravděpodobně mi dovolí i načrtnout spojení mezi Presleym a Ikem Ransomem, pokud to dokážu. Dokud ovšem nespojím Presleyho nebo Ransoma s Leem Marstonem, potvrzuji scénář narýsovaný v Simsově úvodní řeči, podle kterého byla Paytonova vražda rasovým zločinem spáchaným rasistou. Ve své závěrečné řeči Sims pravděpodobně pochválí mé úsilí dopídit se spravedlnosti v této strašlivé tragédii. Ovšem naznačovat jakékoli zločinné spojení mezi takovými muži a Leem Marstonem jistě vypovídá o tajné zášti vůči Marstonovi z mé strany.

Moje dilema je jednoduché. Buď započnu dlouhý, pracný proces dokazování nepřímého spojení mezi Presleym a Marstonem, což by mohlo trvat do zítřka a Znudilo by to porotu k zívání (nemluvě o promarněné šanci svého života křížově vyslechnout Johna Portmana), nebo mohu vyslechnout Portmana ihned, napáchat takovou škodu, jakou jen mohu, a modlit se, aby Dwight Stone sestoupil z nebes jako vysněná deus ex machina. Bez Stoneova svědectví jako opěrného bodu nemohu Portmana přimět, aby mi byl jakkoli nápomocný. Ale když ho donutím lhát, mohl bych ho později obvinit z křivého svědectví, což by mohl být pro ředitele FBI velice dlouhý pád.

„Předvolávám Johna Portmana,“ prohlašuji nahlas.

„Zřízenče,“ říká soudkyně Franklinová, „předveďte Johna Portmana.“

Portman se vrací do soudní síně se stejným sebejistým výrazem, s jakým odcházel. Posadí se na své místo na lavici svědků, uhladí si manžety a nevzrušeně se na mě usměje.

„Řediteli Portmane,“ začínám, „ve své předchozí výpovědi jste uvedl, že vám Leo Marston prokázal cennou pomoc v pátrání při vyšetřování smrti Dela Paytona. Jaká byla konkrétně povaha této pomoci?“

Předstírá, že nad otázkou přemýšlí. „Poskytl nám jisté informace.“

„Jinými slovy, jednal jako federální informátor.“

„Ano.“

Pár bílých členů poroty se zamračí.

„Položím vám přímou otázku. Odpovězte prosím ano nebo ne. Vyřešila FBI v roce 1968 vraždu Delana Paytona?“

Portman se zhluboka nadechuje, ale neříká nic. Došlo na louskání ořechů, jak říkáme tady na Jihu. Jestli teď zalže, riskuje, že bude muset později čelit obvinění z křivého svědectví.

„Řediteli Portmane, ptal jsem se, jestli Úřad v roce 1968 odhalil, kdo je vrahem Dela Paytona.“

„Ano. Zjistili jsme to.“

Z řad diváků se ozve zalapání po dechu.

„Ticho,“ vyštěkne soudkyně Franklinová.

„Proč FBI v souvislosti s touto vraždou nikoho nezatkla a neobvinila?“

„Z důvodů národní bezpečnosti.“

„Dovolte mi ujistit se, že to dobře chápu. FBI zachovávala národní bezpečnost tím, že tajila identitu člověka, který zavraždil veterána korejské války?“

Portman se na své židli posune. „Toto rozhodnutí učinil ředitel Hoover, ne já.“

„Souhlasil jste s tímto rozhodnutím?“

„Nepříslušelo mi souhlasit s ním nebo nesouhlasit.“

„Vy jste jen poslouchal příkazy.“

„Ano.“

„Jako malý hodný Němčourek,“ poznamenávám, protože se mi v hlavě vybavuje Stoneova fráze.

„Proti tomu silně protestuji.“

„Pane Cagei,“ varuje mě soudkyně Pranklinová. „Neprovokujte mě.“

„Beru zpět. Řediteli Portmane, byl jste –“

Hlasité odkašlání za mnou narušuje můj vlak myšlenek. Chci je ignorovat, ale něco mi říká, abych se otočil.

Caitlin Mastersová je přikrčena za přepážkou u mého stolu, naléhavě na mě mává.

„Ctihodnosti, prosím o shovívavost soudu.“

Vracím se zpátky za svůj stůl a klekám si na koleno, aby ke mně mohla Caitlin šeptat. Její rty se dotknou obliny mého ucha. „Právě jsem mluvila se Stoneovou dcerou,“ říká. „Byla i se Stonem v redakci. Dva z mých lidí je teď vezou sem. Za dvě minuty budou na schodech soudní budovy.“

Zalévá mne úleva a povznesení.

„Pane Cagei?“ naléhá soudkyně Franklinová. „Čekáme na vás.“

Tisknu Caitlin ruku, pak vstávám a jdu zpátky k lavici svědků s čilostí, které si Portman nemůže nevšimnout. Caitlinina zpráva jako by mě nabila čerstvou energií.

„Řediteli Portmane, byl Paytonovou smrtí vinen jen jeden člověk? Nebo jich bylo víc než jeden?“

„Víc než jeden.“

Mumlání od diváků.

„Kolik jich bylo? Dva? Tři? Deset?“

Portman si složí ruce přes břicho. „Odmítám odpovědět na základě obavy z porušení národní bezpečnosti.“

„Ovšem řekl jste, že jich bylo víc než jeden. Takže minimálně dva. Byl jedním ze strůjců vraždy natchezský policejní důstojník jménem Ray Presley?“

Dívá se na mě s kamennou tváří. „Odmítám odpovědět na základě obavy z porušení národní bezpečnosti.“

„Pracoval jste na Paytonově případu sám, řediteli?“

„Byl jsem součástí týmu.“

„Zahrnoval váš tým vojenského veterána, agenta jménem Dwight Stone?“

Portmanovy oči mě sledují, když se pohybuji, snaží se zjistit zdroj mé nově nalezené sebedůvěry. „Ano.“

„Byla Paytonova vražda vaším prvním velkým případem u FBI?“

„Byla.“

„Měl pan Stone v té době již hluboké znalosti a zkušenosti z řešení případů týkajících se boje za občanská práva pro FBI?“

„Ano.“

„Obdivoval jste agenta Stonea a vážil si ho?“

Portman zaváhá. „Tehdy ano.“

„Nařídil jste dříve tohoto týdne úkladnou vraždu agenta Dwighta Stonea, který je nyní na penzi?“

„Námitka!“ křičí Blake Sims, s Livy těsně v závěsu.

Franklinová buší svým kladívkem v marném pokusu umlčet diváky na galerii. „Pane Cagei, doufám, že jste schopen opodstatnit toto prohlášení.“

„Právě to mám v úmyslu, Ctihodnosti.“ Obracím se zpátky k Portmanovi. „Nařídil jste rovněž vraždu zástupce šerifa Ika Ransoma, muže zavražděného včera v noci ve staré pekanové továrně?“

Diváci kolektivně tají dech, zatímco Portman se obrací k soudkyni Franklinové o pomoc.

Franklinová si mne měří tvrdým pohledem, pak říká: „Svědek odpoví na otázku.“

„Nenařídil,“ říká Portman panovačným hlasem.

„Nařídil jste minulý týden vraždu bývalého natchezského policejního důstojníka jménem Ray Presley?“

„Pane Cagei,“ zasahuje soudkyně Franklinová. „Začínám ztrácet trpělivost.“

„Ještě poslední otázku, Ctihodnosti. Řediteli Portmane, pokud zvláštní agent Dwight Stone projde dveřmi této soudní síně a zaujme místo na lavici svědků, zůstanete v Natchezu, abych vás mohl předvolat jako svědka?“

Podívá se skrz mě. „Zůstanu.“

„Nemám další otázky, Ctihodnosti.“

„Řediteli Portmane, můžete jít,“ říká Franklinová.

Portman se podívá do televizních kamer, pak vstane, znovu si uhladí manžety a opustí lavici svědků. Zatímco odchází uličkou, říkám: „Předvolejte zvláštního agenta na penzi Dwighta Stonea.“

Narušení Portmanova kroku je pouze chvilkové, ale pro mě jako by probíhalo ve zpomaleném pohybu. Jeho oči instinktivně zalétnou k hlavním dveřím, pátrají po starém nepříteli. Pak se obrátí zpátky ke mně a to už je strach v jeho pohledu potlačen, přetřen vzdorovitosti muže, který přežil každou hrozbu svému monumentálnímu egoismu.

„Předvolejte Dwighta Stonea,“ nařizuje soudkyně Franklinová.

Soudní zřízenec otvírá zadní dveře a dovnitř vchází vysoký, šlachovitý muž oblečený ve větrovce Denver Broncos, opřený o rámě mnohem mladší rusovlasé ženy. Kulhá s ní uličkou za pomoci hole, kterou drží v levé ruce. Dokonce i od svého stolu vidím ocelové odhodlání ve Stoneových očích. Jenomže se nedívá na mě. Jeho dcera si sedá na lavici k Caitlin, zatímco on kulhá o holi uličkou a nespouští oči ani na chvíli z tváře Johna Portmana, muže, který ohrozil život jeho dcery a pokusil se nás před dvěma dny zabít. Mám pocit, že hodně mrtvých Korejců a Číňanů vidělo výraz, který je na Stoneově tváři právě teď. Nechtěl bych v tuto chvíli být v kůži Johna Portmana. Jenže když se otočím zpátky k Portmanovi, vidím něco, co mne znepokojí.

Tváří se překvapeně, ale naprosto beze strachu.

40 KAPITOLA

Když Stone pomalu dojde k lavici svědků, zastaví se, několikrát se zhluboka nadechne a otočí se k soudkyni Franklinové: „Mohu během své výpovědi stát, Ctihodnosti?“

„Máte snad nějaké fyzické postižení, které vám brání sedět?“

„Předevčírem večer mě střelili. Do levé hýždě.“

Jak se dalo předvídat, někteří z diváků se navzdory Stoneově zjevné bolesti dávají do smíchu.

„Můžete stát,“ říká Franklinová, která se mračí na přítomné.

Pomalu přecházím ke stupínku, probírám se vzpomínkami na všechno, co mi Stone řekl před dvěma večery v Coloradu. Tehdy mi lhal, zcela ze svého příběhu vypustil Ika Ransoma. Dnes potřebuju pravdu, celou pravdu. Stone se musí dozvědět, že Ike Špičák už nepotřebuje jeho ochranu. Místo abych se zastavil u pódia, přejímám Livyinu taktiku a pokračuju rovnou k lavici svědků. Sotva slyšitelným šeptem říkám: „Ika Ransoma včera večer zastřelili.“

Zatímco mi soudkyně Franklinová nařizuje, abych mluvil na slyšitelné úrovni, Stone na mě mrkne a mně začíná bít srdce jako splašené. „Pane Stone, byl jste někdy agentem Federálního úřadu pro vyšetřování?“

„Byl jsem jeho agentem šestnáct let.“

„Zavedly vás někdy povinnosti do Natchezu v Mississippi?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu?“

„V květnu roku 1968 mi byl přidělen případ úmrtí Delana Paytona. Přijel jsem sem den po jeho vraždě.“

„Kdo vás tímto úkolem pověřil?“

„J. Edgar Hoover.“

„Osobně?“

„Ano.“

„Podařilo se vám splnit váš úkol? Vyřešil jste tu vraždu?“

„Vyřešil.“

Přestože Portman řekl během své výpovědi totéž, dav nyní hlučí očekáváním. Je zřejmé, že Dwight Stone nehodlá nic zamlčovat.

„Mohl byste nám krátce popsat, jak se vám to podařilo?“

„Námitka,“ říká Livy, která vstává. „Soudkyně, tento muž chce prozradit informace, které byly zapečetěny z důvodu ochrany bezpečnosti státu. Jeho ochota překročit zákon nebo se dokonce dopustit zrady není důvodem k tomu, abyste mu dovolila prozradit chráněné informace v přítomnosti televizních kamer.“

Snažím se nedat najevo obavy, ale Livy možná zastavila na mrtvém bodě celý proces, alespoň dokud nebudou přizváni vládní představitelé, kteří rozhodnou, co Stone může či nemůže říct.

Soudkyně Franklinová se dívá na mě. „Paní Sutterová vznesla vážnou námitku, pane Cagei. Máte proti tomuto stanovisku nějaký argument?“

Mohl bych argumentovat hodinu, ale pravděpodobně bych se stejně nedostal nikam. „Možná bychom si v tomto ohledu měli vyslechnout pana Stonea, soudkyně. Sám vystudoval práva.“

Franklinová si měří Stonea pátravým pohledem. „Pane Stone?“

Stone vrtí hlavou jako voják přemítající nad těžce opevněným kopcem, který právě dostal příkaz zdolat. „Paní soudkyně, jádrem mého svědectví je právě snaha objasnit pokroucené pojetí národní bezpečnosti. Po šestnácti letech práce pro J. Edgara Hoovera vám mohu říct toto: žádný člověk nezneužíval nálepku národní bezpečnosti pro své vlastní účely pohotověji než právě Hoover. Spis Dela Paytona zapečetil výlučně proto, aby zamaskoval důkazy kriminální aktivity. S národní bezpečností to nemělo nic společného. Pokud mi dovolíte vypovídat, sama brzy beze stínu pochybností pochopíte, že jste udělala správnou věc.“ Dívá se jí přitom do očí. „Mějte odvahu, která přísluší vašemu úřadu, paní soudkyně.“

Zamyšleně ho pozoruje. „Mým dilematem je to, pane Stone, že jakmile jednou promluvíte, vaše slova nelze vzít zpět.“

Stone si povzdechne. „Se vší úctou, paní soudkyně, já svůj příběh povím bez ohledu na vaše rozhodnutí. Mlčel jsem už příliš dlouho. Můžu to říct tady na lavici svědků, nebo venku na schodech.“

Franklinová zvrátí hlavu dozadu, šokovaná Stoneovou upřímnou výhrůžkou. „Mám ještě třetí možnost. Můžu vás nechat zatknout pro urážku soudu.“

Stone ani nemrkne. „Zatknout mě můžete, soudkyně, ale nemůžete mi zabránit mluvit. To je jediná věc, kterou nemůžete udělat.“

Eunice Franklinová si Stonea dlouho tiše prohlíží. Co v něm vidí? Je o deset let starší než ona, ale z naprosto jiné éry. Je svědomitým policejním veteránem? Nebo nespolehlivým a nebezpečným bývalým agentem, jak by ho rád vykreslil John Portman? Livy otvírá ústa, aby dál argumentovala, ale Franklinová ji předem zarazí zdviženou rukou.

„Žádné další argumenty, paní Sutterová. Pokud má pan Stone odvahu riskovat vězení, já budu riskovat cenzuru. Jestliže zabrousí do něčeho, co budu považovat za nebezpečné území, zastavím ho. Pokračujte ve své výpovědi, pane Stone.“

„Pod protestem,“ říká Livy chladným hlasem.

„Zaprotokolováno. Pane Cagei?“

Obracím se ke Stoneovi s takovým množstvím vděku, jaké jen dokážu vyjádřit pohledem. „Pane Stone, mohl byste popsat, jak jste postupoval při řešení vraždy Delana Paytona?“

Bývalý agent podává jasným a srozumitelným jazykem chronologické vylíčení svého vyšetřování až do bodu, kdy se mu podařilo dostat na místo zločinu Raye Presleyho. Jeho příběh přesně doplňuje svědectví poskytnuté mými předchozími svědky, od Franka Jonese k Lesteru Hinsonovi, a potvrzuje, že John Portman s ním tehdy pracoval v každé fázi vyšetřování. Jejich odhalení, že Lester Hinson prodal Rayovi Presleymu C-4, vedlo k „poněkud intenzivnějšímu“ setkání s Presleym, jak říká Stone, během kterého Presley přiznal, že pouze jednal jako prostředník a že zakoupil plastickou trhavinu pro mladého natchezského černého policistu, armádního veterána. Tím se dostáváme přes bod, ve kterém mi Stone začal v Coloradu lhát.

„Jak se jmenoval ten mladý černý muž, pane Stone?“

„Ike Ransom.“

„Jste si vědom skutečnosti, že šerifův zástupce tohoto jména byl v noci zavražděn?“

„Ano.“

„Byl to tentýž muž, kterého jste vyslechl v roce 1968?“

„Ano.“

„John Portman prohlásil, že spis FBI týkající se vraždy Dela Patona byl zapečetěn kvůli účasti jistého vietnamského veterána. Byl tím mužem Ike Ransom?“

„Ano.“

„Co jste udělal, když vám policista Ray Presley řekl, že pro Ika Ransoma koupil plastickou trhavinu C-4?“

„Portman a já jsme Ransoma vyslechli u něho doma. Do dvou minut poté co jsme k němu přišli, se přiznal k vraždě Delana Paytona.“

Livy vyskakuje, avšak její námitka je umlčena explozivní reakcí davu. Soudkyně Franklinová buší svým kladívkem, ale chvíli trvá, než se jí podaří znovu nastolit pořádek. Dokonce i porota je zjevně šokovaná.

„Ctihodnosti,“ říká Livy, „vznáším námitku. Svědkova výpověd‘ je pouhý důkaz z druhé ruky.“

Franklinová přikyvuje a dívá se na mě. Na základě mississippských zákonů o důkazech má Livy pravdu. Jenomže všechna pravidla mají svou výjimku. Vstávám a pátrám přitom v paměti po detailech výjimek z mississippského zákoníku, který jsem si pročítal před necelými šesti hodinami v pracovně kandéřského soudce, starého přítele ze střední školy.

„Ctihodnosti, toto lze kvalifikovat jako výjimku o nepřímých důkazech podle zákona 804, odstavec b, paragraf 3. Zástupce Ransom byl na seznamu mých svědků specificky proto, aby dosvědčil tuto informaci. Jeho vražda minulé noci to znemožnila. Protože svědek je nedostupný v důsledku úmrtí, prohlášení pana Stonea by mělo být přijato.“

Zdá se, že jsem Franklinovou vyvedl z míry svou znalostí missisippských zákonů.

Livy říká: „Ctihodnosti, výjimka pana Cagea je –“

„Strany ke mně,“ skočí jí do řeči Franklinová. „Přistupte k lavici.“

Livy a já se setkáváme před Franklinovou a skláníme se k ní.

„Soudkyně,“ říká Livy, „jde o zjevný nepřímý důkaz a žádná výjimka by neměla být připuštěna.“

„Soudkyně, Ike Ransom chtěl vypovídat proti svému zájmu. Zamýšlené přiznání k vraždě ho vystavovalo trestnímu postihu, čemuž bychom měli přiložit nezanedbatelnou váhu.“

Franklinová ťuká perem do podložky, zvažuje můj argument. „Vycházejíc z daných okolností,“ říká, „tuto výjimku povolím.“

„Myslíte celé jeho prohlášení?“ naléhám.

„Uvidíme, kam to povede. Možná ho zarazím.“

Livy začíná argumentovat, pak si to raději rozmyslí. Vrací se ke svému stolu, zatímco já jdu zpátky k Stoneovi.

„Prosím pokračujte, pane Stone.“

Zvedá svou hůl ze zábradlí a ztěžka se o ni opírá. „Ike Ransom byl v hrozném stavu. Vypadal na sebevraždu. Zil v bídě, které by bylo v dnešní době těžké uvěřit. Očividně bral drogy. Doslova umíral touhou vypovědět někomu svůj příběh.“

„Jak zněl jeho příběh?“

„Krátce předtím odešel z armády po ukončení služby ve Vietnamu. Pokud si vzpomínám, sloužil tam jako vojenský policista. Pokoušel se najít práci u místního policejního sboru, ale odmítli ho. Protože zoufale potřeboval peníze, dal se na dealerství drog.“

„K tomuhle se vám přiznal?“

„Ano. Dva týdny před vraždou Dela Paytona zastavil Ransoma na venkovské silnici hlídkový‘ policista Ray Presley. Objevil v kufru Ransomova auta velké množství heroinu. Nabídl mu, že to nenahlásí, pokud Ransom bude souhlasit s tím, že pro něho zabije člověka.“

„Námitka!“ křičí Blake Sims.

„Na základě čeho?“ ptá se soudkyně Franklinová.

Jenomže Livy už uchopila Simse za sako a stahuje ho zpátky dolů na jeho židli. „Žádnou námitku nemáme,“ říká.

Franklinová si je změří varovným pohledem.

„Policista Presley také Ransomovi slíbil, že pokud tu vraždu provede, zajistí mu, aby ho konečně vzali k místnímu policejnímu sboru. Presley mluvil pravdu o tom, že ho Ransom požádal, aby mu opatřil C-4. Ransom měl z dynamitu strach, ale s C-4 pracoval ve Vietnamu.“

„Nahlásil jste Ransomovo doznání řediteli Hooverovi?“

„Ano.“

„Jaká byla jeho reakce?“

„Popsal bych ji jako radost.“

„Radost? Mohl byste to rozvést?“

„Pan Hoover byl nucen iniciativně prosazovat agendu boje za občanská práva, což se naprosto neshodovalo s jeho osobními pocity. Nesnášel především Martina Luthera Kinga a Roberta Kennedyho. Moje odhalení, že vraždu Dela Paytona – zločin, který Robert Kennedy považoval za rasovou vraždu – ve skutečnosti spáchal černoch, ředitele očividně potěšilo. Poznamenal, že by velice rád řekl Bobbymu Kennedymu, že Paytonova smrt nebyla ničím než jen další ‚smradlavou bratrovraždou‘. Tak zněla jeho slova.“

„Nahlásil to Hoover vůbec Bobbymu Kennedymu?“

„Ne, pokud je mi známo.“

„Co udělal?“

„Pověřil mě, abych nechal nainstalovat odposlouchávací zařízení do domu Raye Presleyho a také do telefonních budek v okruhu tří kilometrů od jeho domu.“

„Dozvěděli jste se něco z tohoto odposlechu?“

„O několik dnů později volal Presley Leovi Marstonovi, místnímu okresnímu prokurátorovi a žádal ho o soukromou schůzku.“

„Námitka!“ křičí Sims k Livyině očividné nespokojenosti.

Mně to připadá, že spíš vznesl námitku na přání svého klienta. Leův obličej je během Stoneovy výpovědi stále brunátnější.

„Na základě čeho?“

Když Sims zaváhá, Franklinová řekne: „Nestrpím žádná další lehkovážná přerušování svědkovy výpovědi. Odteďka si můžete namítat až soudného dne, ale pan Stone dokončí svou výpověď. Je vám to jasné?“

Sims si povzdechne a usedne na svou židli, zatímco Leo zatíná zuby a mračí se na Franklinovou.

Stone líčí, jak namontovali odposlouchávací zařízení do Toskány a jak Hoover převzal osobní kontrolu nad vyšetřováním případu kvůli jeho politické citlivosti. „Ke schůzce Presleyho s Marstonem došlo v altánu za Marstonovým domem. Po prvních deseti minutách konverzace vyšlo najevo, že Ray Presley zařídil smrt Delana Paytona na specifickou žádost okresního prokurátora Lea Marstona.“

Soudkyně Franklinová je Stoneovým svědectvím natolik uchvácena, že trvá několik vteřin, než si uvědomí vřavu panující v soudní síni. Začne zuřivě bušit svým kladívkem.

„Nechám vyklidit soudní síň,“ hrozí a zvedá kladívko na zdůraznění svých slov směrem k balkonu.

Očekával bych, že Livy po Stoneově posledním prohlášení vyskočí, ale zdá se, že je jeho příběhem zaujata stejně jako soudkyně Franklinová.

„Jakým způsobem to vyšlo najevo, pane Stone?“ ptám se.

„Marston znal každý detail vraždy, až k žádosti Ika Ransoma o C-4.“

„Vrhla jejich konverzace nějaké světlo na možný motiv zločinu?“

„Ano.“ Stone srozumitelně nastiňuje detaily pozemkových čachrů mezi Marstonem a Zebulonem Hicksonem, kobercovým magnátem z Georgie. Líčí, jak Leo tajně vlastnil pozemek u řeky, jak měl Hickson obavy z pracovní morálky místních černochů. Jak na Marstona naléhal, že než bude souhlasit s koupí jeho pozemku, je třeba pro „výstrahu“ zabít černého odborového předáka.

„Pane Stone, jsem si jistý, že každý v této místnosti se diví, proč – jestliže jste vraždu vyřešili – za ni nebyl nikdo uvězněn. Mohl byste nám to vysvětlit?“

„Jakmile ode mě ředitel Hoover obdržel všechny důkazy a hlášení, včetně audiokazet, domluvil si schůzku s Leem Marstonem v naší pobočce v Jacksonu. Po jejich setkání mi bylo nařízeno, abych svou práci v Natchezu přerušil a hlásil se v Tuscaloose, v Alabamě, kvůli jiným povinnostem. Bylo mi řečeno, že v případě vraždy Delana Paytona nebude nikdo zatčen, protože je to v zájmu Úřadu a státu.“

„Jak jste to pochopil?“

Stone vrtí hlavou. „Viděl jsem to už mnohokrát předtím. Hoover miloval moc nad lidmi. Především nad lidmi ve vládě. Leo Marston pocházel z vlivné politické rodiny. Jeho otec měl nesmírný vliv jak v Mississippi, tak ve Washingtonu. Během příštího roku jsem se dozvěděl, že Hoover využil Paytonovu vraždu k přinucení Leova otce, aby ovlivnil prezidentské volby v roce 1968 snahou odvrátit mississippské voliče od hlasování pro George Wallacea. Místo toho měli dát své hlasy Richardu Nixonovi, který byl Hooverovým chráněncem. Také bylo zřejmé, že Leo sám je předurčen pro vyšší úřad. Mezi ředitelem Hooverem a Leem Marstonem vzniklo vzájemně prospěšné přátelství, které prosperovalo od Paytonovy vraždy v roce 1968 až do Hooverova skonu v roce 1972.“

Soudkyně Franklinová udiveně vrtí hlavou.

Nemohu uvěřit, že Livy a Sims nemají námitky proti Stoneovu poslednímu prohlášení, ale pravděpodobně dospěli k závěru –správnému, jak předpokládám –, že soudkyně Franklinová má v úmyslu vyslechnout ho stůj co stůj.

„Takže,“ sumarizuji, se snahou vnést do všeho perspektivu pro porotu, „J. Edgar Hoover byl ochoten pohřbít důkazy o vraždě bojovníka za občanská práva, aby posílil svůj vlastní politický vliv. Jak jste na to reagoval?“

„Ne moc dobře.“

„Buďte prosím konkrétní.“

„Začal jsem pít. Ovlivňovalo to mou práci. Podváděl jsem svou ženu. Rozvedla se se mnou, vzala mi dceru. Nakonec mě propustili z Úřadu.“

Z éteru ke mně doléhá fragment Ikovy zpovědi v továrně na odpeckovávání ořechů. „Pokusil jste se někdy napravit to, co jste považoval za strašné zlo, ke kterému došlo v Paytonově případu?“

Ve Stoneových očích se zableskne překvapení. „Ano.“

„Jak?“

„Pořídil jsem si kopii inkriminující pásky. Zhruba rok po vraždě, když už jsem věděl, že proti vrahům nebudou podniknuty žádné oficiální kroky, jsem zavolal Ikovi Ransomovi. Tehdy už pracoval jako policejní důstojník, přesně jak mu Presley slíbil.“

„Co jste mu řekl?“

„Nic. Přehrál jsem mu kopii pásky. Pak jsem zavěsil.“

„Co jste si myslel, že Ransom po vyslechnutí pásky udělá?“

„Já nevím. Asi jsem doufal, že podnikne nějakou přímou akci.“

„Doufal jste, že zabije Presleyho a Marstona?“

Stoneův obličej zůstává pasivní. „Napadlo mě to.“

„Pane Stone, když jste mi před dvěma dny popisoval tyto události, nezmínil jste se o Ikovi Ransomovi. Proč?“

Dívá se na mě očima naplněnýma něčím jako zármutkem. „Navzdory tomu, co spáchal, jsem k Ikovi Ransomovi cítil určité sympatie.“

„Sympatie k vrahovi?“

„Ransom byl bojovým veteránem. Já jím byl taky. Del Payton rovněž. Ransom si ve Vietnamu užil svoje, to na něm bylo vidět. Když ho Presley přistihl s heroinem, neměl prakticky jiné možnosti než Parchmanovo vězení nebo spáchat sebevraždu. To sice neospravedlňuje jeho čin, ale když jsem s tím mužem hovořil, byl ochromený lítostí. Překvapilo mě, že ty týdny po vraždě vůbec přežil.“ Stone si zamne volnou rukou tu, co drží hlavici hole, pak zhluboka vydechne. „Presley a Marston byli s ohledem na svůj čin arogantní. A proč taky ne? Systém za to Marstona ještě odměnil.“

Žádám Stonea, aby krátce objasnil Presleyho roli v dohodě mezi Marstonem a Hooverem (Marstonovo vydání Presleyho FBI), přičemž mým cílem je ukázat porotě, že dokonce i Presleyho pokus zabít včera večer Marstona měl kořeny v Paytonově vraždě. Když Stone skončí, zdá se, že soudkyně Franklinová je přemožena novými implikacemi případu.

„Ještě poslední otázku, pane Stone. Proč, když jste to všechno věděl, jste čekal tak dlouho, než jste byl ochoten říct pravdu?“

Podívá se za mě, ale já pochybuji, že vidí něco ze soudní síně. „Zbabělost,“ odpovídá. „Prosté a jednoduché. Hoover využil Johna Portmana, aby ohrozil mou rodinu, kdybych měl způsobit skandál. Jakmile moje bývalá manželka zemřela, říkal jsem si, že s tím půjdu na veřejnost. Jenomže v té době odpromovala moje dcera na právnické škole a navzdory mému odrazování vstoupila do řad FBI. Podléhala vůli ministerstva spravedlnosti, jehož byl John Portman důležitou součástí. K té vraždě došlo už tak dávno. Prostě jsem se snažil zapomenout na ni.“

„Podařilo se vám to?“

„Ne. Pronásleduje mě to celý život.“

„Děkuji vám, pane Stone. Předávám svědka.“

Soudkyně Franklinová položí obě ruce na stůl před sebe a povzdechne si. „Uděláme si přestávku. Ráda bych o tom chvíli přemýšlela a jsem si jistá, že pan Stone by také rád dal odpočinout svým nohám.“

Livy prudce vstává. „Raději bych svědka křížově vyslechla ihned, Ctihodnosti.“

Franklinová se zamračí a podívá se na mě. „Pane Cagei?“

Pravděpodobně bych měl volit přestávku, abych poskytl Stoneovi čas znovu nabrat síly, jenomže mě něco tlačí opačným směrem. Něco uvnitř mne žene k tomu, abych se stal svědkem Livyina výkonu. Jak daleko je až ochotná zajít, aby zachránila svého otce? Jak daleko, teď když Stoneovo svědectví rozprášilo jakékoli zbývající iluze, které mohla mít o Leově nevině?

„Nemám námitky, Ctihodnosti.“

„Pokračujte, paní Sutterová.“

Livy mačká Leovi rameno v gestu, které vypadá docela upřímně. Pak se vydává od svého stolu šikmo ke Stoneovi, pomalu jde s vínově červeným perem Montblanc v ruce, nedívá se na něho, ale na porotu. Každý muž a žena na lavici ji sleduje s téměř hypnotickou fascinací.

„Pane Stone, ve kterém roce jste byl propuštěn z FBI?“

„V roce 1972.“

„Byl jste stručně řečeno vyhozen, nebo byly učiněny nějaké nápravné kroky, které by vám pomohly přestat pít?“

„Mě nevyhodili kvůli pití.“

„Ve vašich záznamech stojí, že vyhodili. Mě to ale opravdu zajímá. Proč si myslíte, že vás vyhodili?“

„Za to, že jsem vytáhl svou služební zbraň na Lea Marstona v hale úředního komplexu Watergate.“

Livy ani nemrkne. „O takovém incidentu není ve vašich záznamech ani zmínka. Byli u toho nějací svědkové?“

„Můj partner, Henry Bookbinder.“

„Potvrdí váš příběh?“

„Potvrdil by, kdyby byl naživu.“

„Nějací další svědkové?“

„Žádní, které bych znal jménem. Jen Marston sám.“

Leo se u svého stolu doslova uculuje. Rád se dívá, jak se Livy tímto způsobem předvádí. Právě o tomhle snil předtím, než utekla do Virginie a pak do Atlanty.

„Vraťme se k vašemu propuštění,“ říká Livy. „Obdivovala jsem upřímnost vaší předchozí výpovědi. Hovořit pravdivě o takových věcech jako ztráta manželky a dítěte musí být velmi bolestné. Vím to, protože sama procházím rozvodem.“

Tímto si získává okamžité body k dobru za osobní odhalení, které má stratosférickou cenu na natchezském trhu s klepy. Stone tam stojí s rezignovaným výrazem ve tváři, jako voják postavený před vojenský soud, který ví, že má přijít něco špatného a on nemá jinou možnost než to přetrpět.

„Napadá mě,“ říká Livy s falešnou spontánností, „zda jste byl naprosto upřímný, když jste mluvil o svém propuštění?“

Stone jen čeká.

„Znáte ženu jménem Catherine Neumaierová?“

Jeho obličejem přelétne stín.

„Nechcete se napít?“

Stone zatne zuby. Její hraná starostlivost ho zjevně uráží. „Ano, znal jsem Catherine Neumaierovou. Teď je mrtvá. Je mrtvá už pětadvacet let.“

„Měla slečna Neumaierová nějaké povolání?“

„Byla tanečnice.“

„Tanečnice. Žádnou jinou profesi neměla?“

„Ne, pokud je mi známo.“

„Ze záznamů FBI vyplývá, že to byla prostitutka.“

„O tom nic nevím.“

„Jak jste se seznámil se slečnou Neumaierovou?“

„Pracoval jsem na odhalení organizovaného zločinu. Byl jsem pověřen úkolem pokusit se zkompromitovat ji jako informátorku.“

„Protože měla vztahy k organizovanému zločinu?“

„Tančila v klubu, který vlastnil Sam Giancana.“

„Mafiánský boss Chicaga?“

„Ano.“

„Stala se slečna Neumairová vaší informátorkou?“

„Ano.“

„Byla to alkoholička?“

„Ne.“

„Podle záznamů FBI byla. Také se v nich píše, že brala drogy.“

Stone si povzdechne. „Měla vážné zdravotní problémy. Lupus. Brala prášky, které jí pomáhaly zůstat vzhůru, aby mohla pracovat. Další prášky, aby mohla spát.“

„Měl jste se slečnou Neumaierovou sexuální poměr?“

Jeho oči nezaslzí. „Ano.“

„Nezavinil právě tento vztah rozpad vašeho manželství?“

„Ano.“

„Byl jste kvůli sexuálnímu vztahu se slečnou Neumaierovou pokárán za neprofesionální přístup?“

„Oficiálně. A teprve po jeho skončení. Neoficiálně ho Hoover podporoval od samého začátku.“

„Vy jste byl podporován ředitelem FBI v tom, abyste měl poměr s mafiánskou prostitutkou? To považuji za stěží uvěřitelné.“

Stoneovi už žhnou oči a všechna trpělivost se z jeho tváře vytratila. „Dámo, totální tonáž toho, co nevíte o federálním prosazování zákona, by potopila i zatracený naftový tanker.“

Livy se již vítězoslavně usmívá a soudkyně Franklinová napomíná Stonea za jeho výrazy.

„Měl jste pocit,“ pokračuje Livy, která už popotahuje za odlišný nerv, „že John Portman měl něco společného s vaším propuštěním z FBI?“

„Já vím, že měl.“

„Jak to víte?“

„Od doby našeho společného vyšetřování Paytonova případu Portman věděl, že jsem se nikdy nesmířil s tím, co Hoover udělal.“

„Údajně udělal.“

„To si jen myslíte.“

„Varuji vás, pane Stone,“ zasahuje Franklinová.

„Jak ovlivnil pan Portman vaše propuštění?“ ptá se Livy.

„Poté co Hoover převzal Paytonův případ, mu Portman hlásil všechno, co jsem řekl a udělal.“

„Proč by to dělal?“

„Protože vycítil, že nehodlám stát v řadě. Vycítil moje sympatie k Delu Paytonovi a Ikovi Ransomovi. Hoover podle svého standardního postupu nařídil Portmanovi, aby mě pozorně sledoval a všechno mu hlásil. Byl to Portmanův první velký případ. Klidně by lezl Hooverovi i do – Udělal by bez protestů cokoli, co mu Hoover nařídil.“

„Co ještě Portman udělal?“

„Dva dny předtím než mě vyhodili, byly z mého bytu odcizeny všechny důkazy týkající se Paytonova případu. Vzal mi je Portman.“

„Já myslela, že jste nám řekl, že ředitel Hoover nařídil, aby byly všechny materiály týkající se Paytonova případu odeslány do Washingtonu.“

„Ponechal jsem si kopie nějakých věcí.“

„Navzdory příkazu?“

„Ano.“

„Proč si myslíte, že to byl Portman, kdo údajně odcizil tyto materiály z vašeho bytu?“

„Nechal mi tam navštívenku.“

„Svou vizitku?“

„Ne. Mapu.“

Tady Livy působí méně jistě. „Jakou mapu?“

„Ty materiály byly schované za panelem ve stěně. Po krádeži byl panel úmyslně ponechán odsunutý ze svého místa. Když jsem se podíval dovnitř, našel jsem tam mapu Natchezu. Předtím tam žádná nebyla. Nechal ji tam Portman. Bylo to jediné místo, kde jsme sloužili spolu. Asi si myslel, že to svědčí o jeho smyslu pro humor.“

„Jaký je váš osobní vztah k panu Portmanovi?“

„Protože na mě minulou noc poslal čtyři muže, aby mě zabili, necítím se vůči němu příliš dobře naladěn.“

„Porota nebude brát toto konstatování v úvahu,“ skáče mu do řeči soudkyně Franklinová. „Odpovězte na otázku, pane Stone.“

„Dobrá. Myslím si, že John Portman je bohatý, bezpáteřní byrokrat, kterého v dětství dost nefackovali.“

Franklinová rudne, ale Livy je přímo v extázi. Stone jí dává přesně to, co chce slyšet. Než ho stačí Franklinová pokárat, Livy se otáčí tváří k lavici poroty.

„Pane Stone, vstoupil jste do konspirace se spisovatelem Pennem Cagem za účelem zničení kariéry Johna Portmana a Lea Marstona?“

Stone mrká překvapením. „Cože? To rozhodně ne!“

„Ovšem vidíte logiku této možnosti?“

„Nevidím.“

Otáčí se zpátky k němu s vědoucím úsměvem. „Ale no tak. Jste chytrý muž. Naznačuju, že vy a pan Cage jste spolu uzavřeli jakousi dohodu. Pan Cage nenáviděl Lea Marstona, vy jste nenáviděl Johna Portmana. Samotní byste proti nim ani jeden nic nezmohl. Ale společně –“

„Námitka,“ říkám konečně.

Livy se usmívá. „Odvolávám svou otázku, Ctihodnosti. A nemám na svědka další otázky.“

Nechápu, proč propouští Stonea tak brzy, dokud neřekne: „Pokud je to poslední svědek pana Cagea, ráda bych nyní předvolala na lavici svědků pana Cagea jako vyvracejícího svědka.“

Její návrh mne vyvádí z míry. Jediné, na co se zmáhám, je: „Paní Sutterová nepostupuje podle pravidel, soudkyně.“

„Okamžik,“ říká Franklinová. „Můžete jít, pane Stone. Neodcházejte ale ze soudní budovy.“

Stone se na lavici svědků nehýbe. S výrazem plným pohrdání pohlédne dolů na Livy a řekne: „Vy nestojíte ani za nehet na malíčku Catherine Neumaierové. Váš otec je vrah a vy to víte. Přesto si tu stojíte a –“

„Pane Stone!“ vyštěkne Franklinová. „Opusťte lavici svědků nebo budu nucena zatknout vás pro urážku soudu.“

Stone odvrací pohled od Livy jako muž odvracející se od mrtvého nepřítele, pak kulhá vojenskou chůzí pryč z lavice. Když mne míjí, zastaví se, potřese mi rukou a nakloní se ke mně.

„Já vám říkal, že mě nemáte chtít za svědka.“

Tisknu mu ruku a šeptám: „Nesmysl. Chtěl jsem pravdu a vy jste mi ji dal. Otázkou je, zda na to byla porota připravená?“

Stone pokračuje v chůzi k lavicím pro diváky, provázen ťukáním své hole do podlahy z tvrdého dřeva. Jeho dcera vstává, bere ho za loket a pomáhá mu ke dveřím.

„Paní Sutterová,“ říká soudkyně Franklinová. „Vaše žádost je poněkud neobvyklá. Čí svědectví má podle vás pan Cage vyvrátit?“

„Svědectví pana Stonea, Ctihodnosti.“

Franklinová o tom chvíli přemýšlí. „Pane Cagei, máte v úmyslu povolat nějaké dodatečné svědky?“

Měl jsem v úmyslu předvolat Portmana, ale když Livy podkopala všechno, co Stone řekl, tím že z něho udělala člověka posedlého pomstou, nejsem si jistý, co mám dělat. A teď chce navíc vyslýchat me? Předpokládám, že to konečně odpoví na otázku, jak daleko je ochotná zajít.

„Nemám další svědky, Ctihodnosti.“

„To znamená, že vaše obhajoba je u konce?“

Zmocňuje se mne podivný pocit smutku, ne kvůli sobě, ale kvůli Althee Paytonové, která tam sedí na lavici. Kývá na mě, jako by říkala: Alespoň jsme se o to pokusili. „Obhajoba je za ponechání práva předvolat vyvracející svědky u konce.“

„Zaujměte prosím místo na lavici svědků, pane Cagei.“

Aniž bych se podíval na Livy, vystupuju po schodech na lavici svědků a sedám si. Upírají se na mě oči všech přítomných. Mých rodičů. Paytonových. Austina Mackeyho, který vypadá, jako by byl v šoku z odhalení, jež si vyslechl během uplynulé půlhodiny. Další oči mě sledují zezadu z balkonu a mezi nimi i velké lesklé oči kamer CNN a WJTV.

Jeden pár očí se na mě nedívá. Oči Livy Marstonové. Což je jen dobře, protože kdyby měla odvahu podívat se mi do očí, zatímco hraje tuhle obscénní šarádu, mohl bych se rozhodnout, že vstanu a oznámím světu všechny její hříchy. Jenomže to neudělám. A ona to ví. Nemám na to povahu, abych udělal něco takového. Ale možná ji má ona.

„Pane Cagei,“ říká, obrácená tváří k porotě. „Měli jsme spolu vy a já romantický vztah, když jsme navštěvovali přípravnou školu Svatého Štěpána?“

„Ano.“

„Byl to vážný vztah?“

„Definujte, co je to vážný.“

„Delší známost sexuální povahy.“

Má odvahu, to jí musím uznat. „Ano.“

„Kdy tento vztah skončil?“

Před dvěma minutami. „V našem prvním ročníku na univerzitě.“

„Skončil toho roku proto, že se můj otec Leo Marston stal žalobcem v případu se zanedbáním lékařské péče, ze které byl obviněn váš otec Thomas Cage?“

„Ano.“

„Utrpěl váš otec během tohoto soudního procesu takřka fatální srdeční záchvat?“

„Utrpěl.“

„Vinil jste z toho tehdy mého otce?“

„Ano.“

„Ukončil ten soudní případ definitivně jakoukoli šanci, že bychom se vy a já mohli vzít?“

„Ano.“

Konečně se obrací ke mně, ale její oči jsou matné, jako by je zavřela vůči všem mým citům k ní a obrnila se proti milosrdenství. „Vinil jste mého otce také z toho?“

Chce, abych řekl pravdu? Chce po mně, abych řekl Ne, obviňuju tebe? Celá ta zatracená věc se stala proto, žes otěhotněla se stupidním lopošským vrahem a nedokázala ses s tím vypořádat?

„Dlouhý čas jsem ho z toho vinil.“

„A spikl jste se s bývalým zvláštním agentem Dwightem Stonem, abyste společně zničili mého otce a Johna Portmana?“

„Ne“

Dívá se mi do očí ještě o chvíli déle, jako by čekala, že provedu odvetný tah prozrazením všeho, co o ní vím.

Neříkám nic. Čeho bych tím dosáhl, kromě toho, že bych Livy přesvědčil, že jsem ochoten klesnout stejně hluboko, abych zničil jejího otce, jako klesla ona, aby ho chránila? Přesvědčilo by to porotu o Marstonově a Portmanově vině? Pokud to nedokázalo Stoneovo svědectví, špinavé prádlo rodiny Marstonovy to jistě nesvede.

„Nemám další otázky,“ říká Livy, která se konečně odvrací.

Soudkyně Franklinová se na mě dívá, jako by se naplnil výrok, který pronesla v den, kdy jsme se setkali v její kanceláři. Mám za klienta blázna. „Pane Cagei,“ říká, „nacházím se v podivné situaci, kdy se vás musím zeptat, zda byste rád křížově vyslechl sám sebe.“

Málem se dávám do smíchu. Teď ji mám, šanci říct cokoli chci. A ač je to s podivem, nehodlám říct nic. Bez Ika Ransoma nebo Raye Presleyho, kteří by potvrdili Stoneovu výpověď, nemohu dodat nic, co by ovlivnilo názor dvanácti lidí na lavici poroty.

„Nemám žádné otázky, Ctihodnosti.“

„Můžete jít, pane Cagei.“

Můžu jít. Moji rodiče mne pozorují s agonii vepsanou do tváří. Althea Paytonová pokyvuje hlavou, rty má těsně sevřené. Caitlinin černý závoj vlasů rámuje její porcelánový obličej mezi všemi ostatními. Dívá se na mě s něčím jako lítostí v očích. Pravděpodobně si myslí, že spíš nejsem schopen obrátit Livyin meč proti ní, než že jsem polapen v situaci, kdy mne svědomí nutí přetrpět pokoření, aniž bych se mu vzepřel a bojoval. Když se vracím ke stolu obhajoby, obracím se směrem k porotě. Nedívám se na ně svým právnickým pohledem – plným sebedůvěry, jistým si vítězstvím –, ale prostým lidským pohledem, s nevyslovenou otázkou.

Je těžké číst z jejich tváří. Stoneovo svědectví zabrnkalo na strunu u černých porotců, ale dokonce ani oni si nemohou pomoci, aby nezačali spojovat jednoduché tečky, které před nimi namalovala Livy. Vinil jsem Lea Marstona z toho, že můj otec kvůli němu onemocněl, a z toho, že zničil moje vyhlídky na sňatek s jeho dcerou. Stone nenáviděl Portmana za to, že ho vyhodili od FBI. Jakmile jsme se my dva dali dohromady, konspirace byla téměř nevyhnutelná. Fakticky vzato má tato teorie přinejmenším jednu velkou slabinu, ovšem emocionálně dává smysl. Sedí to. A někteří z členů poroty jsou připraveni jednat podle toho.

Když přicházím ke stolu, dveře v zadní části soudní síně se otevřou a dovnitř vejde mladá žena. Je to Jenny Doeová. Pohlédne k lavici soudkyně, pak přejede zrakem soudní síň, dokud její oči nespočinou na mně. Dívá se na mě s výrazem plným naléhavosti a mává.

Kývu jí a zaujímám své místo právě ve chvíli, kdy se soudkyně Franklinová ptá: „Paní Sutterová? Je obžaloba u konce?“

Jakákoli přetrvávající iluze, že Blake Sims je vedoucím právnického týmu Lea Marstona, se bortí v prach.

Livy přikyvuje: „Obžaloba je u konce, Ctihodnosti.“

Když se Franklinová otáčí ke mně, někdo mě zatahá za loket. „Pane Cagei?“

Je to Jenny, která se krčí u přepážky za mým stolem.

„Pane Cagei?“ opakuje soudkyně Franklinová. „Je obhajoba u konce?“

Jenny mě chytá za ruku nad loktem a zabodává mi palec do solárního plexu. Škubnu loktem pryč od sebe.

„Pane Cagei?“ říká Franklinová. „Obtěžuje vás ta mladá dáma?“

„Mohl bych dostat okamžik, Ctihodnosti?“

„Pokud je to nutné.“

Otáčím se v židli, dokud nesedím tváří k Jenny. „Co to sakra děláte?“

Oči se jí lesknou vzrušením. „Něco pro vás mám,“ šeptá. „Myslím, že to potřebujete k tomu, abyste vyhrál proces.“

„O čem to mluvíte?“

„Pokoušela jsem se sem dostat dnes ráno, abych se podívala na soud, ale bylo to tu přeplněné. Což bylo jen dobře pro vás, protože jsem se vrátila do svého bytu a dívala se na to v televizi. Neuvědomila jsem si, co mám, dokud jsem neslyšela pana Stonea mluvit o J. Edgaru Hooverovi. Podívala jsem se na –“

„Pane Cagei,“ naléhá soudkyně Franklinová. „Jsem připravená předložit případ porotě.“

Zvedám ruku. „Jenny, jděte proboha k věci.“

„Mám tu pásku.“

Ohromeně mrkám. „Pásku?“

Sahá do kapsy svých džínsů a vyndává černou magnetofonovou kazetu značky Maxell. „Tuhle,“ říká. „Je to jedna z kazet, které jsem ukradla z kanceláře Claytona Lacoura. Pamatujete? Toho mafiánského právníka, který zařizoval mou adopci. Když jsem ukradla všechny spisy týkající se Marstona, vzala jsem taky kazety s nahrávkami telefonních hovorů. Lacourovy hovory s Marstonem. Dvanáct kazet. A na jedné z nich mluví o vašem případu. O Delu Paytonovi. Ve skutečnosti tam neříkají jeho jméno, takže jsem si nikdy neuvědomila, co mám. Ale když ta chuděra paní Beckmanová začala mluvit o Rayovi Presleym, něco mi zacinkalo v hlavě. Nedokázala jsem si to zařadit, dokud pan Stone nezačal mluvit o J. Edgaru Hooverovi. Musela jsem rychloposuvem přejet osm různých pásek, než jsem to našla. Utíkala jsem tři bloky, abych se sem dostala.“

„Jenny, co je to? Co tam říkají?“

Vrtí hlavou, oči se jí lesknou tajnou radostí. „Stačí, když soudkyni řeknete, aby to přehrála. To byste nevěřil.“

Zavírám oči, zuřivě přemýšlím.

„Pane Cagei, už toho mám dost,“ naléhá na mě soudkyně Franklinová. „Je obhajoba u konce?“

Beru si kazetu od Jenny, pak vstávám a pokládám ruce na stůl. „Ne, Ctihodnosti. Vyžaduji poradu ve vaší kanceláři. Právě jsem se dozvěděl o závažném novém důkazu. Věřím, že to bude nezvratný důkaz a –“

„Námitka!“ křičí Livy a vrtí hlavou. Už si všimla kazety v mé ruce. Zřejmě si myslí, že je to nahrávka Dwighta Stonea, na které spolu hovoří její otec a Ray Presley v zahradním altánu v Toskáně. „O žádném takovém důkazu nám nebylo nic řečeno.“

„Ctihodnosti, sám jsem se o jeho existenci dozvěděl teprve před chvílí. Právě mi jej přinesla zde tato mladá dáma za mnou.“

Livy se dívá na Jenny s hrůzou ve tváři.

„Kdo je ta osoba?“ ptá se Franklinová.

Livy zavírá oči.

„Jmenuje se Jenny Doeová, paní soudkyně. Kdo je to, je méně důležité než to, co má.“

„A co má?“

„Magnetofonovou kazetu, na které diskutuje Leo Marston o Paytonově vraždě s neworleanským právníkem jménem Clayton Lacour.“

Soudkyně Franklinová se dívá k Livy, zda vznese námitku, ale ta tam strnule stojí se zavřenýma očima, jako by už déle nebyla schopná vydržet schizofrenickou povahu toho, k čemu byla dnes povolána. Blake Sims ponoukán Leem vyskočí.

„Soudkyně, mám námitku proti uvedení tohoto překvapivého důkazu na půdě –“

Eunice Franklinová ho zastavuje zvednutím ruky. „Vyslechnu si váš argument u sebe v kanceláři.“ Vstává ve své černé róbě a dívá se dolů na mě. „Pane Cagei, doufám že nejde o nějaké představení z čiré zoufalosti.“

„Kazeta bude hovořit sama za sebe, soudkyně,“ ujišťuju ji, a v duchu se modlím, aby Jenny poznala, co je to důkaz, když už ho má.

„Porada v mé kanceláři,“ oznamuje Franklinová. „Vy taky, mladá dámo.“

41 KAPITOLA

Stojíme jako lidské ostrůvky v pracovně soudkyně Franklinové, souostroví právníků situovaných kolem hlavní pevniny jejího mahagonového stolu. Blake Sims po levici, já uprostřed, s Jenny za sebou. Livy stojí po mé pravici, stranou a sama, čte si hřbety knih na policích.

„Paní Sutterová, jste s námi?“

Livy se na soudkyni napolo usměje, ale na mě nebo Jenny se nepodívá ani koutkem oka. „Ano, Ctihodnosti.“

Soudkyně si mě změří přísným pohledem. „Tak, pane Cagei. Co přesně je na té kazetě?“

Blake Sims vrtí hlavou, ale nic neříká.

„Sám jsem ji neslyšel, paní soudkyně, ale tato žena tvrdí, že se přímo vztahuje k vraždě Dela Paytona, a já mám důvod věřit, že mluví pravdu.“

Franklinová přesune zamračený pohled k Jenny. „Jak jste přišla k té pásce, mladá dámo?“

„Byla jsem zaměstnaná u Claytona Lacoura, právníka, který tu pásku nahrál. Šla jsem k němu pracovat, abych zjistila identitu svých pravých rodičů. Byla jsem adoptovaná a věděla jsem, že mou adopci zařizoval právě Lacour.“ Jenny se podívá na Livy, která ji zatvrzele ignoruje. „Během doby, kdy jsem pracovala pro Lacoura, jsem zjistila, že na mé adopci se podílel Leo Marston. Když jsem ze zaměstnání odcházela, vzala jsem si všechny spisy a pásky spojující soudce Marstona se mnou.“

„Chcete říct, že jste je ukradla?“

„Ano, paní.“

Soudkyně Franklinová vypadá, jako by potřebovala cigaretu či skleničku a nejspíš obojí. „Já to nechápu. Proč si vůbec pan Lacour pořizoval nějaké pásky?“

„Pan Lacour si nahrával většinu svých telefonních hovorů. Měl styky s rodinou Marcellů z New Orleansu. S mafií, víte? Byl velice paranoidní.“

Franklinová si povzdechne a natáhne ruku. „Dejte mi tu pásku.“

Podávám jí kazetu. Soudkyně se na ni chvíli dívá, pak promluví, aniž by vzhlédla. „Zjistila jste nakonec, kdo byli vaši rodiče?“

„Ano, Ctihodnosti.“

„Kdo to byl?“

Livy vedle polic ztuhne.

„Přinejmenším jeden z nich je teď v této místnosti, paní soudkyně. Chcete, abych řekla víc?“

Franklinová udiveně vrtí hlavou. „Až jindy.“ Podívá se na mě. „Nevím přesně, co všechno je za tímto právním případem, ale nelíbí se mi, když je můj soudní dvůr využíván coby aréna k vyřizování osobních účtů. Je vám to jasné?“

„Naprosto, Ctihodnosti.“

„Chci, aby se právní zástupci vrátili ke svým stolům. Vy“ –Franklinová ukáže na Jenny – „tu zůstanete se mnou. Poslechnu si tu pásku. Pak rozhodnu, jestli je vhodná k poslechu. Jestliže vejdu zpátky do soudní síně a oznámím, že páska bude přehrána, nechci slyšet jedinou námitku. Pokud se o pásce nezmíním, platí totéž a případ bude předložen porotě. Je už pozdě, a tento případ obklopuje příliš mnoho zla a šílenství, než abychom jej protahovali do zítřka, pokud to není vysloveně nutné.“ Tleskne rukama. „Všichni ven.“

Když se vracím ke svému stolu, Caitlin na mě povzbudivě kýve od přepážky. Sedám si na svoje místo a kloužu s židlí dozadu na doslech od ní.

„Máš něco nového?“ šeptá.

„Nejsem si jistý. Magnetofonovou kazetu, na které je Marston s jedním neworleanským právníkem. Jenny říká, že to Marstona usvědčí.“

„Tys ji neslyšel?“

„Ne. Franklinová ji právě teď poslouchá a pak se rozhodne, jestli je přijatelná, nebo ne.“

„Budu se modlit,“ říká Caitlin. „Už se vlastně modlím teď.“

Cekání je takřka nesnesitelné. Dvě minuty se protáhnou na pět, pak na deset. Diváci jsou zpočátku zticha, ale jak se minuty vlečou dál, začínají si mezi sebou šeptat. Bez Franklinové, která by je usměrňovala, přerůstá šepot pozvolna v brum, pak v hlasitý hukot. Připomíná mi to studenty shromážděné v aule. Dvakrát se podívám přes uličku k Marstonovu stolu, ale Leo a Livy hledí přímo před sebe a jejich obličeje jsou jako vytesané z kamene. Jenom Blake Sims se tváří ustaraně. Ve skutečnosti vypadá, že by raději kopal kanály, než seděl u stolu svého klienta.

Konečně se otevřou dveře vedoucí do pokojů soudkyně Franklinové a soudní síň utichá. Jako první projde dveřmi Jenny Doeová, která se skloněnou hlavou zamíří k lavicím pro diváky. Franklinová se vynoří za ní s kazetovým přehrávačem v ruce, levným přístrojem se stříbrnou anténou.

Blake Sims u Marstonova stolu si zakrývá oči. „Ano,“ šeptá Caitlin za mnou.

Soudkyně Franklinová zaujme své místo, položí magnetofon před sebe, pak se otočí k lavici poroty. „Členové poroty, přehraju vám nahrávku hlasů dvou osob, které mezi sebou vedou telefonní rozhovor. Jeden, jak mi bylo sděleno, patří jistému právníkovi z New Orleansu. Druhý, o čemž jsem přesvědčena, patří žalobci v tomto případě, Leovi Marstonovi. Poučila jsem právní zástupce, aby nevznášeli žádné námitky proti přehrání této kazety. Nejvyšší soud možná nebude s mým rozhodnutím souhlasit, ale v tomto procesu nejde o vraždu, a já předpokládám, že verdikt se nikdy nedostane k odvolacímu soudu.“

Davem se přežene mumlání plné očekávání.

„Při přehrávce pásky uslyšíte neslušné výrazy,“ pokračuje soudkyně Franklinová, „které někdy bývají typické pro jazyk používaný mezi muži v soukromí. Přehraju pouze tu část pásky, o které se domnívám, že je relevantní pro náš případ. Nechci žádné projevy emocí. Požaduji naprosté ticho a vykážu kohokoli, kdo můj příkaz neuposlechne.“

Zamne si můstek nosu a povzdechne si. Pak se zpod jejího černého taláru vynoří ruka s jaterními skvrnami. Stiskne tlačítko přehrávání na přístroji a otočí jej reproduktory k porotě.

Soudní síň zaplní statické praskání. Pak se z reproduktorů ozve neznámý mužský hlas se zřetelným neworleanským přízvukem: Brooklyn s typickým malým rakem unvitř. Určitě to bude Clayton Lacour.

„… a tento problém, Leo, je, jak jistě víte, jednou z věcí, jejichž náprava by vám mohla vysloužit nemálo vděku.“

„Poslouchám.“

Kolektivní zatajení dechu od davu, který poznává zvučný hlas Lea Marstona.

„Klid!“ nařizuje soudkyně Franklinová.

„Jde o toho zatraceného nového chlápka, kterého sem přidělili do pobočky,“ pokračuje Lacour. „Jmenuje se Hughes a nehraje podle starých pravidel. Mluvím tady o tom novém zvláštním agentovi. Proboha, vždyť on chodí na kafe k Carlosovi do kanceláře v Town and Country a nechává ho sledovat čtyřiadvacet hodin denně. Malej C už z toho má žaludeční vředy. Musíte mi s tím nějak pomoct, cher.“

„Nejsem si jistý, co po mně chcete.

„Co já chci? To ne já, Leo. Já jenom vyřizuju vzkaz od toho muže.“

„Od Marcella?“

„Jo. Před pár měsíci byl tady dole Elvis a řekl Carlosovi, že jste velký kamarád s Hooverem. Říkal –“

„Elvis?“

„Jo. Presley. Ten, no… jak je sakra jeho křestní jméno? Ray. Carlosovi hoši mu říkají Elvis.“

Odmlka na Marstonově konci. Pak: „Já myslel, že Frank Costello to s Hooverem ohledně Marcella zařídil.“

„Nojo, ale ode mě jste to neslyšel, jasné? Jenomže Carlos a Frank jsou právě teď na poražené straně. Není zrovna vhodná chvíle k tomu, aby Carlos volal do New Yorku kvůli nějakým milostem. Ale co jsem to chtěl? Elvis byl tady u nás a řekl tomu muži, že vy hoši jste tam dole oddělali před dvěma či třemi roky negra a Hoover to kvůli vám ututlal –“

Zalapání po dechu z lavice poroty.

„– tvrdil, že prý mu říkáte Edgare, jako by to byl váš strýc nebo něco.“ Teď se Lacour směje. „Takže Carlos teď chce, abyste promluvil se starým králem a vytáh mu tu osinu Harolda Hughese z prdele. Ten zasraný chlap neví, jak to tady dole chodí.“

„Doufám, že Marcellů ví, jak to u chodí u Hoovera?“

„Co tím myslíte?“

„Hoover očekává quid pro guo, jasné?“

„Hele, vždyť je to přece vždycky quid pro quo, ne snad? Takový už je byznys. Ale poslyšte, o tom negrovi Elvis nekecal, že ne?“

„Ne. Hoover vyrůstal ve Washingtonu, D. C, když to ještě bylo jižanské město. Ta věc, o kterém mluvíte, se stala v šedesátém osmém. Hoover by vyměnil dvacet negrů zajeden voličský hlas pro Nixona. Tehdy to bylo tak těsné. Řekněte Marcellovi, že s Edgarem promluvím, ale pamatujte si… quid pro quo. To se týká taky mě.“

„Hele, vždyť vás přece znám. Ještě jsem se chtěl zeptat na ty naftové pronájmy, co z nich ždímaj prachy dole u Houma –“

Soudkyně Franklinová vypíná magnetofon.

V soudní síni panuje absolutní ticho. Nejsem si jistý, zda vůbec někdo dýchá. Zdá se, že porota je v šoku, především její černí členové, kteří si měří Lea Marstona, jako by to bylo nějaké nebezpečné dravé zvíře. Blake Sims začíná vstávat, aby vznesl námitku, ale Franklinová ho gestem zarazí.

Pak se soudní síní rozlehne mrazivé zaskřípění nohou židle. Hlavy všech přítomných se stočí ke zdroji zvuku – stolu obžaloby – a Livy se zvedá ze svého místa, věší si kabelku přes rameno, a aniž by se podívala na svého otce nebo kohokoli jiného, obejde stůl a zamíří uličkou ke dveřím na konci soudní síně.

Tento skutek je pro jejího otce pravděpodobně ještě osudnější než páska sama. Mně to nabízí šanci na vykoupení. Livy konečně někde narýsovala čáru. Potlačuji nutkání rozběhnout se za ní, přestože vím, že by v tomto okamžiku mohla udělat něco skutečně zoufalého. Musím dohrát svou roli v této frašce až do konce. Když se otáčím dozadu k lavicím, vidím, že Austin Mackey vstává a pospíchá za Livy. Budu si muset počkat, abych zjistil, co měl v úmyslu.

„Pane Simsi,“ říká soudkyně Franklinová ze své lavice. „Já vím, co chcete říct. Za prvé, že hlas na pásce nepatří Leovi Marstonovi, za druhé, že pokud ten hlas je Marstonův, byl uměle vytvořen pomocí nějakého zázraku moderní technologie, a za třetí, že chcete žádat o odročení, aby odborníci mohli pásku přezkoumat.“

Franklinová bubnuje prsty do desky svého stolu. „Pane Simsi, já to neudělám. Nebudu svolávat porotu za tři týdny ode dneška, jen abych si vyslechla, jak vaši odborníci pásku kritizují, zatímco odborníci pana Cagea argumentují, že je pravá. Znám Lea Marstona pětadvacet let a osobně se domnívám, že páska je pravá. Pane Simsi, předávám případ porotě.“

Většina hlav na lavici poroty přikyvuje.

„Je obžaloba u konce?“ ptá se Franklinová.

„Pod protestem,“ říká Sims slabým hlasem.

„Zaprotokolováno.“ Franklinová se otáčí ke mně. „Je obhajoba u konce?“

„Ctihodnosti, obhajoba je u konce.“

Franklinová chce začít poučovat porotu, když tu Leo Marston vstane ze své židle a zamíří do uličky, jako by chtěl následovat Livy ven.

„Soudce Marstone?“ ozývá se Franklinová ze své lavice.

Otáčí se k Franklinové širokými zády a odchází pryč uličkou.

„Leo?“ volá za ním.

Marston ji ignoruje. Už je téměř u dveří, jeho obrovitá ramena se při chůzi houpou.

„Zřízence,“ říká Franklinová, jejíž hlas se chvěje něčím, co zní jako strach, „zadržte prosím pana Marstona.“

Soudní zřízenec, černoch středního věku, stojí přede dveřmi a pokládá ruku na pažbu své pistole v pouzdru. Zdá se, že Leo je připraven přimět toho ubohého muže, aby ji použil.

„Zůstanete tady, abyste si vyslechl verdikt poroty, pane Marstone,“ říká Franklinová o něco pevnějším hlasem. „Pokud ovšem nestahujete žalobu.“

Leonidas Marston se konečně zastaví a otočí se zpátky k soudkyni Franklinové. Jeho obličej je maskou pohrdání. „Já se odpovídám porotě sobě rovných,“ říká hlasem rozléhajícím se po soudní síni. „Mě nebude soudit tahle verbež, co tu sedí.“

Obličej Franklinové rudne až k bodu, kdy by podle mě mohla vybuchnout. „Leo, zadržuji vás –“

„Stahuji žalobu,“ zabručí. Pak se otočí zpátky ke dveřím, jako by mohl stejně snadno stáhnout ze svého života důsledky celého procesu.

Zatímco zřízenec otáčí hlavu k soudkyni Franklinové s prosbou o pomoc, dveře za ním se s hlasitým trhnutím otevřou a dovnitř vejde Austin Mackey, se dvěma urostlými zástupci šerifa v závěsu. Zástupci blokují dveře, zatímco Mackey jde natolik daleko uličkou, aby si zajistil, že televizní kamery zaberou plný rozsah jeho omezeného charizmatu.

„Soudkyně Franklinová,“ říká tím nejhlubším hlasem, jakého je schopen. „Bez ohledu na verdikt této poroty nařizuji zatčení Lea Marstona za vraždu prvního stupně.“

Na galerii vypukne peklo.

„Klid!“ křičí soudkyně Franklinová. „Ticho v soudní síni!“

„Velká porota bude svolána do dvou týdnů,“ pokračuje Mackey, „a já mám v úmyslu přednést před ni tento případ.“

Soudkyně Franklinová vrtí hlavou a měří si okresního prokurátora se sarkastickým úsměvem. „Dovolte mi prohlásit pro záznam, pane Mackey, že jste se dostavil o den později, a přišel jste o dolar. Protože pan Cage dokázal váš případ za vás, navrhuju vám, abyste mu předal svůj plat za dobu jednoho měsíce.“

Mackey se začervená od krku až po temeno hlavy, ale rychle se vzpamatuje a obrátí se zpátky k zástupcům blokujícím dveře. „Zatkněte pana Marstona. Je obviněn z vraždy.“

Mackeyho muselo pokořit, že si s sebou musel vzít k Leovu zatčení zástupce šerifa. Teoreticky to měl udělat sám. Ale dokonce ani se svými přemrštěnými ambicemi nemá Mackey odvahu pokusit se o to. Bylo by to, jako když králík konfrontuje bengálského tygra. Napolo očekávám, že Leo srazí oba zástupce k zemi, ale nechává je, aby mu v tichosti nasadili pouta.

„Soudkyně Franklinová,“ říká Blake Sims, „požaduji, aby soudce Marston byl vyveden bočními dveřmi, abychom si ušetřili skandál z davové scény. Přece jen prokázal velkou službu tomuto městu i státu, bez ohledu na to, čeho jiného se dopustil.“

Technicky je Leo nyní Mackeyho vězněm, jenomže tohle je soud Eunice Franklinové, a Mackey je tudíž podřízen jejímu rozhodnutí.

Franklinová se dívá na Lea, který hledí lhostejně před sebe, jako by byl okolním děním naprosto znuděný. Jeho případ nyní podléhá trestnímu soudu a on tuhle konkrétní džungli zná lépe než většina lidí.

„Vyveďte ho předními dveřmi,“ nařizuje Franklinová.

Zatímco zástupci odvádějí Marstona ven, soudkyně Franklinová pohlédne k lavici poroty. „Dámy a pánové, splnili jste svou povinnost. Omlouvám se za to, že proces nebyl řádné dokončen. Alespoň že trval jen jeden den. Můžete jít.“ Obrací se ke galerii. „Soud je rozpuštěn.“

Před budovou zazní hlasitý řev, nepochybně vyvolaný vyvedením Lea Marstona v poutech. Netoužím být v tom davu rozradostněných černých a zmatených bílých lidí, kteří zatím neznají fakta případu a pravděpodobně je plně nevstřebají ještě několik dnů. Zatímco diváci se spěšně zvedají ze svých lavic, obklopují mne lidé, kteří mě poplácávají po zádech a snaží se potřást mi rukou.

První ruka, které se chápu, patří mému otci. Jeho stisk je pevný a silný a oči má naplněné pýchou. „Odvedl jsi kus poctivé práce, synu.“ Pak se na mě usměje.

Matka vedle něho je v slzách. Natahuje se ke mně a objímá mě, zatímco Charles Evers a Willie Pinder vedle ní mi krátce salutují, pak se obracejí a míří ke dveřím. Jak tak hledím za nimi, z davu přede mnou se zhmotní Caitlin. Úlevně se usmívá.

„Nu, myslím, že jsme vyhráli,“ říká. „Mám pravdu?“

„Máte zatracenou pravdu,“ souhlasí otec.

„Myslím na Ruby,“ říká matka tiše.

„Já taky,“ přitakávám.

Potřásá mi rukou. „Musel jsi to udělat. Teď už to vím.“

Než stačím cokoli dodat, Caitlin ke mně přistoupí, postaví se na špičky a políbí mě na tvář. „Tohle jsem dnes chtěla udělat už od rána.“ Obrací se k mým rodičům. „Doufám, že vám tento veřejný projev náklonnosti nevadí.“

Matka mi vyrazí dech tím, že řekne: „To je naprosto v pořádku.“

Strkám Caitlin do ramene a ptám se: „Můžeš vůbec dostat Pulitzera, když jsi osobně zainteresovaná na případu, o kterém píšeš?“

Mávne rukou, jako by chtěla zaplácnout mouchu. „K čertu s Pulitzerem. Když mi ho nabídnou, tak si ho vezmu, ale už se za ním nebudu honit.“

Otec mi tiskne pravé rameno a otáčí mě na místě. Za mnou stojí soudkyně Franklinová ve svém černém taláru. Natahuje ruku a potřásá si se mnou pravicí. „To je poprvé, co jsem viděla, jak se případ nactiutrhání vyvinul v proces vraždy,“ říká.

„Nebyl jsem schopný přijít na jiný způsob jak to udělat. Omlouvám se.“

„Neomlouvejte se. Někdy je třeba ujít dlouhou cestu, abychom dospěli k spravedlnosti.“

„Cením si toho, co jste udělala. Tu výjimku s nepřímým důkazem… povolení poslechnout si kazetu.“

Na rtech se jí objevuje náznak úsměvu. „Pravda vždycky vyjde najevo. Sbohem, pane Cagei.“

Kývám na znamení díků a obracím se zpátky k Caitlin, která mě bere za ruku, přitahuje ji k sobě za záda a pevně ji tiskne.

Z víru přátel mých rodičů vykročí kupředu Althea Paytonová, která na sobě má tmavomodré šaty. Za ní stojí Del, který vyhlíží v nedělním obleku velmi nepohodlně.

„Konečně se můžu usmířit se životem,“ říká Althea tiše. Její vlhké hnědé oči se setkají s mými a na okamžik není v soudní síni nikdo kromě nás dvou. „Myslím, že víte, o čem mluvím,“ dodává.

Před očima se mi mihne představa Sáry, ale dnes se toho stalo příliš mnoho, než abych ji k sobě pustil. „Vím.“

Del se ke mně natahuje přes matčino rameno a potřásá mi rukou. „Děkuju, člověče.“

Třesu si s ním pravicí, kývám na znamení díků, pak se připravuju přijmout gratulace od všech ostatních, kteří čekají za ním. Ale v myšlenkách už jsem daleko odsud. Někde venku Livy Marstonová jde nebo jede sama, přemítá o troskách svého života. Její otec je přesně tam, kde jsem ho chtěl mít, ale Livy není. Navzdory všemu, co jsem z ní viděl – chladu, nepoctivosti a manipulativnosti –, část ze mě nyní touží být s ní. Láhev vína, kterou jsme utopili před dvaceti lety, stále čeká na dně chladného, průzračného jezírka, pohřbená pod bahnem, pískem a časem, a přesto tam stále zůstává. A Bůh mi pomáhej, ale přeju si, abych s ní mohl dnes v noci jít do postele.

Jenomže nejdu. Nepůjdu.

Minulost je mrtvá.

EPILOG

Stojím ve frontě na atrakci Je to malý svět v parku Walta Disneyho na Floridě. Držím v náručí Annii, jenomže tentokrát tu nejsme sami. Vedle nás stojí Caitlin a usmívá se, zatímco fronta se jako had pomalu sune k člunům obsazeným rodiči a dětmi s rozšířenýma očima. My tři nejsme rodina, ne legálně, ale v tuto chvíli jsme spolu velmi šťastní. Fronta se posouvá kupředu a Caitlin mě bere za ruku. Nedívá se na mě, ale jednoduše je se mnou, spojená se mnou pocitem spřízněnosti milenců.

Málokdy si ještě vzpomenu na Livy, a když se tak stane, cítím smutek už jen za ni, ne za nás oba. V den po soudu odletěla do Atlanty, ale netuším zda proto, aby dovedla do konce svůj rozvod, nebo se smířila s manželem. Než odjela, byl jsem s ní na kávě v Biscuits and Blues. To já vybral tu restauraci a ona byla natolik moudrá, že moje pozvání neodmítla. V rozpačitém tichu panujícím mezi námi jsem vznesl tři žádosti. První, aby informovala Jenny Doeovou, že její otec byl chlapec, který je teď ženatý a nechce, aby byla odhalena jeho identita. Druhou, aby finančně zajistila Jennyino studium na univerzitě podle jejího výběru a založila trustový fond, ze kterého bude mít Jenny zajištěný příjem po zbytek života. A třetí, aby se nerozčilovala kvůli Jennyinu používání rodinného jména Marstonových, kdyby se pro to Jenny rozhodla. Předpokládám, že Jenny to neudělá, ale chci, aby měla možnost volby. Hrozba toho, co by se mohlo stát, kdyby Livy nesouhlasila s mými podmínkami, ani nemusela být vyřčena. Moje vědomosti o obsahu Leova tajného sejfu by mohly zdecimovat veškeré jejich rodinné jmění.

Po soudu vzaly události rychlý spád. Necelých osmačtyřicet hodin poté co začaly části výpovědi Dwighta Stonea běžet na CNN, požádal prezident Johna Portmana, aby rezignoval na své místo ředitele FBI. O týden později bylo oznámeno, že přijal místo u trustu De-Tocqueville, v konzervativním odborném školicím středisku se sídlem ve Virginské Alexandrii.

Čtyři dny po Portmanově rezignaci byl zrušen příkaz k přesunu zvláštního agenta Petera Lutjense do Severní Dakoty a bylo obnoveno jeho pracovní umístění ve Washingtonu, D. C. Dcera Dwighta Stonea se také začala opětovně věnovat svým povinnostem v Úřadu, ale Stone mi do telefonu sdělil, že má v úmyslu v brzké době odejít. Zdá se, že se jí honí hlavou jakési šílené nápady o praktikování práva se svým otcem na coloradském venkově.

Dva týdny poté co Stone stanul na lavici svědků v Natchezu, obvinila velká porota Lea Marstona z vraždy. Za dva dny ho čeká soud, s Austinem Mackeym jako žalobcem. Právnická komunita Natchezu se shoduje v tom, že bude shledán vinným a čeká ho trest odnětí svobody na doživotí. Když se masy konečně obrátí proti tyranovi, učiní tak s patřičnou zuřivostí.

Ve starostovských volbách porazil Shnilej Warren Shada Johnsona s minimálním procentuálním ziskem 51 ku 49. Shad nezískal hlasy těch „dobrých bílých“, které potřeboval, aby ho dostaly přes vrchol, a je docela možné, že příčinou byly „zlé pocity“ rozdmýchané mou „posedlostí“ Paytonovým případem. Takový už je život. Warren není zas tak špatný starosta. A pokud Shad rozumí politice, může tu zůstat další čtyři roky a stát se opravdovým občanem města. Možná to udělám i já. Alespoň na čas.

Chladný listopadový vzduch ztenčil davy v Disney Worldu a my máme park pro sebe. U některých oblíbených atrakcí nejsou vůbec fronty, ačkoli na jízdy ve Fantastické zemi – na kolotočích Dumbo, Alicin čajový dýchánek a Je to malý svět – stojí lidé vždycky minimálně až ke konci tunelu. Někteří rodiče mají na tvářích otupené výrazy kolotočové hypnózy, ale většina obličejů je živá radostí. Touha po tomto druhu nevinnosti z nás nikdy zcela nevyprchá.

Jak se tak blížíme k magické jeskyni, obklopí nás sirupovitě nasládlý chór „Je to malý svět“ a já si znovu vzpomenu na Jenny Doeovou. Jako dítě v pěstounské péči nikdy nevkročila na místo jako tohle. Nikdy neměla šanci věřit, že to je skutečné, ani se vrátit později a smát se, jak je to kýčovité. Jenny nebyla moje dítě. Ale mohla jím být. Mohla. V děsivém okamžiku, kdy mi řekla, že si myslí, že je moje, můj strach této možnosti nasvědčoval. Naše činy mají následky, které nás dlouho přetrvávají, proplétají přítomnost s budoucností způsoby, jež ani nemůžeme začít chápat. Rozhodl jsem se pro jednoduchou věc: budu dělat takové věci, které mne činí šťastným dnes a s nimiž budu moci žít i za deset let ode dneška.

Když Caitlin pomáhá Annii do člunu s plochým dnem, otočí se dozadu a podívá se na mě. Tváře má uzardělé a zelené oči se jí lesknou. Moje mysl je tisíc kilometrů daleko a ona to ví. Přesto mě políbí, něžně mě vtáhne zpátky do reality vřelým a slibným gestem lásky. Caitlin není náhražkou za ženu, kterou jsem ztratil. Je to odlišný člověk. Svůj člověk. Sára vždycky bude tajnou podílnicí v mém srdci a taky v Anniině. Ale Annie již nechodí po Disney Worldu s vyděšenýma očima, nehledá tvář, kterou už nikdy v životě nespatří. A když se miluju s Caitlin, něžně ji objímám ve tmě, zatímco Annie spí, nemyslím na minulost, ale na budoucnost.

Malý člun s trhnutím sjíždí po kolejích a usazuje se na vodní hladině, a já dávám paže kolem Caitlin a Annie a tisknu je k sobě celou svou silou a duší. Jejich smích je jako světlo lampičky ve tmě.

Za tohle už stojí žít.

– 1 –

OBSAH

Houstonský právník a spisovatel Penn Cage se přijíždí po smrti své ženy zotavit do rodného Natchezu v Mississippi. Posléze se rozhodne, že se podívá na kloub třicet let staré nevyřešené vraždě. Román nabízí vše, co k tomuto žánru patří. Zločiny, spoustu padouchů, několik kladných hrdinů, krásné ženy, rychlá auta, smrt, bezpráví, trochu sexu, politiku a hlavně velmi napínavou zápletku s mnoha nápaditými zvraty situace. Výsledkem je to, že se od knihy nemůžete odtrhnout, dokud ji na jeden zátah nedočtete do poslední stránky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai